Kārlis Heinrihs Grauns

Kārlis Heinrihs Grauns (,  — ) bija vācu baroka laikmeta komponists un dziedātājs, Prūsijas galma kapelmeistars.

Biogrāfija

Ģimene 

Kārlis Heinrihs Grauns dzimis 1704. gadā nelielajā Lībenverdas apgabala pilsētā Vārenbrikā, Saksijas kūrfirstistē, akcīzes nodokļu ievācēja Augusta Grauna un Annas Margarētes Graunas (dzim. Šneidere) ģimenē un bijis jaunākais no ģimenes trim dēliem. Visi Graunu ģimenes dēli vēlāk kļuva par mūziķiem. Vecākais dēls Augusts Frīdrihs bija Merzeburgas Doma baznīcas kantors (miris 1765. gadā), vidējais dēls Johans Gotlībs bija ievērojams vijolnieks, operu komponists, strādājis Frīdriha II galmā par koncertmeistaru un kamermūziķi (miris 1771. gadā).

Drēzdenes kora skola 
1714. gadā, sekojot vidējā brāļa Johana Gotlība pēdās, Kārlis Heinrihs devās uz Drēzdeni, kur iestājās Drēzdenes Kreuzchor skolā. Slavenajā kora skolā Kārlis Heinrihs attīstīja savas vokālās dotības (diskants), kā arī apguva taustiņinstrumentu un čello spēli.

Vokālo tehniku studējis pie Drēzdenes Krusta baznīcas kantora Johana Zahārija Grundiga (), taustiņinstrumentu spēli pie Karaliskās kapelas klavesīnista un ērģelnieka Kristiana Pecolda (), savukārt kompozīciju pie Saksijas galma kapelmeistara Johana Kristofa Šmita ().

Iepazīšanās ar operu 
Kārli Heinrihu Graunu muzikāli attīstīja ne vien viņa skolotāji, bet arī Drēzdenes muzikālā dzīve kopumā — 17. gadsimtā Drēzdene bija izveidojusies par vienu no Eiropas muzikālās dzīves centriem. No 1717. līdz 1719. gadam pēc Augusta II ielūguma Drēzdenes galmā kopā ar savu itāļu trupu strādāja venēciešu diriģents Antonio Lotti, kas šeit uzveda vairākas operas. 1719. gada 3. septembrī ar Lotti operu Giovi in Argo tika atklāts viens no lielākajiem tā laika operteātriem Eiropā Opernhaus am Zwinger.

Grauns laicīgās itāļu operas iespaidā 1720. gadā pameta Krusta baznīcas kori un turpat Drēzdenē uzsāka savu solista karjeru, kā arī pirmos mēģinājumus kompozīcijā. Uzturēdamies Drēzdenes muzikāli piesātinātajā vidē Grauns uzturēja pazīšanos ar vairākiem ietekmīgiem tā laika mūzikas pasaules pārstāvjiem, starp kuriem tiek minēti trīs — kapelmeistars Johans Dāvids Heinihens (), spilgts mūziķis, komponists un mūzikas teorētiķis, kurš vairākus gadus pavadījis Itālijā  aktīvi popularizēja itāļu operu Drēzdenē, koncertmeistars un vijolnieks Johans Georgs Pizendels (), Boloņas komponista un vijolnieka Džuzepes Torelli () skolas pārstāvis, kā arī galma dzejnieks un operu libretists Johans Ulrihs Kēnigs ().

Grauns ne vien turpināja pilnveidot savu plašo muzikalitāti, bet aktīvi sekoja jaunākajiem operu uzvedumiem un muzikālajiem iestudējumiem. Kopā ar diviem citiem saviem kolēģiem — lautistu un teorbistu Leopoldu Silviju Veisu () un flautistu Johanu Joahimu Kvancu () Grauns 1723. gadā devās uz Prāgu, lai noklausītos Johana Jozefa Fuksa () operas Costanza e Fortezza pirmizrādi, kas tika uzvesta par godu Svētās Romas impērijas imperatora Kārļa VI kronēšanai par Bohēmijas karali.

