Stalkers (filma)

"Stalkers" () ir krievu režisora Andreja Tarkovska 1979. gadā kinostudijā "Mosfilm" uzņemtā fantastiska drāma, kas veidota pēc brāļu Strugacku stāsta  "Pikniks ceļa malā" (Пикник на обочине) motīviem.

Tas ir viens no nozīmīgākajiem darbiem Andreja Tarkovska daiļradē. Tarkovskis izteicās, ka tajā viņš "legāli pieskāries pārpasaulīgajam".

Filmas uzņemšana ilga apmēram trīs gadus, to pavadīja liels daudzums problēmu. 
Attīstīšanas laikā praktiski pilnībā gāja zudumā filmas pirmais variants, nācās pārfilmēt trīsreiz, ar trim dažādiem operatoriem un māksliniekiem inscenētājiem.

1980. gadā Kannu kinofestivālā filma ieguva Ekumeniskās žūrijas balvu.

Sižets 
Filmas darbība norisinās izdomātā laikā un vietā, tās varoņiem nav vārdu — tikai iesaukas.

Apmēram divdesmit gadus pirms filmā atveidotajiem notikumiem bija fiksēta meteorīta nokrišana. Vēlāk rajonā, kur nokrita meteorīts, sāka notikt paranormālas parādības, pazust cilvēki. Vieta ieguva nosaukumu "Zona", un sāka klīst baumas par kādu noslēpumainu Istabu, kur varot piepildīties vēlēšanās: vislolotākās, vissirsnīgākās, viskarstākās. Zona tika apjozta ar dzeloņstieplēm un to apsargāja karavīri.

Filmas galvenais varonis ir nesen no cietuma iznācis cilvēks, kurš tiek dēvēts par "Stalkeru". Viņš mitinās nabadzīgā istabiņā kopā ar sievu un slimo meitiņu. Stalkers pelna sev iztiku, organizējot nelegālas ekspedīcijas uz Zonu, kaut gan viņa sieva pret to iebilst. Viņu kā pavadoni ir nolīguši Profesors un Rakstnieks.

Filmas sākumdaļa ir melnbalta, krāsas parādās tikai tad, kad trīs varoņi garām karavīru patruļai ir iekļuvuši Zonā. Ceļinieku mērķis ir atrast teiksmaino Istabu. Izrādās, ka ieeja tajā atrodas tikai dažus simtus metru no viņu ceļa sākuma. Stalkers pieprasa, lai viņa ceļabiedri bez ierunām pakļautos viņa norādījumiem, paskaidrojot, ka taisnākais ceļš Zonā nav īsākais ceļš. Profesors neiebilst, bet Rakstnieks, kurš uz Zonu devies meklēt izeju no radošās krīzes, pret Stalkera brīdinājumiem par Zonas bīstamību izturas skeptiski. Trijotne dodas pa krietni garāko apkārtceļu.

Kas konkrēti ir tas, no kā Zonā jābīstas, filmā netiek atklāts, taču tuvojoties ceļojuma galamērķim, sastopoties ar dažām anomālijām, Rakstnieks vairs neiebilst Stalkeram. Veiksmīgi izvairījušies no visām Zonas lamatām, tostarp no visbīstamākajām — "gaļasmašīnas" — varoņi nokļūst pie Istabas. Rakstnieks pēdējā brīdī pārdomā un vēlēšanos izteikt negrib, bet Profesora mērķis, izrādās, ir bijis nevis izteikt vēlēšanos, bet gan iznīcināt Istabu, šim nolūkam viņš sev līdzi paņēmis pārnēsājamu divdesmit kilotonnu jaudas atombumbu. Savu nodomu viņš motivē ar cenšanos novērst visbīstamāko zemapziņas vēlmju piepildīšanos, kuras varētu novērst pie cilvēces bojā ejas. Stalkers viņu pārliecina, ka Istabu iznīcināt nav iespējams. Profesors izjauc bumbu un atstāj to. Tā arī nepārkāpuši Istabas slieksni un neizteikuši vēlēšanās, ceļinieki dodas atpakaļ. Stalkers atgriežas mājās pie sievas un meitas. Viņš saka sievai, ka viņā vairs nav palikusi ticība cilvēkiem, kas nepieciešama gan gājieniem zonā, gan dzīvē.

