joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pagājušo gadu vēsture

Pagājušo gadu vēsture arī Nestora hronika vai Pagājušo laiku stāsts (baznīcslāvu: Повѣсть времяньныхъ лѣтъ) ir senkrievu hronika par notikumiem Senajā Krievzemē un apkārtējās valstīs no 852. līdz 1117. gadam.

Tapšana 
Ilgu laiku tika uzskatīts, ka Pagājušo gadu vēstures autors ir Kijevas Pečoru klostera mūks Nestors, un tāpēc to historiogrāfijā dēvēja par Nestora hroniku. Vēlāk noskaidrots, ka Nestors tikai apkopojis un rediģējis vairākas senākas hronikas. Šo darbu viņš veicis ap 1113. gadu, izmantojot Kijevas Pečoru klosterī glabājušos 1093. gadā sastādītu senāku hroniku — tā saukto Pirmhroniku (Начальная летопись), kā arī citus senās Krievzemes un Bizantijas rakstītos avotus. Senākās daļas sastādīšanai Nestors izmantojis bizantiešu autora Georgija Hamartolas hroniku, kas senkrievu valodā pārtulkota jau 10.—11. gadsimtā, 10. gadsimta krievu—bizantiešu līgumus, 11. gadsimtā senkrievu valodā pārtulkoto bizantiešu hronogrāfu (vēsturisku apcerējumu krājumu), kas papildināts ar faktiem par Krievzemes vēsturi, svēto dzīves aprakstus un citus materiālus. Rakstīto avotu ziņas Nestors papildinājis arī ar mutvārdu tradīcijā atrodamajām ziņām. Hronika sastādīta labvēlīgi toreizējam Kijevas kņazam Svjatopolkam Izjaslavičam.

Hronikas pārveidošana 
Vēlākie kņazi centās hroniku pārveidot atbilstoši savām politiskajām interesēm. 1116. gadā Kijevas lielkņaza Vladimira Vsevolodoviča Monomaha uzdevumā hroniku pārstrādāja Mihailovskas Vidubickas klostera igumens Silvestrs. Divus gadus vēlāk tika sagatavota vēl trešā hronikas redakcija. Šīs senākās, tāpat kā vēlākās hronikas redakcijas nav saglabājušās.

Sākotnējā hronikas teksta restaurēšanai galvenokārt izmantotas divas 14. gadsimta hronikas — Laurentija hronika (Лаврентьевская летопись) un Hipatija hronika (Ипатьевская летопись). Mūks Laurentijs vadīja Suzdaļas kņaza Dmitrija Konstantinoviča uzdevumā izveidotu pārrakstītāju grupu, kura 1377. gadā hroniku pārrakstīja no kāda 1305. gadā izgatavota noraksta. Savukārt Hipatija hronika savu nosaukumu ieguvusi no Hipatija klostera Kostromā, kurā šis noraksts glabājies. Tās sarakstīšanas laiks ir 15. gadsimta sākums.
Savukārt 13. gadsimtā tapušo Radvilu hroniku 15. gadsimtā pārrakstījis kāds Lietuvas dižkunigaitijas pareizticīgais mūks.

Nozīme Latvijas vēsturē 
No Latvijas vēstures viedokļa darbs ir interesants ar to, ka Nestora hronika, blakus Rimberta („Svētā Ansgara dzīve”) un Bartolomeja Angļa vēstījumiem, ir viens no hronoloģiski senākajiem avotiem, kas sniedz ziņas par tagadējo Latvijas teritoriju un to apdzīvojušo cilšu uzskaitījumu — zemgaļi, kurši, latgaļi un līvi (lībieši). Tāpat būtiska ir norāde, ka daļa šo tautību atradās meslu atkarībā no Krievzemes kņaziem. Tas ir vienīgais rakstu avots, kas uzrāda iespaidīgo Polockas kņaza sakāvi Zemgalē, kas bija lielākie senkrievu kņazu zaudējumi kaujā līdz pat 13. gadsimtam.

Informācijas avoti 
 Pagājušo gadu vēsture, Historia.lv

Ārējās saites 
 Повесть Временных лет 

Hronikas
Krievijas vēsture
Ukrainas vēsture
Baltkrievijas vēsture
Senkrievu literatūra
Bjalistoka

Bjalistoka () jeb Belostoka (, ), ir pilsēta Polijas ziemeļaustrumos, Podlases vojevodistes centrs Bjalas krastos. Sens tekstilrūpniecības centrs. Jelgavas sadraudzības pilsēta.

Vēsture 
Pilsētas rašanās saistāma ar magnāta Jana Klemensa Braņicka vārdu. Viņš pārvērta neievērojamo miestu par savu galveno rezidenci, uzceļot pili, ataicinot māksliniekus un zinātniekus, un piešķirot Bjalistokai pilsētas tiesības.

Pēc Polijas Trešās dalīšanas Bjalistoka nokļuva Prūsijas teritorijā, bet, pēc Tilzītes miera tā tika atdota Krievijai.
19. gadsimtā Bjalistoka kļuva par lielu tekstilrūpniecības centru. Pilsētas iedzīvotāju skaits palielinājās no 13 787 (1857. gadā) līdz 56 659 (1889. gadā). Vairākums iedzīvotāju tajā laikā bija ebreji.

Pirmā Pasaules kara laikā Bjalistoka bija vācu okupācijā no 1915. gada 20. aprīļa līdz 1919. gada 19. februārim, kad to ieņēma poļu karaspēks. Tomēr 1920. gadā, poļu-padomju kara laikā, Bjalistoku ieņēma Sarkanā armija. Pilsētā tika nodibināta Polijas Pagaidu revolucionārā komiteja jeb "Polrevkoms", kurai bija plānots kļūt par Padomju Polijas jauno valdību, taču poļu karaspēka panākumi izjauca šo plānu.

Polijas kampaņas laikā 1939. gadā pilsētā ienāca vācu karaspēks, bet, tā kā pēc Molotova-Ribentropa pakta nosacījumiem tā bija PSRS ietekmes zona, Bjalistoku pievienoja Baltkrievijas PSR. 1941. gada 27. jūnijā Bjalistokā atkal ienāca vācu karaspēks.
Pamatojoties uz PSRS un Polijas līgumu Bjalistoka 1945. gada 16. augustā tika atdota atpakaļ Polijai.

Apskates vietas

 Bjalistokas Jaunavas Marijas arhikatedrālā bazilika (Bazylika archikatedralna Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Białymstoku)
 Bjalistokas Koscjuško laukums (Rynek Kościuszki w Białymstoku)
 Braņicku pils (Pałac Branickich w Białymstoku)

Attēlu galerija

Sports 
 Jagiellonia Białystok — futbola klubs.

Cilvēki 

Bjalistokā dzimuši:

 Tomašs Frankovskis (Tomasz Frankowski; 1974) — futbolists;
 Rišards Kačorovskis (Ryszard Kaczorowski‎; 1919—2010) — politiķis
 Boriss Kaufmans (Boris Kaufman; 1897—1980) — ASV kinooperators;
 Maksims Ļitvinovs (Максим Максимович Литвинов; 1897—1951) — padomju diplomāts;
 Alberts Seibins (Albert Sabin; 1906—1993) — ārsts;
 Gžegožs Sandomerskis (Grzegorz Sandomierski; 1989) — futbolists;
 Izabella Skorupko (Izabella Scorupco; 1970) — aktrise;
 Radoslavs Soboļevskis (Radosław Sobolewski; 1976) — futbolists;
 Dziga Vertovs (Дзига Вертов, Dziga Vertov; 1896—1954) — dokumentālā kino klasiķis;
 Ludviks Zāmenhofs (L. L. Zamenhof; 1859—1917) — esperanto valodas radītājs.

Atsauces

Ārējās saites 

 VisitBiałystok.com
 Braņicku pils parks

Polijas pilsētas
 
Podlases vojevodistes apriņķi
Leonards Eilers

Leonards Eilers (, , dzimis , miris ) bija Šveicē dzimis matemātiķis un fiziķis, lai gan lielāko daļu no savas dzīves pavadīja Prūsijā un Krievijā. Kopā ar Arhimēdu, Kārli Frīdrihu Gausu un Īzaku Ņūtonu viņu uzskata par vienu no dižākajiem pasaules matemātiķiem. Leonards Eilers bija pirmais, kas ieviesa funkcijas jēdzienu, aprakstot izteikumu, kas ietver vairākus argumentus, un sāka pielietot integrālrēķinus fizikā. Tāpat ieviesis dažādus mūsdienās izmantojamos pierakstus, piemēram, summas zīmi Σ, naturāllogaritmu bāzi e. Viņš dominēja 18. gadsimta matemātikā, un ir visu laiku vispublicētākais matemātiķis — viņa kopotie raksti ir 75 sējumos, kuros ir aptuveni 850 zinātniskie darbi.

