joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Konrāds (personvārds)

Konrāds ir vairāku vēsturisku Burgundijas, Čehijas, Jeruzalemes karalistes, Polijas, Sicīlijas, Vācijas un Virtembergas valdnieku vārds:

Burgundijā:

 Konrāds I (-993) — Burgundijas karalis

Čehijā:

 Konrāds I (Konrád I. Brněnský) (1035—1092) — Čehijas kņazs
 Konrāds II (?) (Konrád II. Oda) — Čehijas kņazs

Palestīnā:

 Konrāds I (1140ie-1192) — Jeruzalemes karalis
 Konrāds II (1220—1254) — Jeruzalemes karalis, arī vācu karalis Konrāds IV un Sicīlijas karalis Konrāds I
 Konrāds III (1252—1268) — Jeruzalemes karalis

Polijā:

 Konrāds I (bieži Mazovijas Konrāds) (Konrad I mazowiecki) (1187—1247) — Polijas lielkņazs

Sicīlijā:

 Konrāds I (1228—1254) — Sicīlijas karalis, arī vācu karalis Konrāds IV un Sicīlijas karalis Konrāds I

Vācijā:

 Konrāds I (Konrad I., der Jüngere) (810—918) — vācu karalis
 Konrāds II (Konrad II.) (990—1039) — imperators
 Konrāds III (Konrad III.) (1093—1152) — vācu karalis
 Konrāds IV (Konrad IV.) (1228—1254) — vācu karalis, arī Jeruzalemes karalis Konrāds II un Sicīlijas karalis Konrāds I

Virtembergā:

 Konrāds I (Konrad I.) (XI gs.) — Virtembergas valdnieks
 Konrāds II (Konrad II.) (pirms 1110-1143) — Virtembergas valdnieks

Uzvārds 
 Branislavs Konrāds
 Čārlzs Konrāds (Charles "Pete" Conrad), ASV kosmonauts (1930—1999)
 Džozefs Konrads
 Francs Konrāds fon Hecendorfs
 Jānis Konrāds

Vīriešu personvārdi
Uzvārdi
Henriks IV Probuss

Henriks IV Probuss (, ; dzimis ap 1258. gadu, miris ) bija Pjastu dinastijas Vroclavas kņazs no 1266. gada un Polijas lielkņazs no 1288. gada.

Henriks IV Probuss bija Vroclavas kņaza Henrika III Baltā dēls, Henrika II mazdēls no tēva puses un Mazovijas Konrāda mazdēls no mātes puses. 1270.gadā pats kļuva par Vroclavas kņazu, bet 1288.gadā par visas Polijas kņazu.

Tēvu zaudēja bērnībā 1266. gadā. Uzauga Vroclavas kņaza un Zalcburgas arhibīskapa Vladislava aizbildniecībā. Kādu laiku pavadīja Bohēmijas karaļa Otokāra II galmā. 1273. gadā tika pasludināts par pieaugušu un sāka valdīt Vroclavas kņazistē.

Valdīšanas sākumā bija Bohēmijas karaļa Otokāra II sabiedrotais. 1278. gadā Morāvas Lauka kaujā Otokārs II krita. Henriks IV pieslējās uzvarētāju - Rūdolfa I nometnei. 1288. gadā pēc Lešeka II Melnā nāves, Henrikam IV izdevās iegūt kontroli pār Krakovu un Polijas lielkņaza titulu. Miris 1290. gadā, pēc hronistu ziņām - noindēts.

Polijas vēsture
Polijas valdnieki
Pjastu dinastija
1258. gadā dzimušie
1290. gadā mirušie
Pšemisls II Pjasts

Pšemisls II (; dzimis , miris ) - Poznaņas (1277—1296), Lielpolijas (1279—1296), Krakovas (1290—1291), Pomerānijas (1294—1296) kņazs, Polijas karalis (1295-1296) no Pjastu dinastijas. Pēc ilgiem gadiem - pirmais Polijas karalis.

Pšemisls II bija Lielpolijas kņaza Pšemisla I dēls laulībā ar Elizabeti - Henrika II meitu. Bija trīs reizes precējies. Sievas - Ludgarda no Mēklenburgas (1273, bērnu nebija), Riksa no Zviedrijas (karaļa Valdemāra I meita) (1285, meita Elizabete Riksa ), Margareta no Brandenburgas (1293, bērnu nebija). Meita Elizabete nākotnē kļuva par Čehijas karaļu Vāclava II un Rūdolfa I sievu.

Pamatojoties uz Henrika IV pēdējo gribu, Pšemisls II kļuva par Krakovas (Mazpolijas) kņazu, tomēr drīz atdeva to Čehijas karalim Vāclavam II. Ar garīdznieku atbalstu, lai nostiprinātu Polijas vienotību, 1295.gadā Gņezno kronējās par Polijas karali. 1296.gadā Pšemislu II nolaupīja Brandenburgas augstmaņi un nogalināja. Apglabāts Poznaņas katedrālē.

Polijas valdnieki
Pjastu dinastija
1257. gadā dzimušie
1296. gadā mirušie
Vāclavs III

Vāclavs III (, , ; dzimis , miris ) bija Bohēmijas (1305—1306), Ungārijas (1301—1306) un Polijas karalis (1305—1306) no Pšemislu dinastijas. Pēdējais Pšemislu dinastijas pārstāvis.

Dzīvesgājums 
Vāclavs III bija Bohēmijas karaļa Vāclava II un ķeizara Rūdolfa I meitas Judītes (Jutas) dēls. Bija precējies ar Ungārijas karaļa Endres III (Endre) — pēdējā Ārpādu dinastijas karaļa, meitu.

1301. gadā kļuva par Ungārijas karali (12 gadu vecumā), tēvam Vāclavam valdot Bohēmijā un Polijā. Tomēr tolaik Ungārijas karaļiem reālas varas gandrīz nebija, visu noteica vietvalži. Vāclavu III atzina tikai Augšungārijas (tagad Slovākija) un mūsdienu Rietumungārijas vietvaldži. Kad 1303. gadā sacēlās arī šie apgabali, atbalstot Kārolu Robertu (Károly Róbert), Vāclavs II bija spiests doties palīgā savam dēlam. Tomēr, novērtējis situāciju, viņš paņēma savu dēlu atpakaļ uz Bohēmiju, bet Vāclava III vārdā atstāja vietvaldi.

1305. gadā Vāclavs II mira, atstājot sešpadsmitgadīgā Vāclava III varā Ungāriju (formāli), Poliju un Bohēmiju. Novērtējot spēkus, Vāclavs III 1305. gadā atdeva Ungārijas troni Oto III, bet centās saglabāt Polijas troni. 1306. gadā Vāclavs III devās karagājienā uz Poliju, bet Olomoucā tika nogalināts neskaidros apstākļos. Ar Vāclavu III izbeidzās vairāk kā 400 gadu ilgā Pšemislu karaļu dinastijas vēsture.

Ārējās saites 

1289. gadā dzimušie
1306. gadā mirušie
Bohēmijas monarhi
Polijas valdnieki
Ungārijas valdnieki
Pšemislu dinastija
Nogalinātie monarhi
Lajošs I Lielais

Lajošs I, Ungārijas Ludviks (, , dzimis , miris ) bija Ungārijas (1342—1382) un Polijas (1370-1382) karalis no Anžū dinastijas.

Dzīvesgājums 
Lajošs I bija Ungārijas karaļa Kārola I un Vladislava I meitas, Kazmira Lielā māsas Elžbetes dēls. Bija precējies ar imperatora Kārļa IV meitu Margarēti (bērnu nebija) un Elizabeti (Bosnijas bana meitu). No otrās sievas viņam bija trīs meitas - Katrīne, Marija I (Ungārijas karaliene) un Jadviga - Polijas "karalis".

Pēc tēva nāves 1342. gadā kļuva par Ungārijas karali.

Izcīnīja vairākus karus ar Venēciju par kontroli pār Dalmāciju. 1358. gadā pārrunās Zarā piespieda Venēciju atdot vairākas pilsētas, bet 1381. gada kongresā Turīnā - pārējo Dalmāciju.

Tā kā Polijas karalim Kazimiram Lielajam nebija vīriešu kārtas pēcnācēju, viņš izvēlējās par troņa mantinieku savu māsasvīru Lajošu I, kā rezultātā nodibinājās personālūnija starp Ungāriju un Poliju, un Lajošs I kļuva par milzīgas impērijas starp Baltijas, Melno un Adrijas jūrām valdnieku.

