joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Preiļi

Preiļi () ir pilsēta (1928) Latvijas austrumos, Preiļu novada centrs.

Ģeogrāfija 
Preiļi atrodas Latgales centrālajā daļā, aptuveni 200 km uz austrumiem no Rīgas, svarīgu ceļu (Līvānu-Krāslavas, Viļānu-Daugavpils) krustpunktā. Tā arī ir nozīmīga pieturvieta svētceļojuma laikā uz Aglonu, kas tradicionāli notiek augusta sākumā. Preiļiem ir raksturīgs Latgales (iekšzemes) klimats ar augstām temperatūrām vasarā, bet zemākām — ziemā.

Vēsture 

Uzskata, ka Preiļu novads jeb "Preiļu zeme" bija viena no senās latgaļu Jersikas valsts administratīvi teritoriālajām vienībām un karaļa Visvalža pēcnācēju pēdējais mantojums. Avotos Preiļi pirmoreiz tiek minēti ap 1250. gadu, taču pastāv uzskats, ka senie Preiļi ir sākuši veidoties daudz agrāk ap Anspaku un Pliudu pilskalniem, kas tikuši apdzīvoti jau 10. gadsimtā.

Preiļi attīstījās kā tirgotāju un amatnieku brīvciems netālu no Preiļu muižas (Prele) centra. Miesta tiesības Preiļiem piešķirtas 1852. gadā, kad tajā bijušas 85 sētas, katoļu dievnams un krogs. Preiļos tika rīkoti vērienīgi gadatirgi, kas ilguši pat vairākas dienas. Ap 1897. gadu Preiļu iedzīvotāju skaits sasniedza 2104, bet 1935. gadā Pirmā pasaules kara un migrācijas dēļ tas bija samazinājies līdz 1662, tolaik 50% pilsētas iedzīvotāju bija ebreji.

1926. gadā Preiļiem piešķīra biezi apdzīvotas vietas statusu, bet 1928. gadā — pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara iedzīvotāju skaits bija zem 1000 iedzīvotājiem, taču salīdzinoši īsā laikā iedzīvotāju skaits sāka strauji palielināties, ko veicināja strādnieku ieceļošana no Padomju Savienības. 1989. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 9421, taču līdz ar neatkarības atgūšanu samazinājās rūpniecības apjomi un arī cilvēku skaits.

Populārākie tūrisma objekti 

 Miniatūrā karaļvalsts un leļļu galerija,
 Nester Custom moto mākslas galerija,
 P. Černavska keramikas māja,
 Vīngliemežu audzētava "Ošu Mājas",
 Preiļu Vēstures un lietišķās mākslas muzejs,
 Preiļu Romas katoļu baznīca,
 Preiļu parks un Borhu muižas komplekss,
 Preiļu kultūras pils (1959, arhitekts Andrejs Aivars).

Ievērojamas personības 

 Anatolijs Danilāns (1943), ārsts, RSU profesors;
 Jānis Eglītis (1961—2013), pedagogs, politiķis un ekonomists;
 Oļegs Hļebņikovs (1953), izglītības darbinieks un politiķis;
 Einārs Pelšs (1960), dzejnieks;
 Artis Plivda (1985), spēkavīrs;
 Sarmīte Rubule (1980), aktrise;
 Mārīte Seile (1966), politiķe, izglītības ministre;
 Dainis Skutelis (1986), tenors;
 Jānis Streičs (1936), režisors;
 Aleksandrs Viļumanis (1942), diriģents;
 Pēteris Zeile (1928—2020), filozofs.

Lielākie uzņēmumi 
Lielākie uzņēmumi Preiļos ir:
 akciju sabiedrība Preiļu siers (piena pārstrāde),
 SIA VS Teks (trikotāžas izstrādājumu ražošana),
 SIA Firma Jata (darba specapģērbu ražošana),
 pašvaldības uzņēmums Preiļu saimnieks (komunālie pakalpojumi),
 SIA Zolva (pārtikas mazumtirdzniecība),
 SIA ATVARS — P (kravu pārvadājumi),
 SIA PRIMO food (mazumtirdzniecība nespecializētajos veikalos),
 SIA VEGA P (degvielas mazumtirdzniecība),
 SIA Manana (gaļas pārstrāde, pārtika),
 SIA TU LAUKI (pārtikas mazumtirdzniecība).

Atsauces

Ārējās saites 
 Preiļu rajona vēsture

 
Latgale
Seda

Seda ir pilsēta Ziemeļvidzemē, Valmieras novadā. Robežojas ar Jērcēnu pagastu un Plāņu pagastu. Nedaudz uz dienvidiem no pilsētas iet dzelzceļa līnija Rīga — Valga, uz tās — dzelzceļa stacija Seda. 3 km uz dienvidiem no Sedas iet galvenais autoceļš A3. Attālums līdz novada centram Strenčiem — 6 km, līdz Valmierai — 25 km, Rīgai — 133 km.

Plašas ielas ar bērzu alejām un dzeltenām Staļina klasicisma mājām tik tīrā un koncentrētā izpildījumā nav sastopamas nekur citviet Latvijā.

Lielākais uzņēmums ir kūdras uzņēmums AS "Seda" (izveidots 1954. gadā), kas Sedas tīrelī veic kūdras ieguvi, bet pašā Sedā darbojas pārstrādes un fasēšanas rūpnīca. Kūdras ieguvei uzbūvēts šaursliežu dzelzceļš.

Vēsture 
Seda ir izveidojusies pie 1953. gadā dibinātās kūdras fabrikas, 1954. gadā tā ieguva strādnieku ciemata tiesības. 1961. gadā Seda ieguva pilsētciema statusu, bet 1991. gadā tika pārveidota par pilsētu ar lauku teritoriju.

Daba 
Seda atrodas Ziemeļvidzemes zemienes Sedas līdzenumā. Pilsēta izveidota purvainā apvidū, uz ziemeļiem no tās plešas Sedas tīrelis, kur notiek intensīva kūdras ieguve. Reljefs līdzens, virsmas augstums aptuveni 55 m virs jūras līmeņa. Pilsēta atrodas dažus kilometrus uz ziemeļiem no Gaujas, uz kuru tīreļa un pilsētas meliorācijas sistēmu ūdeņus novada nelielā Stakļupīte. Sedas upe, kuras vārdā pilsēta nosaukta, atrodas ievērojami tālāk — vairāk kā 8 km uz ziemeļiem no pilsētas, otrpus Sedas tīrelim.

Iedzīvotāji 
 bija  iedzīvotāji. 2008. gadā 63,6% iedzīvotāju bija krievi, 18,2% — latvieši, 10,4% — baltkrievi. Seda ir vienīgā pilsēta Ziemeļvidzemē, kur vairums iedzīvotāju ir krievi.

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 Informācija par Sedu Valkas rajona mājaslapā
 AS "Seda"
 LTV dokumentālā filma par Sedu

Vidzeme
 
Latvijas pilsētciemati
Staicele

Staicele ir pilsēta Vidzemes ziemeļos, Limbažu novadā. Izvietojusies Salacas upes krastos pie autoceļa P15  no novada centra Alojas un  no Rīgas.

Vēsture 

Staiceles vietā 19. gadsimta sākumā bijis tikai krogs, zirgu stallis un pārcēlāja mājiņa Salacas krastā. Ap 1846. gadu krogu un pārcēlāja māju apvienoja pusmuižā. Pēc nostāstiem, vietas nosaukums cēlies no krodzinieces zviedrietes Berklundes, kas bijusi gara un tieva un saukta par Stazeli. 1887. gadā Rozēnu un Unguru muižu īpašnieki likuši celt pār Salacu tiltu, ko nosaukuši par Zaļo tiltu, jo bijis krāsots zaļā krāsā.