Eilers ir dzimis un mācījies Bāzelē. 1727. gadā Krievijas imperatore Katrīna I uzaicināja Eileru strādāt Sanktpēterburgā par korespondētājlocekli Zinātņu akadēmijā. 1730. gadā kļuva par fizikas profesoru. 1735. gadā viņš ar vienu aci vairs neredzēja. 1741. gadā pēc Prūsijas karaļa Frīdriha II Lielā uzaicinājuma sāka strādāt Berlīnes Zinātņu akadēmijā, kur pavadīja 25 gadus. 1766. gadā atgriezās Sanktpēterburgā. Drīz pēc tam arī otrai acij radās katarakta, un viņš zaudēja redzi pilnībā. Pēdējos septiņpadsmit savas dzīves gadus Leonards Eilers bija akls, tomēr šajā laikā viņš sarakstīja apmēram pusi no saviem darbiem.

Eilers piedalījās tādu teorēmu pierādīšanā kā, piemēram, Bāzeles problēmu, Eilera identitāti (kompleksajos skaitļos un grafu teorijā), dažādu bezgalīgo summu vērtību atrašanā un eksponentfunkcijas raksturojošās Teilora sērijas izvešanā. Viņš arī ieviesa dažādas funkciju aproksimēšanas metodes, ieskaitot Eielera-Maskerona konstanti, kuru lietoja formulā, lai aproksimētu naturālo skaitļu apgriezto summu ar naturāllogaritmu. Loģikā viņš ieviesa Eilera diagrammas, lai raksturotu siloģismu struktūru vizuāli, kuru vēlāk ģeneralizēja uz Eilera-Venna diagrammām. Zinātnieku pasaulē Eilers ir pazīstams ar izteicienu "Matemātikā katru teorēmu nosauc otrā matemātiķa vārdā, kurš to pierādīja, jo pirmais vienmēr būs Eilers." Teiciena pamatojumu var viegli saprast, ja tuvāk aplūko slavenā matemātiķa darbu.

Atsauces

Ārējās saites 

 Arhīvs 

Bāzeles pilsētas kantonā dzimušie
Šveices matemātiķi
Šveiciešu fiziķi
Matemātiskā analīze
Skaitļu teorijas matemātiķi
Latīņu valodā rakstošie
Mumbaja

Mumbaja (līdz 1995. gadam — Bombeja) ir pilsēta Indijā, Indostānas pussalas rietumkrastā pie Arābijas jūras. Atrodas uz Salsetas salas pie dabīgas ostas. Mahārāštras štata galvaspilsēta. Visapdzīvotākā pilsēta Indijā. Lielākā Rietumindijas osta.

Mumbaja ir Indijas finanšu un ekonomikas galvaspilsēta, jo šeit atrodas Indijas centrālā banka, lielākās biržas un daudzu nozīmīgu šīs valsts uzņēmumu galvenās mītnes.

Mumbajā atrodas Bolivuda — indiešu kino industrijas centrs, kura ir pasaules līderis pēc gadā uzņemto filmu skaita. Mumbaja ir arī viena no retajām pilsētām, kuru municipālajās robežās atrodas Nacionālais parks.

Kā jau metropole, Mumbaja sadzīvē izceļas ar lielāku "tikumu brīvību" kā citur Indijā un dažādu tautību un reliģiju sajaukumu, kuru parasti sazinās vietējā Marathu dialektā.

Vēsture 
Kaut arī uz septiņām salām kur mūsdienās atrodas Mumbaja, cilvēki dzīvojuši jau no Akmens laikmeta (Ptolemajs tās sauca par Heptanesia), Mumbajas kā pilsētas vēsture sākās tikai 1668.gadā, kad Britu Austrumindijas kompānija sāka nomāt salas no Lielbritānijas karaļa Čārlza II. Austrumindijas kompānija ātri saprata vietas lielisko novietojumu un 1867. gadā no Sūratas uz Bombeju pārcēla kompānijas galveno biroju.

Amerikas pilsoņu kara (1861—1865) laikā Bombeja kļuva par kokvilnas tirdzniecības centru, bet pēc Suecas kanāla atklāšanas — par ievērojamu ostu tirdzniecībai ar Eiropu.

Bombejā 1885. gadā radās Indijas Nacionālais Kongress.

Pilsēta strauji attīstījās un 1906.gadā tajā bija miljons iedzīvotāju, un tā bija otrā lielākā (aiz Kolkatas) pilsēta Indijā. Bombeja kļuva par Indijas neatkarības kustības centru. 1942. gada 9. augustā Mahātma Gandijs ar saukli Quit India pieprasīja pilnīgu Indijas neatkarību. 1948.gada 28.februārī pēdējie britu kareivji ceremoniāli izgāja caur Indijas vārtiem Bombejā un pameta Indiju.

1960.gadā Bombeja kļuva par Mahārāštras štata galvaspilsētu.

1992.gada decembrī un 1993.gada janvārī pilsētā izcēlās reliģiskas sadursmes starp hinduistiem un musulmaņiem pēc tam, kad hinduistu reliģiskie radikāļi nopostīja Babri mošeju. Bojā gāja 1788 cilvēku, lielākoties musulmaņi. Iespējams kā atbilde grautiņiem, 1993.gada 12.martā Bombejā notika sprādzienu sērija. Gandrīz vienlaicīgi notika 13 sprādzieni pie viesnīcām, biržas, veikaliem. Bojā gāja 257 cilvēki un 1400 tika ievainoti.

1995.gadā štata nacionālistu valdība Bombeju pārsauca par Mumbaju, atsakoties no koloniālā mantojuma.

Cilvēki 
Mumbajā dzimuši:

 Homi Bhabha (Homi J. Bhabha; 1909—1966) — atomfiziķis;
 Homi Bhabha (Homi Bhabha; 1949) — filozofs;
 Rādžīvs Gandijs (Rajiv Gandhi; 1944—1991) — politiķis;
 Zakirs Husains (Zakir Hussain; 1951) — mūziķis;
 Anišs Kapūrs (Anish Kapoor; 1954) — tēlnieks;
 Radjards Kiplings (Rudyard Kipling; 1865—1936) — rakstnieks;
 Zubins Mehta (Zubin Mehta; 1936) — diriģents;
 Salmans Rušdi (Salman Rushdie; 1947) — rakstnieks;
 Sačins Tendulkārs (Sachin Tendulkar; 1973) — kriketa spēlētājs;
 Terenss Vaits (Terence White; 1906) — rakstnieks

Ārējās saites 

Indijas pilsētas
Mahārāštra
Aizeks Azimovs

Aizeks Azimovs (; dzimis kā Isaks Ozimovs () , miris ) bija Padomju Krievijā dzimis ebreju izcelsmes amerikāņu bioķīmiķis un populārs rakstnieks, īpaši pazīstams ar saviem zinātniskās fantastikas un populārzinātniskajiem darbiem. 

Kopā ar Robertu Hainlainu un Arturu Klārku veido zinātniskās fantastikas "Lielo trijnieku". Saņēmis prestižākās zinātniskās fantastikas balvas — Nebulas un Hugo balvas.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1920. gadā Smoļenskas guberņas Petroviču ciemā dzirnavnieka Jūdas Ozimova un viņa sievas Raheles Bermanes ģimenē.
1923. gadā Ozimovu ģimene caur Liverpūles ostu ar pasažieru kuģi Baltic ieradās Ņujorkā, 1928. gadā kļuva par ASV pilsoni. Mācījās Bruklinas vidusskolā (Boys and Girls High School), tad studēja ķīmiju Kolumbijas Universitātē, 1939. gadā ieguva bakalaura grādu un 1941. gadā maģistra grādu ķīmijā. 1942. gadā viņš devās uz Filadelfiju un strādāja tur par ķīmiķi armijas kuģu būvētavā, kur iepazinās ar zinātniskās fantastikas rakstnieku Robertu Hainlainu.
1942. gadā apprecējās ar Ģertrūdi Bļugermani, 1948. gadā absolvēja universitāti un ieguva doktora grādu bioķīmijā, lasīja lekcijas Bostonas Universitātes Medicīnas fakultātē, kur kļuva par asociēto profesoru 1955. gadā.

