Vecticība

Vecticība () ir Krievijas caristes laikā radušies pareizticīgās baznīcas strāvojumi, kuri bija vērsti pret patriarha Nikona un cara Alekseja baznīcas reformu (1650—1660). Šīs kustības piekritējus sauc par vecticībniekiem ().   

Dievkalpojuma reforma izraisīja šķelšanos Krievijas pareizticīgo baznīcā. Līdz 1905. gada 17. aprīlim vecticībniekus, izņemot vienticībniekus, Krievijas impērijā oficiāli dēvēja par "šķeltniekiem" (раскольники) un pakļāva represijām. Tikai 1971. gadā Maskavas Patriarhāts oficiāli atcēla vecticībnieku un veco krievu rituālu nolādējumus "kā nebijušus" (яко не бывшие).   

Tomēr nolādējumu atcelšana nenoveda līdz lūgšanas (euharistiskajai) sadraudzībai ar Ekumenisko pareizticību, un vecticīgie, kā agrāk, uzskata tikai sevi par īstajiem pareizticīgajiem kristiešiem un uzskata Krievijas pareizticīgo baznīcu un Ekumenisko pareizticību vispār par citas konfesijas baznīcu. Vecticībnieki-popieši uzskata jaunā rituāla piekritējus par "otrās kārtas" ķeceriem, kurus baznīcai pievieno caur Konfirmāciju, ar garīgā amata saglabāšanu (ar nosacījumu, ka kristīšana iepriekš tika veikta ar pilnīgu iegremdēšanu); savukārt vairums bezpopiešu uzskata Ekumenisko pareizticību par "pirmās kārtas" ķecerību, kurus baznīcai pievieno tikai caur kristīšanu (pat, ja iepriekš kristīšana tika veikta ar pilnīgu iegremdēšanu).   

Lielākā vecticībnieku kopiena mūsdienās ir Krievijas Pareizticīgā vecticībnieku baznīca (vecticībnieki-popieši).   

Ievērojamākais vecticības darbinieks bija protopops Abakums (Petrovs), kas iestājās pret reformu ieviešanu, par ko tika sadedzināts kopā trim domubiedriem, mūkiem Lācaru un Epifāniju un priesteri Nikiforu.

Patriarha Nikona reformas 

1653. gadā, Nikona pieņemtās reformas gaitā, krievu dievkalpojumu tradīcija, kas izveidojās 14.—16. gadsimtā, bija mainīta šādos punktos:
 "Grāmatu labošana" (krievu: книжная справа), kuras gaitā tika rediģēti Svēto Rakstu un dievkalpojumu grāmatu teksti ar mērķi izlabot kļūdas, kas radās gadsimtu gaitā, pārrakstot grāmatas ar roku. Ticības apliecinājumā dažās vietās tika izņemti vārdi, kas izraisīja nopietnus strīdus Krievijas baznīcā. Vārds Jēzus "Iсусъ" tika pārveidots par "Iисусъ".
 Krusta zīmes pārmešana ar diviem pirkstiem tika aizvietota ar triju pirkstu krusta zīmi; mazo zemes klānīšanos (krievu: метания) atcelšana.
 Tika mainīts procesiju virziens apkārt dievnamam — pretī pulksteņa radītāja virzienam.
 Trīsvienības slavēšanas lūgšanā vārdu "aleluja" sāka atkārtot trīs reizes (trīskāršā aleluja), nevis divas (divkāršā aleluja).
 Tika mainīts prosforu skaits Proskomīdijā un stampis uz tām.