Apdzīvotā vieta intensīvi sāka attīstīties pēc 1897. gada, kad ar Baltijas papīru un papes akciju sabiedrības finansiālu atbalstu uzbūvēja Staiceles papīrfabriku. Celtniecību pabeidz 1898. gadā. Sākumā fabrikā strādāja 100 cilvēku, 1935. gadā — 225, 1943. gadā — 234. 1913. gadā fabrikas vajadzībām no Pāles stacijas izbūvēja šaursliežu dzelzceļa līnijas Ainaži-Smiltene atzaru. Ar papīru piekrautos vagonus uz Pāli pa sliežu ceļu vilka zirgi. 1925. gadā Rozēnu pagasta centram Staicelei piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu, 1950. gadā — strādnieku ciemata (no 1961. gada — pilsētciemata) statusu. 1958. gadā Staicelei pievienoja likvidētos Rozēnu un Vīķu ciemus, izveidojot Staiceles lauku teritoriju. 1992. gadā Staicelei piešķīra pilsētas tiesības. 2009. gadā Staiceli ar lauku teritoriju iekļāva Alojas novadā, lauku teritoriju atdalot kā atsevišķu administratīvo vienību — Staiceles pagastu. 2021. gadā, Alojas novadu pievienojot Limbažu novadam, Staicele kļuva par vienu no Limbažu novada administratīvajām vienībām.

Infrastruktūra 

Staicelē atrodas pilsētas un pagasta pārvalde (Lielajā ielā 4), vidusskola, mūzikas un mākslas skola, kultūras nams, bibliotēka, lībiešu muzejs "Pivālind", Vidzemes jaunatnes futbola centrs "Staicele", Alojas novada interešu izglītības centrs "Krustpunkti", dienas aprūpes centrs, tūrisma informācijas centrs, luterāņu baznīca.

Interesanti fakti 
 Pilsētas simbols ir stārķa ligzda "Profesora nams", kurā katru gadu ligzdo stārķi. Kopš 1992. gadā tā kļuva par pilsētu, tās ģerbonī attēlots baltais stārķis.
1944. gada 1. martā, Staicelē dzimis virsdiriģents Jānis Zirnis.
 2001. gadā Staicelē tika nodibināta starptautiska organizācija, kas apvieno Eiropas pilsētas, kuru ģerboņos attēlots stārķis (arī melnais stārķis) - Eiropas stārķu pilsētu organizācija. Tajā apvienotas 11 pilsētas un ciemi - Staicele un Demene no Latvijas, Buska no Ukrainas, Komarovce no Slovākijas, Luka pie Jihlavas no Čehijas, Storkova no Vācijas, Stoļina no Baltkrievijas, Kongaza no Moldovas, Ramīgala, Taujēni un Neveroņi no Lietuvas.

Atsauces 

Vidzeme
 
Latvijas pilsētciemati
Subate

Subate ir sena Sēlijas pilsēta Augšdaugavas novada ziemeļrietumos pie Latvijas—Lietuvas robežas. Agrāk tā bija nozīmīgs Kurzemes un Zemgales hercogistes, vēlāk Kurzemes guberņas austrumu daļas tirdzniecības un izglītības centrs.

Vēsture 

Subate izveidojusies senās Sēlijas zemju tirdzniecības un kara ceļu krustpunktā Subates ezera rietumu krastā. 
Livonijas ordeņa valsts laikā tā piederēja Daugavpils komturejai, pēc Livonijas ordeņa likvidēšanas 1570. gadā pirmais Kurzemes un Zemgales hercogs Gothards Ketlers Subates tirgus vietu () Sēlpils virspilskunga iecirknī izlēņoja Plāteru dzimtai. Kad 17. gadsimta vidū Plāteri pārgāja katoļticībā, Subates luterāņu baznīcu 1677. gadā ar Polijas-Lietuvas valdnieka rīkojumu nodeva katoļiem, 1690. gadā jezuītu ordenim. Luterticīgie pilsētnieki pārcēlās uz ezera austrumu krastu, kur uz Prodes muižas zemes izveidoja miestu, ko dēvēja par Jaunsubati. 1682. gadā Prodes muižas īpašnieks H. F. Osten-Zakens dāvāja divus tūkstošus dālderu Jaunsubates latīņu skolas izveidei, kurā mācījās arī Sēlijas latviešu zemnieku bērni. 1686. gadā Jaunsubatē baroka stilā uzcēla Subates luterāņu draudzes baznīcu, kurai bija filiālbaznīcas Gārsenē un Asarē.

1680. gadā Vecsubates miestam piešķīra Magdeburgas tiesības. 1723. gadā jezuīti uzcēla jaunu koka dievnamu, ko atjaunoja 1763. gadā. 1773. gadā jezuīti izbeidza savu misiju Subatē, viņu vietā ieradās lazaristi no Ilūkstes. No Ilūkstes apriņķa austrumu daļas Subatē ieceļoja Krievijā vajātie vecticībnieki.
1831. gadā pie tirgus laukuma uzcēla tagadējo Subates katoļu baznīcu. Pēc dzimtbūšanas atcelšanas Krievijas impērijā 1861. gadā (Kurzemes guberņā tā bija atcelta jau 1817. gadā) Subatē strauji pieauga iedzīvotāju skaits, īpaši uz ebreju ieceļotāju rēķina.

1894. gadā administratīvi apvienoja Vecsubates un Jaunsubates miestus, izveidojot Subates miestu ar ierobežotām pilsētas tiesībām. 1917. gadā Subatei piešķīra pilsētas tiesības.

Ievērojamas personības 
Subatē dzimuši un/vai auguši:

 Armīns fon Gerkāns (Armin von Gerkan, 1885—1969), arheologs, kas pētījis Senās Romas celtnes Itālijā, Sīrijā, Irākā, Ēģiptē un Grieķijā.
 Jānis Reinis (1960—2016), teātra, kino un televīzijas aktieris;
 Toms Švans (1993), volejbolists.

Attēlu galerija

Atsauces 

Sēlija
Valdemārpils

Valdemārpils ir pilsēta Kurzemes ziemeļos, Talsu novadā Sasmakas ezera rietumu krastā. Tās agrākais nosaukums līdz 1926. gadam bija Sasmaka.

Nosaukuma cilme 
Valdemārpils nosaukta jaunlatviešu kustības ideologa Krišjāņa Valdemāra (1825—1891) vārdā, kurš dzimis Ārlavas pagastā un jaunībā strādājis par privātskolotāju Sasmakas miestā. Sasmakas vārds cēlies no blakus esošā ezera nosaukuma un lietots dažādos veidos (Sansmagen, Sassmaggen, Sassmaken, Saßmacken). Savukārt Sasmakas ezera nosaukums, iespējams, cēlies no sašaurinājuma tā vidusdaļā, kuram mūsdienas pāri pārbūvēts satiksmes ceļa tilts.

Vēsture 

Valdemārpils izveidojusies pie Dupurkalna pilskalna (47 m) senā līvu Ārlavas pilsnovada teritorijā, ko 11.—13. gadsimtā bija pakļāvuši kurši. Par šis vietas aizvēsturisko nozīmīgumu liecina Elku liepa Sasmakas parkā, kulta vieta Ozolu Svētkalnā un skandināvu kultūrai raksturīgās "velna laivas" pilsētas apkārtnē. Līdz 13. gadsimtam Ārlavas pilsnovads (Arowelle) piederēja pie Vanemas zemes un pieminēts 1231. gada līgumā starp kuršiem un Romas pāvesta vietvaldi Alnas Balduīnu.

Sasmakas (Sansmagen) vārds pirmo reizi rakstos minēts 1582. gada nodevu sarakstos, 1644. gadā Sasmaka ieguva brīvciema statusu. 1656. gadā hercogs Jēkabs nopirka nomas tiesības uz Piltenes apgabalu un Sasmakas ciemam piešķīra miesta tiesības. Lielā Ziemeļu kara laikā sākušās Lielā mēra epidēmijas laikā 1710.—1711. gadā nomira liela daļa no tā iedzīvotājiem.
1834. gadā Kurzemes guberņas administrācija ciemam atkal piešķīra miesta statusu, 19. gadsimta beigās blakus luterāņu baznīcai bija arī ebreju sinagoga un pareizticīgo baznīca (celta 1887.—1889. gados). 1894. gadā Sasmaka ieguva pašpārvaldes tiesības.

1917. gadā Sasmakai piešķīra pilsētas tiesības. 1916.—1917. gadā caur Valdemārpili uzbūvēja šaursliežu dzelzceļa atzaru Valdgale-Roja. 1926. gadā Sasmaku pārdēvēja par Valdemārpili. 1941. gada vasarā, Latvijas vācu okupācijas laikā, latviešu pašaizsardzības vienības pēc nacistu pavēles nogalināja pilsētas visus 150 ebrejus.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Tautība 

 Dati par dzimto valodu.