1970. gadā Īzaks Asimovs izšķīrās ar savu sievu un vēlāk apprecējās ar Dženetu Opālu Džepsoni. 1979. gadā viņu ievēlēja profesora amatā.
Azimovs 1983. gadā viņam veiktajā sirds operācijā saņēma asinis, kas bija inficētas ar HIV, un 1992. gadā mira no AIDS komplikācijām.

Darbi 

1942. gadā viņš sāka rakstīt Foundation sēriju — stāstu par visgalaktikas impērijas sabrukšanu un atdzimšanu, kas beigās izvērtās 7 romānu garumā.

Ap to pašu laiku viņš sāka rakstīt savus stāstus par robotiem — kas padarīja populārus Azimova '3 robotikas likumus', un krietni iespaidoja gan sabiedrības, gan citu rakstnieku attieksmi pret robotiem, un uzdeva daudzus ētikas jautājumus, ko jāņem vērā, veidojot nākotnes tehnoloģijas.

Latviski izdotās Azimova grāmatas: 
 "Es, robots" (tulk. R. Koka, Ņ. Krilova, 1967);
 "No augšas raugoties" (tulk. J. Polis, Z. Šusters, 1969);
 "Visums: no plakanās Zemes līdz kvazāriem" (tulk. A. Lauzis, 1972);
 "Paši dievi" (tulk. R. Koka, 1979);
 "Fonds" (tulk. Zane Rozenberga, 2017).
 "Fonds un Impērija". (tulk. Zane Rozenberga, 2018).
 "Otrais Fonds" (tulk. Zane Rozenberga, 2018).
1969. gadā žurnālā "Liesma" turpinājumos publicēts A. Azimova fantastiskais stāsts "Profesija".

Ārējās saites 

Amerikāņu rakstnieki
Angļu valodā rakstošie
Amerikas Savienoto Valstu zinātniskās fantastikas rakstnieki
Ebreju rakstnieki
Smoļenskas apgabalā dzimušie
Hugo balvas ieguvēji
Mieži

Mieži () ir graudzāļu dzimtas kultūraugs un 4. visaudzētākā labība pasaulē pēc kviešiem, rīsiem un kukurūzas, aizņemot 65—70 miljonus hektāru zemes ar vidējo graudu ražu 2,2—2,3 t/ha. Latvijā pēdējos gados ievērojami kritusies gan miežu sējplatība, gan arī kopraža, un Latvijas vidējā graudu raža (2,0 t/ha) ir zem pasaulē vidējā rādītāja. Taču daudzu saimniecību izmēģinājumu rezultāti liecina, ka Latvijā iespējams regulāri iegūt 4,0—5,5 t/ha.

Miežiem pie viena vārpas ass loceklīša ir trīs vārpiņas. Pēc attīstīto vārpiņu skaita pie vārpas ass loceklīša miežus iedala divkanšu un daudzkanšu miežos, ko sīkāk iedala četrkanšu un seškanšu miežos. Divkanšu miežiem graudi parasti ir izlīdzinātāki, rupjāki un simetriski, bet daudzkanšu miežiem — neizlīdzinātāki, sīkāki un asimetriski.

Vasaras mieži 
Vasaras mieži ir viens no svarīgākajiem vasarāju kultūraugiem ar plašu pielietojumu. No to graudiem iegūst putraimus, miltus (nelielos daudzumos), iesalu, miežu kafiju, spirtu, raugu. Taču lielāko miežu graudu daudzumu izmanto lopbarībā. Miežu salmi ir lopbarībai vērtīgāki nekā rudzu vai kviešu salmi.

Atsauces 

Graudzāļu dzimta
Labība
Auzas

Sējas auzas (Avena sativa), bieži vienkārši auzas, ir graudzāļu dzimtas kultūraugs, kuru audzē graudu un zaļmasas ieguvei. Auzas plaši izmanto gan pārtikā, gan lopbarībā. No graudiem gatavo putraimus, pārslas, miltus, tos izmanto diētisko un bērnu pārtikas, kā arī konditorejas ēdienu gatavošanā, jo auzu graudu olbaltumvielām un taukvielām ir laba sagremojamība. Auzu salmi izmantojami lopbarībai labāk nekā rudzu un kviešu salmi, bet salīdzinājumā ar miežu salmiem tie labāk glabājas.

Auzu ziedkopa ir skara. Auzas ir pašapputes augs, bet dažkārt var notikt arī svešappute.

Kultivēšana 
Auzas vislabāk aug mērenajā joslā. 63,4% no pasaules auzu ražas iegūst Eiropā. Vislielākā auzu raža tiek novākta Krievijā, Kanādā, Austrālijā, Polijā, Ķīnā un Somijā. Latvijā auzu sējplatības ir aptuveni 60 tūkstoši hektāru, citu gadu vairāk, citu mazāk. 2017. gadā sējplatība Latvijā bija 54 tūkstoši ha, novāktā raža 134 tūkstoši tonnas, līdz ar to vidējā raža aptuveni 2,5 t/ha.

Izmantošana 
Auzas plaši izmanto kā lopbarību. Tām ir daudzējāda izmantošana arī cilvēka uzturā, visbiežāk kā auzu pārslas vai auzu milti.

Auzu pārslas

Uzturvērtība 
Auzu pārslās ir salīdzinoši liels šķiedrvielu un ogļhidrātu saturs, tāpēc tās iesaka lietot cilvēkiem, kas pastiprināti nodarbojas ar fiziskajām aktivitātēm, piemēram, sporto vai veic smagu darbu. Auzu pārslas tiek izmantotas arī kā līdzeklis holesterīna līmeņa samazināšanai asinīs.

Atsauces

Ārējās saites 

Labība
Lopbarība
Ārstniecības augi
Auzas
Baltazars Rusovs

Baltazars Rusovs (vāciski: Russow, Rüssow Balthasar; dzimis 1536. gadā Tallinā, miris 1602. gadā ) bija Rusova Livonijas hronikas autors.

Dzīvesgājums 
Baltazars Rusovs dzimis ap 1542./43.gadu Tallinā, Sīmaņa Rusova ģimenē, kurš, sakaņā ar L. Arbuzova juniora domām, ieceļojis no Rusovas Meklenburgā-Šverinā . Savukārt, saskaņā ar T.Zeidu, Rusovs cēlies no Tallinā ieceļojušiem igauņu zemniekiem, kuri iespējams jau vairākas paaudzes iepriekš ieguvuši pilsētas namnieku tiesības . 

1558. gadā Rusovs beidza Tallinas pilsētas skolu. No 1559. līdz 1562. gadam viņš studēja teoloģiju Štetīnē, bet kursu nepabeidza. 1563. gada 12. martā viņš saņēma uzaicinājumu kļūt par palīgmācītāju Tallinā, kuru viņš pieņēma tā paša gada novembrī. No 1566. līdz 1600. gadam viņš pildīja luterāņu mācītāja amatu Tallinas Sv.Gara baznīcā. Līdztekus mācītāja amatam Rusovs strādāja par skolotāju pilsētas mazturīgo bērnu skolā.

1578. gadā Rostokā iznāca Rusova viduslejasvācu valodā sacerētā Livonijas provinces hronika (Chronica der Prouintz Lyfflandt), kas aptvēra laikposmu no Livonijas dibināšanas līdz 1577. gadam. Pusgada laikā sekoja atkārtots hronikas izdevums.

Ievērojot lielo hronikas popularitāti, 1584. gadā Bartā (Pomerānijā) iznāca jauns paplašināts hronikas izdevums, kurš aptvēra Livonijas vēsturi līdz 1583. gadam.

Rusovs bija Zviedrijas politiskās varas piekritējs, un tādēļ visai asi kritizē Livonijas periodu. Kā pārliecināts protestants viņš bija naidīgs katolicismam un par notikumiem bieži sprieda kā morālists un teologs. Savukārt, kā Tallinas namnieku pārstāvis Rusovs asi vērsās pret muižniecību un pievērsās arī zemnieku stāvokļa attēlojumam.

Rusova pret muižniecību un ordeni vērstā asā kritika jau viņa laikā izraisīja plašu polemiku (sīkāk par kritiku skatīt šķirkli Rusova Livonijas hronika).

Tomēr pret hroniku vērstā kritika nemazināja tās popularitāti. 1584. gada izdevuma izplatīšanu Igaunijā Rusovs ņēma pats savās rokās, un, neskatoties uz augsto cenu (pusdālderis par vienu eksemplāru) tikai Igaunijā vien tika pārdoti 338 eksemplāri.