Filmas radītāji

Uzņemšanas grupa 
 Scenārija autori: Arkādijs un Boriss Strugacki
 Režisors inscenētājs: Andrejs Tarkovskis
 Operatori: Aleksandrs Kņažinskis, Georgijs Redbergs, Leonīds Kalašņikovs
 Mākslinieki inscenētāji: Andrejs Tarkovskis, Aleksandrs Boims
 Komponists: Eduards Artemjevs
 Skaņu režisors: Vladimirs Šaruns
 Diriģents: Emins Hačaturjans
 Montāža: Ludmila Feiginova
 Kostīmu māksliniece: Nellija Fomina
 Mākslinieki: Rašits Safiuļins, Vladimirs Fabrikovs, Šavkats Abdusalamovs 
 Režisora asistenti: Marija Čugunova, Jevgeņijs Cimbals
 Filmas direktors: Aleksandra Demidova

Lomās 
 Aleksandrs Kaidanovskis — Stalkers
 Alise Freindliha — Stalkera sieva
 Nikolajs Griņko — Profesors
 Anatolijs Soloņicins — Rakstnieks
 Nataša Abramova — Pērtiķēns (Stalkera meita)
 Faime Jurno (titros F. Jurna) — dāma pie stūres
 E. Kostins — bufetnieks
 Raimo Rendi — patruļas policists
 Vladimirs Zamanskis — Profesora telefonsarunas biedrs (balss)

Piezīmes

Filmas tapšana

Priekšvēsture 
1973. gadā, vēl tajā periodā, kad Tarkovskis strādāja pie filmas "Spogulis", viņš ierakstīja savā dienasgrāmatā, ka ieinteresējies par brāļu Strugacku jauno literāro darbu. 1974. gadā Tarkovskis pirmoreiz sazinājās ar rakstniekiem un paziņoja, ka vēlētos veikt stāsta "Pikniks ceļa malā" ekranizēšanu. Tajā laikaposmā režisors loloja plānus arī par Dostojevska "Idiots" un Tolstoja "Ivana Iļjiča nāve" ekranizēšanu, uzsāka rakstīt scenāriju pēc A. Beļajeva romāna "Ariels". Tomēr līdz 1975. gada beigām Tarkovskis beidzot nolēma, ka kopā ar Strugackiem strādās pie scenārija pēc viņu stāsta.

1976. gada februārī Tarkovskis ieguva PSRS Goskino priekšsēdētāja Filipa Jermaša oficiālu piekrišanu filmēšanas uzsākšanai, tobrīd jau bija pabeigts scenārija otrais variants ar darba nosaukumu "Vēlēšanos mašīna" (Машина желаний), taču tas režisoru pagaidām neapmierināja. Scenārija pirmos uzmetumus Tarkovskis bija nosaucis par pārāk "raibiem", kurus nepieciešams padarīt "garlaicīgākus". Rakstnieki pret topošā scenārija bezgalīgajām izmaiņām izturējās pacietīgi.

Kaut arī filmas titros Tarkovskis netika minēts kā scenārists, viņš skaitījās kā viens no trim līdzautoriem, un viņa uzdevums galvenokārt bija materiāla izbrāķēšana. Boriss Strugackis atcerējās, ka neviens cits daiļdarbs nebija prasījis tik daudz viņu spēka, kā "Vēlēšanos mašīnas" scenārija izstrāde, un nosauca šo darbu par bezgala nogurdinošu. "Stalkera" dēļ tika atlikts darbs pie stāsta "Vabole skudru pūznī". Pirms galīgā apstiprinājuma Filips Jermašs brīdināja Tarkovski, ka brāļiem Strugackiem ir "neekranizējamo" reputācija, īpaši pēc iepriekšējās neveiksmes ar ekranizāciju pēc "Puisis no elles" (Парень из преисподней) motīviem. Tomēr Andrejs Tarkovskis stingri palika pie sava.

Filmas apstiprināšana uzņemšanai varēja ievilkties vēl ilgāk, un Tarkovskim nācās rakstīt vēstuli PSKP 25. kongresam — tai laikā tas bija diezgan parasts paņēmiens. 1976. gada oktobrī jau bija izraudzīti aktieri galvenajām lomām, atrasta arī filmēšanas vieta. Filmas veidotāju komanda sastāvēja no cilvēkiem, kas kopā ar Tarkovski bija uzņēmuši ne vienu filmu vien — tie bija Georgijs Redbergs, Eduards Artemjevs, Ludmila Feiginova, Nikolajs Griņko un Anatolijs Soloņicins.