Tomēr Polijā Lajošam nācās dot papildus brīvības vietējai šļahtai, lai nodrošinātu Polijas troni savai meitai Jadvigai.

Ungārijas troni Lajošs I, kuram tāpat kā Kazimiram Lielajam nebija vīriešu kārtas pēcnācēju, atstāja savai meitai Marijai.

Ārējās saites 

 Polijas karaļu zīmogi ar pilniem tituliem

1326. gadā dzimušie
1382. gadā mirušie
Peštas meģē dzimušie
Anžū dinastija
Ungārijas valdnieki
Polijas valdnieki
Ungārijas vēsture
Polijas vēsture
Līdztiesība (partija)

"Līdztiesība" bija politiskā partija Latvijā. No 1998. gada ietilpa apvienībā PCTVL. Beidza pastāvēt 2007. gadā, līdz ar PCTVL pārtapšanu par politisku partiju.

Vēsture 

Dibināta 1993. gadā kā sabiedriskā organizācija "Kustība par sociālo taisnīgumu un līdztiesību" uz LR Augstākās Padomes frakcijas "Līdztiesība" pamata. Tās sākotnējie vadītāji bija Tatjana Ždanoka un Sergejs Dīmanis. 1993. gadā 5. Saeimas vēlēšanās "Kustība par sociālo taisnīgumu un līdztiesību"  ieguva 7 vietas. No 1993. līdz 1996. gadam vistuvākie "Līdztiesībai" bija laikraksti "Оппонент" un "Трибуна оппонента". 1994. gada pašvaldību un 1995. gada 6. Saeimas vēlēšanās "Līdztiesības" pārstāvji kandidēja Latvijas Sociālistiskās partijas sarakstā, kas Saeimā ieguva 5 mandātus. 

1996. gadā organizācija tika pārveidota par partiju; norobežojoties no LSP, tā saglabāja divus Saeimas deputātus. 1997. gada Pašvaldību vēlēšanās "Līdztiesība" ieguva 4 vietas Rīgas domē. 1998. gadā partija kļuva par apvienības "Par cilvēka tiesībām vienotā Latvijā" dalībnieci. 2000. gadā partija tika pārdēvēta par "Līdztiesību". 
No 2001. gada līdz partijas likvidācijai 2007. gadā tās vadītāji bija līdere Tatjana Ždanoka (kas vienlaikus bija arī PTVL līdzpriekšsēdētāja) un priekšsēdētājs Vladimirs Buzajevs. 2003. gada aprīlī tika pieņemta jauna partijas programma, kas paredzēja atbalstu integrācijai Eiropas Savienībā un sociāli liberālu pieeju ekonomikas politikai. Kopš 2003. gada rudens "Līdztiesība" un otrā PCTVL dalībniece — partija "Brīvā izvēle tautu Eiropā" — darbojās kā vienotā organizācija. 2006. gada jūnijā PCTVL ietilpstošās partijas pieņēma jaunu vienotu, sociāldemokrātiskāku programmu. 2007. gada maijā "Līdztiesības" 11. konferencē bija pieņemts lēmums apvienoties ar PCTVL, oktobrī to apstiprināja Uzņēmumu reģistrs.

Atsauces

Literatūra 

Imants Mednis. Partiju laiki Latvijā (1988—2002). Rīga: Drukātava, 2007.  — 381.—388. lpp.

Saites 
 PCTVL vēsture 

Latvijas bijušās politiskās partijas
Grieķu alfabēts

Grieķu alfabēts () ir alfabēts, kas sastāv no 24 burtiem un tiek lietots grieķu valodas pierakstīšanai kopš 8. gadsimta p.m.ē. Tas radies uz feniķiešu alfabēta pamata, taču, atšķirībā no feniķiešu alfabēta, grieķu alfabētā ar burtiem tika apzīmēti ne tikai līdzskaņi, bet arī patskaņi. Grieķu alfabēta burti tika lietoti arī skaitļu apzīmēšanai. Mūsdienās grieķu alfabēta burti tiek plaši izmantoti dažādu fizikālu lielumu apzīmēšanai zinātnē. No grieķu alfabēta izveidojušies latīņu alfabēts, kirilica, koptu un citi alfabēti.

Burti

Atsauces

Ārējās saites 
 
 Unicode Grieķu alfabēts 
 Greek Unicode Issues
Ukraiņu alfabēts

Ukraiņu alfabēts tiek lietots ukraiņu valodas rakstībā. Ukraiņu alfabēts ir kirilicas modifikācija. Ukraiņu alfabētā ir 33 burti, kas apzīmē 38 fonēmas (skaņas). 21 burts apzīmē līdzskaņus (б, в, г, ґ, д, ж, з, к, л, м, н, п, р, с, т, ф, х, ц, ч, ш, щ), 10 - patskaņus (а, е, є, и, і, ї, о, у, ю, я), 1 - daļēju patskani (й). Mīkstinājuma zīme ь neapzīmē kādu fonēmu, bet gan norāda uz iepriekšējā līdzskaņa mīkstinājumu (palatizāciju).

Ārējās saites 

Alfabēti
Kirilica
Ukraiņu valoda

de:Ukrainische Sprache#Alphabet
Armēņu alfabēts

Armēņu alfabēts ir alfabēts, kas tiek lietots armēņu valodas rakstībā. Armēņu alfabētu 406. gadā radīja armēņu mūks Mesrops Maštocs. Sākotnēji tajā bija 36 zīmes: 7 patskaņi un 29 līdzskaņi. Vēlāk, aptuveni 12. gadsimtā tika pievienoti vēl divi burti. Ar armēņu alfabēta burtiem apzīmē arī skaitļus.

Visticamākais, ka armēņu alfabēta pamatā ir grieķu alfabēts, lai gan iespējams, ka tā izveidošanai izmantota arī sīriešu, feniķiešu vai palavi rakstība.

Ārējās saites 

Alfabēti
Meteors

Meteors jeb "krītošā zvaigzne" ir īslaicīga gaismas parādība Zemes atmosfērā, kas rodas meteoroīdam ar kosmisko ātrumu ieskrienot Zemes atmosfērā. Berzes dēļ meteoru veidojošais ķermenis sakarst un vairākumā gadījumu pilnīgi iztvaiko. Atsevišķos gadījumos tas nokrīt uz Zemes kā meteorīts.

Skatīt arī 
 Meteoru plūsma

Saules sistēma

en:Meteoroid#Meteor
Lielpolija

Lielpolija (, , ) ir vēsturisks Eiropas reģions Polijas rietumdaļā Vartas un Notecas upju baseinos. Vēsturiskā galvenā pilsēta - Poznaņa, garīgais centrs - Gņezno. Nosaukums jāsaprot kā Vecā Polija, pretēji Jaunajai Polijai - Mazpolijai.

Vēsture 

Lielpolija ir senās poļu cilts - poļanu areāls un Polijas valsts veidošanās centrs. Arī pirmā poļu karaļu dinastija - Pjasti ir cēlušies no šī reģiona. Lielpolijas pilsētā Gņezno 966.gadā Polijas karalis Meško I pieņēma kristietību.

XI.gs Polijas valsts centrs pārvietojās uz Krakovu Mazpolijā, tomēr gandrīz visu laiku līdz Polijas dalīšanām Lielpolija bija lielākā vai mazākā mērā Polijas valsts sastāvdaļa un viens no tās garīgajiem centriem.

Poliju sadalot, Lielpolija kļuva par Prūsijas sastāvdaļu, sākumā saglabājot zināmu patstāvību, bet vēlāk iekļaujoties Vācijā un piedzīvojot ģermanizācijas draudus.

Tomēr pēc Pirmā pasaules kara, atkal nodibinoties Polijas valstij, Lielpolija iekļāvās tās sastāvā.

Lielpolijas novads mūsdienās ietver sevī Polijas Lielpolijas vojevodisti un daļu no Lubušas, Kujāvijas-Pomožes un Lodzas vojevodistes.

Polija
Mazovija

Mazovija (, ) ir vēsturisks Eiropas reģions Polijas centrālajā daļā, Vislas vidustecē. Sākotnēji tā bija mazoviešu apdzīvota zeme, kuras galvenā pilsēta bija Plocka, vēlāk Varšava.
Kaut arī Mazovija mūsdienās ir Polijas valsts centrs, vēsturiski tas ne vienmēr tā bijis. Pjastu agrīnās valsts kodols bija Lielpolija, bet Mazovijas kņazi bija Polijas lielkņazu (karaļu) vasaļi.

