joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Palermo

Palermo (, ) ir pilsēta Itālijas dienvidos, osta Sicīlijas ziemeļkrastā pie Tirēnu jūras. Sicīlijas reģiona galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Palermo provinces centrs.

Pilsēta bagāta ar daudzu gadsimtu un stilu arhitektūras pieminekļiem, jo pilsēta bijusi dažādu kultūru (rietumu, Bizantijas, arābu) ietekmē. Vērtīga ir Palermo normāņu arhitektūra.

Ievērojamākie arhitektūras pieminekļi:

 Cuba — XII gs. pils (austrumu arhitektūras ietekme)
 Palermo katedrāle — līdz 1135. gadam — mošeja
 Palazzo dei Normanni (sākta IX gs.) — Sicīlijas karaļa pils, ar krāšņo Cappella Palatina — karaļa kapellu
 San Cataldo baznīca (XII gs.) — normāņu arhitektūra
 San Giuseppe dei Teatini baznīca (XVII gs.) — Sicīlijas baroks
 Zisa — XII gs. pils (austrumu arhitektūras ietekme)

Viens no dīvainākajiem vēstures pieminekļiem ir kapucīņu katakombas (kapenes) — sāktas lietot tikai 1599. gadā, un lietotas līdz pat XX gs. 20. gadiem. Katakombās ir izliktas mirušo apģērbtas mūmijas.

Palermo ir pazīstama arī kā itāļu mafijas dzimtene.

Vēsture 
Palermo dibinājuši feniķieši VIII gs. p.m.ē. Iespējams viņi to saukuši par Zīzu (Zîz). Grieķu vārds pilsētai bija Panorma (Panormus), no kā cēlies mūsdienu nosaukums. Jāpiezīmē, ka šī pilsēta nekad nav bijusi grieķu kolonija.

Palermo paliek feniķišu (Kartāgas) īpašums līdz Pirmajam pūniešu karam (264.-241. p.m.ē.), kad Sicīlija nonāk Romas varā. Romas valdīšanas laikā Sicīlijas galvenā pilsēta bija Sirakūzas.

Pēc Rietumromas impērijas krišanas V gs. Sicīlija un Palermo nonāk Bizantijas varā. 827. gadā Palermo ierodas Bizantijas prefekta uzaicinātie arābi, kuri sagrābj varu, un līdz 905. gadam ieņem visu Sicīliju. Arābi pārvieto Sicīlijas emirāta galvaspilsētu uz Palermo. Musulmaņu varas gados Palermo kļūst par plaukstošu pilsētu. Palermo atradušās 300 mošejas. Arī kristiešiem un ebrejiem bija atļauts darboties pilsētā.

1060. gadā Palermo ieņem normāņi Rudžero I vadībā. Līdz 1091. gadam Rudžero I ieņem visu Sicīliju un nodibina Sicīlijas karalisti. Laika gaitā arābu un normāņu kultūru elementi izveidojuši īpašo Palermo arhitektūras un sadzīves stilu.

1194. gadā Sicīlija iekļaujas Svētajā Romas impērijā. Palermo ir imperatora Frīdriha II iemīļotā pilsēta. No 1266. līdz 1282. gadam Palermo valda Anžū dinastija, līdz 1479. gadam ir Aragonas karalis, bet vēlāk — Spānijā karalis.

1734. gadā Palermo zaudē galvaspilsētas statusu, jo Sicīlija tiek pievienota Neapoles karalistei, izveidojot Abu Sicīliju karalisti ar galvaspilsētu Neapolē.

1860. gadā Palermo iekļaujas jaunajā Itālijas valstī.

2. pasaules kara laikā Palermo cieta postījumus 1943. gada Sabiedroto iebrukumā Sicīlijā.

