joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Aragona

Aragona (, , ) ir viens no Spānijas septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem un vēsturisks novads, kas atrodas valsts ziemeļaustrumos. Tas ir arī viens no astoņiem autonomajiem apgabaliem, kuriem piešķirts nācijas nosaukums. Apgabals robežojas ar Navarru ziemeļrietumos, ar Kataloniju austrumos, ar Valensiju dienvidaustrumos, ar Kastīliju-Lamanču dienvidos, ar Kastīliju-Leonu un ar Larjohu rietumos, kā arī ar Andoru un Franciju ziemeļos. Aragonas administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Saragosa.

Apgabala kopējā platība ir 47 719 km², pēc 2014. gada datiem apgabalā dzīvo 1 325 385 iedzīvotāji. Pēc platības tas ir ceturtais lielākais Spānijas apgabals. Pēc iedzīvotāju skaita tas ir vienpadsmitais lielākais Spānijas apgabals.

Administratīvi Aragonas apgabals ir sīkāk sadalīts trīs provincēs: Veskas province, Saragosas province un Tervelas province.

Vēsture 
Aragona pirmo reizi rakstītos avotos parādījās 828. gadā, kad Aragonas upes ielejā izveidojās neliela franku grāfiste.

Laikā no 1035. līdz 1479. gadam tagadējās Aragonas teritorijā pastāvēja neatkarīga Aragonas karaliste.

Ārējās saites 

Spānijas autonomās komūnas
Astūrija

Astūrija (, , ) ir viens no Spānijas septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem, vēsturisks novads un viena no Spānijas piecdesmit provincēm. Apgabals atrodas valsts ziemeļaustrumu daļā, to ziemeļos apskalo Biskajas līcis. Astūrija robežojas ar Galisiju rietumos, ar Kantabriju austrumos un ar Kastīliju un Leonu dienvidos. Astūrijas administratīvais centrs ir Ovjedo, bet lielākā pilsēta ir Hihona.

Apgabala kopējā platība ir 10 604 km², pēc 2014. gada datiem apgabalā dzīvo 1 061 756 iedzīvotāji. Pēc platības tas ir Spānijas desmitais lielākais apgabals. Pēc iedzīvotāju skaita tas ir trīspadsmitais lielākais Spānijas apgabals.

Vēsture 
Skat. arī Astūrijas karaliste

Ārējās saites 

 http://www.esasturias.com/
 http://www.iberianature.com/
 https://web.archive.org/web/20080708181125/http://infoasturias.com/

Spānijas autonomās komūnas
Spānijas provinces
Trijstūris

Trijstūris ir daudzstūris, ko veido trīs punkti un taisnes nogriežņi starp šiem punktiem. Trijstūri norāda, saucot tās virsotnes, piemēram, trijstūri ar virsotnēm ,  un  apzīmē ar  (lasa "trijstūris ABC"). Eiklīda ģeometrijā trijstūri veido jebkuri trīs savā starpā nekolineāri punkti. Arī neeiklīda ģeometrijās trijstūrim ir tāda pati nozīme, tomēr tam tajās ir specifiskas īpašības.

Jebkura trijstūra visu leņķu summa ir 180°. Jebkurš trijstūris ir izliekta figūra. Jebkuram trijstūrim var apvilkt un tajā var ievilkt riņķa līniju, ap trijstūri apvilktās riņķa līnijas centrs atrodas trijstūra malu vidusperpendikulu krustpunktā, trijstūrī ievilktās riņķa līnijas centrs atrodas tā bisektrišu krustpunktā. Trijstūra smaguma centrs atrodas tā mediānu krustpunktā.

Trijstūris veidojas vienīgi tad, ja jebkuru divu malu summa ir lielāka nekā trešā mala, tāpat ir jāizpildās nosacījumam, ka divu malu starpībai ir jābūt mazākai par trešo malu.

Trijstūra leņķu novietojums attiecībā pret trijstūra malām 
Trijstūra leņķim pretī esošā mala ir pretmala, un šai malai pretī esošais leņķis ir pretleņķis. Savukārt blakus esošās malas leņķim ir piemalas, un malai blakus esošie leņķi ir pieleņķi.

Trijstūru iedalījums 

Malas un leņķi ir trijstūru pamatelementi, pēc kuriem var trijstūrus iedalīt.

Trijstūru iedalījums pēc leņķiem 
Trijstūrus var iedalīt pēc leņķiem — pastāv šaurleņķa (visi leņķi ir šauri), taisnleņķa (viens leņķis ir 90° liels) un platleņķa trijstūri (viens leņķis ir lielāks nekā 90°).

Trijstūru iedalījums pēc malām 
Tāpat trijstūrus var iedalīt pēc malām — pastāv dažādmalu (visas malas ir dažāda garuma), vienādsānu (divas malas, kas veido vienu leņķi, ir vienāda garuma) un vienādmalu jeb regulārs trijstūris (visas malas ir viena garuma).

Formulas 
 
 
 
 
 
 
kur d — attālums starp ievilktās un apvilktās riņķa līnijas centru,  — mediānas garums, a — regulāra trijstūra malas garums, h — trijstūra augstums, R — apvilktas riņķa līnijas rādiuss, r — ievilktas riņķa līnijas rādiuss, P — trijstūra perimetrs, a, b un c — trijstūra malas.

Laukums 
 Taisnleņķa trijstūra laukums ir vienāds ar tā katešu reizinājuma pusi.
 Trijstūra laukums ir vienāds ar malas un pret šo malu novilktā augstuma reizinājuma pusi.
 Trijstūra laukums ir vienāds ar divu tā malu un to veidotā leņķa sinusa reizinājuma pusi.
 Regulāra trijstūra laukumu aprēķina pēc formulas , kur a — malas garums.
 Dažādmalu trijstūra laukumu var aprēķināt pēc Hērona formulas:
 
 vai arī pēc šādas formulas: 
 ,
 kur S — trijstūra laukums, p — puse no perimetra, a, b un c — trijstūra malas, kā arī pēc šīs formulas:
 
 Trijstūra laukums ir vienāds arī ar tā pusperimetra un ievilktās riņķa līnijas rādiusa reizinājumu: 
 ,
 kur  — trijstūra virsotņu koordinātas. Šajā formulā jāievēro tas, ka, virzoties pulksteniski, laukums sanāk negatīvs, bet vienalga ir pareizs, tas iznāks ar − zīmi.

Skatīt arī 
 Trijstūru vienādības pazīmes
 Trijstūra skaitlis
 Ciklopropāns
 Četrstūris

Ārējās saites 

 Mathworld.com ieraksts
Bratislava

Bratislava ir Slovākijas galvaspilsēta un tās lielākā pilsēta. Bratislavā dzīvo aptuveni  iedzīvotāju. Tā atrodas valsts rietumos pie Donavas upes Mazo Karpatu piekājē, pie valsts robežas ar Ungāriju un Austriju, 60 km no Vīnes.

Agrāk bija pazīstama kā Presburga, mūsdienu nosaukumu ieguva 1919. gadā, izveidojoties Čehoslovākijai, nosaukuma izcelsme ir neskaidra.

Slovākijas ekonomikas, politikas un kultūras centrs. Lielākais uzņēmums ir Volkswagen automobiļu rūpnīca.

Vēsture 

Sava stratēģiski nozīmīgā novietojuma dēļ Bratislavas teritorija apdzīvota no aizvēsturiskiem laikiem, tomēr pirmoreiz rakstos pieminēta kā Lielmorāvijas cietoksnis 907. gadā. Šajā gadā to ieņēma ungāri, kuri nosauca to par Požoņu (Pozsony). Bratislava ietilpa Ungārijas valstī vairāk kā 1000 gadu (līdz 1918. gadam).

13. gadsimtā pilsētā ieceļoja vācu kolonisti, nosaucot pilsētu par Presburgu (Pressburg). 1291. gadā Bratislavai piešķīra pilsētas tiesības.

No 1541. gadam līdz 1784. gadam Bratislava bija Ungārijas karalistes galvaspilsēta un ungāru karaļu kronēšanas vieta.

18. gadsimtā Bratislava izveidojās par slovāku nacionālās kustības centru.