Braunšveigas gadi 

1724. gadā Grauns tika norīkots puz Braunšveigu par galma solistu (tenoru), kur Braunsveigas galma kapelmeistara Georga Kaspara Širmaņa () vadībā uzsāka savu pirmo operas darbu komponēšanu, kā arī uzdienējās līdz vicekapelmeistara amatam Braunšveigas opernamā Opernhaus am Hagenmarkt.

Braunšveigā Grauns iepazinās ar atšķirīgu muzikālo vidi — šeit sastapās Drēzdenē dominējošā itāļu opera ar vācu nacionālās operas virzienu, kas tika attīstīts Hamburgā, respektīvi Hamburgas Oper am Gänsemarkt. Tāpat kā Hamburgā arī Braunšveigā bija jūtama zināma franču operas ietekme.

Braunšveigas gados Grauns bija liecinieks sešu Hendeļa operu iestudējumam, kas līdz ar Širmaņa darbiem uz jauno autoru atstāja nozīmīgu iespaidu.

Savu radošo darbību operu kompozīcijā Grauns uzsāka pamazām: sākotnēji kā partitūru rediģētājs, vēlāk kā līdzautors, kā piemēram, 1726. gadā Širmaņa operai Ludovicus Pius sarakstot atsevišķas ārijas.

1727. gadā Grauns sarakstīja operu Savā nevainībā uzvarošā Sinilde (), kas savu pirmizrādi piedzīvoja 1733. gadā Zalcdālumas pilī, Prūsijas kroņprinča Frīdriha II un Braunšveigas Elizabetes Kristīnes kāzās un izraisīja nedalītu kroņprinča sajūsmu.

Kopumā Braunšveigas periodā Grauns sarakstīja sešas operas: Savā nevainībā uzvarošā Sinilde (1927), Ifigēnija Aulīdā (1928), Polidors (1728. - 1929.), Scipions Afrikānis (1932), Uzticības spogulis (1933) un Faraons Tubets (1935). Līdztekus operdarbiem Grauns sarakstīja arī atsevišķus garīgās mūzikas darbus, kā piemēram — Bēru mūziku sakarā ar Braunšveigas hercoga Augusta Vilhelma () nāvi 1731. gadā.

Grauna Braunšveigas periods noslēdzās līdz ar nākamā Braunšveigas-Volfenbiteles firsta Ludviga Rūdolfa nāvi 1735. gadā. Viņa mantinieks Ferdinands Albrehts II Braunšveigas kapelu vēlējās likvidēt, tādējādi Graunam Braunšveigu nācās pamest.

Reinsberga 

Par Grauna nākamo radošo pieturvietu kļuva Reinsberga, Prūsijas kroņprinča Frīdriha II rezidence. Reinsbergas pilī kroņprincis uzturējās laika posmā no 1736. gada līdz pat sava tēva nāvei 1740. gadā, kad tika kronēts par Prūsijas karali. Frīdrihs II, kurš bija ievērojams mākslas mecenāts un intelektuālis cita starpā Reinsbergā izveidoja arī nelielu instrumentālu kapelu, par kuras vadītāju iecēla Graunu.

Reinsbergā pavadītie gadi uzskatāmi par Grauna intetektuālās bagātināšanās laiku, tomēr nav ziņu, ka šajā periodā būtu tapušas jaunas operas. Kroņprinča galmā viņam bija iespēja sadarboties ar daudziem ievērojamiem mūziķiem, tais skaitā arī ar tolaik vēl gados jauno Kārli Filipu Emanuelu Bahu. Atbilstoši savai profesionālajai darbībai Grauns Reinsbergā pievērsās kamerkantāšu žanram.

Berlīne 

1740. gada 31. maijā Potsdamā mira Prūsijas karalis Frīdrihs I, līdz ar to noslēdzās arī kroņprinča Reinsbergas gadi un jaunais troņa mantinieks ar savu galmu, tai skaitā kapelu, pārcēlās uz Berlīni.