Vecticībnieku iedalījumi

Bezpopieši 
Bezpopieši (krievu: Беспоповцы) ir tie vecticībnieki, kas laika gaitā ir zaudējuši priesterus vai arī atteikušies no tiem. Ir bezpopieši, kas māca ka pasaulē valda Antikrists, un visi "pareizie, vecie" priesteri izmira, tāpēc baznīca var iztikt bez sakramentiem (šādi bezpopieši atzīst tikai trīs sakramentus - kristības, grēksūdzi un laulības, kurus, pēc pareizticīgo noteikumiem, kritiskos gadījumos var veikt parasts cilvēks; ir bezpopiešu kopienas, kas atzīst tikai kristības un grēksūdzi, piemēram, fedosieši). Priesteris, pārejot no Krievijas pareizticīgās baznīcas, nesaglabā savu svētību un lūdzas kā parasts cilvēks. Katrai bezpopiešu draudzei ir mācītājs (krievu: наставник), tas ir draudzes ievēlētais cilvēks, kas vada dievkalpojumus un pārvalda visas draudzes lietas. Dažreiz mācītāja pienākumus var pildīt arī sieviete. Bezpopieši ir sašķēlušies daudzās kopienās - pomori, filipieši, fedosieši, aronieši, netieši u.c. Šīs kopienas neatzīst cita citu un uzskata par ķeceriskām. Lielākā no šīm kopienām ir pomori jeb Vecticībnieku Pomoru baznīca (krievu: Древлеправославная Поморская Церковь). Ir bezpopieši, kas atzīst priesterus, tomēr laika gaitā tos zaudējuši, tie ir "bēgļpopieši" (krievu: беглопоповцы), kuri guvuši savu nosaukumu tādēļ, ka savās draudzēs pieņēma priesterus no oficiālās Pareizticīgās baznīcas, kuri, atteicoties no "Nikona ķecerības", pieņēma vecticību. 
Latvijās pastāv 65 bezpopiešu draudzes, kuras pārsvarā pieder pie Latvijas Vecticībnieku Pomoru baznīcas.

Popieši 
Popieši (krievu: поповцы) ir vecticībnieki, kuriem ir priesteri. Priesteri, kas pāriet no Krievijas pareizticīgās baznīcas, saglabā savu svētību (bet ar nosacījumu, ka priesteris ir kristīts ar pilnīgu iegremdēšanu, jo pretējā gadījumā kristīšana notiek vēlreiz). Divas lielākās popiešu kopienas ir Krievijas Pareizticīgā vecticībnieku baznīca (krievu: Русская Православная Старообрядческая Церковь) un Krievijas Senpareizticīgā baznīca (krievu: Русская Древлеправославная Церковь (РДЦ)).

Vienticība 
Vecticībniekus, kas pievienojušies Krievijas pareizticīgajai baznīcai, saglabājot vecos rituālus, sauc par vienticībniekiem (krievu: единоверцы). Šie vecticībnieki atzīst arī jaunos rituālus. Vienticība bija dibināta kā pārejas posms uz jauno rituālu, taču paši vienticībnieki laika gaitā tomēr saglabāja veco rituālu. Sākotnēji vienticībnieku dievnamos drīkstēja lūgties tikai vecticībnieki, kas ir pievienojušies valdošajai baznīcai, bet tiem cilvēkiem, kas bija kristīti pēc jaunā rituāla, lūgties šajos dievnamos nedrīkstēja. Otrā pasaules kara laikā vienticība faktiski beidza savu pastāvēšanu. Mūsdienās pastāv Krievijas Pareizticīgās baznīcas draudzes, kuras lūdzas pēc vecā rita, taču vairums šādu draudžu kalpo pēc abiem ritiem. Vienticība kļūst arvien populārāka.

Atšķirības no jaunā rituāla

Dievkalpojumu un rituālu īpatnības 
Vecā rituāla atšķirības no jaunā:

 Krusta zīmi pārmet ar diviem pirkstiem.
 Tiek atzīta kristīšana tikai caur trīskāršu pilnīgu iegremdēšanu ūdenī.
 Tiek izmantots tikai astoņu galu krusts. Četru galu krusts netiek izmantots, jo tiek uzskatīts par "latīņu".
 Jēzus vārda Исус rakstīšana un izrunāšana ar vienu И burtu, atšķirībā no jaunā un mūsdienās krievu valodā pieņemtā Иисус.
 Dievkalpojumos nav pieļaujama laicīgā daudzbalsīgā dziedāšana. Dziedāšana ir vienbalsīga, visi dziedājumi tiek izpildīti pēc "krjukiem" (āķiem) - senām notācijas zīmēm.
 Dievkalpojumi nekad netiek saīsināti, kā tas visbiežāk tiek darīts jaunajā ritā.
 Tiek saglabātas "iesākuma un nobeiguma klanīšanās" (krievu: приходные и исходные поклоны).
 Visas lūgšanas darbības (krusta zīmes pārmešana, paklanīšanās) tiek darītas sinhroniski - visi lūdzēji tās dara vienlaicīgi, stingri noteiktos brīžos.
 Proskomīdija tiek veikta uz 7 prosforām. Uz prosforas attēlots astoņgalu krusts.
 Krusta gājiens apkārt baznīcai tiek veikts pulksteņa rādītāja virzienā.
 Tiek izmantotas vecās īpašvārdu un terminu formas — Иеросалим (Jeruzāleme), Давыд (Dāvids), Никола (Nikolajs), Псалтырь (Psalmu grāmata), Евва (Ieva), Предотеча (priekštecis), священноинок (priestermūks).
 Klanoties līdz zemei, tiek izmantots speciālais roku paliktnis (krievu: подручник).
 Vecticībnieki lūgšanām izmanto senkrievu lūgšanu krelles "ļestovka" (krievu: лестовка), kuru izskats simbolizē kāpnes uz debesīm, taču jauno rituālu piekritēju starpā visbiežāk tiek izmantota no grieķiem aizgūtā "vervica" (krievu: вервица), kura pēc izcelsmes ir daudz senāka un vizuāli atgādina katoļu rožukroni.

Ticības apliecinājums 
Nikona "grāmatu labošanas" gaitā no Ticības apliecinājuma tika izņemts saiklis "a", kas latviešu valodā tiek tulkots kā "nevis", pantā par Dieva Dēlu "Dzemdinātu, nevis radītu," ("Рождена, а не сотворена"). No pretstata šie vārdu salikumi palika par vienkāršu uzskaitīšanu. Vecticībnieki stingri iestājās pret šādām patvaļīgām izmaiņām un bija gatavi viena burta "a" dēļ ("за единый аз") panest ciešanas un nāvi.

Teksta salīdzinājums:

Vecticībnieki uzskata, ka grieķu vārdu tekstā τò Κύριον baznīcasslāvu valodā nevar pārtulkot ar vienu vārdu, jo tiek zaudēta oriģinālā nozīme.

Divkāršā aleluja 
Nikona reformu gaitā divkāršā vārda "aleluja" teikšana tika aizvietota ar trīskāršo izrunāšanu. "Аллилуйя, аллилуйя, слава Тебе, Боже" vietā sāka teikt "Аллилуйя, аллилуйя, аллилуйя, слава Тебе, Боже". Pēc reformu piekritēju uzskatiem, trīskāršā "alelujas" atkārtošana simbolizē statūtu par Svēto Trīsveinību. Savukārt vecticībnieki norāda uz to, ka "слава Тебе, Боже" (latviešu: gods Tev, Dievs) jau pats par sevi ir viens no senebreju vārda "aleluja" tulkojumiem, tāpēc divkāršā "aleluja" atkārtošana kopā ar "gods Tev, Dievs" jau ir Trīsvienības godināšana.