Konfesionālā un reliģiskā piederība

Apskates objekti 
 Sasmakas ezers (garums 7,2 km)
 Dupurkalns — sens kuršu pilskalns
 Sasmakas parks ar 17.gs. lielgabaliem
 Sasmakas muižas kungu māja (1886) ar parku
 Valdemārpils Elku liepa pie Sasmakas ezera
 Luterāņu baznīca (1646, 1793)
 Bijusī sinagogas ēka (ap 1830)
 Bijusī ortodoksā baznīca, tagad Vasarsvētku draudzes dievnams (celts 1887.-1889.)
 Novada muzejs bijušajā dzelzceļa stacijas ēkā (1917)
 Valdemārpils Meža muzejs (1971)
 Piemineklis Krišjānim Valdemāram (2007)

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites

Skatīt arī 
 Dižliepas

Kurzeme
 
Sasmakas ezers
Varakļāni

Varakļāni () ir pilsēta netālu no Latgales un Vidzemes vēsturiskās robežas, Varakļānu novada centrs. Izvietojusies novada austrumos Kažovas kreisajā krastā pie autoceļa A12. Attālums līdz Rīgai — 200 km.

Vēsture 
Līdz 13. gadsimtam Varkas pilsnovads ar centru Varkas pilskalnā ir bijis senās Jersikas karaļvalsts sastāvdaļa. 1226. gadā tas pirmo reizi pieminēts (Warka) rakstītajos avotos kā novads, kuru bīskaps Alberts bija izlēņojis bruņiniekam Kokneses Teodorikam.

1483. gadā pirmoreiz pieminēta apdzīvota vieta tagadējās Varakļānu pilsētas vietā. Pēc Livonijas Konfederācijas sabrukuma 1562. gadā tā nokļuva Polijas-Lietuvas kopvalsts pārvaldībā, kas jau no 1583. gada novadu piešķīrusi Borhu dzimtai. 1772. gadā pēc Polijas dalīšanas Varakļāni nonāca Krievijas Impērijas sastāvā.

1784. gadā Varakļāniem ir bijušas miesta tiesības. 1789. gadā grāfs Mihaels fon der Borhs uzcēla mūra pili un iekārtoja pils parku ar dīķiem. Grāfs Kārlis Borhs (Karol Borch) 1854. gadā dibināja katoļu baznīcas draudzi. 1897. gadā lielākā daļa iedzīvotāju (75%) Varakļānos bija ebreji un pilsētā bija trīs sinagogas, no kurām līdz mūsdienām saglabājusies Baltās sinagogas ēka.

1928. gada 11. februārī Varakļāni ieguva pilsētas tiesības. 1935. gadā 58% no pilsētas iedzīvotājiem bija ebreji. Īsi pēc nacistiskās Vācijas okupācijas sākuma 1941. gada 4. augustā Arāja komanda un tās palīgi pilsētas ebreju kapsētā nogalināja teju visus pilsētas ebrejus (ap 540 cilvēku). 2016. gadā pilsētā dzīvojis vairs tikai viens ebrejs — 1946. gadā dzimušais Solomons Segals.

Padomju okupācijas laikā no 1949. līdz 1956. gadam pilsēta bija Varakļānu rajona centrs, bet līdz 1962. gadam tā atradās Viļānu rajona sastāvā. Līdz 2009. gadam Varakļāni ietilpa Madonas rajonā, kad tika izveidots Varakļānu novads.

Ievērojamas vietas un objekti 
 Varakļānu muižas pils, celta no 1783. līdz 1789. gadam;
 Pilsētas parks;
 Mīlestības akmens — atrodas Kažovas upes krastā;
 Varakļānu Sv. Viktora katoļu baznīca, celta 1814. gadā;
 Varakļānu Sv. Marijas katoļu baznīca, celta no 1851. līdz 1854. gadam;
 Varakļānu luterāņu baznīca, celta 1874. gadā, atjaunota 1994. gadā;
 Ebreju kapsēta — divi pieminekļi Holokaustā nogalinātajiem;
 Varakļānu kultūras nams (celts un atklāts 1958. gada 4. augustā, arhitekts Andrejs Aivars).

Novadnieki 

 Alberts Cimanovskis (1957—2020), priesteris
 Edgars Eriņš (1986), vieglatlēts
 Sandis Ģirģens (1980), politiķis
 Ilmārs Latkovskis (1958), žurnālists, publicists un politiķis
 Konstantīns Počs (1912—1994), fiziķis un konstruktors
 Rita Strode (1955), politiķe
 Osvalds Zvejsalnieks (1944–2022), gleznotājs

Atsauces

Ārējās saites 

 Varakļānu muižas pils attēli

Latgale
Gostiņi

Gostiņi ir Pļaviņu pilsētas daļa pie Aiviekstes ietekas Daugavā. 18. gadsimtā Gostiņu teritorijā atradās zirgu pasta stacija un pārceltuve pār Aivieksti.

Vēsture 
Gostiņi (Dankere) izveidojās pēc 1830. gada kā ebreju amatnieku un tirgotāju miests Vitebskas guberņas tālākajā ziemeļrietumu stūrī izvirzījumā starp Vidzemes un Kurzemes guberņām. Tā izcelšanās saistīta ar Krievijas impērijas likumu par nometinājuma joslu, kas aizliedza ebrejiem iegūt īpašumus un tirgoties ārpus noteiktām teritorijām. Līdz 20. gadsimta sākumam bija nozīmīgs novada tirdzniecības un saimniecības centrs.

Smagi cieta 1905. gada revolūcijas un Pirmā pasaules kara laikā, kad no 192 namiem nopostīti tika 152. Latvijas Republikas laikos 1930. gados iedzīvotāji nodarbojās ar tirdzniecību (90 uzņēmumi) un sīkrūpniecību (70 uzņēmumi), kā arī ar zvejniecību un plostu pludināšanu. Otrā pasaules kara laikā nacisti nogalināja vairākus simtus pilsētas ebreju.

1925. gadā Gostiņiem (Gostiņai) piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu, 1933. gadā — pilsētas tiesības. 1956. gadā iekļauti Pļaviņu pilsētas sastāvā.

Atsauces

Ārējās saites 
 Григорий Смирин, Мейер Мелер. Памяти евреев Данкере

Pļaviņas
Latvijas bijušās pilsētas
Grīva (Daugavpils)

Grīva ir Daugavpils pilsētas daļa Daugavas kreisajā krastā pie Laucesas ietekas. Austrumos robežojas ar Judovku, dienvidrietumos — ar Nīderkūniem. Līdz 1953. gadam bija atsevišķa pilsēta.

Vēsture 
18. gadsimta sākumā uz Kalkūnes muižas zemes izveidojās amatnieku un sīktirgotāju apmetne Jeruzaleme. Kad tika būvēti Daugavpils cietokšņa priekštilta nocietinājumi (1810—1818), Jeruzalemi nojauca.

Grīva kā apdzīvota vieta izveidojās 19. gadsimta sākumā ārpus cietokšņa zemes pie Laucesas upes grīvas. No 1831. līdz 1859. gadam bija pievienota Daugavpilij, pēc tam ietilpa Kurzemes guberņā. Nedaudz vēlāk Lauceses otrā krastā izveidojās Zemgales miests. 1859. gadā pēc apvienošanas ar Zemgales miestu Grīva kļuva par lielāko miestu Kurzemes guberņā ar daudznacionālu iedzīvotāju sastāvu. Impulsu attīstībai deva Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas izbūve.

Pilsētas tiesības ieguva 1912. gadā. Iedzīvotāji nodarbojās galvenokārt ar sīktirdzniecību, amatniecību un dārzkopību. Pirmā pasaules kara laikā gandrīz pilnībā nopostīta. Iedzīvotāju skaits samazinājās gandrīz 6 reizes.

1935. gadā Grīva bija visnelatviskākā pilsēta Latvijā (latvieši — 21,9%). Starp reliģiskajām konfesijām pārsvarā bija vecticībnieki (46%). No 1875. līdz 1879. gadam Grīvas vācu skolā (pašreizējā Raiņa Daugavpils 6. vidusskola) mācījies Rainis. No 1930. līdz 1949. gadam Grīva bija Ilūkstes apriņķa pilsēta, no 1949. līdz 1953. gadam — Grīvas rajona centrs. 1953. gadā pievienota Daugavpilij.