Vēsture 

12.—14. gs. Mazovijas kņazi pastāvīgi karoja ar prūšu, jātvingu ciltīm, vēlāk ar Lietuvas dižkunigaišiem, Galīcijas-Volīnijas kņaziem un Vācu ordeņa bruņiniekiem.

Polijas sadrumstalotības laikā Mazovijā nodibinājās neatkarīgas kņazistes Pjastu dinastijas atzaru vadībā, kuras pievienoja Polijas valstij tikai 1526.gadā. Mazovijas īpatnība bija arī lielais dižciltīgo (šļahtas) skaits iedzīvotāju vidū, pat līdz 30% dažos rajonos.

Poliju sadalot, Mazovija kļuva par Krievijas impērijas sastāvdaļu, sākumā saglabājot zināmu patstāvību. Neraugoties uz pārkrievošanas radītajām problēmām, Mazovijā šajā laikā notika strauja ekonomiska attīstība.

Pēc Pirmā pasaules kara Mazovija iekļāvās atjaunotās Polijas valsts sastāvā.

Mazovijas novadā mūsdienās atrodas Mazovijas vojevodiste.

Polija
Līza Marija

Līza Marija (Lisa Marie Smith, dzimusi  Piskatavejā, Ņūdžersijā, ASV) ir amerikāņu aktrise un modele. No 1992. gada Valentīna dienas līdz 2001. gadam viņa bija saderinājusies ar režisoru Timu Bērtonu un šajā laikā viņa ir filmējusies ļoti daudzās viņa filmās.

Viņas pirmajās filmās daudz tika izmantots viņas izteiksmīgais izskats, tomēr viņa ir filmējusies arī nopietnās filmās.

Filmogrāfija 
 Planet of the Apes (2001) 
 The World of Stainboy (2000) (balss) 
 The Beat Nicks (2000) 
 Chasing the Dragon (2000) 
 If... Dog... Rabbit... (1999) 
 Sleepy Hollow (1999) 
 Tail Lights Fade (1999) 
 Frogs for Snakes (1998) 
 Breast Men (1997) 
 Mars Attacks! (1996) 
 Ed Wood (1994) 
 Alice (1990)

Ārējās saites 

1968. gadā dzimušie
Amerikāņu kinoaktrises
Birmingema

Birmingema jeb Bērmingema (, ) ir pilsēta Anglijā, Vestmidlendā. Otra lielākā Anglijas pilsēta, nozīmīgs ekonomikas centrs. Vēsturiski viena no galvenajām pilsētām, kurā sākās rūpnieciskā revolūcija. Šeit savu darbību veica Džeimss Vats — tvaika dzinēja izgudrotājs. Daudzi ievērojami tā laika izgudrotāji un uzņēmēji ir dzīvojuši Birmingemā.

Birmingemu uzskata par smagā metāla mūzikas dzimteni, jo Birmingemā dzimušas tādas grupas kā Judas Priest un Black Sabbath. Birmingema ir arī grupu Traffic, The Moody Blues, Electric Light Orchestra, UB40 un Duran Duran dzimtene.

Mūsdienās izceļas ar savu etnogrāfisko daudzveidību — eiropieši ir vien aptuveni 70% iedzīvotāju.

Vēsture 
Kaut arī Birmingema pieminēta jau 1086. gadā Pastarās Tiesas grāmatā, ilgus gadsimtus tā bija visai neievērojams ciematiņš. 16. gadsimtā pilsētiņa mazliet uzplauka, jo tuvumā atradās dzelzs rūdas un ogļu atradnes, un Birmingema kļuva par ieroču (zobenu) rūpniecības centru.

Tomēr īsti Birmingema sāka attīstīties līdz ar rūpniecisko revolūciju 18. gadsimtā. Apdzīvotās vietas rūpniecība bāzējās uz daudziem maziem uzņēmumiem, nevis lielrūpniecību. No 1760. gada ap un caur Birmingemai izbūvēja sarežģītu kanālu tīklu izejmateriālu piegādei.

Pilsētas tiesības Birmingema ieguva tikai 1889. gadā, kad bija kļuvusi par otro lielāko apdzīvoto vietu Anglijā.

Sports 
Birmingemā ir bāzēti divi Anglijas futbola čempionāta futbola klubi — Aston Villa F.C. un Birmingham City F.C.

Pilsētā vēl populārs ir krikets, vieglatlētika, bokss, hokejs, skeitbordings, badmintons.

Cilvēki 
Birmingemā dzimuši:

 Tonijs Aijomi (Tony Iommi) (1948) — ģitārists;
 Frānsiss Astons (Francis William Aston) (1877—1945) — ķīmiķis un fiziķis;
 Mārtins Barrs (Martin Barre) (1946) — mūziķis;
 Edvards Bērns-Džonss (Edward Burne-Jones) (1833—1898) — gleznotājs;
 Bleizs Beilijs (Blaze Bayley) (1963) — mūziķis;
 Nevils Čemberlens (Neville Chamberlain) (1869—1940) — politiķis;
 Ostins Čemberlens (Austen Chamberlain) (1863—1937) — politiķis;
 Džamēlija (Jamelia) (1981) — mūziķe;
 Frānsiss Galtons (Francis Galton) (1822—1911) — antropologs;
 Barbara Kārtlenda (Barbara Cartland) (1901—2000) — rakstniece;
 Džons Kedberijs (John Cadbury) (1801—1889) — uzņēmējs;
 Deivids Kokss (David Cox) (1783—1859) — gleznotājs;
 Fils Lainots (Phil Lynott) (1949—1986) — mūziķis;
 Niks Meisons (Nick Mason) (1944) — mūziķis;
 Ozijs Osborns (Ozzy Osbourne) (1948) — mūziķis;
 Karls Palmers (Carl Palmer) (1950) — mūziķis;
 Alfrēds Redklifs-Brauns (Alfred Radcliffe-Brown) (1881—1955) — antropologs;
 Neitans Redmonds (Nathan Redmond) (1994) — futbolists;
 Naidžels Teilors (John Taylor) (1960) — mūziķis;
 Stīvs Vinvūds (Steve Winwood) (1948) — mūziķis.

Birmingemā dzīvojuši:

 Semjuels Džonsons (Samuel Johnson) (1709—1784) — rakstnieks;
 Vistans Hjū Odens (Wystan Hugh Auden) (1907—1973) — dzejnieks;
 Džons Ronalds Rūels Tolkīns (J. R. R. Tolkien) (1892—1973) — rakstnieks;
 Džeimss Vats (James Watt) (1736—1819) — izgudrotājs.

Atsauces

Ārējās saites 

Anglijas pilsētas
Neapole

Neapole (, , ) ir pilsēta Itālijas dienvidos pie Tirēnu jūras Neapoles līča. Trešā lielākā pilsēta Itālijā aiz Romas un Milānas un lielākā Dienviditālijas pilsēta, Kampānijas un Neapoles provinces centrs. 2012. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 960 tūkstoši iedzīvotāju. Slavena ar savu vēsturi, kultūru un gastronomiju — Neapole ir picas dzimtene.

Vēsture 
Ap 8. gadsimtu p.m.ē. Neapoli (, Neápolis — ‘Jaunā pilsēta’) dibināja sengrieķu kolonisti no Kūmām.

Kaut arī 4. gadsimtā p.m.ē. Neapoli iekaroja Roma, pilsētas grieķu raksturs saglabājās, un Neapole kļuva par vietu, kur mijiedarbojās romiešu un grieķu kultūras. Patīkamā klimata dēļ Neapoles piekraste kļuva par atpūtas vietu daudziem turīgiem romiešiem. Pilsēta ir sens kristietības centrs — leģenda vēsta, ka šeit sprediķojuši Svētais Pēteris un Svētais Pāvils. Pēdējais Romas imperators Romuls Augusts tika nometināts Neapolē, kad Odoakrs to gāza 476. gadā.
Kad langobardi iekaroja gandrīz visu Itālijas pussalu, Neapole palika uzticīga Bizantijai. No 638. gada līdz 1137. gadam Neapole bija neatkarīgas Neapoles grāfistes centrs.