Rusovs ir galvenais varonis igauņu rakstnieka Jāna Krosa romānā Stūrgalvības hronika : romāns par Baltazaru Rusovu  .

Informācijas avoti 
 Rusovs, Baltazars, Historia.lv

Atsauces 

1536. gadā dzimušie
1602. gadā mirušie
Vācbaltieši
Hronisti
Igaunijas rakstnieki
Igaunijas vēsture
Latvijas vēsture
Tallinā dzimušie
Kališa

Kališa () ir pilsēta Polijas rietumdaļā, Lielpolijas vojevodistē Prosnas upes krastos. Esot vissenākā Polijas pilsēta, jo to esot pieminējis Ptolemajs (kā Calisia Dzintara ceļā). Viens no Polijas valsts veidošanās centriem.

Vēsture 
Kališa bija viena no svarīgākajām pilsētām viduslaiku Polijā. 13. - 14. gadsimtā tā bija Kališas kņazistes centrs. 1343. gadā Polijas karalis Kazimirs III Kališā noslēdza līgumu ar Teitoņu ordeni par Austrumpomerānijas atdošanu Ordenim. 
16. gadsimtā pilsētas attīstība apstājās un to izkonkurēja Poznaņa. No 1793. gada tā atradās Prūsijā, no 1815. gada - Krievijas impērijā, no 1919. gada - Polijā. 1813. gadā Kališā noslēdza līgumu starp Prūsiju un Krieviju par aliansi pret Napoleonu I. Stipri nopostīta abos pasaules karos, sevišķi Pirmajā.

Cilvēki 

Kališā dzimuši:

 Adams Asniks (Adam Asnyk, 1838 - 1897) - dzejnieks
 Staņislavs Sakss (Stanisław Saks, 1897 - 1942) - matemātiķis
 Staņislavs Vojcehovskis (Stanisław Wojciechowski, 1869 - 1953) - Polijas prezidents

Lielpolijas vojevodistes pilsētas
Lielpolijas vojevodistes apriņķi
Polijas pilsētas
Helma

Helma (, vēsturiskais ) ir sena pilsēta Polijas austrumos, Ļubļinas vojevodistē, apmēram 20 km no Ukrainas robežas.

Vēsture 
Helma eksistējusi vismaz no 10. gadsimta. No 981. gada ietilpa Kijevas Krievzemē. 1233. gadā tā ieguva pilsētas tiesības un kļuva par Galīcijas-Volīnijas kņazistes galvaspilsētu un pareizticības centru. 13. gadsimta vidū Helmas kņazs bija Mindauga meitas vīrs un Lietuvas dižkunigaitis Švarns, kurš apglabāts šajā pilsētā. 1366. gadā Kazimirs Lielais pievienoja to Polijai un izveidoja šeit katoļu arhibīskapiju. 15. un 16. gadsimtā Helma bija plaukstoša pilsēta, bet 17. gadsimta karu laikā panīka. 1795. gadā Trešajā Polijas dalīšanā nokļuva Austrijas impērijas sastāvā. 1809. gadā ietilpa Varšavas hercogistē, bet no 1815. gada tā bija Krievijas impērijas sastāvā, kopš 1912. gada tajā atradās no Polijas izdalītās Holmas guberņas centrs.

Kopš 1918. gada Helma atrodas Polijas republikas sastāvā. 1944. gada 21. jūlijā Helmā ar PSRS atbalstu tika nodibināta komunistiskās Polijas pagaidu valdība jeb Poļu nacionālās atbrīvošanās komiteja (Polski Komitet Wyzwolenia Narodowego, PKWN).

Interesanti fakti 
Ebreju anekdotēs Helma attēlota kā muļķu pilsēta.

Novadnieki 
 Mihailo Hruševskis (Грушевський, 1866—1934) — vēsturnieks, Ukrainas Centrālās Radas priekšsēdētājs (1917—1918) un Ukrainas Tautas republikas pirmais prezidents (1918).

Helma
Helma
Helma
Grīnberga

Grīnberga (, ; vīriešu dzimtē Grīnbergs) ir vācu/angļu cilmes uzvārds, , kam citās ģermāņu valodās sastopami līdzīgi uzvārdi ar tādu pašu cilmi — Grēnberga () un Grenberga (). Cilvēki ar šo uzvārdu:

 Ilona Dzelme-Grīnberga (1966) — latviešu burātāja un trenere;
 Kira Grīnberga (Kira Grünberg; 1993) — Austrijas politiķe, bijusī vieglatlēte;
 Maima Grīnberga (1969) — latviešu tulkotāja;
 Mērija Grīnberga (1909—1975) — latviešu arhivāre un muzejniece;
 Malvīne Vīgnere-Grīnberga (1871—1949) — latviešu operdziedātāja un vokālā pedagoģe.

Skatīt arī 
 Grēnberga
 Grenberga
 Grinberga

Vācu uzvārdi
Angļu uzvārdi
Keņdzežina-Kozle

Keņdzežina-Kozle () ir pilsēta Polijas dienvidos, Opoles vojevodistē pie Glivices-Odras kanāla ietekas Odrā. Liela upes osta un liels rūpniecības centrs. Ķīmiskā rūpniecība (minerālmēslu, rūpniecisko gāzu ražošana, organiskās ķīmijas uzņēmumi, benzola un toluola ražošana). Metālapstrādes un mašīnbūves rūpnīcas.

Izveidota 1975. gadā no četrām pilsētām - Keņdzežinas (pilsēta no 1951. gada), Kozles (no 1298. gada), Klodņicas (no 1973. gada) un Slavenčices (no 1973. gada).

Opoles vojevodistes pilsētas
Sīlenda

Sīlendas Hercogiste ir pašpasludināta mikrovalstiņa, kuras neatkarību nav atzinusi neviena no ANO dalībvalstīm, turklāt ASV un Vācijas tiesas lēmušas, ka tā vienmēr būs Lielbritānijas jurisdikcijā, jo valsts atrodas vienā no Lielbritānijas jūras fortiem.

Ārējās saites 

 The Official Principality of Sealand Homepage
 HavenCo Ltd.
 Archival Sealand Homepage
 Website of Rebel Sealand Government
 National Anthem
 Claimed transcript of the 1968 UK court case
 Coins of Sealand
 Meta Haven: Sealand Identity Project
 The Sea Forts
 HMS Roughs
 Declaratio Regius  — The Kingdom of Playland 'independent and sovereign country'.

Eiropa
Mikronācijas
Gdiņa

Gdiņa (, kašūbu: Gdiniô) ir pilsēta Polijas ziemeļos pie Baltijas jūras, Pomožes vojevodistē. Liela Polijas osta. Kopā ar Gdaņsku un Sopotu veido tā saukto Trīspilsētu (Trójmiasto) ar vairāk kā 1 000 000 iedzīvotājiem.

Līdz 1920. gadiem Gdiņa bija neliels kašūbu zvejniekciems. Pēc Pirmā pasaules kara tika nolemts izveidot Dancigas brīvpilsētu (tagad Gdaņska), bet jaunajai Polijas valstij piešķirt t.s. poļu koridoru, kurā ietilpa arī Gdiņa.

1920. gada ziemā, sakarā ar saspīlētajām attiecībām ar Dancigu, Polijas valdība nolemj Gdiņā celt lielu ostu un kara flotes bāzi. Sākas gan ostas, gan pilsētas būvniecība, un 1923. gada 13. augustā ostā ienāca pirmais kuģis. Līdz 1938.gadam Gdiņa kļūst par lielāko un modernāko ostu Baltijas jūrā. Vācu okupācijas laikā pilsētas nosaukums bija Gotenhāfene (Gotenhafen). 1945. gada 30. janvārī no Gdiņas (Gotenhāfenes) pēdējā braucienā devās kuģis Wilhelm Gustloff.

1970. gada protestu laikā 17. decembrī armija šāva uz strādniekiem, kuri kāpa ārā no vilciena, nogalinot vairākus desmitus cilvēku.

Cilvēki 
Gdiņā dzimuši:
 Adams Darskis (Adam Darski, 1977), mūziķis;
 Maikls Klims (Michael Klim, 1977), Austrālijas peldētājs;
 Stēfans Patriks Līvs (Stefan Patryk Liv, 1980—2011), hokejists, Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks;
 Monika Pireka (Monika Pyrek, 1980), kārtslēcēja;
 Anna Rogovska (Anna Rogowska, 1981), kārtslēcēja.