Iedzīvotāji

Skatīt arī 
 Grīvas katoļu baznīca

Atsauces

Ārējās saites 
 Grīvas vēsture

Daugavpils
Latvijas bijušās pilsētas
Sahāra

Sahāra ( (ṣaḥrā)  — ‘tuksnesis’) ir lielākais smilšu tuksnesis pasaulē un otrs lielākais tuksnesis aiz Antarktīdas. Tas Ziemeļāfrikā stiepjas vairāk nekā 5600 km garumā no Atlantijas okeāna līdz Sarkanajai jūrai un aizņem aptuveni 9 miljonus km², vairāk nekā ceturto daļu no visa Āfrikas kontinenta. Ziemeļu robežu veido Vidusjūra un Atlasa kalni, bet dienvidu robeža aptuveni sakrīt ar 17° paralēli uz ziemeļiem no ekvatora.

Dažas Sahāras tuksneša daļas veido desmitiem un simtiem km garas ceļojošas smilšu kāpas — ergi, kas nereti pārsniedz 200 m augstumu. Pasaulē augstākās smilšu kāpas atrodamas Sahāras tuksneša Alžīrijas daļā un sasniedz 465 m augstumu.

Ģeogrāfija 

Smilšu kāpas klāj tikai apmēram ceturto daļu no visa Sahāras tuksneša. Daļu tuksneša veido plakani oļiem klāti līdzenumi — regi. Tuksneša zemākais punkts atrodas Katāras ieplakā, Ēģiptē, 132 m zem jūras līmeņa, bet lielāko daļu Sahāras tuksneša veido akmeņainas augstienes — hamādas. Sahāras augstākā virsotne Emikusī, kas atrodas Tībestī kalnienē, Čadā, sasniedz 3415 m augstumu virs jūras līmeņa. Vidējais augstums svārstās no 300 līdz 450 metriem virs jūras līmeņa.

Demogrāfija 
Sahārā dzīvo ļoti maz cilvēku, galvenokārt, arābi, berberi un mauri. No mazākām etniskajām grupām ievērojami ir arī tuaregi un tubu. Mazliet vairāk par pusi no Sahārā dzīvojošajiem ir lauksaimnieki, kas dzīvo oāzēs, bet atlikušie ir klejotāji vai daļēji klejotāji.

Flora un fauna 
Izņemot oāzes, Sahāras augājs ir ļoti trūcīgs, tomēr tikai dažās tuksneša vietās pilnībā nav atrodama neviena augu suga, piemēram, Tanezruftā un dažos Lībijas tuksneša reģionos. Lielākie Sahāras dzīvnieki ir antilopes un gazeles, kā arī pieradinātie vienkupra kamieļi un kazas. Tajā dzīvo arī zaķi, lapsas, ķirzakas, čūskas un dažādi kukaiņi.

Atsauces 

Āfrikas tuksneši
Straupe

Straupe (agrāk Lielstraupe, ) ir ciems Cēsu novada Straupes pagastā. Izvietojusies Braslas upes krastos pie autoceļa A3 2,5 km no pagasta centra Plācī, 6 km no novada centra Stalbes un 70 km no Rīgas. No 1356. gada līdz 17. gadsimtam tai bija pilsētas tiesības un tā ietilpa Hanzas savienībā.

Straupē atrodas pamatskola (Mazstraupes pilī), psihoneiroloģiskā slimnīca, tautas nams, bibliotēka, pasts, aptieka.

Nosaukuma izcelsme 
Iespējams, ka Straupes nosaukums cēlies no lībiešu vārda raupa, kas nozīmē "tekošs ūdens".

Vēsture 

1227. gadā Latviešu Indriķa Livonijas hronikā Straupe nosaukta par lībiešu un letgaļu apdzīvotās Idumejas (lībiski Vidumaa) centru. Iespējams, no vārda Vidumaa radies Vidzemes nosaukums.

1206. gadā novadā ieradās priesteris Daniēls un krustneši, bet no 1213. gada Straupes novadu pārvaldīja Rīgas bīskapa Alberta brālis Teodoriks, kuru sauca arī par Straupes Indriķi. Tajā pašā gadā viņš devās uz Vāciju, bet Straupē sāka valdīt viņa sievastēvs — padzītais pleskaviešu kņazs Vladimirs, kuru vēlāk arī padzina no Straupes. Atriebjoties 1218. gadā kņazs iebruka Straupes novadā. 

13. gadsimta otrajā pusē Rīgas arhibīskaps Straupes novadu (Roop) izlēņoja Rozenu dzimtai. Pie 13. gadsimtā celtās Lielstraupes pils izauga pilsēta. Pirmo reizi tā minēta rakstos 1325. gadā. 1356. gadā Straupe kļuva par Hanzas savienības locekli, bet 1374. gadā Straupei tika piešķirtas Rīgas tiesības. Tolaik tā bija ceturtā lielākā pilsēta tagadējā Latvijas teritorijā. Pilsētas ģerbonis bija līdzīgs Rozenu dzimtas ģerbonim. Straupe uzplauka 15.—16. gadsimtos, ko veicināja tolaik kuģojamā Braslas upe. Straupe kā pilsēta beidza pastāvēt pēc nopostīšanas Poļu—zviedru karā (1600-1629), bet pēc Lielā mēra epidēmijas tajā palika tikai 115 iedzīvotāji.

Straupe kā nozīmīga apdzīvota vieta atdzima padomju laikā, kad tā kļuva par Ļeņina kolhoza centru.

Atsauces 

Cēsu novada ciemi
Hanzas pilsētas
Latvijas bijušās pilsētas
Livonijas pilsētu uzskaitījums

Latvijas vēsture
Igaunijas vēsture
Pilsētu uzskaitījumi
Šosejas riteņbraukšana

Šosejas riteņbraukšana ir populārākais un vecākais riteņbraukšanas sporta veids. Šosejas riteņbraucēji mēdz specializēties grupas finišiem (sprinteri), braukšanai kalnos un individuālajam braucieniem ar atsevišķu startu, tomēr netrūkst arī universālu braucēju.

Šosejas riteņbraukšanas kā sporta veida vēsture aizsākās 1868. gadā, pirmais pasaules čempionāts notika jau 1893. gadā un šosejas riteņbraukšana bija iekļauta arī pirmo mūsdienu olimpisko spēļu programmā 1896. gadā. Ikgadējās profesionāļu sacensības ar senāko vēsturi ir viendienas brauciens Lježa-Bastoņa-Lježa, kas Beļģijā notiek kopš 1892. gada.

Nozīmīgākās un arī grūtākās daudzdienu šosejas riteņbraukšanas sacensībās pasaulē ir Tour de France, Giro d`Italia un Vuelta a España. Citas prestižākās sacensības ir pasaules čempionāti, klasiskās viendienas sacensības un vadošo velosporta valstu nacionālie čempionāti.

Šosejas riteņbraukšana Latvijā 
No Latvijas sportistiem lielākos panākumus šosejas riteņbraukšanā ir guvuši Romāns Vainšteins (2000. gada pasaules čempions grupas braucienā), Pēteris Ugrjumovs (2. vietas ieguvējs Tour de France kopvērtējumā), Arvis Piziks, Raivis Belohvoščiks (1999. gadā 4. vieta pasaules čempionātā individuālajā braucienā ar atsevišķu startu), Dainis Ozols (1992. gada olimpisko spēļu bronzas medaļas ieguvējs) un Kaspars Ozers (1993. gada pasaules vicečempions grupas braucienā amatieriem).

Ārējās saites 

 
Riteņbraukšanas disciplīnas
Trīspadsmitgadu karš

Trīspadsmitgadu karš (; ), saukts arī par Pilsētu karu, bija bruņots konflikts no 1454. gada līdz 1466. gadam, iesākumā starp Prūsijas konfederāciju un Vācu ordeņa valsti, vēlākajā gaitā starp Poliju un Vācu ordeni. Kara rezultātā Polija ieguva pieeju pie Baltijas jūras, bet Vācu ordeņa valsts atzina sevi par Polijas vasali.

Stāvoklis pirms kara 

15. gadsimtā Prūsijas pilsētas strauji auga, bet to politiskā ietekme bija niecīga, jo visa politiskā vara bija Vācu ordeņa rokās.