No 1919. gada iekļāvās Čehoslovākijā, iegūstot savu pašreizējo nosaukumu. No 1939. līdz 1945. gadam neatkarīgās Slovākijas galvaspilsēta, pēc Otrā pasaules kara - atkal Čehoslovākijā. Kad 1969. gadā Čehoslovākija kļuva par federatīvu republiku, Bratislava kļuva par Slovākijas Republikas galvaspilsētu, bet 1993. gadā par neatkarīgās Slovākijas galvaspilsētu.

Cilvēki 
Bratislavā dzimuši:

 Ernē Donāņi (Ernő Dohnányi, 1877 – 1960) - komponists
 Stefans Endlihers (Stephan Endlicher, 1804 – 1849) - botāniķis
 Dominiks Hrbatijs (Dominik Hrbatý, 1978) - tenisists
 Johans Nepomuks Hummels (Johann Nepomuk Hummel, 1778 – 1837) - komponists
 Gustavs Husāks (Gustáv Husák, 1913 – 1991) - politiķis
 Ženete Husārova (Janette Husárová, 1974) - tenisiste
 Volfgangs fon Kempelens (Wolfgang von Kempelen, 1734 – 1804) - izgudrotājs
 Martins Kližans (Martin Kližan, 1989) - tenisists
 Rūdolfs fon Lābans (Rudolf von Laban, 1879 – 1958) - dejotājs
 Filips Lenards (Philipp Lenard, 1862 – 1947) - fiziķis
 Pēters Mahajdīks (Peter Machajdík, 1961) - komponists
 Roberts Maks (Róbert Mak, 1991) - futbolists
 Ondrejs Nepela (Ondrej Nepela, 1951 – 1989) - daiļslidotājs
 Iveta Radičova (Iveta Radičová, 1956) - politiķe
 Vladimīrs Veiss (Vladimír Weiss, 1964) - futbolists
 Vladimīrs Veiss (Vladimír Weiss, 1989) - futbolists
 Roberts Viteks (Róbert Vittek, 1982) - futbolists
 Jarmila Volfe (Jarmila Wolfe, 1987) - tenisiste

Galerija

Atsauces

Ārējās saites 

 Mājaslapa 
 

Slovākijas pilsētas
Eiropas galvaspilsētas
Bratislavas apgabala pilsētas
Dņipro

Dņipro () ir pilsēta Ukrainas centrālajā daļā pie Dņepras upes. Dņipropetrovskas apgabala centrs un liela rūpniecības pilsēta, pēc iedzīvotāju skaita trešā lielākā (aiz Kijivas un Harkovas) pilsēta Ukrainā. Pilsētas teritorija sadalīta astoņos administratīvajos rajonos un pilsētas padomei pakļauts Aviatorskes pilsētciemats.
Dņipro atrodas vairākas metaluģiskās un mašīnbūves rūpnīcas, tā pazīstama kā kosmiskās rūpniecības centrs.

Vēsture 
Pilsēta izveidojās Augšdņepras kuģojamā ceļa beigās, aiz kura sākās Dņepras krāces. Netālu atradās 1635. gadā dibinātais Zaporožjes Sečas Kodakas cietoksnis. Pēc 1774. gada Kučuk-Kainardžas līguma Krievijas impērija ieguva kontroli pār Krimas hanistes zemēm un 1776. gadā nodibināja robežpilsētu, ko par godu Krievijas impērijas ķeizarienei Katrīnai II nosauca par Jekaterinoslavu ("Katrīnas slavu"). Pēc Jaunkrievijas guberņas sadalīšanas 1802. gadā tā kļuva par Jekaterinoslavas guberņas centru. Pēc Krivijrihas—Jekaterinoslavas dzelzceļa izbūves 1884. gadā pilsētā sākās strauja metalurģiskās un metālapstrādes rūpniecības attīstība, izveidojās liela ebreju kopiena.

Pilsoņu kara laikā Jekaterinoslava bija cīņu arēna starp boļševikiem, Deņikina armiju un Mahno karaspēku, ko astoņas reizes ieņēma dažādi karaspēki.
Ukrainas PSR laikā 1926. gadā Jekarinoslavu pārdēvēja par Dņipropetrovsku boļševiku funkcionāra Georgija Petrovska vārdā, viņam vēl dzīvam esot.
Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 25. augusta līdz 1943. gada 25. oktobrim atradās Vācijas okupācijā.

20. gadsimta vidū pilsētā sāka darboties rūpnīca "Južmaš" — starpkontinentālo ballistisko raķešu un Zemes mākslīgo pavadoņu ražošanas uzņēmums.
Sava stratēģiski svarīgā rūpnieciskā potenciāla dēļ Dņipropetrovskai bija liela politiskā loma gan PSRS (PSKP CK bija t.s. Dņepropetrovskas klans), gan neatkarīgajā Ukrainā. No Dņipropetrovskas nāca tādi politiķi kā Leonīds Brežņevs, Leonīds Kučma, Jūlija Timošenko.

1995. gadā pilsētā sāka darboties metro. 2016. gada 19. maijā Augstākā rada nobalsoja par pilsētās pārdēvēšanu par Dņipro.

Cilvēki 
Dnipro vai tās apkārtnē dzimuši:
 Oksana Bajula (Оксана Сергеевна Баюл) (1977) — daiļslidotāja;
 Jeļena Blavatska (Елена Блаватская, Madame Blavatsky) (1831—1891) — teozofijas pamatlicēja;
 Aleksandrs Galičs (Александр Аркадьевич Галич) (1918—1977) — krievu dziesminieks;
 Iļja Kabakovs (Илья Иосифович Кабаков) (1933) — krievu mākslinieks;
 Tatjana Navka (Татьяна Александровна Навка) (1975) — daiļslidotāja;
 Vadims Sidurs (Вадим Абрамович Сидур) (1924—1986) — krievu tēlnieks;
 Jūlija Timošenko (Юлія Володимирівна Тимошенко) (1960) — politiķe;
 Kliments Vorošilovs (Климент Ефремович Ворошилов) (1881—1969) — PSRS militārais darbinieks;
 Jevgēņijs Vučetičs (Евгений Викторович Вучетич) (1908—1974) — padomju tēlnieks.

Atsauces

Ārējās saites 

Ukrainas pilsētas
Harkiva

Harkiva () ir pilsēta Ukrainas ziemeļaustrumos, apgabala un rajona centrs. Pēc iedzīvotāju skaita otrā lielākā pilsēta Ukrainā pēc Kijivas. Liels rūpniecības un izglītības centrs.

Slavena ar savu universitāti, kas dibināta 1806. gadā, un ar savu mašīnbūves un militāro rūpniecību. Pilsēta bija viena no PSRS tanku ražošanas vietām, Harkivā tika radīts tanks T-34.

Pilsētas centrālais laukums — Brīvības laukums — ir lielākais centrālais pilsētas laukums Eiropā un otrs lielākais pasaulē pēc Tiaņaņmeņa laukuma Pekinā.

Vēsture 
Pilsētu dibināja ukraiņu kazaki 1654. gadā. 1765. gadā to iekļāva Krievijas impērijas sastāvā kā Slobodas Ukrainas guberņas centru. 1806. gadā šeit nodibināja vienu no Krievijas impērijas universitātēm. 1835. gadā Slobodas Ukrainas guberņu pārdēvēja par Harkovas guberņu un iekļāva Čerņigovas, Poltavas un Harkovas ģenerālgubernatūrā ar centru Poltavā (1835—1837), vēlāk Harkovā (1837—1856).

19. gadsimta beigās strauji attīstījās rūpniecība.

No 1917. līdz 1934. gadam Harkiva bija Ukrainas PSR galvaspilsēta. Pilsētas iedzīvotāju skaits sevišķi strauji pieauga Lielā Bada laikā, kad izmisušie zemnieki meklēja patvērumu galvaspilsētā.

Otrā pasaules kara laikā pilsēta gandrīz pilnīgi tika nopostīta, jo 1943. gada ziemā pilsētu atkārtoti ieņēma Vērmahts un tajā notika sīvas cīņas.

Krievijas 2022. gada iebrukumā Ukrainā pie Harkivas noritēja sīvas cīņas starp iebrucējiem un pilsētas aizstāvjiem; 28. februārī pilsētas dzīvojamiem rajoniem tika uzmestas kasešu bumbas, nogalinot civiliedzīvotājus.