Pēc vecticībnieku viedokļa, senajā baznīca "aleluja" teica divreiz, un arī Krievijas baznīcā pirms šķelšanās to izrunāja divreiz. Veiktie pētījumi parādīja, ka Grieķu baznīcā trīskāršā atkārtošana sākotnēji tika izmantota ļoti reti, bet izmantoties visā Grieķija sāka tikai 17. gadsimtā. Divkāršā aleluja Krievzemē nebija nekāds jaunums, kas parādījās Krievijā tikai 15. gadsimtā, kā reformu laikā norādīja reformu aizstāvji, un, jo vairāk, nebija nekāda drukas vai pārrakstītāju kļūda. Vecticībnieki norāda, ka trīskāršo "aleluja" atkārtošanu nosodīja senā krievu baznīca (Stoglava koncils) un arī paši grieķi, piemēram, svētais Maksims Grieķis. Savulaik svētais Pleskavas Eufrosīns (15. gadsimts), kad Pleskavā radās jautājums par "aleluju" skaitu, veica pētījumu par divkāršo aleluju. Viņš aizbrauca uz Konstantinopoli, kur, vērojot vietējos dievkalpojumus un apspriežot šo jautājumu ar Konstantinopoles patriarhu, apstiprināja, ka Konstantinopolē "aleluju" skaita divreiz. Nikona reformu laikā Sv. Eufrosīna pētījums tika aizliegts un svētā godināšana tika de facto atcelta.

Klanīšanās 
Vecticībnieku baznīcā nav atļauts klanīšanos līdz zemei aizvietot ar klanīšanos līdz jostas vietai.

Ir četru veidu klanīšanās:
 "Vienkāršā" - galvas nolikšana līdz krūtīm vai nedaudz zemāk;
 Līdz jostai;
 "Mazā" klanīšanās līdz zemei - krievu: метание (nevis no krievu valodas darbības vārda "метать" ("mest"), bet no grieķu valodas "μετάνοια", kas nozīmē "grēksūdze"). To dara, abas rokas noliekot līdz zemei uz speciāla roku paliktņa (krievu: подручник);
 "Lielā" klanīšanās līdz zemei. To dara, rokas un galvu noliekot un paliktņa, kopā saliktiem ceļgaliem pieskaroties zemei.

Dievkalpojuma dziedāšana 

Pēc pareizticīgo baznīcas šķelšanās, vecticībnieki nepieņēma jauno daudzbalsīgo dziedāšanas stilu un jauno notāciju. Viņu saglabātā "āķu" jeb "zīmju" dziedāšana ieguva savu nosaukumu no zīmēm, pēc kurām tika izpildīti dziedājumi. 

Zīmju dziedājumos nav paužu, apstāšanās, visi dziedājumi tiek izpildīti nepārtraukti. Dziedāšanas laikā jāmēģina dziedāt tā, lai izklausītos "kā viena balss". Viezbiežāk dziedājumu izpildītāji dzied savā īstā balsī (etnogrāfiskajā manierē). Senāk koru sastāvs bija tikai vīriešu, taču mūsdienās, dziedātāju mazā skaita dēļ koros dzied arī sievietes.

Ikonas 
Vecticībnieki savā mākslā saglabāja no Bizantijas ņemtos ikonu glezniecības un taisīšanas paņēmienus. Vecticībnieki nepieņēma jaunos Rietumeiropas glezniecības paņēmienus. Protopops Abakums savos polemiskajos darbos norādīja uz jauno ikonu "katoļu izcelsmi". It īpaši cienījamas ir Andreja Rubļova gleznotās ikonas, kuras Stoglava koncils nosauca par paraugu. Vecticībnieku starpā ir ļoti izplatītas dzelzs lietas ikonas. Pēc šķelšanās valdošajā baznīcā dzelzs ikonas tika aizliegtas, jo tas asociējas ar vecticību.

Vecticībnieku ikonās ir saglabājušies sižeti, kas arī mūsdienās Pareizticīgajā baznīcā nav izplatīti, piemēram, svētā mocekļa Kristofora ikonas, uz kurām viņš ir attēlots ar suņa galvu, vai arī Dieva Tēva attēlojums, kas oficiāli ir aizliegts pareizticībā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Мельников Ф.Е., Краткая история древлеправославной (старообрядческой) Церкви 
 Вургафт С.Г. , Ушаков И.А., Cтарообрядчество. Лица, предметы, события и символы.
 Сайт Древлеправославной Поморской Церкви Литвы

Skatīt arī 
 Vecticība Latvijā

Pareizticība
Vecticība
Kristīgās konfesijas, denominācijas
Krievijas vēsture
Vecticībnieki