Fašisms

Fašisms () bija autoritāra politiskā kustība, kas no 1922. līdz 1943. gadam bija valdošā Itālijā ar līderi Benito Musolīni.

Lai arī termins galvenokārt tiek attiecināts uz Musolini vadīto Itāliju, tas bieži tiek izmantots, lai raksturotu līdzīgas politiskās kustības, kas laikā starp Pirmo un Otro pasaules karu bija plaši izplatītas Eiropā — Ungārijā, Rumānijā, Spānijā un citur —, tai skaitā Vācijā valdošo nacionālsociālismu.

Fašisma ideoloģiju raksturo spēcīga centrālā vara, kas nepieļauj opozīcijas izveidošanos, autoritārs vadonis un iejaukšanās pilsoņu privātajā dzīvē, militarizācija, agresīva ārpolitika, radikāls nacionālisms, represijas pret politiskajiem pretiniekiem.

Fašisms sevi pretstatīja gan liberālajam kapitālismam, gan marksismam un komunismam, un proponēja spēcīgas valsts primaritāti pret personību un korporatīvu valsti un šķiru sadarbību šķiru cīņas vietā. Plaši izmantoja propagandu un populismu savu mērķu sasniegšanai.

Termins 
Itāļu vārds fascismo ("fašisms") ir atvasinājums no latīņu vārda fascio — ‘saišķis, fascija’, kurš savukārt radies no latīņu vārda fasces. Fasces simbolika simbolizē spēku caur vienotību: viens zars/nūja ir viegli salaužams, savukārt saišķis ir grūti salaužams. Līdzīgus simbolus izstrādāja dažādas fašistu kustības: piemēram, Falange simbols ir piecas bultiņas, kuras savieno jūgs.

Tas Senās Romas periodā bija augstāko ierēdņu, konsulu un pretoru varas simbols, ko nesa viņiem ienākot sapulču vietās. 1919. gada martā Musolīni šo vārdu izmantoja savu "kaujas vienību" () nosaukšanai. To sākotnēji lietoja Itālijas Fašistu partija, kas Benito Musolīni vadībā valdīja Itālijā no 1922. līdz 1943. gadam. Vēlāk, lai arī nekad nav pastāvējusi precīza "fašisma" definīcija, tas kļuva par daudz vispārīgāku apzīmējumu, kuru lietoja attiecībā uz veselu virkni autoritāru politisko ideoloģiju, partiju un politisko sistēmu.

Valdības un partijas, kas visbiežāk, papildu Itālijas Musolīni vadītajiem fašistiem, tiek sauktas par fašistiskām, ir Ādolfa Hitlera vadītā Nacistu partija, Falangisti un Fransisko Franko Spānijā, Salazara izveidotā Jaunā valsts (Estado Novo) Portugālē, Ungārijas Bultu krusta partija, Rumānijas Dzelzs Gvarde, Horvātijas ustaši u.c.

Fašismu politiski atbalstīja plašas iedzīvotāju masas: lielie biznesmeņi, zemnieki un zemes īpašnieki, nacionālisti, reakcionāri, Pirmā pasaules kara veterāni, intelektuāļi un strādnieki, kuriem tika solīts darbs un maize. Rumānijā un Ungārijā fašismam bija liels atbalsts proletāriešu un ļoti nabadzīgo zemnieku vidū.

Definīcijas 
Itālijas fašismā jau no pirmsākumiem pastāvēja vairākas ideoloģiskās grupas, katra ar savu vēsturi un atbalsta bāzi. Kopējas ideoloģijas trūkums gan veicināja fašisma straujo popularitāti, gan vēlāk to vājināja. 

Nacionālais sindikālisms uzskatīja, ka ražošanā jāveido strādājošo un īpašnieku sindikāti. Tas bija republikānisks, antiklerikāls un ietekmējies no sociālisma. 
Lauku fašisms negatīvi skatījās uz pilsētām, noraidīja modernismu un rūpniecību. 
Tehnokrātiskais fašisms akceptēja industrializāciju un modernizāciju. 
Konservatīvais fašisms balstījās lielajos rūpniekos un zemes īpašniekos, atbalstīja tradicionālo monarhijas un katoļu baznīcas varu. 
Nacionālistiskais fašisms bija vērsts uz agresīvu ārpolitiku un autoritāro valsts varas modeli. 

Tikai 1932. gadā Musolīni mēģināja definēt, kas ir fašisms. Tas esot antikomunistisks, antisociālistisks, noraida šķiru cīņas konceptu, antidemokrātisks, etātisks, un uz teritoriālo ekspansiju vērsts. Musolīni definēja fašismu kā labēju kolektīvisma ideoloģiju, kas vērsta pret sociālismu, liberālismu, demokrātiju un individuālismu. Viņš rakstīja:

Bijušais Kolumbijas Universitātes profesors Roberts O. Pakstons rakstīja:

Atsauces

Ārējās saites 

 
Itālijas politika
Politoloģijas terminoloģija
Politiskās ideoloģijas