Ārējās saites 

Polijas pilsētas
Pomožes vojevodistes pilsētas
Pomožes vojevodistes apriņķi
Latīņu alfabēts

Latīņu alfabēts izveidojās aptuveni 6. gadsimtā pirms mūsu ēras. Latīņu valoda un latīņu alfabēts izplatījās Romas impērijā un turpināja pastāvēt arī pēc tās sabrukuma. Kad Eiropas tautas sāka veidot savu nacionālo rakstību, par pamatu visbiežāk izmantoja latīņu alfabētu: angļi 7. gadsimtā, vācieši 8. gadsimtā, franči 9. gadsimtā, itālieši 10. gadsimtā, zviedri 13. gadsimtā, čehi 13. gadsimtā, poļi 14. gadsimtā un vēlākajos gadsimtos citas tautības. Veidojot nacionālos alfabētus, izmantoja visus vai pārsvarā visus pamatburtus, dažkārt veidojot jaunus. Dažādo valodu īpatnējās skaņas tika apzīmētas:
 ar savienotiem burtiem (ligatūrām); 
 ar diviem vai trim blakus burtiem, piemēram: sh, sch, th; 
 papildinot dažus burtus ar diakritiskām zīmēm - svītriņām, komatiem, jumtiņiem, punktiņiem u.c., piemēram, ā, ķ, š, ä.

Viduslaikos bija izplatīts īpašs latīņu alfabēta burtu tips — gotiskie burti jeb fraktūra. Šie burti bija izlocīti, ar smailiem, asiem stūriem. Gotiskais raksts sevišķi populārs bija Vācijā un Zviedrijā. Latīņu alfabētu ar papildinājumiem un grozījumiem lieto lielākā daļa Eiropas tautu, izņemot bulgārus, grieķus, krievus, baltkrievus, ukraiņus, arī visās Amerikas valstīs un Austrālijā, daļa Āfrikas valstu, izņemot arābu zemes un Etiopiju, dažās Āzijas valstīs (Turcijā, Indonēzijā, Vjetnamā). Latīņu alfabētu lieto apmēram 30% pasaules iedzīvotāju.

Latīņu alfabēts ir pasaulē visizplatītākais alfabēts. Tajā ir 26 burti:

A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, T, U, V, W, X, Y, Z

Lielākoties dažādās valodās ievieš papildu modificētus burtus (piem., Á, Ů, Ò), vai nelieto dažus pamatkomplekta burtus (latviešu valodā: q, w, x, y).

Latviešu valodai tiek lietots modificēts latīņu alfabēts, kurā ir 33 burti:

A, Ā, B, C, Č, D, E, Ē, F, G, Ģ, H, I, Ī, J, K, Ķ, L, Ļ, M, N, Ņ, O, P, R, S, Š, T, U, Ū, V, Z, Ž

Ir pazīstami lielie burti (kā ČŠŽ) un mazie burti (čšž).

Atsauces

Skatīt arī 
 Latīniskais alfabēts

Latīņu alfabēts
Košalina

Košalina () - pilsēta Polijas ziemeļos Rietumpomožes vojevodistē 2 kilometrus no Baltijas jūras.

1243. gadā Košalinu sāka izbūvēt Pomerānijas bīskapi un tā kļuva par Kameņas bīskapijas centru. 1446. gadā Košalina kļuva par Hanzas savienības locekli. No 1648.gada - Brandenburgā, vēsturiskais vācu nosaukums - Keslina (). No 1701.gada - Prūsijā. Par Polijas pilsētu kļuva 1945. gadā pēc Otrā pasaules kara.

Vācu fiziķa Rūdolfa Klauziusa (Rudolf Clausius, 1822 - 1888), kā arī futbolistu Miroslava Tšecjaka (Mirosław Trzeciak, 1968 - ), Sebastjana Milas (Sebastian Mila, 1982 - ) un mūziķes Kasjas Cerekvickas (Kasia Cerekwicka, 1980 - ) dzimtā pilsēta.

Polijas pilsētas
Hanzas pilsētas
Rietumpomožes vojevodistes pilsētas
Rietumpomožes vojevodistes apriņķi
Elblonga

Elblonga (), vēsturiski arī Truso (Drusuo, Drūsas) pie Ilfingas (senprūšu Elbings), Elbinga (), ir sena pilsēta Polijas ziemeļos Vislas grīvā senprūšu Pagudes novadā Varmijas-Mazūrijas vojevodistē. Līdz Otrajam pasaules karam ietilpa Vācijā un tās nosaukums bija Elbinga. Liepājas sadraudzības pilsēta.

Pilsētā atrodas alusdarītava Elbrewery, kas ražo alu ar EB zīmolu.

Vēsture

Senprūšu pilsēta 
Tā kā pilsēta atrodas stratēģiski svarīgā vietā Vislas grīvā, tirdzniecības apmetne šeit bija no aizvēsturiskiem laikiem. Pirmoreiz to pieminējis Vulfstans no Hedebijas ap 890. gadu kā senprūšu pilsētu Truso. Vikingu laikos pilsēta tirgojās ar citiem tā laika lielākajiem centriem — Birku Svēlandē un Visbiju Gotlandē. Truso bija tirdzniecības punkts senajā Dzintara ceļā. Tiek uzskatīts, ka pie Truso 997. gadā nogalināts Sv. Adalberts.

Vācu ordeņa un Polijas-Lietuvas pakļautībā 

Prūsijas krusta karu laikā Vislas jomas piekrasti iekaroja Vācu ordenis. Senās Truso vietā tika nodibināta vācu Elbinga, kas sākotnēji ietilpa Pamedes bīskapijā Rīgas arhibīskapijas pakļautībā. 1246. gadā Elbinga ieguva Lībekas tiesības. 14. gadsimtā tā ieguva papildu privilēģijas tirdzniecībā. Ap 1350. gadu Elbingā tika pierakstīta Elbingas prūšu vārdnīca (Elbing-Preussisches Wörterbuch) — viens no nedaudzajiem senprūšu valodas pieminekļiem.

Jau 13. gs vidū Elbinga kļuva par Hanzas savienības locekli. 1440. gadā pilsēta kopā ar Tornu un Dancigu nodibināja Prūsijas konfederāciju, kas noveda pie Trīspadsmitgadu kara un sekojošās iekļaušanas poļu Karaļa Prūsijas sastāvā. 1535. gadā vairums iedzīvotāju pārgāja luterticībā.
Trīsdesmitgadu kara laikā pilsētu ieņēma zviedri, pēc Aksela Ūksenšernas uzaicinājuma tajā vairākus gadus dzīvoja Jans Amoss Komenskis (1642–1648).

Prūsijas un Vācijas pakļautībā 

Līdz ar Pirmo Polijas dalīšanu Elbingu ieguva Prūsija, vēlāk Vācijas impērija. Otrajā pasaules karā Elbinga cieta ļoti smagi, tika nopostīta visa vecpilsēta.

Polijas sastāvā 
1945. gadā pilsēta tika piešķirta Polijai, bet vācu iedzīvotāji tika padzīti. Pilsētas drupu ķieģeļus izmantoja Varšavas un Gdaņskas atjaunošanai, bet 1960. gados visas vecpilsētas drupas nolīdzināja līdz ar zemi, atstājot tikai divas baznīcas.

Tomēr 1989. gadā sākās vecpilsētas atjaunošana visai savdabīgā veidā — vecpilsēta tiek atjaunota būvējot mūsdienīgas celtnes, bet saglabājot veco ielu plānojumu un māju proporcijas. Līdz 2005. gadam šādā veidā bija atjaunotas 2/3 Elblongas vecpilsētas.

Apskates objekti
Elblongas kanāls (Kanał Elbląski)
Elblongas katedrāle (Katedra św. Mikołaja w Elblągu)

Galerija

Ārējās saites

Polijas pilsētas
Varmijas-Mazūrijas vojevodistes pilsētas
Varmijas-Mazūrijas vojevodistes apriņķi
Hanzas pilsētas
Koņina

Koņina () ir pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lielpolijas vojevodistē Vartas upes krastos. Dobeles sadraudzības pilsēta.

Tajā atrodas liela alumīnija rūpnīca (Aluminium Konin-Impexmetal SA) un moderna ogļu termoelektrostacija (Zespół Elektrowni Pątnów-Adamów-Konin SA).

Vēsture 
Radusies lielu tirdzniecības ceļu krustojumā pie pārejas pār Vartas upi. 1331. gadā to nopostīja Vācu ordenis, bet pilsēta atjaunojās citā vietā. 1662. gadā pilsētā plosījās mēris, 1707. gadā pilsētu nopostīja zviedri.
No 1793. gada tā atradās Prūsijā, no 1815. gada Krievijas impērijā, bet no 1919. gada Polijā. 19. gs. attīstījās tekstilrūpniecība un metalurģija.