Cilvēki 
Harkivā dzimuši:
 Elza Radziņa, latviešu aktrise;
 Ādolfs Šapiro, teātra režisors;
 Saimons Kuznecs, ASV ekonomists;
 Vladimirs Tatļins, mākslinieks;
 Nikolajs Tihonovs, padomju politiķis.

Atsauces

Ārējās saites
Valstu bez bruņotajiem spēkiem uzskaitījums

Valstu bez bruņotajiem spēkiem uzskaitījums ir uzskaitījums, kurā ir uzskaitītas visas pasaules suverēnās valstis, kurām nav savu bruņoto spēku.
 Andora — aizsardzību nodrošina Francija un Spānija.
 Kostarika — konstitūcija aizliedz armiju.
 Haiti — dumpinieki pieprasa armijas atjaunošanu. Nacionālajai policijai ir dažas militārās vienības.
 Īslande — Īslandi aizsargā Amerikas Savienoto Valstu vadītie Īslandes aizsardzības spēki
 Kiribati — aizsardzībā palīdzību sniedz Austrālija un Jaunzēlande.
 Lihtenšteina — aizsardzībā un ārlietās to pārstāv Šveice.
 Māršala salas — par aizsardzību atbild Amerikas Savienotās Valstis.
 Mikronēzija — par aizsardzību atbild Amerikas Savienotās Valstis.
 Monako — par aizsardzību atbild Francija.
 Nauru — par aizsardzību atbild Austrālija.
 Palau — par aizsardzību atbild Amerikas Savienotās Valstis.
 Panama — Dažām institūcijām, kas nodrošina sabiedrisko kārtību, ir ierobežotas bruņoto spēku funkcijas. Panamas kanāla aizsardzību bruņota konflikta gadījumā var pārņemt Amerikas Savienotās Valstis
 Sanmarīno — par aizsardzību atbild Itālija.
 Vatikāns — par aizsardzību atbild Itālija. Šveices gvarde darbojas kā policija.

Militārā organizācija
Brunotie speki
Odesa

Odesa () ir pilsēta Ukrainas dienvidrietumos pie Melnās jūras, apgabala centrs. Visos pastāvēšanas laikos bijusi svarīga jūras osta. Kūrortpilsēta. Odesas rajona centrs.

Odesai vēsturiski ir Dienvideiropas ostas pilsētas raksturs ar būtisku ebreju, armēņu, grieķu un citu tautu ietekmi pilsētas dzīvē. Tā visos laikos bijusi mūziķu, jūrnieku un kontrabandistu pilsēta. Slavena ar savu «Odesas humoru».

Sergejs Eizenšteins filmā "Bruņukuģis "Potjomkins"" ir padarījis slavenu vienu no Odesas arhitektūras elementiem - Potjomkina (kādreiz Rišeljē) kāpnes.

Arī mūsdienās Odesas ekonomika balstās uz ostām un tūrismu. Šeit atrodas lielākais tirgus Austrumeiropā. Daudzām pilsētas leģendām apvīts Odesas rajons Moldavanka, bet pazīstamākā iela ir Deribasovskaja.

Vēsture 
Ostas pilsētu dibināja Krievijas impērijas ķeizariene Katrīna II, lai nodrošinātu Krievijas ārējo tirdzniecību caur Melno jūru. Pilsēta strauji auga un 1894. gadā tā bija ceturtā lielākā Krievijas impērijā (aiz Sanktpēterburgas, Maskavas un Varšavas).
No 1816. līdz 1879. gadam Odesai bija brīvpilsētas statuss un raibs etniskais sastāvs. Krimas kara laikā pilsētu bombardēja angļu un franču kara flote.

19. gadsimta beigās 37% no Odesas iedzīvotājiem bija ebreji. Ebreju grautiņu dēļ (1821, 1859, 1871, 1881, 1905) daudzi Odesas ebreji devās uz Palestīnu un tā kļuva par cionisma centru.
1905. gada revolūcijas laikā ostā notika sacelšanās uz bruņukuģa "Potjomkins".
Pilsoņu kara laikā Odesu ieņēma Centrālās Radas karaspēks, tad franču karaspēks, Sarkanā armija, Baltā armija, līdz 1920. gadā atkal Sarkanā armija.

Otrā pasaules kara laikā par Odesu noritēja sīvas cīņas, un no 1941. līdz 1944.gadam tā bija rumāņu pārvaldītās Transnistrijas sastāvā.

Galerija

Cilvēki 
Odesā dzimuši vai dzīvojuši:
 Anna Ahmatova - dzejniece.
 Īzaks Bābels - rakstnieks.
 Georgijs Gamovs - kodolfiziķis.
 Emīls Gilelss - pianists.
 Iļja Ilfs - rakstnieks.
 Svjatoslavs Rihters - pianists.
 Dāvids Oistrahs - vijolnieks.
 Leonīds Utjosovs - mūziķis.
 Mihails Žvaņeckis - humorists.

Skatīt arī 
 Odesas aplenkums (1941)

Atsauces

Ārējās saites 

 2odessa.com
 Odessa
Oksīdi

Oksīdi ir elementu binārie savienojumi ar skābekli. Gandrīz visi ķīmiskie elementi spēj veidot oksīdus.

Iedalījums 

Oksīdus iedala pēc to ķīmiskajām īpašībām:
 skābajos oksīdos, kas spēj reaģēt ar bāzēm, veidojot sāļus, var reaģēt ar ūdeni, veidojot skābes, šajos oksīdos elementam parasti ir liela oksidēšanas pakāpe (SO2, SO3, CO2, CrO3)
 bāziskajos — spēj reaģēt ar skābēm, veidojot sāļus, var reaģēt ar ūdeni, veidojot hidroksīdus. Šajos oksīdos elementam parasti ir maza oksidēšanas pakāpe (Na2O, K2O, CaO).
 amfotērajos — var reaģēt gan ar skābēm, gan arī ar bāzēm, abos gadījumos veidojot sāļus (Al2O3, ZnO).
 sāļus neradošajos — nereaģē ne ar skābēm, ne bāzēm (CO, N2O).

Oksīdu kristālrežģos vai molekulās skābekļa atomi savā starpā NAV saistīti.

Skābeklis var veidot arī peroksīdus, superoksīdus un ozonīdus.
Par peroksīdiem sauc tādus savienojumus, kuros divi skābekļa atomi savā starpā ir ķīmiski saistīti. Peroksīdus uzskata par ūdeņraža peroksīda H2O2 sāļiem, jo tam piemīt vājas skābes īpašības.

Superoksīdu sastāvā ir superoksīdjons O2−, bet ozonīdu sastāvā ir ozonīdjons O3−.

Atsauces
Čeļabinska

Čeļabinska () ir pilsēta Krievijā, Dienvidurālu austrumu nogāzēs pie Miasas upes, Čeļabinskas apgabala centrs. Liels militārās rūpniecības cetrs.

Vēsture 
Dibināta 1736. gadā, kad Miasas upes krastā Orenburgas aizsardzībai pret baškīriem Krievijas impērijas armija uzcēla Čeļebi (Челеби) cietoksni, kura nosaukums tjurku valodā nozīmē ‘caradēls’ vai ‘izglītotais’. Jau 1744. gadā cietoksni ieņēma Jemeļjana Pugačeva karaspēks. 1787. gadā Čeļabinskai piešķīra pilsētas tiesības. 1890. gados pilsēta sāka strauji attīstīties saistībā ar Transsibīrijas maģistrāles izbūvi. 1918. gada maijā Čeļabinskā notika incidents, kurš noveda pie Čehoslovāku leģiona dumpja.

Vēl vienu impulsu pilsētas attīstībai deva Otrais pasaules karš, kad no PSRS rietumu apgabaliem šeit tika pārceltas lielas militārās rūpnīcas — kara gados Čeļabinska bija tanku T-34 un reaktīvo ieroču t.s. katjušu ražošanas centrs.

Sports 
Čeļabinskā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Čeļabinskas "Traktor", kurš savas mājas spēles aizvada 2009. gadā atklātajā Čeļabinskas Sporta pilī. "Traktor" jauniešu klubs Čeļabinskas "Belije Medvedi" spēlē Jaunatnes hokeja līgā.