Filmēšana 
Darbam pie filmas vajadzēja sākties 1977. gada pirmajā pusē, taču tā gada janvārī notika zemestrīce Isfaras apvidū (Tadžikistānas pilsēta Isfara bija izraudzīta kā galvenā filmēšanas vieta). Tas noveda pie kārtējās aizkavēšanās — nācās meklēt jaunu vietu filmēšanai.

1977. gada 15. februārī bija uzņemta pirmā filmas aina (filmēts tika paviljonā) — Stalkera mājas skati, kas redzami filmas sākuma epizodēs. Filmēšana dabā atsākās maijā, tā notika Igaunijā.

Pirmais attīstītais materiāls izrādījās brāķis, un režisors, apstādinājis filmas veidošanu, uz 40 dienām aizbrauca uz Maskavu skaidroties. Jūlijā filmēšana atsākās, un augustā jau bija gatavs filmas pirmās versijas "melnraksts". Pēc Strugacku atsauksmēm, Kaidanovskis spēlēja blēdīgu brašuli Alanu, pēc rakstura tuvu Strugacku stāsta "Pikniks ceļa malā" varonim Redrikam Šuhartam.

Nebeidzamo pārveidojumu dēļ filma nespēja iekļauties budžeta rāmjos, scenāriju turpināja pārrakstīt uzņemšanas laikā, filmas tapšana norisinājās lēni un smagi. Rezultāti Tarkovski neapmierināja, viņš žēlojās Borisam Strugackim, ka "viss ir ne tā un ne tas". Režisora piekasīgums komandu nogurdināja. Pie epizodes, kas uz ekrāna ilgst tikai dažas sekundes, filmas mākslinieki strādāja vairākas dienas. Tarkovskis centās panākt, lai zāle, kas redzama kadrā, būtu tikai zaļa. Visi nepareizas krāsas zāles stiebriņi tika burtiski pa vienam izravēti.

Filmu uzņēma uz "Kodak" firmas lentes, kas padomju laikā bija deficīts un tika piešķirta tikai "izredzētiem"  režisoriem.

Georgijam Redbergam bija pieredze šīs lentes izmantošanā, viņš tika uzskatīts par vienu no pašiem profesionālākajiem padomju operatoriem. Diemžēl 1977. gada 9. augustā vairāki tūkstoši metru nofilmētā materiāla attīstīšanas laikā "Mosfilm" laboratorijās tika neglābjami sabojāti.
Šai sakarā radās visdažādākās versijas: sākot no nelabvēļiem, kas nomainījuši lenti, līdz spriedelējumiem par Tarkovska taktisku gājienu, ka tādā veidā viņš it kā gribējis pilnīgi pārtaisīt filmu, kas viņu nebija apmierinājusi. Tomēr, pēc rakstnieka A. Molčanova (viņa pseidonīms Ants Skalandis) viedokļa, iemesls bija personāla visparastākā nolaidība. Lieta beidzās ar nopietnu strīdu starp Tarkovski un Georgiju Redbergu. Tā rezultātā operators no darba pie filmas tika atbrīvots, kaut arī apjomā neliels viņa uzņemtais materiāls filmā tomēr tika iekļauts.
Filmēšanas grupa bažījās, ka filmu varētu slēgt, taču 1977. gada jūlijā Tarkovskim izdevās saņemt Goskino atļauju palielināt filmas budžetu divu sēriju uzņemšanai. Pēc Allas Latiņinas domām, Filips Jermašs simpatizēja Tarkovskim, vienīgi tā varēja izskaidrot atļauju budžeta palielināšanai. 1977. gada septembrī un oktobrī filmas uzņemšana turpinājās ar jaunu operatoru (Leonīdu Kalašņikovu) un mākslinieku inscenētāju (Šavkatu Abdusalamovu), kurš stājās Aleksandra Boima vietā. Taču visu uzņemto materiālu Tarkovskis izbrāķēja. Pienāca ziema, un tādi apstākļi nu nekādi neiederējās filmas notikumu gaitā.