1440. gada 21. februārī Prūsijas pilsētu pārstāvji nodibināja Prūsijas konfederāciju. Galvenās pilsētas šajā organizācijā bija Danciga (Gdaņska), Elbinga (Elblonga) un Torna (Toruņa). Gandrīz uzreiz sākās politiskas nesaskaņas ar Vācu ordeņa lielmestru.

1452. gadā Prūsijas konfederācija lūdza Svētās Romas impērijas ķeizaru Frīdrihu III būt par vidutāju konfliktā ar Vācu ordeni. 1453. gada 5. decembrī ķeizars aizliedza konfederāciju un pavēlēja paklausību Vācu ordenim. Šajā situācijā konfederāti lūdza atbalstu Polijas karalim Kazimiram IV, kurš atbalstu apstiprināja.

1454. gada 4. februārī Prūsijas konfederācija nosūtīja formālu nepakļaušanās dokumentu lielmestram Ludvigam fon Erlihshauzenam.

Kara gaita

Kara sākums 

6.februārī sākās Prūsijas pilsētu sacelšanās, un drīz gandrīz visa Prūsija (izņemot Marienburgas, Štūmas (Stuhm,Sztum) un Marienverderas (Marienwerder,Kwidzyn) pilis) bija sacelšanās dalībnieku rokās. Lielākā daļa no ieņemtajām pilīm tūlīt tika nojauktas.

1454.gada 10.februārī konfederāti sūtīja oficiālu delegāciju uz Polijas galvaspilsētu Krakovu, lai lūgtu Polijas karali Kazimiru IV iekļaut Prūsiju Polijas sastāvā. 1454.gada 6.martā karalis deklarēja Prūsiju par Polijas sastāvdaļu, apstiprinot plašas pilsētu tiesības. Polija izsūtīja oficiālu kara pieteikumu ordenim, kurš bija atpakaļejoši datēts ar 22.februāri.

Kari ar Poliju
Kari ar Vāciju
Kari ar Prūsiju
Vācijas vēsture
Kari Eiropā
15. gadsimta kari
Jods (elements)

Jods ir ķīmiskais elements ar simbolu I (līdz 20. gadsimta 50. gadiem - J) un atomnumuru 53. Jods ir smagākais neradioaktīvais halogēns. Jods dabā ir sastopams jodīdu veidā. Jodu pirmo reizi brīvā veidā ieguva 1811. gadā, jūras zāļu pelniem pieliekot pārāk daudz sērskābes. Izveidojās joda tvaiki, kurus izdevās kondensēt. Mūsdienās visvairāk jodu ražo Čīlē, jo tur atrodas jodu saturoša minerāla atradnes.

Sadzīvē par jodu dažkārt dēvē medicīnisko joda tinktūru - joda un kālija jodīda šķīdumu etanolā.

Bioloģiskā nozīme 
 Organismā jods koncentrējas vairogdziedzerī, kur piedalās divu vielmaiņas regulācijas hormonu - trijodtironīna (T3) un tiroksīna (T4) - veidošanā.

 Jods organismā ir ļoti vajadzīgs, jo piedalās normālā vielmaiņā, darbojas arī kā vairogdziedzera saslimšanu, strumas un kretīnisma profilakses līdzeklis, taču atrodams tikai dažos pārtikas produktos (olās, jūras produktos). Tāpēc vairākās valstīs likums nosaka ražotājiem to pievienot vārāmajai sālij.

Ķīmiskās īpašības 
Savienojumos jodam var būt oksidēšanas pakāpes no -1 līdz +7 (tāpat kā lielākajai daļai halogēnu). Jods reaģē ar daudziem metāliem, veidojot jodūdeņražskābes sāļus - jodīdus.

Fizikālās īpašības 
Brīvā veidā jods ir tumšpelēka cieta kristāliska viela ar violetu metālisku spīdumu, kas šķīst organiskajos šķīdinātājos, bet slikti šķīst ūdenī. Jods labāk šķīst ūdenī, kas satur izšķīdušus jodīdus, jo tad veidojas trijodīda jons (I3−), kas šķīst ievērojami labāk. Joda šķīdumi ūdenī un etanolā ir brūni, šķīdumi tetrahlorogleklī un hloroformā ir violeti.

Karsējot jodu, tas sublimējas. Joda tvaiki ir violeti un lielā koncentrācijā ir necaurspīdīgi. Karsējot jodu, tas kūst, bet atmosfēras spiedienā virs joda kušanas temperatūras tuvumā ir ļoti liels tvaiku parciālspiediens, tādēļ joda kušanu caur tvaikiem nevar novērot.

Izmantošana 
Joda savienojumus lieto:
 Joda tinktūru (10% šķīdums etanolā) dažreiz lieto par antiseptisku līdzekli. Pastāv arī līdzīgi sastāvi, kas nesatur etanolu. Tie satur joda un jodīdu šķīdumu ūdenī.
 Sudraba jodīdu dažreiz lieto mazjutīgiem fotomateriāliem (sudraba bromīds ir populārāks lielākas gaismjutības dēļ).
 Inertus jodorganiskos savienojumus (jodaizvietotus benzola atvasinājumus) lieto par injicējamām rentgenkontrastvielām.
 Volframa jodīdu lieto halogēnspuldzēs, lai novērstu pārāk ātru kvēldiega pārdegšanu.
 Jodam reaģējot ar amonjaku, veidojas slāpekļa trijodīds, kas ir viena no nestabilākajām pazīstamajām sprāgstvielām.

Skatīt arī 
 Radioaktīvais jods
 Sprāgstošais jods

Atsauces

Ārējās saites 

Ķīmiskie elementi
Halogēni
Hāpsalu

Hāpsalu, arī Hāpsala () ir ostas pilsēta Igaunijas rietumu piekrastē pie Hāpsalu līča, Lēnes apriņķa centrs. Gandrīz 300 gadus bijusi Sāmsalas-Vīkas bīskapijas galvaspilsēta, pēc tam jūras peldvieta un dūņu dziedniecības kūrorts. Mūzikas festivālu norises vieta. Mūsdienās Hāpsalu iedzīvotāju skaits noslīdējis nedaudz zem 10 000 (9946 2017. gadā).

Vēsture 

No 1279. līdz 1561. gadam Hāpsalas pils bija Sāmsalas-Vīkas bīskapijas galvaspilsēta. Pēc tam, kad bīskapa rezidence tika pārcelta uz Kuresāri Sāmsalā, pilsēta zaudēja savu politisko un militāro nozīmi.

Jaunu impulsu Hāpsalu attīstībai 1825. gadā piešķīra kūrorta dibināšana ar jūras peldētavām un dūņu dziednīcām, kuru vasaras laikā regulāri apmeklēja arī Krievijas imperatora ģimenes locekļi. Hāpsalu vasarnīcā Pēteris Čaikovskis esot uzrakstījis savu 6. simfoniju. 1898. gadā uzcelta pilsētas kūrzāle. Kūrorta apmeklētāju vajadzībām 1907. gadā uzbūvēja dzelzceļa līniju uz Tallinu ar tālāku savienojumu uz Pēterburgu. 2004. gadā sliedes demontētas, bet izcili greznā dzelzceļa stacijas ēka ir saglabājusies, tur ierīkots muzejs.

Līdz 1944. gadam Hāpsalu bija Igaunijas zviedru kopienas centrs, pilsētā darbojas zviedru kopienas muzejs.

Ievērojamas vietas 
 Hāpsalas pils ansamblis ar doma baznīcu, kuras logā augusta pilnmēness naktīs spokojoties "Baltā dāma"
 Promenāde (Promenaad)
 Kūrzāle (Kuursaal)
 Frīdriha Šillera piemineklis (1813)
 jūgendstila villas
 dzelzceļa stacija (1907) ar muzeju un vēsturiskām lokomotīvēm un vagoniem

Hāpsalu dzimuši 
 Frīdrihs fon Lēvis of Menārs (Friedrich von Löwis of Menar), Vidzemes landmaršals, Krievijas armijas ģenerālis (1767—1824)
 Ferdinands Vīdemans (Ferdinand Wiedemann), vācbaltiešu valodnieks (1805—1887)

Atsauces

Ārējās saites 
 Pilsētas oficiālā mājas lapa
 Laika ziņas

Igaunijas pilsētas
Lēnes apriņķis
Jegeva

Jegeva () ir pilsēta Igaunijas austrumos, Jegevas apriņķa centrs.