Cilvēki 
Čeļabinskā dzimuši:
 Ļera Averbaha — komponiste
 Ivans Dorns — ukraiņu dziedātājs
 Sergejs Gončars — hokejists
 Sergejs Makarovs — hokejists
 Staņislavs Olijars — latviešu sportists
 Gaļina Starovoitova — politiķe
 Jevgeņijs Svešņikovs — Latvijas šahists

Atsauces

Ārējās saites
Jekaterinburga

Jekaterinburga () ir pilsēta Urālu centrālajā daļā pie Isetas upes Krievijas Federācijā. Sverdlovskas apgabala centrs, no 1924. līdz 1991. gadam tika saukta par Sverdlovsku. Lielākā pilsēta Urālos, dzelzceļa mezgls un liels mašīnbūves cetrs. Lielākā rūpnīca — Uralmaš.

Vēsture 

Jekaterinburgu nodibināja metalurģiskās rūpnīcas cetniecības vietā krievu valstsvīrs, etnogrāfs un vēsturnieks Vasilijs Tatiščevs. Pilsēta nosaukta Pētera I sievas un nākamās ķeizarienes Katrīnas I vārdā.
18. gadsimtā bez metalurģiskajām rūpnīcām Jekaterinburgā attīstījās arī dārgakmeņu, pusdārgakmeņu kā arī zelta apstrāde.
1918. gada 17.jūlijā Jekaterinburgā nogalināja pēdējo Krievijas imperatoru Nikolajs II un viņa ģimenes piederīgos.

1920. gados Jekaterinburgā uzbūvēja rūpnīcu Uralmaš un tā kļuva par lielu rūpniecības centru.
1924. gadā pilsētu pārdēvēja Jakova Sverdlova vārdā par Sverdlovsku.

1960. gada 1. maijā virs Jekterinburgas notrieca ASV izlūklidmašīnu U-2 ar pilotu Frensisu Pauersu, kuru samainīja pret padomju spiegu Rūdolfu Ābelu.

Sports 
Jekaterinburgā atrodas Kontinentālās hokeja līgas klubs Jekaterinburgas "Avtomobilist", kā arī tā jauniešu klubs Jekaterinburgas "Avto", kas spēlē Jaunatnes hokeja līgā. Abas komandas savas mājas spēles aizvada Jekaterinburga sporta pilī. Pilsētā bāzēts arī Krievijas Superlīgas basketbolā sievietēm klubs Jekaterinburgas "UGMK".

Cilvēki 
Jekaterinburgā vai tās apkārtnē dzimuši:
 Pavels Dacjuks — hokejists
 Nikolajs Habibuļins — hokejists
 Aleksejs Jašins — hokejists
 Nikolajs Kuzņecovs — diversants
 Pavļiks Morozovs — pionieris

Atsauces

Ārējās saites
Kazaņa

Kazaņa (, ) ir pilsēta Krievijas Federācijā, Volgas vidustecē, kreisajā krastā pie Kazansu upes () ietekas. Tatarstānas Republikas galvaspilsēta. Sena universitātes pilsēta. Galvenais tatāru kultūras centrs. Kazaņas kremlis iekļauts UNESCO Pasaules Mantojuma sarakstā. Kazaņā atrodas lielākā mošeja Krievijas Federācijā, kā arī viena no pareizticīgo un arī katoļu vispielūgtākajām svētbildēm — Kazaņas Dievmātes svētbilde.

Vēsture 
Ir dažādi viedokļi par to, kad dibināta Kazaņa. Izplatītākā versija ir, ka pilsētu dibinājuši Volgas bulgāri 1177. gadā kā Volgas Bulgārijas robežcietoksni.

13.-14. gs. Kazaņa bija Zelta Ordas sastāvā. Pēc Zelta Ordas sabrukuma 1438. gadā Kazaņa kļuva par neatkarīgās Kazaņas hanistes galvaspilsētu. Maskavijas-Kazaņas karu laikā 1469. gadā pilsētu aplenca lielkņaza Ivana III sūtītais karaspēks un piespieda hanam Ibrahimam parakstīt miera līgumu, 1487. gadā krievi ieņēma Kazaņu un aizveda trimdā hanu Ilhamu, viņa vietā nometinot savu vasali hanu Muhamedu Aminu. 1505. gadā hans Muhameds Amins pārtrauca vasaļattiecības ar Maskaviju un uzbruka Ņižņijnovgorodas kremlim. Pēc ilgstošiem krievu-tatāru kariem Krievijas cars Ivans IV Kazaņu 1552. gadā pilnīgi nopostīja un Kazaņas hanisti pievienoja Krievijai.

Krievijas valdība izraidīja islamticīgos Kazaņas iedzīvotājus un to vietā nometināja krievus un citu tautību pareizticīgos ieceļotājus. Līdz pat Krievijas impērijas teritoriāli administratīvajai reformai tika lietots jēdziens Kazaņas cariste (Казанское царство).

No 1708. gada Kazaņa bija Kazaņas guberņas centrs. 1774. gadā pilsētu nodedzināja Jemeļjana Pugačova karaspēks. 1804. gadā nodibināja Kazaņas Universitāti.

Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada septembrī Kazaņu ieņēma Sarkanās armijas vienības Pētera Slavena un Jāņa Judiņa vadībā.
No 1920. līdz 1990. gadam Kazaņa bija Tatārijas APSR galvaspilsēta. Otrā pasaules kara laikā Kazaņā izvietoja daudzus rūpniecības uzņēmumus no PSRS rietumu apgabaliem.

Kopš 1990. gada Kazaņa ir Tatarstānas galvaspilsēta.

Sports 
Kazaņā bāzēts Kontinentālās hokeja līgas klubs Kazaņas "Ak Bars". Klubs divreiz izcīnījis Gagarina kausu. "Ak Bars" vienība spēlē TatNeft Arena hallē. Pilsētā bāzēts arī "Ak Bars" jauniešu klubs Kazaņas "Bars", kurš spēlē Jaunatnes hokeja līgā.

Cilvēki 

Kazaņā vai tās apkārtnē dzimuši:
 Gavrila Deržavins (1743—1816) — dzejnieks;
 Aida Garifullina (dzimusi 1987. gadā) — operdziedātāja
 Vladimirs Koteļņikovs — matemātiķis;
 Aleksandrs Lurija — psihologs;
 Fjodors Šaļapins — dziedātājs;
 Kārlis Šteins (1911—1983) — latviešu astronoms;
 Jevgeņijs Švarcs — rakstnieks, dramaturgs.

Atsauces

Ārējās saites
Novonikolajevska

Novonikolajevska var būt:
 Novoazovska — pilsēta Ukrainā
 Novosibirska — pilsēta Krievijā
Ādamsons

Ādamsons (,  — 'Ādams dēls', no personvārda Ādams (Adam); sieviešu dzimtē Ādamsone) ir ģermāņu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

 Kārlis Ādamsons (1889—1958), ārsts 
 Eriks Ādamsons (1907—1946), rakstnieks;
 Jānis Ādamsons (1956), virsnieks un politiķis;
 Miervaldis Ādamsons (1910—1946), latviešu leģiona virsnieks un Bruņinieka pakāpes dzelzs krusta kavalieris.

Ģermāņu uzvārdi
Svētā Pētera baznīca (Sanderlenda)

Svētā Pētera baznīca (), atrodas Sanderlendā, Vīras (Wear) upes ziemeļu krastā, Anglijas ziemeļaustrumos. Šī anglosakšu baznīca un viena no senākajām mūra baznīcām visā Lielbritānijā. Tā celta 674. gadā, no tā laika saglabājies ir tornis un rietumu siena. Baznīcu rotā vienas no senākajām vitrāžām Anglijā — tās 7. gs. darinājuši kontinentālās Eiropas meistari. Svētā Pētera baznīca atrodas UNESCO Pasaules Mantojuma saraksta kandidātos.

Ārējās saites 
 Monkwearmouth draudze
 Bedes World

Anglikāņu baznīcas Apvienotajā Karalistē
Celtnes un būves Anglijā
Petera baznica (Sanderlenda)
Kaufmans

Kaufmans var būt:

 Čārlijs Kaufmans;
 Dziga Vertovs, dzimis Dāvids Kaufmans.