1977. gada oktobrī scenāriju, kurš Tarkovski joprojām neapmierināja, kārtējo reizi, jau astoto vai devīto, atkal pārrakstīja. Mēģinājumu un kļūdu metode, režisoram nekādi nespējot izskaidrot scenārija autoriem, ko viņš īsti vēlas, beidzot deva rezultātus. Kā atcerējās Boriss Strugackis, viņi ar brāli bija izmisumā un visubeidzot izdomāja Stalkeru kā dieva dotu cilvēciņu (юродивого). Tāds variants Tarkovskim iepatikās, bet uzņemšana nevarēja notikt ziemas dēļ. 1978. gada aprīlī Tarkovskis pārcieta infarktu un pēc tam pie darba ķērās no jauna — jau ar trešo komandu. Filmas koncepcija izmainījās: pilnībā pazuda zinātniski-fantastiskais gars, bet Kaidanovskis iejutās jaunā tēlā. Par trešā varianta operatoru kļuva Aleksandrs Kņažinskis. Galu galā ar trešo piegājienu filma no 1978. gada jūnija līdz decembrim tika pilnībā uzņemta no jauna.

Filmēšana beidzās 1978. gada 19. decembrī. Filmai paredzētais budžets bija pārtērēts par 300 tūkstošiem rubļu un pārsniedza vienu miljonu rubļu.

Filmas uzņemšanas vieta 

Sākotnēji Tarkovskis bija atradis filmēšanai piemērotu vietu netālu no Tadžikistānas pilsētas Isfaras, taču 1977. gada 31. janvārī pilsētu nopostīja zemestrīce. Šie apstākļi gan filmēšanai nebūtu traucējuši, taču uzņemšanas grupai nebija, kur mitināties. Pēc ilgiem meklējumiem 1977. gada aprīlī Georgijs Redbergs atrada jaunu filmēšanai piemērotu vietu Igaunijā. Filmēts tika gan Tallinas vecpilsētā, gan 25 kilometrus no Tallinas, pie Jegalas upes, vecas pamestas hidroelektrostacijas apkaimē. Zonas apokaliptiskās ainavas izdevās tik ticamas arī tādēļ, ka netālu no filmēšanas vietas atradās papīrfabrika, kuras notekūdeņu piesārņojums upi bija padarījis nedzīvu.

Pie vecās termoelektrostacijas katlumājas Tallinā, kur tika filmēta epizode ar ANO posteni (iekļūšana Zonā), uz skursteņa uz ilgiem laikiem palika uzraksts "UN". 2008. gada 7. maijā pie skursteņa tika novietota piemiņas plāksnīte ar tekstu igauņu un angļu valodās, kas vēstīja, ka šai vietā uzņemta filma "Stalkers".
Dažas ainas tika uzņemtas netālu no Ļeņingradas, filmēšana paviljonos norisinājās studijā "Mosfilm". Filmas nobeiguma epizode, kur Stalkers nes uz pleciem savu meitiņu, filmēta Maskavas tuvumā. Turpat filmēta arī rūpnieciskā ainava, kas filmā redzama pa atvērtajām bāra durvīm.

Filmas liktenis pēc pirmizrādes 
Filmu samērā ilgi nenodeva demonstrēšanai kinoteātros. Taču atšķirībā no vairuma citu Tarkovska filmu, "Stalkers" praktiski netika pakļauts cenzūras labojumiem, un šai filmai PSRS bija vairāk vai mazāk veiksmīgs liktenis attiecībā uz tās izrādīšanu.

1979. gada 25. maijā studijā "Mosfilm" filma tika pirmoreiz rādīta "tikai savējiem". Pirmizrāde notika 1980. gada maijā Maskavas kinoteātrī Mir.

Maskavā filmu izrādīja tikai trijos kinoteātros, pa visu valsti tika izplatītas 196 filmas kopijas. Pirmajos mēnešos pēc pirmizrādes padomju prese nekādi neatspoguļoja kārtējās Tarkovska filmas iznākšanas faktu. Sākotnējās atsauksmes un recenzijas "Pravdā" un "Literatūras avīzē" (Литературной газете) parādījās tikai 1981. gadā — pēc filmas demonstrēšanas Kannu kinofestivālā.