Cilvēki 
Koņina ir komponista Jana Kačmareka (Jan Kaczmarek, 1953 - ) un riteņbraucēja Marcina Sapas (Marcin Sapa, 1976 - ) dzimtā pilsēta.

Lielpolijas vojevodistes pilsētas
Lielpolijas vojevodistes apriņķi
Polijas pilsētas
Slupska

Slupska (), vēsturiski arī Štolpa Pomerānijā (), ir pilsēta Polijas ziemeļos, Pomerānijā, apmēram 17 kilometrus no Baltijas jūras, Pomožes vojevodistē. Rakstos minēta kā apmetne jau no 9. gadsimta, bet pilsētu dibinājis Teitoņu ordenis 14. gadsimta sākumā. No 1372. gada līdz 1478. gadam Slupska bija kņazistes centrs. No 1382. gada pilsēta bija Hanzas savienībā. No 1701. līdz 1945. gadam Prūsijas, respektīvi, Vācijas, sastāvā.

No 1802. līdz 1804. gadam Štolpē par mācītāju strādāja Frīdrihs Šleiermahers. 20. gadsimta sākumā šeit bērnību pavadīja mākslinieks Georgs Gross. Pēc Otrā pasaules kara, pamatojoties uz Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem, pilsēta tika piešķirta Polijai, bet visi vācu iedzīvotāji tika padzīti.

Pilsētā atrodas Scania autorūpnīca (autobusi, kravas automašīnas). Slupskas apkārtnē ASV ir plānojusi izvietot pretraķešu aizsardzības sistēmas sistēmas raķetes.

Slupskā dzimuši:

 Ulrihs Beks (Ulrich Beck, 1944 — 2015 ), vācu sociologs
 Oto Freindlihs (Otto Freundlich, 1878 — 1943), ebreju izcelsmes vācu mākslinieks
 Georgs fon Marvics (Georg von der Marwitz, 1856 — 1929), prūšu ģenerālis
 Heinrihs fon Stefans (Heinrich von Stephan, 1831 — 1897), vācu pasta darbinieks
 Otto Limans fon Zanderss (Otto Liman von Sanders, 1855 — 1929), vācu ģenerālis

Apskates objekti
Slupskas pils (Zamek Książąt Pomorskich w Słupsku)
Slupskas rātsnams (Ratusz w Słupsku)

Galerija

Polijas pilsētas
Hanzas pilsētas
Pomožes vojevodistes pilsētas
Pomožes vojevodistes apriņķi
Tarnova

Tarnova () ir pilsēta Polijas dievidaustrumos, Mazpolijas vojevodistē Dunajecas krastos. Liels ķīmiskās, stikla, mašīnbūves un militārās rūpniecības centrs. Pie Tarnovas ģeogrāfiski sākās Karpatu kalni. Pilsētā atrodas čigānu kultūras muzejs. Tarnova, pēc aptaujas datiem, ir visrelioģiozākā pilsēta Polijā.

Tarnovas teritorijā apmetne bijusi vismaz no 9. gadsimta sākuma (ir pieņēmums, ka šeit atradās visļanu galvenais centrs). 12. gadsimta beigās apmetne tika piešķirta augstmanim Specimiram (Lalivasam) no Lužicas, un līdz 1567.gadam Tarnova piederēja Lalivasu dzimtai. Pēc šī laika Tarnova gandrīz pilnīgi panīka. 1528. gadā pilsētā patvērumu guva Ungārijas karalis Jānošs Zāpoja. 1772.gadā, Polijas pirmajā dalīšanā, Tarnova tika piešķirta Austrijai. Pilsēta atdzima un tā kļuva par vienu no Galīcijas galvenajām pilsētām. 1846. gadā pilsētas apkārtnē izcēlās plaši zemnieku nemieri (Rzeź galicyjska), tika dedzinātas muižas un nogalināti to iemītnieki. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā pilsētas apkaime bija vieta Vācijas un Austroungārijas armiju Gorlices-Tarnovas ofensīvai, kuras rezultātā tika pārrauta fronte un krievu karaspēks tika atsviests Krievijas teritorijā. 1920. gadā pilsētā kādu laiku atradās Ukrainas emigrācijas valdība Simona Petļuras vadībā. Jaunu impulsu Tarnovas attīstībai deva arī modernas ķīmiskās rūpnīcas (tagad. Zakłady Azotowe w Tarnowie-Mościcach S.A.) izbūve starp abiem pasaules kariem. Otrā pasaules kara laikā tika iznīcināti pilsētas ebreju iedzīvotāji, bet pati Tarnova tika iekļauta Ģenerālgubernatūras sastāvā.

Lielākie rūpniecības uzņēmumi 

 Zakłady Azotowe w Tarnowie-Mościcach S.A.   - slāpekļa minerālmēslu, plastmasas ražošana
 Zakłady Mechaniczne TARNÓW S.A.  - darbagaldu, ieroču (ložmetēju, šauteņu, zenītieroču) ražošana
 Fabryka Silników Elektrycznych TAMEL S.A.  - elektromotoru ražošana

Tarnovā dzimuši 

 Juzefs Bems (Józef Bem, 1794 - 1850) - ģenerālis
 Juzefs Cirankevičs (Józef Cyrankiewicz, 1911 - 1989) - politiķis
 Mihals Hellers (Michał Heller, 1936 - ) - garīdznieks, kosmologs
 Annija Ondra (Anny Ondra, 1903 - 1987) - čehu aktrise

Apskates objekti
Tarnovas bazilika (Bazylika katedralna Narodzenia Najświętszej Maryi Panny w Tarnowie)
Tarnovas dzelzceļa stacija (Tarnów (stacja kolejowa))

Galerija

Ārējās saites
Aušvices-Birkenavas muzejs
Babja Guras nacionālais parks
Bohņas sāls raktuves
Gorces nacionālais parks
Maguras nacionālais parks
Ojcovas nacionālais parks
Peņinu nacionālais parks
Tatru nacionālais parks
Tiņecas klosteris
Vavelas pils
Veličkas sāls raktuves
Zebžidovska kalvārija

Polijas pilsētas
Mazpolijas vojevodistes apriņķi
Mazpolijas vojevodistes pilsētas
Elka

Elka () - pilsēta Polijas ziemeļaustrumos senajā jātvingu novadā Varmijas-Mazūrijas vojevodistē. Līdz 1945.gadam ietilpa Vācijā un tās nosaukums bija Lika (Lyck). Tūrisma centrs.

Pilsēta sāka attīstīties ap 14.gs beigās uzcelto Teitoņu ordeņa pili. Vislielāko uzplaukumu Elka piedzīvoja 16.gs, bet karu un ugunsgrēku dēļ no vecās apbūves nekas nav saglabājies. Smagi cieta Pirmā pasaules kara laikā, jo pilsētā notika sīvas cīņas starp vācu un krievu karaspēkiem. Pēc 1945.gada Elka tika piešķirta Polijai; daudzi iedzīvotāji ir poļi, kas pārcēlušies no Viļņas un Grodņas apkaimes pēc Otrā pasaules kara.

Vācu rakstnieka Zigfrīda Lenca (Siegfried Lenz, 1926 - ) dzimtā pilsēta.

Apskates objekti
Elkas pils (Zamek w Ełku)

Galerija

Varmijas-Mazūrijas vojevodistes pilsētas
Grudzjondza

Grudzjondza (), agrāk Graudenca (), ir pilsēta Polijas ziemeļos, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē Vislas upes krastos. Sena garnizona pilsēta.

Vēsture 
Pilsēta radusies pie prūšu Kulmas zemes Graudes pilskalna (Graudentum). Pēc 1225. gada tas nonāca Vācu ordeņa pakļautībā.
1291. gadā tai piešķīra pilsētas tiesības.

1411. gadā pēc Vācu ordeņa virsmestra Henriha fon Plauena pavēles tika sodīts ar nāvi polonofilās Ķirzakas līgas (Eidechsenbund) vadonis Nikolass fon Reniss (Nicholas von Renys). Otrā Toruņas līguma rezultātā pilsēta iekļāvās Polijā, tā tika izraudzīta par Karaļa Prūsijas parlamenta sanākšanas vietu, pēc 1569. gada Kulmas zemes seimiki sanāca netālajā Rēdenes pilī.