Frīdrihs II savu valdīšanu uzsāka ne vien ar politiskām un tiesiskām reformām, bet arī parūpējās par jauna mēroga muzikālās dzīves iedibināšanu valsts galvaspilsētā Berlīnē. Pēc viņa rīkojuma tika uzsākta Karaliskās galma operas celtniecība, bet Grauns tika iecelts par karaliskās galma kapelas kapelmeistaru.

1741. gadā Frīdrihs II Graunu nosūtīja komandējumā uz Itāliju profesionālas operas solistu trupas angažēšanai jaunveidojamajai operai. Šeit Grauns pavadīja aptuveni gadu un, līdztekus saviem profesionālajiem pienākumiem, iepazinās arī ar itāļu operas pasauli.

1742. gada 7. decembrī notika Berlīnes opernama svinīgā atklāšana, kurā tika atskaņota Grauna opera Kleopatra un Cēzars (). Šis notikums iezīmēja arī Grauna nozīmīgākā un ražīgākā dzīves perioda uzsākšanos. Laika posmā no 1741. līdz 1756. gadam Grauns sarakstīja 27 trīscēlienu un 1 viencēliena operu, tādējādi Karaliskās Galma operas repertuārā pārsvarā dominēja tieši Grauna darbi. Īpaši ražīgs bija periods no 1746. līdz 1756. gadam, kad, kā piemēram, 1748. gadā Grauns sarakstīja un uzveda veselas 3 operas.

Nereti Grauna radošajā darbā piedalījās arī pats Frīdrihs II — gan kā Grauna operu libretists, gan komponists-līdzautors (atsevišķas ārijas).

Ražīgais operu producēšanas periods noslēdzās uzsākoties Septiņgadu karam, kad sekojot vispārējai mobilizācijai tika slēgta arī Karaliskā opera. Grauns pievērsās citām muzikālajām formām un ar savu profesionāli noslīpēto rokrakstu radīja savus izcilākos sakrālās mūzikas darbus. Jau 1755. gadā Grauns sarakstīja oratoriju Jēzus nāve (), bet 1757. gadā, par godu Prūsijas karaspēka uzvarai kaujā pie Lobozices Bohēmijā — oratoriju Te Deum.

Nesagaidījis kara noslēgumu un Karaliskā opernama darbības atjaunošanu Grauns 1759. gadā 8. augustā pēc īsas slimības mira. Komponists tika apglabāts Pēterbaznīcā, Berlīnes Vecķelnes rajonā (1945. gadā baznīca tika sagrauta, celtnes drupas 1964. gadā tika novāktas).

Pēc kara, pieminot Grauna radošo devumu un personību, Frīdrihs II deva pavēli Karaliskajā operā no jauna uzvest labākās komponista operas, starp pēdējām bija 1752. gadā sarakstītā opera Orfejs (), kas pēdējo reizi tika uzvesta 1785. gada sezonā.

Grauna daiļrades kopsavilkums 

Līdztekus Drēzdenes galma kapelmeistaram Johanam Ādolfam Hasem Kārļa Heinriha Grauna radošās darbības nenoliedzams nopelns bija itāļu operas (Neapoles skola) popularizēšana un izplatīšana Vācijas muzikālajā telpā, radot vēlīnā baroka operdarbus, kas tolaik sajūsmināja nevien vācu aristokrātiju, bet arī Eiropas intelektuāļus, kā piemēram, Voltēru. Grauna un Hases muzikālo centienu rezultātā Drēzdene un Berlīne 18. gadsimta vidū kļuva par vācu opermūzikas centriem.