1137. gadā Neapoli ieņēma Sicīlijas karalistes karaspēks normāņu karaļa Rodžēro II (Rožē II) vadībā, bet 1266. gadā Neapole kļuva par Sicīlijas karalistes galvaspilsētu.
1442. gadā Neapoli ieņēma Aragonas karalis Alfonso V, un pats kļuva par Neapoles karali. Turpmākos gadsimtus Neapole un Dienviditālija politiski bija vairāk saistīta ar Spāniju, nekā ar Ziemeļitāliju.

 pilsētā ienāca Garibaldi karaspēks, un īsi pēc tam pilsēta un visa Dienviditālija kļuva par Itālijas karalistes sastāvdaļu.
19. gadsimta beigās — 20. gadsimta sākumā Neapole bija viens no itāļu emigrācijas centriem, liela daļa no itāļu izcelsmes emigrantiem pasaulē nāk no Neapoles.  Kopš 18. gadsimta Neapolē darbojas organizētās noziedzības organizācija kamorra (Camorra).

Kultūra 
Pazīstama ar saviem muzejiem — Museo Archeologico Nazionale Napoli (lieliski romiešu mākslas paraugi) un Museo di Capodimonte (Mikelandželo, Karavadžo, Ticiāns u.c.). Slavena arī ar pasaulē vecāko darbojošos operu — Teatro di San Carlo (1737).

Cilvēki 
Neapolē dzimuši:

 Džovanni Lorenco Bernīni (Gian Lorenzo Bernini) (1598–1680) — arhitekts
 Libero Bovio (Libero Bovio) (1883–1942) — dzejnieks
 Eduardo De Filipo (Eduardo De Filippo) (1900–1984) — aktieris
 Enriko De Nikola (Enrico De Nicola) (1877–1959) — politiķis
 Armando Diass (Armando Diaz) (1861–1928) — karavadonis
 Luka Džordāno (Luca Giordano) (1632–1705) — gleznotājs
 Enriko Karūzo (Enrico Caruso) (1873–1921) — operdziedonis
 Benedeto Kroče (Benedetto Croce) (1866–1952) — filozofs
 Rudžero Leonkavallo (Ruggero Leoncavallo) (1857–1919) — komponists
 Džordžo Napolitāno (Giorgio Napolitano) (1926–) — politiķis
 Džakopo Sanacaro (Jacopo Sannazaro) (1458–1530) — dzejnieks
 Domeniko Skarlati (Domenico Scarlatti) (1685–1757) — komponists
 Džambatista Viko (Giambattista Vico) (1668–1744) — filozofs

Atsauces

Ārējās saites 

Kampānijas pilsētas
Bijušās galvaspilsētas
Krasnojarska

Krasnojarska () ir lielpilsēta Krievijas Federācijā, Krasnojarskas novada administratīvais centrs. Izvietojusies novada dienvidos abos Jeņisejas krastos, kur to šķērso Transsibīrijas dzelzceļš. Liels rūpniecības centrs, viens no Krievijas lielākajiem alumīnija ražošanas centriem.

Krasnojarskā 2013. gadā dzīvoja vairāk kā 1 miljons iedzīvotāju, tā ir Sibīrijas trešā lielākā pilsēta (aiz Novosibirskas un Omskas). Pilsētas pievārtē atrodas rezervāts Stolbi ("Stabi", kopš 2019. gada Красноярские Столбы).

Vēsture 
Pilsēta veidojās ap kazaku 1628. gadā dibināto cietoksni, ko sākotnēji sauca par Jauno Kačas ostrogu (Новый Качинский острог), vēlāk to nodevēja par "Sarkanajām (Skaistajām) Klintīm" (Красный Яр) senākā hakasu valodas vietvārda "Kizilčara" (Хызыл чар) ietekmē. Pilsētiņa sāka attīstīties 18. gadsimta vidū pēc pasta ceļa izveides un tuvējo zelta atradņu attīstīšanās. Tā bija arī izsūtījuma vieta.

19. gadsimtā Krasnojarska bija galvenais Sibīrijas kazaku centrs. 
1823. gadā tā kļuva par Jeņisejas guberņas administratīvo centru.  
1895. gadā caur pilsētu izbūvēja Transsibīrijas dzelzceļu. 1900. gadā tilta pār Jeņiseju makets līdz ar Eifeļa torni ieguva Grand-Prix 1900. gada Pasaules izstādē Parīzē.

Pēc PSRS izveidošanās Krasnojarskā uzcēla daudz rūpnīcu, Otrā pasaules kara uz šejieni pārcēla daudz rūpnīcu no Padomju Savienības rietumu daļas.
No 1941. līdz 2013. gadam viens no lielākajiem uzņēmumiem pilsētā bija Krasnojarskas kombainu rūpnīca.

Sports 
Krasnojarsku uzskata par Krievijas regbija centru. Ilgāku laiku pilsētā atradās Krievijas regbija federācija, Krievijas regbija līgā spēlē divi Krasnojarskā bāzēti klubi.

Krievijas basketbola līgā spēlē Krasnojarskas "Enisey" komanda, savukārt Krievijas Augstākajā hokeja līgā spēlē Krasnojarskas "Sokol".

Latviešu biedrība 
Krasnojarskā darbojas latviešu biedrība "Dzintars", kas organizē latviešu valodas kursus, kā arī kultūras pasākumus vietējai latviešu kopienai. Biedrības darbā piedalās latvieši, kas Sibīrijā nonākuši padomju deportāciju rezultātā, Sibīrijas latviešu koloniju iedzīvotāji un viņu pēcteči.

Cilvēki 
Krasnojarskā dzimuši:
 Viktors Astafjevs (Виктор Астафьев) (1924—2001) - rakstnieks
 Aleksandrs Buškovs (Александр Бушков) (1956-) - rakstnieks
 Dmitrijs Hvorostovskis (Дмитрий Хворостовский) (1962-2017) - operdziedātājs
 Andrejs Makins (Andreï Makine) (1957-) - rakstnieks
 Aleksandrs Sjomins (Александр Сёмин) (1984-) - hokejists
 Vasilijs Surikovs (Василий Суриков) (1848—1916) - gleznotājs

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites
Donecka

Donecka () ir pilsēta Ukrainas austrumos pie Kaļmiusas upes. Doneckas apgabala centrs. Neformālā akmeņogļu ieguves rajona Donbasa galvaspilsēta. Liels rūpniecības centrs.

Donecka ir viens no Ukrainas krievu minoritātes centriem. Kaut arī formāli pilsētas iedzīvotāju lielākā daļa ir ukraiņi, Doneckā dominē krievu valoda.

Vēsture 

Donecku 1869. gadā dibinājis velsiešu uzņēmējs Džons Hjūzs (John Hughes). Viņa uzvārds krievu valodā ir Юз (Juz), no kā Doneckas senais nosaukums Juzovka. Hjūzs dibināja metalurģisko rūpnīcu kazaku ciema Aleksandrovas vietā, un 1874. gadā šeit tiek iegūts pirmais čuguns.

Visai strauji Juzovka un Donbass kļuva par vienu no Krievijas smagās rūpniecības centriem.
1924. gadā Juzovku pārdēvēja par Staļinu (Сталино).

Otrā pasaules kara laikā pilsētu gandrīz pilnīgi nopostīja, un pēckara gados atjaunoja ar tā laika tipisku apbūvi.
1961. gada pilsētu pārdēvēja par Donecku — Doņecas upes vārdā.

Kopš 2014. gada aprīļa Donecka un tās apkārtne ir Ukrainas armijas un prokrievisko separātistu sadursmju vieta Donbasa karā, atrodoties prokrievisko separātistu kontrolē. Kara laikā iznīcināta Doneckas starptautiskā lidosta.

Cilvēki 
Doneckā dzimuši:

 Anatolijs Fomenko (Анатолий Фоменко) (1945) — matemātiķis un vēsturnieks
 Marija Cviguna (Марина Цвигун) (1960) — sektante
 Rinats Ahmetovs (Ринат Ахметов) (1966) — uzņēmējs
 Aleksandrs Zaharčenko (Александр Захарченко) (1976–2018) — separātistu līderis, starptautiski neatzītās Doneckas tautas republikas vadītājs
 Olga Saladuha (Ольга Саладуха) (1983) — vieglatlēte

Ārējās saites

Atsauces
Turīna

Turīna (, , , ) ir pilsēta Itālijas ziemeļrietumos Po upes augštecē. Pjemontas un Turīnas provinces administratīvais centrs. Ievērojams ekonomikas un rūpniecības centrs.