SKatīt arī 
 Kaufmanis

Uzvārdi
Polijas pilsētu uzskaitījums

Šajā uzskaitījumā apkopotas visas Polijas pilsētas. 2014.gada. 1. janvārī Polijā bija 913 pilsētas.

Saskaņā ar datiem no Polijas Centrālās Statistikas pārvaldes 2013. gada 30. jūnijā Polijas pilsētas var iedalītas šāda lieluma kategorijās:
 7 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu vairāk nekā 400 000 (Varšava, Krakova, Lodza, Vroclava, Poznaņa, Gdaņska, Ščecina).
 10 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu no 200 000 līdz 399 999 (Bidgošča, Ļubļina, Katovice, Bjalistoka, Gdiņa, Čenstohova, Radoma, Sosnoveca, Toruņa, Kelce)
 22 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu no 100 000 līdz 199 999.
 72 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu no 40 000 līdz 99 999.
 112 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu no 20 000 līdz 39 999.
 186 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu no 10 000 līdz 19 999.
 181 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu no 5000 līdz 9999.
 215 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu no 2500 līdz 4999.
 103 pilsētas ar iedzīvotāju skaitu līdz 2500.

Pilsētu sadalījums pa Polijas vojevodistēm

Pilsētu uzskaitījums 
treknrakstā — pilsētas ar apriņķa tiesībām

Karte 
Šajā kartē norādītas 50 lielākās Polijas pilsētas (ņemot vērā iedz.sk.) atrašanās vietas

Galerija

Atsauces 

Pilsētu uzskaitījumi
Kliņģerīte

Kliņģerīte (Calendula officinalis) ir kurvjziežu dzimtas ārstniecības augs.

Raksturojums 
Kliņģerītes ir viengadīgs augs. Tās veido 40—50 cm augstu lapu rozeti ar ziedstublāju. Stublājs augšdaļā ar īsiem cietiem matiņiem un dziedzermatiņiem. Lapas vienkāršas, veselas, iegarenas, olveidīgas vai lancetiskas. Ziedi platos kurvīšos tumši vai gaiši oranždzelteni vai citrondzelteni. Ir varietātes ar pildītiem ziediem. Ziedēt sāk jūnijā, zied līdz vēlam rudenim. Augļi (sēklas) dažāda veida, sirpjveidīgi vai gredzenveidīgi sēkleņi. Audzē galvenokārt kā krāšņumaugu un ārstniecības augu, izmanto arī kā garšaugu.

Uzturvērtība un izmantošana 

Kliņģerīšu ziedlapiņās ir daudz karotīna — 7,6—31,3 mg%, arī likopīns, citroksantīns, ēteriskās eļļas, gļotvielas (4%), organiskās skābes, triterpēni, bioflavonoīdi. Kliņģerīšu lapās sastopama rūgtviela kalendīns, saponīni, miecvielas (6,4%). Sēklās ir augu eļļa, alkaloīdi. Augam izteiktas fitoncīdu īpašības. Ir pretaudzēju iedarbība. Uzturā izmanto galvenokārt ziedlapiņas. Kliņģerīšu ziedlapiņu pulveri lieto kulinārijā mīklu iekrāsošanai. To izšķīdina karstā eļļā, pievieno dažādiem mīklas izstrādājumiem, var arī kliņģerīšu ziedlapiņas pavārīt pienā un pēc tam pienu pievienot mīklai. Dažās zemēs kliņģerīšu ziedlapiņu pulveri izmanto sviesta un siera iekrāsošanai, sevišķi sviests tad iegūst tīkamu nokrāsu un aromātu. Ziedus vai tikai ziedlapiņas izmanto ziedu salātos (ar kresēm, rudzupuķēm, gurķeni u.c.) un ēdienu dekorēšanai. Kokteiļiem pievieno ledus kubiņos iesaldētus kliņģerīšu ziedus. Ļoti plaši kliņģerītes, kliņģerīšu tēju, tinktūru, sulu ziedi, tabletes izmanto medicīnā. Ar tiem ārstē čūlas, gastrītu, kolītus . Kliņģerītes veicina ēstgribu un gremošanu. Tējas izmanto kā sviedrēšanas un atkrēpošanas līdzekli, saaukstēšanās gadījumos, pret krampjiem, galvassāpēm un reiboņiem. Ārīgi lieto kliņģerīšu lapas vai sulu, ja ir augoņi, ekzēmas, arī vasaras raibumu un kārpu iznīdēšanai. Kliņģerīšu iedarbība ir antiseptiska, baktericīda, sāpju remdinoša. Kliņģerīšu preparāti pazemina arteriālo asinsspiedienu, sekmē žults sekrēciju. Tas ir viens no vecākajiem un populārākajiem ārstniecības augiem tautas medicīnā.

Novākšana 
Vāc izplaukušus ziedus vai tikai ziedlapiņas. Lieto svaigas vai kaltētas. Ziemai uzglabā kaltētā vai sasaldētā veidā. Jo biežāk vāc ziedus, jo vairāk tos augšanas sezonā var iegūt.

Asteru apakšdzimta
Ārstniecības augi
Samara

Samara () ir pilsēta Krievijas Federācijas Eiropas daļā Volgas kreisajā krastā pie Samaras upes ietekas. Samaras apgabala administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Pēc 2013. gada provioriskajiem datiem pilsētā dzīvo ap 1,172 miljoniem iedzīvotāju un tā ir sestā lielāka Krievijas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita.

Samara ir viens no nozīmīgākajiem un lielākajiem Krievijas Federācijas rūpniecības un ekonomikas centriem. Samara ir pazīstama kā vieta, kur ražo kosmonautikas aprīkojumu, satelītus un lidmašīnas. 2007. gadā pilsēta uzņēma Eiropas Savienības-Krievijas samitu.

Vēsture 
Pirmo reizi minēta 1361. gadā kā Zelta Ordas apmetne Volgas krastā (Samar). 1586. gadā šeit uzbūvēja Krievijas caristes robežcietoksni (Самарский городок) uz Nogaju ordas robežas militāro un muitas funkciju veikšanai. 
1670. gadā Samaru ieņēma Stepana Razina kazaku karaspēks, bet 1773. gadā tā bija pirmā pilsēta, kas pārgāja Jemeļjana Pugačeva pusē.

1850. gadā tā kļuva par Krievijas impērijas Samaras guberņas galvaspilsētu un lielu labības tirdzniecības centru.
1935. gadā pilsētu pārdēvēja padomju saimnieciskā darbinieka Valeriana Kuibiševa vārdā par Kuibiševu.

Otrā pasaules kara laikā, kad notika kauja par Maskavu, Kuibiševa kļuva par PSRS rezerves galvaspilsētu, 1942. gadā šeit tika uzbūvēts Staļina bunkurs un pārvietotas daudzas valsts iestādes. Kara laikā attīstījās militārā rūpniecība (kaujas lidmašīnu IL-2 ražošana).

1990. gadā pilsēta atguva Samaras nosaukumu.

Iedzīvotāji 

Iedzīvotāju skaits

Pēc 2008. gada janvāra datiem Samarā dzīvo 1 158 000 iedzīvotāju. Aglomerācijā dzīvo 2,3 miljoni cilvēku (3. vieta Krievijā pēc Maskavas un Sanktpēterburgas).

Nacionālais sastāvs

Cilvēki 
Samarā dzimuši:

 Mihails Fradkovs (Михаил Ефимович Фрадков, 1950 -) — politiķis
 Dmitrijs Ustinovs (Дмитрий Фёдорович Устинов, 1908 — 1984) — politiķis

Atsauces

Ārējās saites 

 https://web.archive.org/web/20060625074110/http://www.pausenberger.com/samara.html - Samara fotogrāfijās
 https://web.archive.org/web/20100929090446/http://my.samara.ru/~samara/cityfotos/ - Samara fotogrāfijās
Nātrija hidroksīds

Nātrija hidroksīds (nātrija sārms, kodīgais nātrijs, kaustiskā soda, ziepju zāles, NaOH) ir sārms. Tā ir cieta, higroskopiska viela (uzsūc ūdeni). Nātrija hidroksīds ļoti labi šķīst ūdenī, un mazliet sliktāk šķīst etanolā un metanolā, tas nešķīst ēterī un citos nepolāros šķīdinātājos.