Pēc 1772. gada Polijas dalīšanas pilsētu ieguva Prūsija, 19. gadsimta vidū, pēc tilta pār Vislu uzcelšanas un dzelzceļa ierīkošanas, Graudenca sāka strauji attīstīties.

1920. gadā pilsēta tika iekļauta atjaunotajā Polijas valstī. Pirms 2. pasaules kara Grudzjondzā dienēja nākamais Varšavas sacelšanās līderis Tadeušs Komorovskis (Tadeusz Komorowski, 1895 — 1966). 1953. gada 25. septembrī Grudzjondzā tika arestēts kardināls Stefans Višiņskis (Stefan Cardinal Wyszyński, 1901 — 1981).

Cilvēki 
Vācu ģenerāļa Eriha fon Falkenhaina (Erich von Falkenhayn, 1861 — 1922) un amerikāņu mēmā kino aktiera Leo Vaita (Leo White, 1882 — 1948) dzimtā pilsēta.

Atsauces 

Polijas pilsētas
Kujāvijas-Pomožes vojevodistes pilsētas
Kujāvijas-Pomožes vojevodistes apriņķi
Jeleņa Gura

Jeleņa Gura () ir pilsēta Polijas dienvidrietumos — Silēzijā, Lejassilēzijas vojevodistē pie Bobras upes. Atrodas netālu no Čehijas robežas un Sudetu Karkonošes kalniem, Jeleņa Guras ielejā (Kotlina Jeleniogórska).

Sena tirdzniecības pilsēta. Līdz 1945.gadam pilsētas nosaukums bija Hiršberga () un tā ietilpa Vācijā. 1945. gadā pilsēta pēc Jaltas un Potsdamas konferences lēmumiem tika piešķirta Polijai. No 1897. līdz 1899. gadam pilsētā bija tramvajs, kas darbojās ar dabasgāzi. Pilsētas tuvumā — slēpošanas kūrorti (Karpača un Šklarska Poremba). Pilsētā atrodas Karkonošu nacionālā parka (Karkonoski Park Narodowy) administrācija. Viena no pilsētas daļām ir Ceplice — kādreiz atsevišķa kūrortpilsēta. Viena no trijām starptautiskās Neises Universitātes bāzes pilsētām. Pilsētā populārs sports — rokasbumba. Vācu autodaļu kompānijas Dräxlmaier ražotne.

Jeleņa Gurā dzimuši 

 Oto Finšs (Otto Finsch, 1839—1917) — vācu etnologs.
 Georgs Heims (Georg Heym 1887—1912) — vācu dzejnieks.
 Hanna Reiča (Hanna Reitsch, 1912—1979) — vācu aviatore.
 Jeremija Benjamins Rihters (Jeremias Benjamin Richter, 1762—1807) — vācu ķīmiķis.

Apskates objekti

 Hojņikas pils (Zamek Chojnik)

Attēlu galerija

Ārējās saites 
Hojņikas pils

Polijas pilsētas
Lejassilēzijas vojevodistes pilsētas
Lejassilēzijas vojevodistes apriņķi
Pila

Pila (), vēsturiskais vācu nosaukums Šneidemīle ( — "zāģētava") ir pilsēta Polijas ziemeļrietumu daļā, Lielpolijas vojevodistē, Gvdas upes krastos. Dzelzceļa mezgls.

Kā liecina nosaukums (poliski piła nozīmē ‘zāģis’), pilsēta radusies kā mežizstrādātāju ciemats. Pēc Polijas nodibināšanās pēc Pirmā pasaules kara Pila palika Vācijas teritorijā un bija Pozenes—Rietumprūsijas robežmarkas (Grenzmark Posen-Westpreußen) centrs, un valsts robeža bija tikai 5 km uz dienvidiem no pilsētas. Pilsēta cieta ļoti smagus postījumus Otrā pasaules kara laikā.

Cilvēki 

Pilā (Šneidemīlē) dzimuši:

 Karls Frīdrihs Gerdelers (Carl Friedrich Goerdeler, 1884 — 1945) — vācu politiķis
 Staņislavs Stašics (Stanisław Staszic, 1755 — 1826) — poļu teologs, valsts darbinieks

Atsauces 

Lielpolijas vojevodistes pilsētas
Glivice

Glivice (, vēsturiski arī Gleivica ()) ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz rietumiem no Katovices. Ietilpst Augšsilēzijas aglomerācijā. Sens tirdzniecības centrs. Viduslaikos alusdarīšanas centrs, bet kopš septiņpadsmitā beigām — dzelzs rūdas ieguves centrs.

Pie pilsētas — liela ogļu ieguves šahta. Glivicē atrodas kompānija Bumar-Łabędy S.A. — tanku un citas militārās tehnikas ražošana, kā arī Opel autorūpnīca (2011. gadā ražoja Opel Zafira). ASV kompānijas Tenneco amortizatoru rūpnīca. Glivices kanāls savieno pilsētu ar Odras upi pie Keņdzežinas-Kozles. Silēzijas Politehnikuma (Politechnika Śląska) galvenā mītne.

Vēsture 

Viduslaikos, daļa no Polijas. 1683. gadā Polijas karaspēks, dodoties uz Vīnes kauju, gāja caur Glivicei, un Polijas karalis Jans III Sobieskis pilsētā apstājās. No 1871. līdz 1945. gadam ietilpa Vācijā. Otrā pasaules kara vēsturē pazīstama ar t.s. Gleivicas incidentu — uzbrukumu Gleivicas radiostacijai, tātad to var uzskatīt par pilsētu, kurā sākās Otrais pasaules karš. Pēc kara pilsēta tika piešķirta Polijai, vācu iedzīvotāji tika pārvietoti uz Vāciju, kamēr poļi palika. Pilsētā atrodas Glivices radiotornis — visaugstākā (118 m augsta) koka konstrukcija pasaulē.

Apskates objekti 

 Glivices Bartolomejas baznīca (Kościół św. Bartłomieja w Gliwicach)
 Glivices Jura baznīca (Kościół św. Jerzego w Gliwicach-Ostropie)
 Glivices katedrāle (Katedra Świętych Apostołów Piotra i Pawła w Gliwicach)
 Glivices kapliča (Dom przedpogrzebowy w Gliwicach)
 Glivices Marijas baznīca (Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Gliwicach)
 Glivices pils (Zamek Piastowski w Gliwicach)
 Glivices radiostacija (Radiostacja gliwicka)
 Glivices rātsnams (Ratusz w Gliwicach)
 Karo villa (Willa Caro)

Sports 

Pilsētā atrodas Glivices "Piast" futbola klubs — Polijas čempions 2019. gada.

Cilvēki 

Glivicē dzimuši:

 Sebastians Bēnišs (Sebastian Boenisch, 1987 —) — polijas futbolists
 Eižens Goldšteins (Eugen Goldstein, 1850 — 1930) — vācu fiziķis
 Vlodzimežs Lubaņskis (Włodzimierz Lubański, 1947 —) — polijas futbolists
 Gustavs Neimanis (Gustav Neumann, 1838 — 1881) — vācu šahists
 Lukass Podolskis (Lukas Podolski, 1985 —) — vācu futbolists

Galerija

Ārējās saites 
 Glivices katedrāle
 Glivices radiostacija

Silēzijas vojevodistes apriņķi
Silēzijas vojevodistes pilsētas
Polijas pilsētas
Inovroclava

Inovroclava () - sena pilsēta Polijas centrālajā daļā pie Notecas upes, Kujāvijas-Pomožes vojevodistē.

12.-13.gs - kņazistes centrs. Kopš 1772.gada - Prūsijas sastāvā. No 1920.gada - jaunajā Polijas valstī. Pilsēta attīstījusies kā sāls ieguves centrs, bet no 19.gs vidus arī kā kūrortpilsēta.

Cilvēki 

Inovroclavā dzimuši:

 Juzefs Glemps (Józef Cardinal Glemp, 1929 - ) - kardināls
 Jans Kasprovičs (Jan Kasprowicz, 1860 - 1926) - dzejnieks

Kujāvijas-Pomožes vojevodistes pilsētas
Zabže

Zabže () - pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz rietumiem no Glivices. Ietilpst Augšsilēzijas aglomerācijā. Līdz 1945.gadam ietilpa Vācijā ar nosaukumu Hindenburga (). Rūpniecības centrs - akmeņogļu ieguve; metalurģiskā, stikla rūpniecība. Pilsētā atrodas metālkonstrukciju kompānijas Mostostal galvenā mītne.

Polijas augstākās līgas futbolkomandas "Górnik Zabrze" mājvieta.