Turīna ir plašāk pazīstama kā mūsdienu šokolādes un vermuta kā Martini un Cinzano dzimtene. Pazīstams autobūves centrs ar tādām firmām kā FIAT un Lancia, tāpat Turīnā ražo Lavazza, Kappa, Caffarel, Alenia Aeronautica. Turīna ir dzimšanas vieta arī Itālijas kino, TV un telekomunikāciju biznesam. Turīna bija 2006. gada ziemas olimpisko spēļu mājvieta. Turīna pazīstama kā Sardīnijas karalistes galvaspilsēta, ap kuru 19. gadsimtā izveidojās vienotā Itālijas valsts. Pilsēta ir bijusi Eiropas politiskais centrs, 1861. gadā kļuva par pirmo Itālijas galvaspilsētu. Pilsētā atrodas karaliskās ģimenes vasarnīca.

Iesākumā iecerēta kā sinagoga, par Turīnas arhitektonisko simbolu kļuvusi Mole Antonelliana, kas attēlota arī uz Itālijas 2 centu monētas. Turīnas baznīcā Duomo di San Giovanni atrodas slavenais Turīnas līķauts. Museo egizio ir otrs slavenākais Senās Ēģiptes mākslas muzejs aiz Kairas muzeja.

Vēsture 
Senatnē Turīnas apkārtnē dzīvoja ķeltu taurīnu (Taurini) cilts, bet pilsētas nosaukums cēlies no ķeltu Tau (Kalni). Ap 28. gadu p.m.ē. romieši nodibināja militāru nometni — Castra Taurinorum.

Pēc Romas krišanas pilsētu ieņēma langobardi, pēc tam franki, pēc tam to pārvaldīja arhibīskapi. 13. gadsimta beigās Turīnu anektēja Savojas grāfiste, un 1563. gadā Turīna kļuva par Savojas galvaspilsētu. 1706. gadā franči aplenca pilsētu. Aplenkums ilga 117 dienas, bet pilsētu ieņemt neizdevās. 1720. gadā Turīna kļuva par Sardīnijas karalistes galvaspilsētu.

19. gadsimtā Sardīnijas karaliste bija valsts, kuras darbības rezultātā radās mūsdienu apvienotā Itālija. 1861. gadā Turīna kļuva par apvienotās Itālijas galvaspilsētu, tomēr 1865. gadā galvaspilsētu pārcēla uz Florenci (no 1870. gada galvaspilsēta ir Roma).

1899. gadā tika dibināta FIAT rūpnīca. 20. gadsimtā Turīna bija ievērojams strādnieku kustības centrs.

Cilvēki 
Turīnā dzimuši:
 Džuliāno Amato (Giuliano Amato) (1938-) — politiķis;
 Džovanni Anjelli (Giovanni Agnelli) (1866-1945) — uzņēmējs;
 Džanni Anjelli (Gianni Agnelli) (1921-2003) — uzņēmējs;
 Amadeo Avogadro (Amedeo Avogadro) (1776-1856) — zinātnieks;
 Alesandro Bariko (Alessandro Baricco) (1958- ) — rakstnieks;
 Norberto Bobio (Norberto Bobbio) (1909-2004) — filozofs;
 Ludoviko Einaudi (Ludovico Einaudi) (1955-) — komponists;
 Sonja Gandi (Sonia Gandhi) (1946-) — politiķe;
 Pjērs Kafarels (Pierre Paul Caffarel) (1795-1850) — uzņēmējs;
 Antonio Karpano (Antonio Carpano) (1764-1815) — uzņēmējs;
 Kamillo Benso Kavūrs (Camillo Benso Conte di Cavour) (1810-1861) — politiķis;
 Žozefs Lagranžs (Joseph Louis Lagrange) (1736-1813) — matemātiķis;
 Džuzeppe Peano (Giuseppe Peano) (1858-1932) — matemātiķis;
 Umberto I (Umberto I di Savoia) (1844-1900) — karalis.

Atsauces

Ārējās saites
Filips V

Filips V (, dzimis  Versaļā, Francijā, miris  Madridē, Spānijā) bija Spānijas karalis laikā no 1700. līdz 1746. gadam, pirmais Burbonu dinastijas karalis Spānijā un Sicīlijas karalis (1700 — 1713).

Filips V ir dzimis Versaļā, kur uzreiz pēc dzimšanas tika iecelts par Anžū (Anjou) grāfu. Karloss II bija izvēlējies Filipu par savu sekotāju Spānijas tronī, un pēc Karlosa nāves 17-gadīgais Filips tika kronēts par Spānijas karali.

Viņa laikā sākās jaunās karaliskās pils (Palacio Real) celtniecība Madridē, jo 1734. gadā nodega iepriekšējā karaļu rezidence Alkasāras pils. Jūtot nepatiku pret vietējām tradīcijām (vēršu cīņas likās mežoņu izklaide) karalis aizliedza korridu - aizliegums bija spēkā līdz pat monarha nāvei.

Ārējās saites 

 Filipa V un Palacio Real celtniecība
 Korridas aizliegšana Filipa V laikā

1683. gadā dzimušie
1746. gadā mirušie
Ivelīnā dzimušie
Spānijas monarhi
Sicīlijas karaļi
Burbonu dinastija
Huans Karloss I

Huans Karloss I de Burbons (, dzimis  Romā, Itālijā) ir bijušais Spānijas karalis. Huans Karloss I kļuva par karali , divas dienas pēc Fransisko Franko nāves, saskaņā ar Franko izsludinātu pēctecības likumu.

Huans Karloss ir Burbonu dinastijas pārstāvis, viņa rados ir Anglijas karaliene Viktorija, Francijas karalis Luijs XIV, Svētās Romas imperators Kārlis V u.c.

2014. gada 2. jūnijā paziņoja par atteikšanos no troņa sava dēla Felipes labā. Felipe par karali kļuva .

2020. gada martā Spānijas karaliskā ģimene paziņoja, ka vairs nemaksās pabalstu bijušajam valsts vadītājam dažādu finanšu pārkāpumu dēļ. Augustā kļuva zināms, ka Huans Karloss devies trimdā uz Apvienotajiem Arābu Emirātiem.

Atsauces

Ārējās saites 

 Spānijas karaliskās ģimenes oficiālā mājaslapa  / 

1938. gadā dzimušie
Romā dzimušie
Burbonu dinastija
Spānijas monarhi
Triju Zvaigžņu ordeņa lielkrusta komandieri
Viestura ordeņa lielkrusta komandieri
1972. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Ar Olimpisko ordeni apbalvotie
Ar Krizantēmas ordeni apbalvotie
Saratova

Saratova () ir pilsēta Krievijā, Volgas labajā krastā, Saratovas apgabala centrs. Liels rūpniecības centrs — aviobūve (lidmašīnas Jak). Vēsturiski Volgas vāciešu kultūras centrs.

Vēsture 
Tagadējās Saratovas vietā kopš seniem laikiem bijušas apdzīvotās vietas, zināmākā no tām — Zelta Ordas laikmeta Uveka, kas pastāvēja no 13. gadsimta vidus līdz 1395. gadam. 1590. gadā Volgas kreisajā krastā pēc Borisa Godunova rīkojuma dibina cietoksni, pie kura izaug pilsēta. 1674. gadā apmetni pārceļ upes labajā krastā. No 1797. gada — Saratovas guberņas centrs. No 18. gadsimta vidus Saratova kļūst par lielu upes ostu. Galvenā tirdzniecība norit ar sāli un zivīm, bet 19. gadsimtā — ar labību.

Otrā pasaules kara sākumā no Saratovas uz Kazahstānu un Sibīriju tika izvesti visi pilsētas vācu iedzīvotāji. Līdz 1992. gadam Saratova bija «slēgtā pilsēta» (pilsēta, kurā nebija atļauts brīvi ierasties), jo šeit atrodas lielas militārās rūpnīcas.

Cilvēki 
Saratovā dzimuši:
 Romāns Abramovičs - uzņēmējs
 Nikolajs Černiševskis - filozofs
 Konstantīns Fedins - rakstnieks
 Jevgeņijs Mironovs  - aktieris
 Aleksejs Rikovs - politiķis

Atsauces

Ārējās saites
Šanhaja

Šanhaja (, ) ir pilsēta Ķīnas austrumos, Jandzi upes grīvā Austrumķīnas jūras krastā. Viena no četrām Ķīnas pilsētām, kurām ir provinces tiesības. Tās municipalitātē 2019. gadā dzīvoja ap 24,28 miljoni cilvēku, tādējādi tā bija otra lielākā pilsēta pasaulē. Lielākā pasaules osta pēc pārkrautajām kravām 2019. gadā. Milzīgs rūpniecības, transporta, kultūras un izglītības (pilsētā ir 24 universitātes) centrs, kurš, dinamiski attīstoties, kļūst par visas Austrumāzijas centru.