Iegūšana 
Nātrija hidroksīdu iegūst NaCl šķīduma elektrolīzē vai metāliskajam nātrijam reaģējot ar ūdeni.

Īpašības 
Nātrija hidroksīds izraisa alumīnija un tā sakausējumu koroziju. Nātrija hidroksīds lēnām reaģē ar silīcija dioksīdu, veidojot nātrija silikātu. Nātrija hidroksīds var izraisīt silikātstikla koroziju.

Izmantošana 
Nātrija sārms ir nozīmīga ziepju ražošanas izejviela.

Nātrijs
Hidroksīdi
Sadzīves ķīmija
Polijas valdnieku uzskaitījums

Polijas valdnieki bija augstākās varas turētāji (kņazi, lielkņazi, karaļi) Polijas valsts teritorijā kopš tās izveides 10. gadsimtā. Visilgāk valdošās valdnieku dinastijas bija — Pjasti (apm. 960—1370) un Jagelloni (1386—1572). Bieži vien Poliju pārvaldīja kāds valdnieks no citas valsts, kam tajā periodā bija pakļauta Polijas teritorija. Jagellonu dinastijas valdīšanas laikā Polijas karaļi kļuva arī par Lietuvas dižkunigaišiem, bet pēc Viļņas ūnijas noslēgšanas arī par Livonijas hercogiem. Pēc Polijas dalīšanas Polijas caru titulu piesavinājās Krievijas impērijas ķeizari.
Pēc Polijas Republikas 1918. gadā izveides Polijas valsts augstākās amatpersonas ir Polijas prezidenti.

Polija agrajos viduslaikos

Leģendārie valdnieki

Daļēji leģendārie valdnieki Rietumpoļānā (Lielpolijā)

Pjastu dinastija (Poļānu kņazi)

Polijas karaliste (960—1569)

Pjastu dinastija (Polijas karaļi un kņazi)

Sadrumstalotā Polijas karaliste (1138—1314)

Pjastu dinastija (Polijas lielkņazi)

Polijas karalistes atkalapvienošanās mēģinājumi (1232—1305)

Pjastu dinastija (Polijas karaļi)

Pšemislu dinastija (Polijas karaļi)

Atjaunotā Polijas Karaliste (1314—1569)

Pjastu dinastija (Polijas karaļi)

Anžū Kapentingu dinastija (Polijas karaļi)

Jagellonu (Jagaiļa) dinastija (Polijas karaļi un Lietuvas dižkunigaiši)

Polijas-Lietuvas kopvalsts (1569—1795)

Vēlētie Polijas karaļi

Varšavas hercogiste (1807—1815)

Vetīnu dinastija (Varšavas hercogi)

Pretendenti uz Polijas troni

Neatzītie karaliskajās vēlēšanās 

Polija
Polijas vēsture
Valdnieku uzskaitījumi
Eiropas valdnieku dinastijas
Ar Poliju saistīti uzskaitījumi
Volgograda

Volgograda () ir pilsēta Krievijas Eiropas daļas dienvidrietumos, Volgas lejteces labajā krastā stepes zonā 100 kilometru garumā. Izveidojusies netālu no senās Zelta Ordas galvaspilsētas Sarajas.
Mūsdienās liels mašīnbūves centrs.

Vēsture 

Apmēram 70 km attālumā no Volgogradas Volgas kreisajā krastā atradās Zelta Ordas jaunā galvaspilsēta Saraja-Berke, kurā 14. gadsimtā dzīvoja līdz 500 000 iedzīvotāju. 15. gadsimtā tā kļuva par rezidenci Astrahaņas haniem, ko krieviski dēvēja par Astrahaņas cariem (царь астраханский).

Pēc Astrahaņas hanistes ieņemšanas no apmēram 1555. gada tagadējās pilsētas vietā Volgas kreisajā krastā atradās militāra apmetne, kas 1589. gadā pirmoreiz minēta rakstos kā Caricina (Цари́цын) jeb "cariskā". 1606. gadā pilsētu ieņēma Volgas kazaki. 1774. gadā pilsētas garnizons pārgāja Stepana Razina sacelšanās dalībnieku pusē. 1880. gadā Caricinā uzcēla lielu naftas pārstrādes rūpnīcu, pilsētā attīstījās rūpniecība.

Krievijas pilsoņu kara laikā pilsētā un tās pievārtē notika sīvas kaujas starp boļševiku un Deņikina karaspēkiem.
1925. gadā pilsētu pārdēvēja par Staļingradu ("Staļina pilsētu"). Tika veikta pilsētas industrializācija. Šeit tika uzbūvēta pirmā traktoru rūpnīca PSRS.
Otrā pasaules kara vēsturē Volgograda iegājusi Staļingradas kaujas dēļ.
1961. gadā Hruščova iesāktās daļējās destaļinizācijas rezultātā pilsētu pārdēvēja par Volgogradu.

Atsauces

Ārējās saites 

  
 Pilsētas portāls
Prezidents

Prezidents ir daudzu organizāciju, uzņēmumu, universitāšu un valstu līdera tituls. Vārds ir cēlies no latīņu valodas vārdiem Prae (priekš) un Sedere (sēdēt), tātad latviski to varētu tulkot kā Priekšsēdētāju. Cita starpā, "prezidents" ir republiku valdnieks, ko parasti ievēl tauta vai izvēlas parlaments vai elektorātu kolēģija, lai gan šādu titulu mēdz izmantot arī diktatori.

Skatīt arī 
 Latvijas Valsts prezidenti

Tituli
Igauņu valoda

Igauņu valoda (eesti keel) ir urāliešu valodu saimes somugru atzara valoda. Tā ir Baltijas somu valoda, un tai radniecīgākās valodas ir veru (setu), lībiešu, somu, ižoru, vepsu un votu valoda. Igauņu valoda ir dzimtā valoda apmēram 1,1 miljonam cilvēku. Vairums to (aptuveni ) dzīvo Igaunijā, kur tā ir vienīgā valsts valoda. Igauņu valoda ir radniecīga somu valodai, taču ar pārējo Baltijas valstu, Latvijas un Lietuvas, valodām, kā arī krievu valodu tai nav līdzības.

Vēsture 

Vecākie igauņu valodas rakstu pieminekļi tiek datēti ap 13. gadsimtu. Senākie teksti igauņu valodā ir no 1524. gada līdz 1528. gadam datētās t.s. Kulamā lūgšanas. 1525. gadā tika iespiesta pirmā grāmata igauniski. Grāmata gan bija luterāņu rokraksts, kas, nenonācis pie lasītājiem, pēc iespiešanas tika nekavējoties iznīcināts. Pirmā saglabājusies grāmata igauņu valodā bija 1535. gada divvalodīgs vācu-igauņu S.Vanrata un Dž.Koela luterāņu katehismu tulkojums. 1637. gadā Vācijā tika iespiesta vācu priesteriem paredzēta igauņu valodas gramatikas grāmata. Laika posmā pēc Ziemeļu krusta kariem līdz 1919. gadam, kad lielākajā daļā igauņu apdzīvotajā teritorijā tika izveidotas un viena otru nomainīja dažādas svešzemju pārvaldes, tostarp dāņu, vācu, zviedru un krievu, tika izdots pavisam neliels skaits tekstu igauņu valodā. Tie kļuva izplatītāki sākot ar 19. gadsimtu, Eiropā izplatoties apgaismības idejām, kuras laika posms saistībā ar igauņu valodu un kultūru pazīstams kā Estofīlijas apgaismības periods. Pēc Igaunijas neatkarības kara un Igaunijas Republikas izveides igauņu valoda kļuva par valsts vienīgo valodu. Pēc 1940. gada Igaunijas okupācijas un iekļaušanas PSRS sastāvā līdzās igauņu valodai par oficiālo valsts valodu tika pasludināta arī krievu valoda. Pēc neatkarības atjaunošanas igauņu valoda atkal kļuva par vienīgo valsts valodu.

Dialekti 

Igauņu valodas dialekti tiek iedalīti divās grupās — ziemeļu (Tallinas) un dienvidu (Tartu) izloksnēs, papildus atsevišķi izdalāmajam Igaunijas ziemeļaustrumu piekrastē sastopamajam kirderanīku dialektam. Ziemeļu dialektu veido vidusizloksne (keskmurre), kuras pamatā ir igauņu literārā valoda, rietumu izloksne (läänemurre), kas galvenokārt tiek runāta Lēnes un Pērnavas apriņķos, Sāremā un Hījumā runātā salu izloksne (saarte murre), kā arī Peipusa ezera ziemeļu piekrastē runātā austrumu izloksne (idamurre).