Pirmo reizi pieminēta Polijas vēsturiskajos rakstos 1599. gadā ar nosaukumu Jagiva. Pilsētas vāciskais nosaukums ir Laisholma ().

Pilsētā ir reģistrēts Igaunijas zemākās gaisa temperatūras rekords −43.5 °C.

Galerija 

Igaunijas pilsētas
Jegevas apriņķis
Kallaste

Kallaste ir pilsēta Igaunijas austrumos, Tartu apriņķī.
Atrodas Peipusa ezera krastā un aizņem 1,9 km2 lielu platību. No 1150 pilsētas iedzīvotājiem apmēram 80% ir krievi. Peipusa krastā atrodas Igaunijā lielākais devona perioda smilšakmens atsegums. Tā kopējais garums ir vairāk kā 900 metri, bet maksimālais augstums 5 metri.

Vēsture 
Ciems šajā vietā izveidojās 18. gadsimtā, kad šeit apmetās no Krievijas izceļojušie vecticībnieki. No igauņu valodas pilsētas nosaukums ir tulkojams kā Sarkanās klintis, kas ir radies no sākotnējā ciema nosaukuma krieviski. 1938. gada 1. maijā Kallaste ieguva pilsētas tiesības.

Ārējās saites 

Igaunijas pilsētas
Tartu apriņķis
Keila

Keila () ir pilsēta Harju apriņķī, ziemeļrietumu Igaunijā.

Keilā izvietoti tādi uzņēmumi kā Ensto Ensek, Harju Elekter (kopā ar meitas uzņēmumu Harju Elekter Elektrotehnika), Keva, Keila Tarbijate Ühistu, Prysmian Group Baltics (agrākais Draka Keila Cables), Protten F.S.C., KMV, Glamox HE, Entek.

Satiksme 
Keila ir nozīmīgs Igaunijas dzelzceļa mezgls. Dzelzceļa satiksme Keilā tika atklāta 1870. gadā, izbūvējot dzelzceļa līniju Baltijas Osta-Rēvele-Sanktpēterburga. Keilā saslēdzas Tallinas-Keilas, Keilas-Paldiski un Keilas-Rīsipere dzelzceļa līnijas.

Skatīt arī 
Keila (stacija)
Elektrovilcienu maršruts Tallina - Rīsipere -Tallina

Igaunijas pilsētas
Harju apriņķis
Kilingi-Nemme

Kilingi-Nemme () ir pilsēta Igaunijas dienvidos.

Ārējās saites 

Igaunijas pilsētas
Pērnavas apriņķis
Kivieli

Kivieli () ir pilsēta Igaunijas ziemeļaustrumos, Austrumviru apriņķī.

Pilsētas galvenais uzņēmums ir degslānekļa ķīmiskā rūpnīca. Kivieli dienvidrietumos atrodas iespaidīgas degslānekļa iegūšanas šahtas, kas šobrīd jau vairs nedarbojas, kā arī ražošanas procesā izveidojušies divi mākslīgie kalni — jaunais un vecais izdedžu kalns.

Pilsēta atrodas blakus 1870. gadā izbūvētajam Baltijas dzelzceļam un līdz ar apdzīvotas vietas rašanos šeit 1929. gadā izbūvēta Kivieli dzelzceļa stacija. Attālums līdz galvaspilsētai pa autoceļu — 144 km, bet pa dzelzceļu — 138 kilometri.

Kivieli darbojas divas skolas, viena no tām — krievu ģimnāzija.

Šobrīd pilsētā dzīvo ap 7000 iedzīvotāju. No tiem apmēram pusi sastāda krievi, bet igauņu skaits svārstās četrdesmit procentu robežās. Galvenā sociālā problēma pilsētā ir bezdarbs, kas saistīts ar rūpniecības pagrimumu. Notiek iedzīvotāju skaita samazināšanās, kuras iemesls galvenokārt ir cilvēku aizplūšana.

Visa šīs pilsētas tapšana un vēsture ir cieši saistīta ar degslānekļa iegūšanu. Šeit to ieguva jau pirms Otrā pasaules kara, bet pēc padomju okupācijas notika šī procesa paplašināšana. Tā rezultātā strādnieku ciemati strauji pieauga un veidojās lielas apdzīvotas vietas, kas pārauga pilsētās. Ciems šeit izveidojās 1922. gadā, bet par pilsētu Kivieli kļuva no 1946. gada. Tas bija saistīts ar rūpniecības attīstības programmu Padomju Savienības ziemeļrietumu reģionos. 1964. gadā tika iekļauta Kohtla-Jerves pilsētā. 1991. gadā Kivieli atkal kļuva par patstāvīgu pilsētu.

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 

Igaunijas pilsētas
Austrumviru apriņķis
Kohtla-Jerve

Kohtla-Jerve () - pilsēta Igaunijas ziemeļaustrumos, Austrumviru apriņķī. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir piektā lielākā pilsēta Igaunijā. 

Igauņi pilsētas iedzīvotāju vidū ir tikai apmēram 21%. Pilsēta izveidojusies degslānekļa ieguves vietās, tāpēc tā sastāv no 5 atsevišķām daļām.

Vēsture 

Kohtla-Jerves attīstība cieši saistīta ar Igaunijas degslānekļa ieguves vēsturi. Kaut arī degslānekļa īpašības bija zināmas jau senatnē, tā rūpnieciska ieguve sākās tikai XX gadsimta sākumā. Pēc tam, kad tika izpētīts, ka degslānekli var izmantot par kurināmo un kā izejvielu ķīmiskajā rūpniecībā, 1916. gadā pie Jerves sākās degslānekļa ieguve. 1919. gadā tika nodibināts valsts uzņēmums degslānekļa ieguvei. 

Pēc 2.pasaules kara degslānekļa ieguve strauji palielinājās. Pilsētai pievienoja apkārtējos ciemus, bet kā strādnieki ieradās cilvēki no dažādām PSRS daļām.

Pēc Igaunijas neatkarības atgūšanas degslānekļa ieguve pārdzīvo dziļu krīzi. Kohtla-Jerve ir viena no ekonomiski vissliktākā stāvoklī esošajām Igaunijas pilsētām.

Cilvēki

Kohtla-Jerve ir politiķes Kristīnas Ojulandas (Kristiina Ojuland, 1966) un šahista Lembita Olla (Lembit Oll, 1966-1999) dzimtā pilsēta.

Apskates vietas
Kohtla-Jerves Brīvības kara piemineklis (Vabadussõja mälestussammas)
Kohtla-Jerves kultūras nams (Kohtla-Järve kultuurimaja)
Kohtla-Jerves pareizticīgo baznīca (Kohtla-Järve õigeusu kirik)
Piemineklis-vagonete (Vagonett-mälestusmärk)

Attēlu galerija

Ārējās saites

Igaunijas pilsētas
Austrumviru apriņķis
Kunda

Kunda ir pilsēta Igaunijas Rietumviru apriņķī. Tā atrodas pie Kundas upes ietekas Somu līcī. Pilsētā atrodas papīrfabrika (AS Estonian Cell), cementa rūpnīca un osta. Pēc 2005. gada datiem, tās iedzīvotāju skaits ir 3996.

Pie Kundas atrastas liecības vienai no senākajām apmetnēm Igaunijas teritorijā. Šeit ap 6500. gadu pirms mūsu ēras atradās kopienas, kas nodarbojās ar medīšanu un zvejošanu. No šīm apmetnēm radies Kundas kultūras nosaukums. Uz ziemeļrietumiem no tās atrodas Livonijas ordeņa Tolsburgas pils drupas.

Ārējās saites 
 

Igaunijas pilsētas
Rietumviru apriņķis
Kuresāre

Kuresāre (, ) ir pilsēta Sāmsalā, Igaunijā. Tā ir Sāremā apriņķa lielākā pilsēta un apriņķa centrs. Pēc 2011. gada datiem Kuresārē dzīvo apmēram 14 706 iedzīvotāju. Tajā atrodas labi saglabājusies viduslaiku būve — Ārensburgas pils.