1980. gadā Tarkovskim tika piešķirts KPFSR Tautas mākslinieka nosaukums, taču "Stalkers" kļuva par viņa pēdējo PSRS uzņemto filmu, kopš tā laika viņš strādāja ārzemēs. Intereses pieaugums par šo filmu bija vērojams uzreiz pēc Čornobiļas katastrofas un Tarkovska nāves 1986. gadā. Filma bieži tika vērtēta kā liktenīga tās veidotājiem. 1990. gada sākumā ugunsgrēkā gāja bojā filmas montāžas redaktore Ludmila Feiginova. Tai pašā ugunsgrēkā sadega arī filmas pirmo variantu kadri. Vairāki no tiem, kas bija strādājuši pie filmas "Stalkers", agri tika aizsaukti mūžībā, tostarp Anatolijs Soloņicins (1982), pats Tarkovskis (1986), Nikolajs Griņko (1989), Arkādijs Strugackis (1991) un Aleksandrs Kaidanovskis (1995).

Kritika 
Filma, kas bija tapusi tik grūti, pēc skaita piektais no septiņiem lielākajiem režisora darbiem, atklāj skatītājiem vēlīnā perioda Tarkovski. Kopumā kritika filmu vērtēja kā vienu no viņa nozīmīgākajiem darbiem un kā ievērojamu parādību pasaules kinematogrāfijā vispār. Maija Turovska rakstīja, ka "filmā summējas visa režisora uzkrātā meistarība". Kritiķis Vinsents Kenbijs no laikraksta "The New York Times" atsaucās par to kā par "pārsteidzošu skaistumu", atsevišķi pieminot arī lielisko operatora darbu.

Pagājušā gadsimta astoņdesmito gadu sākumā Rietumu kritiķu pirmās atsauksmes par filmu bija vērtējamas atbilstoši tā laika PSRS politiskajam un vēsturiskajam dzīves kontekstam. Zonas tēls (sinonīms cietumam), galvenais varonis ar noskūtiem matiem, tērpts apģērbā, kas atgādina lupatas, vārdi par to, ka viņš "nekur nav brīvs"  —  tas viss radīja ciešas asociācijas ar Gulagu. Cits virspusējs skatījums — mēģinājumi filmu ierindot ekoloģijas tematikā, jo tā it kā paredzējusi Čornobiļas katastrofu. Vēlākajās filmas analīzēs gan tika atklāts tās dziļi filozofiskais daudzdimensiju konteksts.

Filmā "Stalkers" Tarkovskis atteicās no simbolisma, kas bija caurstrāvojis viņa iepriekšējos darbus: no lidojuma motīva, bērnības tēliem, tēva un mātes figūrām; dzīvniekiem (viņa iecienītā zirga), no tik ļoti iemīļotā lietus. Sava radošā ceļa noslēguma posmā Tarkovskis nonāca pie minimālisma. Šī filma ir blīvāka un holistiska, pievēršot skatītāju "tīrā kino" tradīcijām. Askētiskais sižeta risinājums, galveno kadru lineārā perspektīva, krāsu gamma un melnbalto toņu izmantojums — viss pakļauts vienam mērķim. Darbības nepārtrauktība un nesteidzīgums, paradoksālais bezgalīgums, ko vēl vairāk izceļ Stalkera vārdi par to, ka Zonā taisnākais ceļš nav pats īsākais, Eduarda Artemjeva mūzika, kas uzsver sižeta motīvu noslēgtību un piederību ne šai pasaulei, kļuva par nozīmīgām sastāvdaļām tai eksistenciālajai darbībai, kas risinājās uz ekrāna.

Scenārija pirmajos variantos bija kodolsprādziens, laika cilpa un zelta lode (kā Strugacku stāstā) Vēlēšanos istabas vietā. Ilgi strādājot pie scenārija, Tarkovskis pakāpeniski izskauda no tā jebkādu zinātniskās fantastikas garu, kāds bija stāstā "Pikniks ceļa malā". Filmas varoņu gājiens pa Zonu no piedzīvojuma tapa par filozofisku diskusiju, kas pāriet apokaliptiskā izmisumā. Pāreja no parastās pasaules uz Zonas metaforu pasauli, no reālā uz ideālo un, galu galā, nonākšana pie mērķa — Istabas, kurā piepildās vēlēšanās — tā ir filmas jēga. Filmas varoņu ceļa identificēšana ar ceļa meklēšanu uz sevi — viens no filmas galvenajiem filozofiskajiem solījumiem. Brauciens ar drezīnu filmas sākumdaļā uzņemts kā pāreja uz citādu, sirreālu pasauli. Zonā visi parastie orientieri zaudē jēgu: tas, kas parastajā dzīvē ir bīstams, šeit ir bezjēdzīgu metāllūžņu kaudze. Zonas ļaunās lamatas filmā ir mazāk fiziskas, vairāk garīgas un psiholoģiskas.