Cilvēki 

Zabžē dzimuši:

 Kristiāns Cimermans (Krystian Zimerman, 1956 - ) - pianists
 Ježijs Gorgoņs (Jerzy Gorgoń, 1949 - ) - futbolists
 Janošs (Janosch, 1931 - ) - vācu rakstnieks
 Henriks Kasperčaks (Henryk Kasperczak, 1946 - ) - futbolists un treneris
 Fricis Lābands (Fritz Laband, 1925 - 1982) - vācu futbolists
 Vojteks Voļskis (Wojtek Wolski, 1989 - ) - Kanādas hokejists

Apskates objekti

Zabžes Jāzepa baznīca (Kościół św. Józefa w Zabrzu)

Galerija

Ārējās saites
Zabžes Jāzepa baznīca

Polijas pilsētas
Silēzijas vojevodistes apriņķi
Silēzijas vojevodistes pilsētas
Glogova

Glogova (, vēsturiski arī Glogava ()) - pilsēta Polijas dienvidrietumos - Silēzijā, Lejassilēzijas vojevodistē pie Odras upes.

Viena no senākajām Polijas pilsētām - rakstos pirmoreiz minēta 1010. gadā Merzeburgas Tītmāra hronikā. 1109. gada 14. augustā pie Glogovas notika Glogovas kauja. Viduslaikos kņazistes centrs. No 1796. līdz 1798. gadam pilsētā dzīvoja vācu rakstnieks E. T. A. Hofmanis.

Līdz 1945.gadam ietilpa Vācijā. 1945.gadā pilsēta pēc Jaltas un Potsdamas konferenču lēmumiem tika piešķirta Polijai. Kara laikā pilsētas centrs par 95% tika nopostīts un nav atjaunots līdz pat mūsdienām. Strauju attīstību pilsēta piedzīvoja pēc 1967. gada, kad tuvumā tika atklāta vara lietuve, kas arī mūsdienās ir lielākais rūpniecības uzņēmums pilsētā.

Glogovā (Glogavā) dzimuši 

 Arnolds Cveigs (Arnold Zweig, 1887 - 1968) - vācu rakstnieks
 Andreass Grifiuss (Andreas Gryphius, 1616 - 1664) - vācu dzejnieks un dramaturgs
 Henriks I Bārdainais (Henryk I Brodaty, 1165/1170 - 1238) - Silēzijas kņazs, Polijas valdnieks
 Vilhelms Kūbe (Wilhelm Kube, 1887 - 1943) - nacists

Ārējās saites 
 Romas Katoļu baznīcas Glogovas portāls

Lejassilēzijas vojevodistes pilsētas
Gņezno

Gņezno (), vēsturiskais vācu nosaukums Gnēzene () ir pilsēta Polijas centrālajā daļā, Lielpolijas vojevodistē. Viena no senākajām Polijas pilsētām, svarīgs Polijas valsts rašanās centrs. Pirmā Polijas galvaspilsēta un pilsēta, no kuras sākās Polijas kristianizācija. Arī mūsdienās Gņezno arhibīskaps ir Polijas primāts.

Leģenda par pilsētas izcelšanos

Gņezno Polijas vēsturē 

10. gadsimtā Gņezno kļuva par Pjastu dinastijas - Polijas pirmo karaļu un Polijas valsts veidošanās centru. 966. gadā pirmais Polijas karalis Meško I šeit kristījās un uzcēla baznīcu. 1000. gadā Gņezno notika vēsturiska tikšanās starp Polijas karali Boļeslavu I un Svētās Romas impērijas ķeizaru Otonu III pie Sv. Adalberta kapa. Tika nodibināta Gņezno arhibīskapija, un Gņezno kļuva par visas Polijas garīgo centru un faktisko valsts galvaspilsētu. 1038. gadā Bohēmijas kņazs Bretislavs Gņezno nopostīja, tāpēc valsts galvaspilsēta tika pārcelta uz Krakovu. XI un XII gs. pilsēta bija Polijas karaļu kronēšanas vieta.

Cilvēki 
Gņezno dzimuši
 Arkadiušs Radomskis (Arkadiusz Radomski, 1977), futbolists

Apskates objekti
Gņezno arhikatedrāle (Bazylika prymasowska Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Gnieźnie)

Galerija

Ārējās saites
Gņezno arhidiacēze

Lielpolijas vojevodistes pilsētas
Bijušās galvaspilsētas
Bitoma

Bitoma () ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē uz ziemeļrietumiem no Katovices. Ietilpst Augšsilēzijas aglomerācijā. Līdz 1945.gadam ietilpa Vācijā ar nosaukumu Beitene ().

Viena no senākajām pilsētām Augšsilēzijā. No 1284. līdz 1459. gadam Bitoma bija kņazistes centrs. Viduslaikos sudraba un svina ieguves centrs, bet jaunākos laikos - akmeņogļu, cinka, alvas ieguve un smagā rūpniecība. Polijas armijas 7. divīzijas (7. Dywizja Piechoty) mājvieta.

17. gadsimta sākumā Beitenē vietējā skolā mācījās vācu dzejnieks Martīns Opics (Martin Opitz, 1597 - 1639). Silēzijas operas (Opera Śląska) mājvieta.

Cilvēki 

Bitomā dzimuši:
 Lešeks Engelkings (Leszek Engelking, 1955 - ) - dzejnieks un tulkotājs
 Pauls Freiers (Paul Freier, 1979 - ) - vācu futbolists
 Leo Šefčiks (Leo Scheffczyk, 1920 - 2005) - teologs
 Juzefs Šmits (Józef Szmidt, 1935 - ) - trīssoļlēcējs

Apskates objekti
Kapsēta Mater Dolorosa (Cmentarz Mater Dolorosa)
Silēzijas opera (Opera Śląska)

Galerija

Ārējās saites

Silēzijas opera

Polijas pilsētas
Silēzijas vojevodistes apriņķi
Silēzijas vojevodistes pilsētas
Brandenburgas Vilhelms

Brandenburgas Vilhelms vai Brandenburgas markgrāfs Vilhelms (vācu: Wilhelm von Brandenburg, latīņu: Guilhelmus Marchio Brandenburgiensis; 1498—1563) bija pēdējais katoļu Rīgas arhibīskaps (1539 - 1563. gada 4. februārī) pirms reformācijas sākuma.

Uz Livonijas ordeņa vājuma rēķina mēģināja palielināt savu politisko ietekmi un paplašināt Rīgas arhibīskapijas teritoriju. Viņa nepiepildītais sapnis bija kļūt par pirmo visas Livonijas hercogu, tāpat kā viņa brālis Albrehts I kļuva par pirmo Prūsijas hercogu Polijas-Lietuvas protektorātā.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1498. gada 30. jūnijā, Ansbahā, Vācijā kā viens no 17 bērniem Brandenburgas-Ansbahas markgrāfa Frīdriha II ģimenē, kas piederēja Hoencollernu dinastijai. Viņa māte Sofija bija Polijas karaļa Kazimira IV meita.

No 1516. līdz 1519. gadam viņš studēja Ingolštates universitātē. 1520. gadā iestājās Vācu ordenī, bija Maincas un Ķelnes domkungs. 1529. gadā ievēlēts par Rīgas arhibīskapa koadjuktoru, no 1530. gada uzturējies savā rezidencē Raunas pilī. 1539. gadā kļuva par Rīgas arhibīskapu, tajā pašā laikā viņa brālis Albrehts I kļuva par pirmo Prūsijas hercogistes valdnieku. Arhibīskapa galvenās rezidences bija Kokneses pils un Rīgas Doms. Viņš karoja pret Sāmsalas-Vīkas bīskapu, okupēja visu Vīku un ieņēma Lodes, Leales un Hāpsalas pilis.

1556. gadā Livonijas ordeņa mestrs Heinrihs fon Gālens uzbruka arhibīskapa rezidencei Kokneses pilī, apcietināja arhibīskapu un veselu gadu turēja viņu Smiltenes cietoksnī par apvainojumiem mēģinājumā nodot protestantisko Livoniju katoliskās Polijas karaļa protektorātā. 1561. gadā veicināja Livonijas konfederācijas valstu padošanos Polijas-Lietuvas karalim Sigismundam Augustam (Viļņas ūnija).

Nomira 1563. gada 4. februārī, 64 gadu vecumā. Apglabāts Rīgas Domā.

Dokumenti

Skatīt arī 
 Rīgas arhibīskapi (1255—1562)

Valdnieki Latvijas teritorijā
1498. gadā dzimušie
1563. gadā mirušie
Livonija
Rīgas arhibīskapi