2003. gadā Šanhajā tika atklāts pasaulē pirmais komerciālais vilciens uz magnētiskā lauka spilvena Transrapid (darbojas starp Šanhaju un lidostu — 30 km, ātrums — 430 km/h, laiks ceļā — 7 min. 20 sek.).

Vēsture 

Pilsētas nosaukums nozīmē pie/virs jūras. Sunu dinastijas laikā Šanhaja kļuva par jūras ostu. 1557. gadā tika uzcelti Šanhajas aizsardzības mūri, tomēr līdz pat 19. gadsimtam Šanhaja nebija ne lielākā, ne arī īpaši nozīmīga Ķīnas pilsēta. Tomēr no 19. gadsimta Šanhaja attīstījās ārkārtīgi strauji, jo sava novietojuma dēļ kļuva par tirdzniecības punktu ar Rietumu valstīm.

Pirmā Opija kara laikā (1839—1842) Šanhaju okupēja Lielbritānijas karaspēks. Pēc Nankinas līguma 1842. gadā Šanhaja kļuva par vienu no piecām Ķīnas pilsētām, kurās atļāva tirdzniecību ar Rietumiem. Turpmākie līgumi 1843. un 1844. gadā paredzēja eksteritoriālas tiesības Rietumu valstīm Šanhajā.

Taipinu sacelšanās laikā (1851—1864) pilsēta cieta relatīvi maz. Otrā Ķīnas-Japānas kara laikā no 1937. gada 13. augusta līdz 9. novembrim notika kauja par Šanhaju — ielu cīņas par Šanhaju, kurās bija iesaistīti ap 1 000 000 karavīru. Kaujas rezultātā Šanhaju okupēja Japāna. Šanhaja atradās Japānas okupācijā līdz 1945. gadam. Šajā laikā pilsētā atradās daudz bēgļu no Eiropas valstīm.

1949. gada 27. maijā pilsētu ieņēma Ķīnas komunistu karaspēks. Komunistiskajā Ķīnā Šanhaja kļuva par lielu rūpniecības centru. Daudzas rietumu kompānijas pārtrauca darbu. Kultūras revolūcijas laikā Šanhaja bija viens no tās centriem.

Ekonomiskās reformas Šanhajā tika ieviestas sākot no 1991. gada (vēlāk, kā citur Ķīnā), un pilsēta attīstījās ļoti strauji.

Pilsētā atrodas viena no lielākajām Ķīnas lidostām Šanhajas Pudunas lidosta.

Cilvēki 
Šanhajā dzimuši:
 Džordžs Atkinsons (George Atkinson) (1935—2005) — uzņēmējs
 Džeimss Balards (James Graham Ballard) (1930-) — rakstnieks
 Eilīna Čanga (Eileen Chang) (1920—1995) — rakstniece
 Džoana Čena (Joan Chen) (1961-) — aktrise
 Hu Dzintao (Hu Jintao) (1942-) — politiķis
 Terenss Jangs (Terence Young) (1915—1994) — kinorežisors
 Vons Karvaijs (Wong Kar-Wai) (1958-) — kinorežisors
 Li Džendao (Tsung-Dao Lee) (1926-) — fiziķis
 Žu Veihueja (Zhou Wei Hui) (1973-) — rakstniece

Atsauces

Ārējās saites 

Ķīnas pilsētas
Ķīnas municipalitātes
Šanhaja
Laimas pulkstenis

"Laimas" pulkstenis ir viens no Rīgas slavenākajiem simboliem. Tas uzbūvēts 1924. gadā, 1930. gadu sākumā nesis saldumu ražotāja "Riegert" reklāmu, bet pēc tā pievienošanas izveidotajai "Laimai" 1936. gadā izdekorēts ar tās simboliku. Pēc Otrā pasaules kara pulkstenis kādu laiku tika izmantots kā varas iestāžu politinformācijas stends. Laukums pie Laimas pulksteņa ir viena no populārākajām tikšanās vietām gan rīdzinieku, gan Rīgas viesu vidū. 1999. gadā tas tika pilnībā rekonstruēts par AS "Laima" līdzekļiem. 2007. gada martā tam veikts kosmētiskais remonts. 2009. gada augustā atjaunoti sānu paneļi un pārkrāsota pamatne. 2017. gada 29. decembrī zīmols “Laima” par godu Latvijas simtgadei atklāja atjaunotu “Laimas” pulksteni, piešķirot tam jaunu izskatu.

Atjaunotā “Laimas” pulksteņa korpusa detaļas ir no nerūsošā tērauda, kas krāsotas tumši brūnā — šokolādes krāsā. Izgaismotajai daļai ir izmantots dzidrinātais stikls, bet apgaismojumam īpaši LED gaismekļi. Pulkstenī ir iebūvēta jauna akustiskā sistēma, kas speciāli projektēta un ražota tepat Latvijā. Papildus tam pulkstenī ir iebūvēti 4 LED ekrāni, kas atrodas zem ciparnīcu korpusa.

Viena no pulksteņa jaunajām funkcijām bija laika atskaites veikšana līdz Latvijas simtgadei — 2018. gada 18. novembra plkst. 17:00, kad Rīgas pilsētas II teātra ēkā (tagad — Latvijas Nacionālais teātris) tika parakstīta Latvijas Valsts deklarācija un pasludināta Latvijas Republikas suverenitāte. “Laimas” pulkstenis katrā apaļajā stundā atskaņo kādu no 24 iecienītām Raimonda Paula melodijām, kuras 2017. gada novembrī speciāli iespēlējis pats autors.

Atsauces

Ārējās saites 

Celtnes un būves Rīgā
Brīvības iela
Latvijas Mobilais Telefons

SIA Latvijas Mobilais Telefons (LMT) ir Latvijas mobilo sakaru operators. Tas dibināts 1992. gadā un bija pirmais mobilo sakaru operators valstī. Šobrīd LMT pakalpojumus lieto vairāk nekā miljons Latvijas iedzīvotāju. 2010. gadā tika atzīts par ceturto vērtīgāko uzņēmumu Latvijā.

LMT ir meitas uzņēmums Santa Monica Networks, kas darbojas ar datu pārraides tīkliem un IT drošības risinājumiem Baltijas valstīs.

Vēsture 
Dokumenti par SIA "Latvijas mobilais telefons" dibināšanu parakstīti 1991. gada 29. oktobrī. SIA dibināta kā kopuzņēmums ar Swedish Telecom International AB un  Telecom Finland. Reģistrācijas maksa sākumā bija 40 dolāri, mēneša abonēšanas maksa 20 dolāri, bet maksa par sarunas minūti sistēmā NMT-450 — 1,5 līdz 3 dolāri.

2001. gadā Rīgā, Ropažu ielā 6, tika uzbūvēta LMT galvenā mītne, kuru projektēja arhitektu birojs TECTUM (arhitekti A. Zlaugotnis un I. Bērziņa).

2021. gada 1. jūnijā tika paziņots, ka SIA "Latvijas mobilais telefons" iegādāsies datu pārraides tīklu un IT drošības risinājumu uzņēmumu SIA Santa Monica Networks, kas darbojās arī Lietuvā. SIA Santa Monica Networks īpašnieki līdz tam bija komandītsabiedrība KS EuVECA Livonia Partners Fund I (51,89 %), SIA C 3 (34,68 %), Igaunijas uzņēmums Alkonda OÜ (11,64 %) un vairākas fiziskas personas. Pēc Latvijas un Lietuvas Konkurences padomes atļaujas saņemšanas LMT 11. oktobrī pabeidza Santa Monica Networks iegādi.
2021. gada decembrī Latvijā rīkotās 700 MHz frekvenču izsoles vairākās kārtās LMT par 5,758 miljoniem eiro ieguva lietošanā 700 MHz frekvenču joslas.

LU fonda mecenāts 
Latvijas mobilais telefons ir Latvijas Universitātes fonda sudraba mecenāts. Atbalsta LU kopš 2007. gada, ziedojot eksakto zinātņu projektiem un konferenču, forumu nodrošināšanai. Atbalsta virziens ir pētniecība un mācību vides attīstība.

Uzņēmuma daļu īpašnieki 
LMT pamatkapitāla daļu īpašnieki ir:
 Telia Company AB — 24,5 %
 Sonera Holding B.V. (TeliaSonera meitas uzņēmums) — 24,5 %
 Latvijas Valsts radio un televīzijas centrs — 23 %
 SIA Tet — 23 %
 Latvijas Republika (Privatizācijas aģentūra) — 5 %.