Alfabēts 

Tāpat kā somu valodā arī igauņu valodā izmanto no latīņu alfabēta atvasinātu alfabētu ar papildu burtiem — ä, ö, ü un õ, kā arī vēlāk iekļautajiem š un ž.

Atsauces

Ārējās saites 

 Latviešu-igauņu valodas vārdnīca
Cēsu rajons

Cēsu rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Vidzemes vidienē un robežojās ar Rīgas rajonu, Limbažu rajonu, Valmieras rajonu, Valkas rajonu, Gulbenes rajonu, Madonas rajonu un Ogres rajonu.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Cēsu apriņķis tika sadalīts tika sadalīts Cēsu, Ērgļu un Gaujenas rajonos. 1952. - 1953. gadā Cēsu rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Cēsu rajonam tika pievienots Gaujenas rajons (centrs: Jaunpiebalga). Pēc Siguldas rajona likvidēšanas 1963. gadā Cēsu rajonam pievienoja tā austrumu daļu (Līgatnes ciema padomi). Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Cēsu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem. 2003. gadā no Cēsu rajona atdalīja Mores pagastu un iekļāva Rīgas rajona jaunizveidotajā Siguldas novadā.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Cēsis

Pilsētciemati 
 Jaunpiebalga ar lauku teritoriju
 Līgatne ar lauku teritoriju

Ciemi 
Amatas - Drabešu - Drustu - Dzērbenes - Inešu - Kaives - Liepas - Līgatnes - Mārsnēnu - Mores - Nītaures - Priekuļu - Raiskuma - Raunas - Skujenes - Stalbes - Straupes - Taurenes - Vaives - Vecpiebalgas - Veselavas - Zaubes - Zosēnu

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Cēsis
 Līgatne

Novads 
 Amatas novads

Pagasti 
Drustu pagasts - Dzērbenes pagasts - Inešu pagasts - Jaunpiebalgas pagasts - Kaives pagasts - Liepas pagasts - Līgatnes pagasts - Mārsnēnu pagasts - Nītaures pagasts - Priekuļu pagasts - Raiskuma pagasts - Raunas pagasts - Skujenes pagasts - Stalbes pagasts - Straupes pagasts - Taurenes pagasts - Vaives pagasts - Vecpiebalgas pagasts - Veselavas pagasts - Zaubes pagasts - Zosēnu pagasts

Iedzīvotāji

Nacionālais sastāvs 
 latvieši - 85,2%
 krievi - 9,6%
 citi - 5,2%

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Cēsu rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti

 Amatas novads
 Cēsu novads
 Jaunpiebalgas novads
 Līgatnes novads
 Pārgaujas novads
 Priekuļu novads
 Raunas novads
 Vecpiebalgas novads.

Skatīt arī 
 Latvijas administratīvais iedalījums (2009)

Atsauces 

Latvijas rajoni
Volframs

Volframs ir ķīmiskais elements ar simbolu W un atomskaitli 74. Volframs ir viens no cietākajiem un grūtkūstošākajiem metāliem. Dabā volframs ir sastopams oksīdu rūdās. Volframu lieto kvēlspuldžu kvēldiegiem, sakausējumiem un dažādām sildierīcēm, jo, tam pievadot elektrisko strāvu, tas sakarst. Volframa karbīdi W2C, WC ir ļoti cietas vielas. Savienojumos volframam var būt oksidēšanas pakāpes no -2 (ļoti reti) līdz +6 (visbiežāk).

Vēsture 
Volframu 1781. gadā atklāja zviedru ķīmiķis Kārlis Vilhelms Šēle. 1783. gada beigās brāļi Huans Hosē (Juan José) un Fausto Elujari (Fausto Elhuyar) no Spānijas pirmo reizi ieguva volframu tīrā veidā.

Atrašanās dabā 
Dabā volframs tīrā veidā nav atrodams. Tas ir sastopams oksīdu rūdās. Visizplatītākie minerāli, kas satur volframu ir volframīts ((Fe,Mn)WO4) un šēlīts (CaWO4). Vairāk nekā 80% no kopējā volframa daudzuma iegūst Ķīnā (2009. gadā Ķīnā ieguva  tonnas).

Izotopi 
Dabā ir sastopami pieci volframa izotopi, no kuriem divi ir stabili (182W un 184W). Atlikušie trīs izotopi ir radioaktīvi (180W, 183W un 186W). Visizplatītākais izotops ir volframs–184 (30,64% no kopējā daudzuma dabā). Nākamais ir radioaktīvais volframs–186 (28,43%), kura pussabrukšanas periods ir lielāks par 2,3 gadiem. Pēc tam ir volframs–182 (26,50%), kam seko volframs–183 (14,31%) un volframs–180 (0,12%). Ir zināmi vēl 33 mākslīgi radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 157 līdz 194.

Bioloģiskā nozīme 
Volframs ir ķīmiskais elements ar vislielāko kārtas skaitli Mendeļejeva tabulā, kam ir zināma kāda bioloģiskā nozīme. To bioloģiskajos procesos izmanto dažas baktērijas, bet ne eikarioti.

Izmantošana 
Aptuveni puse no volframa tiek izmantots cietu materiālu ražošanā. Tā kā tam ir augsta kušanas temperatūra, volframu izmanto kvēlspuldžu kvēldiegu ražošanā. No volframa tiek ražoti arī izturīgi metālu sakausējumi. Militārismā volframa sakausējumi, parasti ar niķeli un dzelzi vai kobaltu, tiek izmantoti bruņu ražošanā.

Atsauces

Ārējās saites 

Ķīmiskie elementi
Pārejas metāli
Pallādijs

Pallādijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Pd un atomskaitli 46. Pallādijs ir relatīvi mīksts dārgmetāls, to iegūst no vara un niķeļa rūdām, tas var būt sastopams arī brīvā veidā. Pallādijs ir visvieglāk kūstošais un vismazāk blīvais platīna grupas metāls. Pallādiju galvenokārt lieto par katalizatoru, šis metāls arī spēj absorbēt lielu daudzumu ūdeņraža. Savienojumos pallādijam var būt oksidēšanas pakāpes +2, +3, +4 un ļoti reti (nestabilos savienojumos) +6.

Vēsture 
1802. gada jūlijā angļu ķīmiķis Viljams Haids Vollastons (William Hyde Wollaston) atklāja jaunu ķīmisko elementu. Tā paša gada augustā viņš to nosauca par pallādiju. Elements tika nosaukts par godu asteroīdam 2 Pallāda, kas tika atklāts divus mēnešus agrāk. Savukārt asteroīds ir nosaukts sengrieķu gudrības dievietes Pallādas vārdā.

Atrašanās dabā 
Dabā pallādijs ir atrodams kopā ar platīnu vai citiem platīna grupas elementiem, kā arī niķeļa un vara rūdās. Tas var būt sastopams arī brīvā veidā. Visvairāk pallādijs tiek iegūts Krievijā (Urālos). Vēl plaši pallādija krājumi ir Austrālijā, Brazīlijā un Etiopijā. Kanādā un Dienvidāfrikā pallādijs ir atrodams vara un niķeļa rūdās.

Izotopi 
Ir zināmi seši stabili pallādija izotopi. Visizplatītākie ir pallādijs–106 (27,33% no kopējā pallādija daudzuma), pallādijs–108 (26,46%) un pallādijs–105 (22,33%). Vēl ir sastopams pallādijs–110 (11,72%), pallādijs–104 (11,14%) un pallādijs–102 (1,02%). Ir iegūti vēl mākslīgi radioizotopi, kuru masas skaitlis ir no 91 līdz 128.

Izmantošana 
Pallādiju galvenokārt lieto par katalizatoru, šis metāls arī spēj absorbēt lielu daudzumu ūdeņraža (900 reizes lielāku tilpumu par paša metāla tilpumu). Elektronikā pallādijs tiek izmantots kondensatoru ražošanā. Pallādijs tiek lietots arī juvelierizstrādājumu gatavošanā.