Vēsture 
Līdz 1918. gadam pilsētu sauca par Ārensburgu ("Ahr" vācu valodā nozīmē "ērglis"), Igaunijas brīvvalsts gados tās nosaukums bija Kuresāre (iespējams, no igauņu valodas vārdiem "kurg" (ģenitīvā "kure"), kas nozīmē "dzērve", un "saare", kas nozīmē "sala"). Padomju laikos saukta par Kingisepu, igauņu komunistu aktīvista Viktora Kingisepa vārdā, 1988. gadā tā atguva iepriekšējo nosaukumu.

Kuresāre ir izvietojusies Rīgas līča krastā, tajā ir neliela jahtu osta. Pilsētai ir arī sava lidosta, regulāri pasažieru reisi to savieno ar Tallinu un Roņu salu.

Viduslaikos šeit bija Sāmsalas-Vīkas bīskapijas bīskapa rezidence.

19. gadsimtā Kuresāre kļuva par kūrortpilsētu. 1858. gadā tika izveidota tvaikoņu līnija starp Sāmsalu un Rīgu, 1889. gadā — starp Muhu un cietzemi.

Kopš 1998. gada Talsi ir viena no Kuresāres sadraudzības pilsētām.

Sports 
 FC Kuressaare (futbola klubs)
 Kuresāres pilsētas stadions (ietilpība: 2000 cilvēki)

Attēlu galerija

Ārējās saites 

 Kuresāres lidostas mājaslapa  

Igaunijas pilsētas
Sāres apriņķis
Narva

Narva () ir Igaunijas robežpilsēta pie Krievijas robežas. Gar pilsētu plūst Narvas upe, kas iztek no Peipusa ezera un ir valsts robeža. 93% no pilsētas iedzīvotājiem dzimtā valoda ir krievu valoda, liela daļa no viņiem šeit ieradušies pēc Otrā pasaules kara vai ir to pēcteči. Narvas pamatiedzīvotājiem ilgus gadus pēc kara bija aizliegts apmesties uz dzīvi pilsētā. Narvas upes pretējā krastā atrodas Krievijas Ivangorodas pilsēta un Ivangorodas cietoksnis (Jaanilinn), kas kopā ar Narvas Hermaņa cietoksni veido vienotu arhitektūras ansambli, kas vienlaicīgi raksturo gan Livonijas, gan Krievijas nocietinājumu arhitektūras īpatnības.

Vēsture 
Pirmoreiz rakstos apmetne pieminēta 1171. gadā Novgorodas hronikā. Cietoksnis dibināts 1223. gadā Livonijas krusta karu laikā, kad Viruzeme nokļuva dāņu varā. 1346. gadā Livonijas ordenis nopirka Viruzemi līdz ar citām Dāņu Igaunijas zemēm no Dānijas karaļa Valdemāra IV. Livonijas ordenis jauniegūtajās zemēs izveidoja Narvas fogteju.
Livonijas kara laikā 1558. gadā to ieņēma krievi, 1581. gadā to iekaroja zviedri.

Krievijas cars Pēteris I ar uzbrukumu Narvai sāka Lielo Ziemeļu karu. Pirmo aplenkumu 1700. gadā zviedri atsita, tomēr 1704. gada 9. augustā krievi cietoksni ieņēma.

XIX gadsimta vidū Narva kļuva par lielu tekstilrūpniecības centru (Krenholmas manufaktūra). Igaunijas brīvības cīņu laikā 1918. gada 28. novembrī Sarkanā armija sāka uzbrukumu Narvai, un 29. novembrī šeit tika pasludināta Igaunijas darba komūna, kas krita 1919. gada februārī.

Starp pasaules kariem Igaunijas valsts robeža bija uz austrumiem no pašreizējās. 1944. gadā 2.pasaules kara laikā pilsētas apkārtnē notika ārkārtīgi sīvas kaujas, sauktas arī par Eiropas SS leģionu kaujām (Battle of the European SS), jo kopā ar vāciešiem un igauņu leģionāriem šeit pret Sarkano armiju 6 mēnešus cīnījās valoņu, nīderlandiešu, skandināvu un citu tautu leģionāri. Kauju rezultātā Narva tika gandrīz pilnīgi nopostīta.

Pēc kara KPFSR piesavinājās Ivangorodu, tomēr administratīvi tā kādu laiku vēl palika Narvas sastāvā. 1990. gadā Narva kļuva par atjaunotās Igaunijas Republikas robežpilsētu.

Apskates vietas
Krenholmas manufaktūra (Kreenholmi Manufaktuur)
Narvas Aleksandra katedrāle (Narva Aleksandri Suurkirik)
Narvas elektrostacijas (Narva Elektrijaamad)
Narvas muzeja mākslas galerija (Narva Kunstigalerii)
Narvas muzejs (Narva Muuseum)
Narvas pareizticīgo katedrāle (Narva Issanda Ülestõusmise peakirik)
Narvas pils (Narva Hermanni linnus)
Narvas rātsnams (Narva raekoda)
Tartu universitātes Narvas koledža (Tartu Ülikooli Narva Kolledž)
Viktorijas bastions (Victoria bastion)

Attēlu galerija

Cilvēki 
Narvā dzimuši:
 Valērijs Karpins (Валерий Георгиевич Карпин) (1969) — futbolists;
 Pauls Keress (Paul Keres) (1916—1975) — šahists;
 Leo Komarovs (Leo Komarov) (1987) — hokejists;
 Nikolajs Stepulovs (Nikolai Stepulov) (1913—1968) — bokseris;
 Aleksejs Šahmatovs (Алексей Александрович Шахматов) (1864—1920) — filologs;
 Pauls Šmits (Paul Felix Schmidt) (1916—1984) — šahists.

Ārējās saites 

 Skats uz Narvu (WebCam), balticlivecam.com
 Narvas muzejs

Igaunijas pilsētas
Austrumviru apriņķis
Rīcības partija

Rīcības partija ir politiska organizācija Latvijā. Tā dibināta ar nosaukumu "Eiroskeptiķi" pirms 2003. gada referenduma par Latvijas iestāšanos Eiropas Savienībā, apvienojoties partijai "Esi cilvēks" (dibināta 1998. gadā) un sabiedriskajai organizācijai "Kustība par neatkarību".
Organizācijas redzamākie pārstāvji bija Normunds Grostiņš (bijušais valdes priekšsēdētājs), mākslinieks Juris Dimiters, publicists Jānis Kučinskis un Viktors Dinēvičs.

Sākotnēji partija ir sadarbojusies ar populistisko politisko apvienību "Dzimtene" un kreisi radikālo Latvijas Sociālistisko partiju, kopš 2011. gada darbojas labējo eirokritisko partiju "Eiropas Brīvības Aliansē" (European Alliance for Freedom) kopā ar Austrijas Brīvības partiju un Francijas Nacionālo Fronti.

Vēsture 
2004. gada Eiroparlamenta vēlēšanās partija ieguva 0,95% balsu. 2005. gada Rīgas domes vēlēšanās "Eiroskeptiķi", paliekot organizatoriski patstāvīgi, piedalījās "Dzimtenes" un LSP apvienotajā sarakstā, neiegūstot nevienu mandātu. Apvienotais saraksts ieguva 11,5% balsu. 2006. gada 9. Saeimas vēlēšanās partija saņēma 0,37% balsu.

2008. gadā partija pārdēvēta par Rīcības partiju. 2009. gada Eiroparlamenta vēlēšanās partija ieguva 0,43% balsu (3415 derīgas vēlēšanu zīmes), bet 2013. gada Rīgas domes vēlēšanās — 0,24% balsu.

2017. gada pašvaldību vēlēšanās piedalījās ar nosaukumu "Eiroskeptiķu Rīcības partija", 2020. gadā atkal kā Rīcības partija.

Atsauces 

Latvijas eiroskeptiskās partijas
Terva

Terva () ir otra lielākā pilsēta Valgas apriņķī. Pilsēta ir izvietojusies Ehnes upes krastos. Kopēja platība — 4,80 km², iedzīvotāju skaits — 2690. Padomju laikos šeit atradās Padomju armijas aviobāze.

Netālu no pilsētas atrodas viduslaiku Helmetas pilsdrupas.

Iedzīvotāji

Ievērojamas personības 
Tervā ir dzimuši vai dzīvojuši:
 Magnuss Kirts (igauņu: Magnus Kirt; 1990) ir igauņu vieglatlēts, startē šķēpa mešanas sacensībās.