Tarkovska daiļrades pētnieki izceļ savdabīgu triloģiju: "Solāris", "Spogulis" un "Stalkers". Visas šīs filmas ir par iekšējā ceļa un sevis meklēšanu. To varoņi tā vai citādi saskaras ar iespēju piepildīt slepenas vēlēšanās. Tās visas risina konfliktu starp racionālismu un ticību. Sartoriusa tēls filmā "Solāris" šai ziņā ir ļoti tuvs Profesoram no "Stalkera", kurš meklē racionālu izskaidrojumu fenomeniem, kurus ir spiests novērot.
Kristietības simbolika un garīgie motīvi, kurus Tarkovskis vairākkārt izmantojis, skaidri izpaužas arī filmā "Stalkers". Ainā pēc ūdenskrituma pārvarēšanas kino pētnieki Džonsons un Petrī saskata tiešu norādi uz Lūkas evaņģēliju, notikumiem ceļā uz Emavu (Emausu), kur apustuļi Lūka un Kleops nepazina Jēzu, to satikuši. Ne vienu reizi vien filmas varoņi vai balss aiz kadra citē bībeles tekstus. Kadros, kur kamera lēni slīd pāri stāvoša ūdens klajam, skatītājs var ieraudzīt Jana van Eika "Gentes altāra" fragmentu. Starp citu, pats Tarkovskis nemaz neuzskatīja, ka kristietības simbolika filmā ir tik ļoti svarīga. Daudz svarīgāk viņam šķita attēlot pretstatu starp racionālo un iracionālo, materiālo un dvēselisko, šis pretstats spilgti izpaužas Stalkera un viņa ceļabiedru konfliktā.
Filmas sižets galvenokārt ir koncentrēts ap trim varoņiem, viņu darbībām un diskusijām. Katram no varoņu tēliem ir savs filozofisks pirmsākums. Profesoram tas ir zinātniskais materiālisms, Rakstniekam — mākslinieciska pasaules uztvere, kas deformējusies par cinismu, pašam Stalkeram tā ir ticība. Filmas galveno varoņu ticība tiek pakļauta nopietnam pārbaudījumam. Nokļuvuši pie Istabas sliekšņa, viņi šo pārbaudījumu neiztur. Stalkers atgriežas no Zonas pie sievas un slimās meitiņas, vīlies cilvēkos.
Aktieru darbs filmā nav tik pamanāms un vairāk ir otrajā plānā. Skatītāju auditorijas uzmanību vairāk piesaista filmas vizuālā komponente. Filmā Tarkovskis izmantoja savus iemīļotos aktierus — Griņko un Soloņicinu, taču kritiķi atsevišķi atzīmēja Aleksandra Kaidanovska sniegumu — viņa pārliecinošo iejušanos dīvaiņa Stalkera tēlā. Režisora asistents Jevgeņijs Cimbals mēdza atcerēties, ka praktiski visiem aktieriem nācās atrast sev pilnīgi neraksturīgu pieeju lomas apgūšanai, piespiest sevi kļūt savādākiem. It īpaši tas bija attiecināms uz Kaidanovski, kurš sevi uzskatīja par pilnīgu Stalkera tēla pretstatu.

Intervijā pats Tarkovskis par filmu izteicās šādi:  

Kādā citā intervijā viņš filmas pamatideju formulēja šādi:

Ietekme uz kultūru 
Filma "Stalkers" kļuva par svarīgu pagrieziena punktu Tarkovska radošajā ceļā un lielā mērā ietekmēja arī cilvēkus, ar kuriem viņš strādāja kopā. Tā izmainīja arī kinematogrāfijas valodu, iedibināja savdabīgas tradīcijas. Uzņemšanas laukumā blakus Tarkovskim no viņa mācījās nākamie režisori Jevgeņijs Cimbals un Konstantins Lopušanskis. Stalkera loma pašos pamatos izmainīja Aleksandra Kaidanovska dzīvi un radošo likteni. Pēc filmēšanās pie Tarkovska viņš iestājās režisoru kursos, taču vēlāk strādāt kopā ar Tarkovski viņam neiznāca.