Iepriekšējie logo

Atsauces

Ārējās saites 
  

Mobilo sakaru operatori
Latvijas uzņēmumi
Tet
Telia Company
Bulgāru valoda

Bulgāru valoda (български език) ir slāvu saimes, dienvidslāvu apakšgrupas valoda. Oficiālā valoda Bulgārijā, un viena no Eiropas Savienības oficiālajām valodām. Rakstība kirilicā. Bulgāru valodai visradnieciskākā valoda ir maķedoniešu valoda (abas valodas savstarpēji ir saprotamas).

Bulgāru alfabēts

Rakstība 
Bulgāru valoda ir fonētiska valoda, kas nozīmē to, ka vārdi tiek izrunāti tāpat, kā rakstīti.

Bulgāru īpašvārdu atveidošana 

Bulgāru valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa. Bulgāru valodas alfabēta burti un burtkopas tiek tieši pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā, pakļaujot šos vārdus gramatizācijai.

Pēc šiem noteikumiem atveido bulgāru personvārdus, kā arī ģeogrāfiskos nosaukumus Bulgārijā. Bulgāru izcelsmes personvārdi sastopami arī Rumānijā, Ukrainā, Ziemeļmaķedonijā un Grieķijā, retāk citur pasaulē. Atveidojot citu pasaules reģionu bulgāru izcelsmes personu vārdus, jāņem vērā šajā zemē pieņemtā izrunas prakse.

Atveidojot Bulgārijā sastopamos turku personvārdus jāvadās pēc attiecīgās valodu atveides principiem.

Ārējās saites 

Dienvidslāvu valodas
Somu valoda

Somu valoda (suomen kieli) ir Urāliešu valodu saimes somugru atzara valoda. Tā ir Baltijas jūras valodu grupas valoda, viena no divām Somijas valsts valodām (līdzās zviedru valodai). Tā ir arī viena no Eiropas Savienības oficiālajām valodām. Rakstības pamatā latīņu alfabēts. Somu valodu prot aptuveni 5,23 miljoni cilvēku. Zviedrijā, kur to ikdienā lieto aptuveni 200 tūkstoši cilvēku, somu valoda ir atzīta par minoritātes valodu. Nelielas somvalodīgo kopienas dzīvo Norvēģijas ziemeļos Finnmarkā, Krievijas federālajā subjektā Karēlijas Republikā un Igaunijā.

Pirmais zināmais teksts, kas publicēts somu valodā, ir garīdznieka, Jaunās derības tulkotāja somiski Mikaela Agrikolas 1543. gadā tulkotā un publicētā ābece "Abckiria".

Somu alfabēts 
Somu alfabētā ir 29 burti.

Burti B, C, G, F, Q, W, X, Z un Å ir sastopami tikai personvārdos un vārdos, kuru cilme ir meklējama citās valodās.

Skatīt arī 

 Baltijas somi

Atsauces

Ārējās saites 

Somugru valodas
Somijas valodas
Zviedrijas valodas
Valsts ieņēmumu dienests

Valsts ieņēmumu dienests (VID) ir Finanšu ministrijas padotībā esoša tiešās pārvaldes iestāde, kas nodrošina nodokļu maksājumu un nodokļu maksātāju uzskaiti, valsts nodokļu, nodevu un citu valsts noteikto obligāto maksājumu iekasēšanu Latvijas Republikas teritorijā, kā arī iekasē nodokļus, nodevas un citus obligātos maksājumus Eiropas Savienības budžetam, īsteno muitas politiku un kārto muitas lietas.

Funkcijas 
VID:
 nodrošina valsts nodokļu, nodevu un citu valsts noteikto obligāto maksājumu iekasēšanu Latvijas teritorijā un uz muitas robežas, kā arī nodokļu, nodevu un citu obligāto maksājumu iekasēšanu Eiropas Savienības budžetam;
 īsteno muitas politiku;
 novērš un atklāj noziedzīgus nodarījumus valsts nodokļu, nodevu un citu valsts noteikto obligāto maksājumu jomā;
 nodrošina VID ierēdņu (darbinieku) apmācību, kā arī konsultē nodokļu maksātājus nodokļu normatīvo aktu piemērošanas jautājumos;
 reģistrē un uzskaita nodokļu maksātājus un kontrolē reģistrācijas dokumentu atbilstību likumu prasībām un faktiskajam stāvoklim;
 nodrošina akcīzes preču apriti reglamentējošu normatīvo aktu izpildi.

Vēsture 
Dienests izveidots 1993. gadā, apvienojot Muitas departamentu un Valsts finanšu inspekciju. Tas sākotnēji atradās Valsts ieņēmumu valsts ministru Viļa Krištopāna un Aijas Počas pakļautībā, vēlāk tika izveidots arī VID priekšnieka postenis, taču pašlaik dienesta darbu vada ģenerāldirektors. Valdība 2016. gada 8. novembrī VID vadītāja amatam apstiprināja Ilzi Cīruli, taču pēc viņas došanās mūžībā, par VID Ģenerāldirektora amata pienākumu izpildītāju iecelta  VID ģenerāldirektora vietniece nodokļu jomā un nodokļu pārvaldes direktore Dace Pelēkā. No 2019. gada 5. februāra līdz 2022. gada 15. septembrim VID vadīja Ieva Jaunzeme, kas tika atstādināta no pienākumu pildīšanas pēc finanšu ministra Jāņa Reira rīkojuma, saistībā ar vairāku augstu VID amatpersonu arestiem pēc fiktīvu lietu ierosināšanas, uzrāktajām disciplinārlietām un vairākkārtēju zemu ierēdņa novērtējumu. Kopš 2022. gada 15. septembra par VID Ģenerāldirektora amata pienākumu izpildītāju iecelta VID ģenerāldirektores vietniece, Informātikas pārvaldes direktore Indra Kārkliņa.

Valsts ieņēmumu dienesta vadītāji

Valsts ieņēmumu valsts ministri
 Vilis Krištopāns (1993 — 1994)
 Aija Poča  (1995 — 1999)

Priekšnieki 
 Jurijs Pupčenoks (1994 — 1995)
 Imants Griķis (1995 — 1996)

Ģenerāldirektori 
 Andrejs Sončiks (1996 — 2003)
 Nelija Jezdakova (p.i) (2003)
 Gaidis Bierands (2003)
 Kārlis Ketners (2003 — 2004)
 Nelija Jezdakova (p.i) (2004)
 Dzintars Jakāns (2004 — 2009) I. termiņš
 Dzintars Jakāns (2009 — 2010) II. termiņš
 Nelija Jezdakova (p.i) (2010)
 Nelija Jezdakova (2010 — 2013)
 Ināra Pētersone (2013 — 2016)
Dace Pelēkā (p.i.) (2016)
 Ilze Cīrule (2016 — 2018)
 Dace Pelēkā (p.i.) (2018 — 2019)
Ieva Jaunzeme (2019 — 2022)
 Indra Kārkliņa (p.i.) (2022 — pašlaik)

Atsauces

Ārējās saites 
 VID mājaslapa
 VID uzziņas un metodiskie norādījumi
 VID vadīs Ilze Cīrule 

Latvijas valsts iestādes
Latvijas nodokļi
Iedzīvotāju blīvums

Iedzīvotāju blīvums jeb apdzīvotība ir skaitlisks lielums, kas parāda vidējo iedzīvotāju skaita attiecību pret noteiktu teritorijas vienību (parasti 1 km2). Parasti iedzīvotāju blīvumu aprēķina valstij, pašvaldībai, citai noteiktai teritorijai vai visai Zemei.

Pašlaik uz Zemes dzīvo apmēram 7 miljardi cilvēku un Zemes platība ir 510 miljoni km2, tādējādi vidējais apdzīvotības blīvums ir 13,7 cilvēki uz km2. Ja tiek ņemta vienīgi sauszemes platība (150 miljoni km2), tad vidēji uz kvadrātkilometra sauszemes dzīvo 47 cilvēki. Taču vairāk nekā uz puses no sauszemes ir cilvēkam nepiemērota dzīves vide. Lielākā daļa cilvēku dzīvo netālu no jūras, vietās, kur pieejams dzeramais ūdens.

Latvijas iedzīvotāju blīvums ir 30,8 cilvēki uz km2.