Ārējās saites 

Igaunijas pilsētas
Valgas apriņķis
Lietuvas pilsētu uzskaitījums

Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Lietuvas pilsētas. 2013.g. pilsētas statuss Lietuvā ir 103 pilsētām (lietuviešu valodā: vienskaitlī — miestas; daudzskaitļi — miestai). Lietuvas Parlaments "pilsētu" nosaka kā kompaktu apdzīvotu vietu ar iedzīvotāju skaitu vairāk nekā 3000 cilvēkiem, no kuriem vismaz divas trešdaļas strādā rūpniecības vai pakalpojumu nozarē. Apdzīvotās vietās, kur iedzīvotāju skaits ir mazāks par 3000, bet vēsturiki ir bijusi pilsētas status, joprojām tiek uzskatīta par pilsētu. Mazākās apdzīvotās viestas sauc par miestelis (daudzskaitlī miesteliai), kas tiek tulkots kā miesti. Pašas mazākās apdzīvotās vietas (ciemus) sauc par kaimas (daudzskaitlī kaimai).Bieži vien apdzīvoto vietu oficiālais status nav skaidrs, un cilvēki atsaucas gan uz pilsētām, gan uz ciemiem, kā gyvenvietė (daudzskaitlī gyvenvietės), kas būtībā ir vienlīdzīgs jēdziens.

Pirmās Lietuvas pilsētas sakā veidoties 13. — 14. gadsimtā Lietuvas lielkņazistes laikā. Pirmā Lietuvas pilsēta, kura ieguva pilsētas tiesības bija Klaipēda. Saskaņā ar viduslaiku likumiem pilsētām varēja būt savi tirgi, krogi, ģildes, tiesas u.c. Dažas bijušās pilsētas ir zaudējušas pilsētas statusu, piemēram, Kernave vai Merkine. Lielākā daļa Lietuvas pilsētas ir veidojušās pirms 18. gadsimta. Pilsētu atrašanās vietu galvenokārt nosaka tirdzniecības un transporta ceļi. Dažas no jaunākajām pilsētām izveidojās dzelzceļa būvniecības ietekmē, piemēram, Kaišadore, Vieve, Radvilišķi, Ignalina, Mažeiķi. Pagājušajā gadsimtā jaunas pilsētas izveidojās pie lielajiem rūpniecības centriem, piemēram, Visagina, Elektrēni, Naujoji Akmene. Piecām pilsētām Birštona, Druskininki, Anīkšči, Neringa un Palanga — ir īpašs kūrorta statuss.

Pilsētu sadalījums pa Lietuvas apriņķiem

Pilsētu uzskaitījums

Karte

Galerija

Atsauces 

Lietuva
Lietuvas pilsētas
Pilsētu uzskaitījumi
Elektrēni

Elektrēni () ir pilsēta Lietuvā, Elektrēnu pašvaldības centrs. Tā ir viena no jaunākajām Lietuvas pilsētām, kura pilsētas tiesības ieguva padomju laikos — 1962. gadā, kad tika uzbūvēts tuvējās elektrostacijas strādnieku ciemats.

Šeit atrodas enerģētikas uzņēmuma Lietuvos Energijos Gamyba‎ galvenais birojs.

Elektrēnos senāk atradās Lietuvā vienīgā modernā ledus halle. Mūsdienās halli izmanto Lietuvas spēcīgākā hokeja komanda — SC Energija — kas spēlē Lietuvas čempionātā.

Elektrēnos dzimuši hokejisti Darjus Kasparaitis (Darius Kasparaitis, 1972) un Daiņus Zubrs (Dainius Zubrus, 1978).

Lietuvas pilsētas
Gargždi

Gargždi () ir pilsēta un pašvaldības centrs Lietuvas rietumos Minijas upes labajā krastā 17 kilometrus uz austrumiem no Klaipēdas. Pilsētas ziemeļu robeža iet gar automaģistrāli Viļņa—Klaipēda. Gargždiem ir pilsētas seņūnijas statuss, kā arī tie ir apkārtējās Dauparu-Kvietiņu seņūnijas centrs.

Šeit atrodas pasta nodaļa (LT-96001), Gargždu parks, koka Sv. erceņģeļa Mikeļa baznīca (uzcelta 1941. gadā). Lielākie uzņēmumi: A/S Geonafta, A/S Gargždų statyba, SIA Gargždų mida, SIA Masterfoods un citi. Pilsētas dienvidrietumos atrodas Gargždu karjers un citas sīkas ūdenskrātuves, ģimenes dārziņi.

Gargždi ir futbolista Armina Narbekova (Arminas Narbekovas, 1965) dzimtā pilsēta.

Sports 
 Gargždu "Banga" — pilsētas futbola klubs, kas šobrīd spēlē Lietuvas Pirmās līgas čempionātā.
 Pilsētas futbola stadions.

Sadraudzības partneri 

 Ilava (Iława) (Polija)

Ārējās saites 
 

Lietuvas pilsētas
Jonava

Jonava () ir pilsēta un pašvaldības centrs Lietuvā, Neres upes krastos, 30 km uz ziemeļaustrumiem no Kauņas. Pilsētā atrodas Achema, lielākais minerālmēslu ražošanas uzņēmums Baltijas valstīs. Divas pasta nodaļas.

Rakstos minēta no 1740. gada. 1864. gadā ieguva pilsētas tiesības. Pēc Otrā pasaules kara Jonavā tika uzbūvēta minerālmēslu rūpnīca, kas darbojas arī pašlaik. 1989. gada 20. martā rūpnīcā notika tehnoloģiska katastrofa un atmosfērā ieplūda liels daudzums indīgu vielu (amonjaks, hlors).

Iedzīvotāji 
Pēc dzimuma:

Apskates vietas 
 Izvesto kapela (Tremtinių koplyčia)
 Jonavas Jēkaba baznīca (Jonavos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia)
 Jonavas muzejs (Jonavos krašto muziejus)
 Skaruļu baznīca (Skarulių Šv. Onos bažnyčia)
 Skaruļu kapela (Skarulių koplyčia)

Attēlu galerija

Sports 
 FK Jonava — futbola klubs.
 Jonavas centrālais stadions.

Sadraudzības partneri 
  Dečīna, Čehija
  Kendzežina-Kozle, Polija
  Polocka, Baltkrievija
  Rīhimeki, Somija

Ārējās saites 

Lietuvas pilsētas
Jurbarka

Jurbarka () ir pilsēta Lietuvas rietumdaļā, Nemunas labajā krastā, pie Mituvas upes ietekas tajā. Pašvaldības centrs. Atrodas 45 kilometri uz dienvidaustrumiem no Tauraģes un 86 kilometri uz rietumiem no Kauņas. Pilsētbūvniecības piemineklis.

Pie pilsētas atrodas Bišpiļa pilskalns, pilsētas rietumu nomalē — Smukuču sils, Jurbarkas dīķis. Vairāk uz dienvidiem no Jurbarkas pār Nemunu 1978. gadā uzbūvēts visgarākais automašīnu tilts Lietuvā. Pilsētā atrodas Panemunes reģionālā parka direkcija.

Vēsture 
Pilsēta radusies ap 13. gadsimtā celto Vācu ordeņa Georgenburgas pili. Pirmoreiz rakstos minēta 1259. gadā. Pēc sakāves Grunvaldes kaujā 1410. gadā ordenis pili pameta, un pēc 1422. gada Melno līguma apvidu iekļāva Lietuvas dižkunigaitijas sastāvā. Pēc 1795. gada Polijas trešās dalīšanas Jurbarka nonāca Krievijas impērijas sastāvā.

Apskates vietas 
Pilsētā atrodas Sv. Trīsvienības baznīca (uzcelta 1907. gadā), evaņģēliski luteriskā baznīca, pareizticīgo baznīca, piemineklis Vītautam Dižajam, kultūras nams, novada vēstures muzejs, aktiera un režisora Konstantīna Glinska muzejs, tēlnieka Vinca Grība muzejs (dibināts 1958. gadā). Vecā kapsēta atrodas pilsētas centrā, jaunā — dienvidrietumos.

Sadraudzības pilsētas 
  Boense, (Dānija)
  Hajnuvka (Polija) 
  Krailsheima, (Vācija)
  Kriulena (Moldova) 
  Lākdala (Beļģija) 
  Lihtenberga (Vācija)
  Ņemana (Krievija) 
  Rina (Polija)

Ārējās saites
 

Lietuvas pilsētas