Grauna un vairāku citu viņa laikabiedru (Kārlis Filips Emanuels Bahs, Johans Joahims Kvancs, Kristofs Šafrats, Francs Benda) radošās darbības rezultātā radās īpašs muzikālās ģeogrāfijas jēdziens kā Berlīnes skola, kas tiek raksturota ar vienkāršibu, melodiskumu, vienlaikus arī ar zināmu izteiksmes sausumu un pedantiski izstrādātu polifoniju. Vācu dzejnieks, komponists un žurnālists Kristians Frīdrihs Daniels Šubarts () 1755. gadā Berlīnes skolu raksturoja sekojošiem vārdiem: "Pedantisms, distancēšanās no dabas un baiļpilna cīņa ar mākslu".

Līdztekus operām pazīstami ir arī Grauna garīgās mūzikas sacerējumi, kas lielā mērā ir piesātināti ar itāļu operas teatrālo garu.

Līdz ar galantā laikmeta noslēgšanos Kārļa Heinriha Grauna sacerējumi kā izteikti sava laikmeta liecinieki nonāca aizmirstībā. Viņa vietu uz Vācijas muzikālās skatuves ieņēma jaunie opermūzikas inovatori Gluks un Mocarts, tādējādi Grauna operas neatgriezeniski pazuda no operu repertuāriem. Tomēr viens Grauna sakrālās mūzikas darbs — oratorija Jēzus nāve () (1755) vēl vairākus gadu desmitus tika iekļauta koncertprogrammās līdz šo īpašo sakrālās mūzikas nišu ieņēma no jauna atklātās Baha Mateja pasijas.

Grauna muzikālais mantojums 21. gadsimtā 

Kārļa Heinriha Grauna muzikālais mantojums līdz ar 20. gadsimta pēdējā ceturksnī pieaugušajai interesei par baroka laikmeta mūziku no jauna tiek celts gaismā. Pēdējās desmitgadēs vairākas Grauna operas un oratorijas ir piedzīvojušas iestudējumus.

1992. gada 6. decembrī Berlīnes Valsts operā tika no jauna iestudēta Grauna 1742. gada operdarbs Kleopatra un Cēzars (), savukārt 2012. gada 26. janvārī, Frīdriha II 300 gadu jubilejas ietvaros Berlīnes Valsts operā Šillera teātrī iestudējumu piedzīvoja Grauna 1755. gada opera Montezuma.

Kopš 2003. gada iedibināts starptautisks mūzikas konkurss Gebrüder-Graun-Preis, kas norisinās reizi divos gados. Kopš 2011. gada konkursa norisinās muzikālā festivāla ietvaros.
Elbas-Elsteras apgabala mūzikas skola kopš 1994. gada ieguvusi brāļu Graunu nosaukumu (Kreismusikschule „Gebrüder Graun).