Pārapdzīvotība ir pārāk liels iedzīvotāju skaits teritorijā salīdzinājumā ar tajā pieejamajiem resursiem. To izraisa nevienmērīga Zemes apdzīvotība. Pārapdzīvotības ietekmē palielinās antropogēnā slodze, proti, samazinās aramzemes un ūdens resursi, nav brīvu vietu, kur būvēt jaunas ēkas un celtnes, rodas piesārņojums un uzkrājas atkritumi.

Atsauces 

Demogrāfija
Cilvēka ģeogrāfija
Popmūzika

Popmūzika jeb vienkārši pops ir populārās mūzikas žanrs, kas parasti tiek attiecināts uz komerciāli ierakstītu mūziku un tā pārsvarā ir orientēta uz jaunatnes auditoriju. Popmūzika ir arī estrādes mūzikas žanrs, kam raksturīgas relatīvi īsas, vienkāršas uzbūves un ritmiskas dziesmas, bieži vien par mīlestību, un tajās tiek izmantoti tehnoloģiskie jaunievedumi, lai veidotu jaunas muzikālās variācijas esošajām tēmām. Popmūzika ietekmējas no daudziem citiem populārās mūzikas novirzieniem, bet kā žanrs īpaši saistīts ar rokenrolu un vēlāk arī ar rokmūziku.

Popmūzika parasti tiek definēta kā mūzikas stils, kas ir vērsts uz singlu topiem, tomēr kā žanrs tā nav visu topā esošo dziesmu kopuma atspoguļojums un tiek uzskatīts, ka tā attīstās kā atsevišķs mūzikas žanrs. Popmūzika izveidojusies 1950. gados Amerikas Savienotajās Valstīs un Apvienotajā Karalistē.

Vēsture 
Termins ‘popdziesma’ pirmoreiz parādījās 1926. gadā, apzīmējot kādas dziesmas popularitāti sabiedrībā. Daudzi notikumi 1920. gadu mūzikas nozarē var tikt uzskatīti kā mūsdienu populārās mūzikas dzimšana, ieskaitot kantrimūziku un blūzu. Popmūzika kā mūzikas žanrs izveidojās 1950. gados Amerikas Savienotajās Valstīs un Apvienotajā Karalistē. Tās izcelsme ir saistīta ar rokenrolu, vēlāk arī ar rokmūziku.

Atsauces

Ārējās saites
Ierakumi

Ierakumi — zemē iedziļināta (izrakta) vaļēja fortifikācijas būve uguns un novērošanas pozīciju ierīkošanai un dzīvā spēka un kaujas tehnikas aizsardzībai. Ir strēlnieku, artilērijas, mīnmetēju, tanku, kaujas mašīnu, bruņutransportieru u.c. ierakumi. Strēlnieku ierakumus savukārt iedala individuālajos (šaušanai ar automātu guļus, no ceļa, stāvus) un grupālajos (šaušanai ar granātmetēju, ložmetēju). Atsevišķus strēlnieku ierakumus savā starpā savieno ar tranšeju, tā iegūstot nodaļas ierakumus, kuru garums ir 50-60 m; tajos ierīko arī granātmetēju un ložmetēju rezerves pozīcijas, segtas spraugas un blindāžas, kā arī nišas munīcijas, pārtikas glabāšanai.

Skatīt arī 
 Karš no ierakumiem

Nocietinājumi
Mēmele

Mēmele, Lietuvas teritorijā saukta Nemunēle (), ir upe Lietuvā un Latvijā. Tās garums ir 191 km (Latvijā 40 km), kritums 97 m (0,5 m/km). Sākas Lietuvā pie Rokišķiem, lejastecē tā 76 km tek pa Latvijas — Lietuvas robežu. Bauskā (lejpus Bauskas pilskalna) satekot ar Mūsu, veido Lielupi (labā krasta satekupe).

Pietekas 
 Apašča (Lietuvā)
 Vīžona (Lietuvā)
 Dienvidsusēja (114 km)
 Viesīte (59 km) 
 Neretiņa (25 km) 
 Rīkonu strauts (18 km)
 Žūru strauts (9 km)
 Saules strauts (7 km)

Ārējās saites 
 LĢIA vietvārdu datubāze
 Mēmele (copeslapa.lv)
 Mēmele Campo maršruti

Latvijas robežupes
Aizkraukles novada upes
Bauskas novada upes
Brunavas pagasts
Ceraukstes pagasts
Lietuvas upes
Lielupes baseina upes
Mēmele
Bauska
Valensija

Valensija (Valencia) var būt:

Teritorijas
 Valensija — autonomā komūna Spānijā,
 Valensija — viena no Valensijas autonomās komūnas provincēm,

Pilsētas
 Valensija — Filipīnās,
 Valensija — Spānijā,
 Valensija — Venecuēlā,

Trases
 Valensijas autodroms — Formula 1 testu trase,
 Valensijas ielu trase — nākotnes Formula 1 sacīkšu trase,

Cilvēki
 Antonio Valensija (Antonio Valencia; 1985) — ekvadoriešu futbolists,
 Enners Valensija (Enner Valencia; 1989) — ekvadoriešu futbolists,

Citi
 Futbola klubs Valencia CF.

Uzvārdi
Mūsa

Mūsa ir viena no Lielupes satekupēm. Upe sākas Lietuvas teritorijā. Aiz Bauskas pilsdrupām, Mūsai satekot ar Mēmeli, rodas Lielupe.

Upes raksturojums 
Upe ir mierīga, tās krasti vietām ir aizauguši. Tuvāk Bauskai upes krasti kļūst stāvāki.
Tā ir sena zemgaļu valsts, vēlāk Livonijas-Lietuvas robežupe. Arī mūsdienās tā plūst 15 - 30 km attālumā no Latvijas - Lietuvas robežas, pie kam Latvijas teritorijā tās garums ir tikai 20 km, bet 6 km tā ir robežupe.

Pietekas 
 Vilkvede (LT), 
 Voverķe (LT), 
 Kulpe (LT), 
 Kroja (LT), 
 Daugivene (LT), 
 Mažupe (LT), 
 Lēvene (LT), 
 Pivesa (LT), 
 Viekšma (LT), 
 Tatula (LT), 
 Ceraukste (LV).

Bauskas novada upes
Lietuvas upes
Latvijas robežupes
Rundāles novada upes
Brunavas pagasts
Ceraukstes pagasts
Mūsa
Bauska
Ludzas rajons

Ludzas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Latgales austrumos un robežojās ar Balvu rajonu ziemeļos, Krāslavas rajonu dienvidos un Rēzeknes rajonu rietumos, kā arī ar Krieviju un Baltkrieviju austrumos.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Ludzas apriņķis tika sadalīts Kārsavas, Ludzas un Zilupes rajonos. 1952. - 1953. gadā Ludzas rajons ietilpa Daugavpils apgabalā. No 1959. Ludzas rajonam tika pievienots Zilupes rajons, bet 1962. gadā daļa no Kārsavas rajona. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Ludzas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Ludza
 Kārsava
 Zilupe

Ciemi 
Blontu - Brigu - Ciblas - Cirmas - Goliševas - Isnaudas - Istras - Lauderu - Līdumnieku - Malnavas - Mežvidu - Mērdzenes - Miglinieku - Nautrēnu - Nirzas - Nukšas - Pasienes - Pildas - Pureņu - Pušmucovas - Rundēnu - Salnavas - Zaļesjes - Zvirgzdenes.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Ludza
 Kārsava

Novadi 
 Ciblas novads
 Zilupes novads

Pagasti 
Blontu pagasts - Brigu pagasts - Cirmas pagasts - Goliševas pagasts - Isnaudas pagasts - Istras pagasts - Lauderu pagasts - Malnavas pagasts - Mērdzenes pagasts - Mežvidu pagasts - Nirzas pagasts - Nukšu pagasts - Pasienes pagasts - Pildas pagasts - Pureņu pagasts - Pušmucovas pagasts - Rundēnu pagasts - Salnavas pagasts - Zvirgzdenes pagasts.

Iedzīvotāji 
Pēc 2000. gada 1. aprīļa tautas skaitīšanas datiem Ludzas rajonā dzīvoja 35 125 cilvēki. Kopš tā laika iedzīvotāju skaits ir krietni samazinājies negatīvā dabiskā pieauguma un emigrācijas dēļ.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Ludzas rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
 Ciblas novads 
 Kārsavas novads 
 Ludzas novads
 Zilupes novads.

Atsauces 

Latvijas rajoni