Atsauces

Ārējās saites 

Ķīmiskie elementi
Pārejas metāli
Ignācijs Moscickis

Ignācijs Moscickis (; dzimis , miris ) bija poļu ķīmiķis, valstsvīrs. Polijas prezidents (1926-1939).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1863. gada sacelšanās dalībnieka ģimenē. Pēc skolas beigšanas Varšavā iestājās Rīgas Politehnikumā, kur apguva ķīmiju. Darbojās studentu korporācijā Welecja. Iesaistījās pagrīdes politiskajā organizācijā Proletariat. Izstrādāja diplomdarbu organiskās ķīmijas profesora Kārļa Bišofa vadībā, bet nepaguva to aizstāvēt, jo atklājās Moscicka saistība ar atentāta gatavošanu pret ģenerālgubernatoru un Moscickim nācās 1892. gadā bēgt uz Londonu.
Kopš 1896. gada bija asistents Fribūras universitātē (Albert-Ludwigs-Universität) Šveicē, kur patentēja slāpekļskābes iegūšanas tehnoloģiju.

Pēc neatkarīgās Polijas Republikas nodibināšanās no 1920. līdz 1926. gadam pasniedza Ļvovas Politehnikumā, no 1925. gada bija Politehnikuma rektors. Tarnovā dibinājis lielu ķīmisko rūpnīcu (Państwowa Fabryka Związków Azotowych), šis pilsētas rajons Moscickim par godu nosaukts par Moscici (Mościce).
Pēc Maija apvērsuma Nacionālā asambleja par prezidentu ievēlēja Pilsudski, bet viņš atteicās no šī amata, bet rekomendēja Moscicki.

Pēc Pilsudska nāves Moscickis bija Sanācijas režīma mērenā spārna pārstāvis, pretstatā maršalam Ridzam-Smiglijam. Moscickis ieņēma Polijas prezidenta amatu līdz pat vācu Polijas kampaņas sākumam 1939. gada septembrī.
Kad arī PSRS uzbruka Polijai, Moscickis bija spiests bēgt uz Rumāniju, kur 1939. gada 25. septembrī uzticēja prezidenta pilnvaras Polijas sūtnim Romā ģenerālim Boļeslavam Veņavam-Dlugoševskim.

1939. gada decembrī apmetās Šveicē, kur nodzīvoja visus Otrā pasaules kara gadus un mira 1946. gadā. 
1993. gadā Moscicka pīšļi tika pārvesti uz Varšavu.

Ārējās saites 

Polijas prezidenti
Poļu ķīmiķi
1867. gadā dzimušie
1946. gadā mirušie
Triju Zvaigžņu ordeņa lielkrusta komandieri
Mazovijas vojevodistē dzimušie
Ar Krizantēmas ordeni apbalvotie
Amplitūda

Amplitūda ( — ‘plašums’) ir maksimālā absolūtā vērtība y0, ko harmoniskajās svārstībās sasniedz kāds fizikāls lielums "s" (ķermeņa novirze no līdzsvara stāvokļa, ātrums, paātrinājums, strāva), mainoties laikā "t". Viena svārstību perioda laikā attiecīgais fizikālais lielums šo maksimālo vērtību sasniedz divas reizes. Ideālas svārstību sistēmas gadījumā svārstību amplitūda ir konstanta.

Klasiskā mehānika
Viļņu fizika
Cikliskā frekvence

Cikliskā jeb leņķiskā frekvence ir svārstību skaits nevis sekundē, bet gan  sekundēs. Rotācijas kustībā cikliskā frekvence ir analoģiska leņķiskajam ātrumam un izsaka leņķi, par kuru rotējošā punkta rādiuss pagriežas laika vienībā. Fizikā parasti ciklisko frekvenci apzīmē ar grieķu burtu  un tā mērvienība SI ir radiāni sekundē.
Kur:
  — cikliskā frekvence
  — leņķis
  — laiks
  — perioda laiks
  — frekvence
 vai

, vai

Skatīt arī 
 Frekvence
 Periods
 Leņķiskais ātrums
 Svārstības

Atsauces 

Fizikāli lielumi
Koma

Koma ir stāvoklis, kam raksturīga dziļa bezsamaņa, reakcijas trūkums uz ārējiem kairinājumiem, elpošanas un asinsrites traucējumi, refleksu izzušana.

Ārējās saites 

 Koma

Medicīna
Nervu sistēma
Kopenhāgena

Kopenhāgena (; ) ir pilsēta Baltijas jūras rietumu krastā pie Ēresuna šauruma, Zēlandes salas () rietumos. Dānijas galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Tilts pār Ēresunu savieno Kopenhāgenu ar Malmi Zviedrijā. Dānijas galvenais ekonomikas un kultūras centrs.

Vēsture 
Pilsēta pieminēta Sakša Gramatiķa latīniskai rakstītajā hronikā Gesta Danorum kā Portus Mercatorum (Tirgotāju osta), kam atbilst senākais dāniskais nosaukums Købmandshavn. Uzskata, ka to 10. gadsimta beigās dibinājis ķēniņš Svens I Dakšbārda. 1157. gadā Roskildes bīskaps Absalons nocietināja pilsētu un tā kļuva par tirdzniecības ostu. Tā attīstījās un kļuva bagāta, pateicoties siļķu tirdzniecībai.

Tā kā pilsēta atradās stratēģiski nozīmīgā vietā, kura ļāva kontrolēt visu tirdzniecību starp Baltijas un Ziemeļjūru, pilsētai vairākkārtīgi uzbruka Hanzas karaspēks.

Otrā Ziemeļu kara laikā no 1658. līdz 1659. gadam pilsēta piedzīvoja vairākus zviedru aplenkumus, bet Napoleona karu laikā 1801. gadā pie pilsētas notika Kopenhāgenas kauja starp angļu un dāņu flotēm. 1807. gadā angļi vēlreiz bombardēja pilsētu, izraisot postījumus.

Otrā pasaules kara laikā no 1940. gada 9. aprīļa līdz 1945. gada 4. maijam pilsēta bija Trešā reiha okupācijā.

Ievērojamākās vietas 
 Amālienborga — Dānijas karaļu rezidence.
 Kristiānija — kontrkultūras centrs.
 Mazā Nāriņa — Andersena pasakas tēls ostā — pilsētas simbols.
 Strēgeta (Strøget) — gājēju zona pilsētas centrā.
 Tivoli parks — viens no senākajiem izklaides parkiem pasaulē.

Sports 
Kopenhāgenā sešas reizes noticis Pasaules čempionāts šosejas riteņbraukšanā — 1921. (pirmais pasaules čempionāts), 1931., 1937., 1949., 1956. un 2011. gadā. Nevienā citā pilsētā šis čempionāts nav noticis tik daudz reižu.

2021. gada Tour de France daudzdienu riteņbraukšanas sacensības sāksies ar atklāšanas posmu Kopenhāgenā.

Cilvēki 
Kopenhāgenā dzimuši:

 Martins Andersens-Nekse (Martin Andersen-Nexø) (1869—1954) — rakstnieks;
 Sveidns Bjernsons (1881—1952) — politiķis;
 Nīlss Bors (1885—1962) — zinātnieks;
 Karls Dreijers (Carl Theodor Dreyer; 1889—1968) — kinorežisors;
 Ādams Ēlenšlēgers (Adam Gottlob Oehlenschläger; 1779—1850) — dzejnieks;
 Pauls Elvstrēms (Paul Bert Elvstrøm; 1928) — burātājs;
 Kristians Hansens (Christian Frederik Hansen; 1756—1845) — arhitekts;
 Teofils fon Hansens (Theophil von Hansen; 1813—1891) — arhitekts;
 Pēters Hēgs (1957) — rakstnieks;
 Arne Jakobsens (Arne Jacobsen; 1902—1971) — arhitekts;
 Sērens Kirkegors (1813—1855) — filozofs;
 Valdemārs Poulsens (Valdemar Poulsen; 1869—1942) — izgudrotājs;
 Larss fon Trīrs (1956) — kinorežisors;
 Jerns Ucons (Jørn Utzon; 1918) — arhitekts.

Atsauces

Ārējās saites 

 

 
Dānijas pilsētas
Eiropas galvaspilsētas
Galvaspilsētas reģions (Dānija)