Filmas vizuālo risinājumu — drūmas un netīras ainavas, sagruvušas ēkas, pašu Zonu — vēlāk radoši pārņēmuši daudzi krievu un padomju kinematogrāfisti. "Stalkera" iespaids jūtams tādās filmās kā A. Rogožkina "Trešā planēta",  S. Aleksejeva "Spiets", Georgija Danelijas un R. Gabriadzes "Kin-dza-dza!" un citās.
Filma ievērojami ietekmēja arī Eiropas un pasaules kino. Kā atzīst kritiķi, Tarkovska filmas ietekme un atmosfēra jūtama tādās filmās kā Larsa fon Trīra "Nozieguma elements" un japāņu režisora Mamoru Oshii fantastikas filmā "Avalona".

Šīs filmas kā kinematogrāfiska, kulturoloģiska un filozofiska fenomena pētniecībai veltīti daudzi zinātniski darbi.

Pazīstamais britu mūziķis Braiens Viljamss (Lustmord), iespaidojies no Tarkovska filmas, 1995. gadā kopā ar Robertu Riču ierakstīja albumu "Stalker".

Tarkovska filmas, šī pasaules līmeņa kultūras notikuma piemiņas saglabāšanai Maskavā no 1995. gada notiek kinofestivāls "Stalker".

Filmas īpatnības

No oriģinālavota saglabātais 

No grāmatas filmā ir palicis tikai Zonas tēls (arī to Tarkovskis ir traktējis pēc sava ieskata) un stalkera kā pavadoņa Zonā jēdziens.

Tāpat kā stāstā "Pikniks ceļa malā", kā galvenās Zonas lamatas filmā tiek pieminēta "gaļasmašīna". Lai tiktu garām šīm lamatām, vajag ziedot cilvēka dzīvību.

Zonā ir vietas ar spēcīgu gravitāciju. To noteikšanai Stalkers izmanto uzgriežņus ar tiem piesietām lentītēm, šo paņēmienu stāstā izmanto arī Redriks Šuharts.

Citāti 
Filmā tiek citēti:
 Fjodors Tjutčevs — dzejolis "Es mīlu tavas acis, draugs..."  
 Arsēnijs Tarkovskis — dzejolis "Lūk, jau vasara prom, tās kā nebūtu bijis..."
 Apokalipse (Jāņa atklāsmes grāmata) — 6:12-16.
 Lūkas evaņģēlijs — 24:13−18 (līdz "Tad viens, vārdā Kleops...") 
 Daodedzin (76. nod.)
 Akutagava Rjūnoske — "Man nav sirdsapziņas. Man ir tikai nervi." (no "Pundura vārdi") 
 Hermanis Hese — "Stikla pērlīšu spēle" 
 Ivans Buņins — "Tolstoja atbrīvošana"
Teksts oriģinālā

DVD izlaiduma detaļas 
 Izlaiduma datums: 11.07.2006.
 Reitings: NR (bez reitinga)
 Attēla formāts: 1.33:1, krāsainā filma
 Oriģināla valoda: krievu, papildu valodas: angļu, franču
 Ilgums: 163 minūtes
 Disku skaits: 2

Literatūra

Apbalvojumi 
 Ekumeniskās žūrijas speciālā prēmija ārpuskonkursa filmai Kannu kinofestivālā 1980 gadā.
 "Dāvida di Donatello" speciālā Lukīno Viskonti balva režisoram Andrejam Tarkovskim 1980. gadā.

Atsauces

Ārējās saites 

 
 
 
 Greg Polin Stalker’s meaning in terms of temporality and spatial relations
 Сталкер Сайт о фильме
 «Сталкер» на сайте проекта об Андрее Тарковском
 Информация о месте съемок «Сталкера» 
 Корнеева, Ирина. Двое в зеркале: Неизвестные подробности конфликта Андрея Тарковского и Георгия Рерберга // Российская газета. 24 июня 2008. № 4690
 на сайте Кинопоиск

Video 
 Filmas "Stalkers" 1. sērija
 Filmas "Stalkers" 2. sērija

1979. gada filmas
PSRS filmas
Krievijas zinātniskās fantastikas filmas
Andreja Tarkovska filmas