Skatuves kompozīcijas 
 1727. Savā nevainībā uzvarošā Sinilde (). Opera 3 cēlienos. Libretists: Johans Ulrihs Kēnigs.
 1728. Ifigēnija Aulīdā (). Opera 3 cēlienos. Libretists: Kristians Heinrihs Postels.
 1728. — 1929. Polidors (). Opera 5 cēlienos. Libretists: Johans Zamuels Millers ().
 1732. Scipions Afrikānis (). Opera 3 cēlienos.
 1733. Uzticības spogulis (). Muzikālā drāma 3 cēlienos.
 1735. Faraons Tubets (). Opera 5 aktos. Librets: Johana Zamuela Millera atdzejojums pēc Apostolo Zeno oriģināllibreta.
 1741. Rodelinda, langobardu ķēniņiene (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Librets: Džovanni Gualberto Botarelli pārstrādāts Apostolo Zeno oriģināllibrets.
 1742. Kleopatra un Cēzars (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Librets: Džovanni Gualberto Botarelli pārstrādāta Pjēra Korneija traģēdija La Mort de Pompée.
 1743. Artakserks (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Pjetro Metastazio.
 1743. Katons Utikā (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Pjetro Metastazio.
 1744. Aleksandrs un Poruss () (3 Akte
 1744. Lūcijs Papīrijs (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Apostolo Zeno.
 1746. Adriāns Sīrijā (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Pjetro Metastazio.
 1746. Demofonts (). Muzikālā drāma 3 cēlienos (3 ārijas sarakstījis Frīdrihs II). Libretists: Pjetro Metastazio.
 1746. Gajs Fabriciuss (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Libretists: Apostolo Zeno.
 1747. Galantie svētki (). Teatrāla svētku spēle 3 cēlienos. Librets: Leopoldo de Villati pārstrādāts Žozefa Fransuā de Vansī "Les festes galantes" variants.
 1748. Cinna. Muzikālā drāma 3 cēlienos.
 1748. Galantā Eiropa (). Teatrāla svētku spēle 5 ainās. Librets: Leopoldo de Villati pārstrādāta Antuāna Udāra de la Mottes baletopera L'Europe galante (1697).
 1748. Ifigēnija Aulīdā (). Muzikālā drāma 3 cēlienos.
 1749. Andželika un Medoro (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Librets: Leopoldo de Villati.
 1749. Koriolano (). Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Izstrādājis Leopoldo de Villati pēc Frīdriha II uzmetuma.
 1750. Fetonte. Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Leopoldo de Villati pārstrādāta Filipa Kino traģēdija Phaéton (1683).
 1751. Mitridate. (). Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Leopoldo de Villati.
 1751. Armīda (). Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Leopoldo de Villati pārstrādāta Filipa Kino tāda paša nosaukuma traģēdijas (1686).
 1751. Britāniks (). Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Leopoldo de Villati pārstrādāta Žana Rasina tāda paša nosaukuma traģēdijas (1669).
 1752. Orfejs (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Librets: Leopoldo de Villati.
 1752. Parīzes spriedums (). Muzikālā pastorāle 1 cēlienā. Librets: Leopoldo de Villati.
 1753. Sulla (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Librets: Frīdriha II teksts franču valodā, Džampjero Taļjacuki atdzejojums itāļu variantā.
 1754. Semiramīda (). Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Džampjero Taļjacuki pārstrādāta Voltēra tāda paša nosaukuma traģēdija (1749).
 1755. Montezuma. Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Frīdriha II teksts franču valodā, Džampjero Taļjacuki atdzejojums itāļu variantā.
 1755. Ecio (). Muzikālā drāma 3 cēlienos. Librets: Džampjero Taļjacuki vairāku Pjetro Metastazio darbu apvienojums.
 1756. Brāļi naidnieki (). Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Frīdriha II teksts franču valodā, Džampjero Taļjacuki atdzejojums itāļu variantā.
 1756. Merope (). Muzikālā traģēdija 3 cēlienos. Librets: Frīdriha II teksts franču valodā pēc tāda paša nosaukuma Voltēra traģēdijas (1743), Džampjero Taļjacuki atdzejojums itāļu variantā.

Dažādu žanru kompozīcijas (izlase) 
 Šurp nākat un raugat (). Lielā pasija. 
 Te Deum. (1757)
 Jēzus nāve (). Oratorija. (1755)
 Oratorija Kristus piedzimšanas svētkos ().
 Lieldienu oratorija ().
 Sešas itāļu kantātes ().
 Koncerts mežragam, stīgām un klavesīnam re mažorā.
 Simfonija do mažorā.

Katalogi 
 John W. Grubbs: The sacred Choral Music of the Graun Brothers. (1972) 
 Carl Mennicke: Hasse und die Brüder Graun als Symphoniker. (1906) (Hasse: 86, Carl Heinrich: 32, Johann Gottlieb: 115, inkl. 14 Fehlzuweisungen)
 Matthias Wendt: Die Trios der Brüder Graun. (1983) (143, inkl. 4 Fehlzuweisungen)
 Monika Willer: Die Konzertform der Brüder Graun. (1995) (161, inkl. 7 Fehlzuweisungen)
 Christoph Henzel: Graun-Werkverzeichnis (GraunWV) Ortus Musikverlag (2006) , 2 Bände

Atsauces

Ārējās saites 

1704. gadā dzimušie
1759. gadā mirušie
Vācijas komponisti
Baroka komponisti
Operu komponisti
Vācu komponisti
Brandenburgā dzimušie