Cilvēki 
Palermo dzimuši:
 Džovanni Falkone (Giovanni Falcone) (1939—1992) — tiesnesis, cīnītājs pret mafiju
 Alesandro Kaliostro (Alessandro Cagliostro) (1743—1795) — avantūrists
 Frenks Kapra (Frank Capra) (1897—1991) — kinorežisors (It's a Wonderful Life, 1946)
 Džuzepe Tomazi di Lampedūza (Giuseppe Tomasi di Lampedusa) (1896-1957) — rakstnieks (Il Gattopardo, 1958)
 Serdžo Matarella (Sergio Mattarella) (dzimis 1941. gadā) — Itālijas prezidents

Sicīlijas pilsētas
Bijušās galvaspilsētas
Skābeņskābe

Skābeņskābe (etāndiskābe, HOOC−COOH) ir vienkāršākā divvērtīgā karbonskābe. Tā ir viena no spēcīgākajām organiskajām skābēm. Skābeņskābes sāļus un esterus sauc par oksalātiem (no  — 'zaķskābenes'). Skābeņskābe ir balta, kristāliska viela, kas šķīst ūdenī. Veido kristālhidrātu ar divām molekulām ūdens (C2H2O4· 2H2O). Skābeņskābe ir kaitīga veselībai (lielos daudzumos), jo tā piesaista un nogulsnē kalciju, kas var radīt nierakmeņus, podagru un kalcija nepietiekamību.

Atrašanās dabā 
Skābeņskābe ir sastopama dažādos augos, tai skaitā skābenēs un spinātos.

Izmantošana 
Skābeņskābes sāļi ir mazšķīstoši, un to dažreiz lieto analītiskajā ķīmijā (gravimetriskajai analīzei). Skābeņskābi dažreiz lieto arī rūsas tīrīšanai.

Karbonskābes
Nosferatu, šausmu simfonija

"Nosferatu, šausmu simfonija" () ir vācu ekspresionisma filma, ko 1922. gadā uzņēma F. V. Murnavs (Friedrich Wilhelm Murnau). "Nosferatu" uzskata par vienu no nozīmīgākajām 20. gadsimta sākuma filmām, par vienu no pirmajām šausmu filmām, kā arī par izcilu vācu ekspresionisma kino paraugu. Tās pamatā ir Brema Stokera romāns "Drakula".

Vārds "Nosferatu" nāk no grieķu valodas vārda , kas nozīmē ‘slimības nesējs’.

Sižets 

1838. gadā Brēmenē nekustamo īpašumu aģentam Johanesam Huteram (Johannes Hutter) tiek piedāvāta iespēja doties uz Transilvāniju un pārdot lielu īpašumu grāfam Orlokam. Johaness turp arī dodas, bet grāfs Orloks padara viņu par savu gūstekni un barojas no viņa asinīm. Ieraudzījis Hutera sievas attēlu, Orloks ar kuģi dodas uz Brēmeni, kur līdz ar viņa ierašanos sākas mēris.

Vēsture 
Murnavam neizdevās iegūt tiesības ekranizēt Brema Stokera romānu "Drakula". Viņš nolēma filmu tomēr uzņemt, Stokera sižetu nedaudz izmainot (piemēram, Drakula jeb grāfs Drakula kļuva par Nosferatu jeb grāfu Orloku). Brema Stokera sieva Florensa Stokera Murnavu iesūdzēja par autortiesību pārkāpšanu un prāvā uzvarēja. Tiesa pavēlēja iznīcināt visus filmas eksemplārus. Daudzi tomēr jau bija izplatīti un netika iznīcināti.

Filmas daļas, kurās darbība risinās Transilvānijā, tika nofilmētas Slovākijā (piemēram, Nosferatu pils ir Oravas pils un Vecā pils Ziemeļslovākijā).

Ietekme 
"Nosferatu" iedibināja vienu no klasiskajiem vampīru attēlojumiem kino — atdzīvojušos mironi ar gariem nagiem un pagarinātiem priekšzobiem. Šis vampīra tēls (pretstatā Drakulas tipa tēlam — elegantam aristokrātam) saistās ar žurkām un mēri, nav erotisks, bet gan atbaidošs.

Pēc filmas uzņemti vairāki jauni ekranizējumi, no kuriem par mākslinieciski augstvērtīgāko uzskata Vernera Hercoga (Werner Herzog) 1979. gada filmu "Nosferatu: Nakts parādība" (Nosferatu: Phantom der Nacht). Hercogs reizē nofilmēja divas versijas — vienu vācu un vienu angļu valodā, liekot aktieriem ierunāt tekstu divreiz. Hercogs filmā izmantoja Stokera romāna tēlu vārdus, jo filmas uzņemšanas laikā uz to vairs neattiecās autortiesības.

Atsauces

Ārējās saites 

 Filma

Ekspresionisma filmas
Mēmā kino filmas
Šausmu filmas
Vācijas filmas
1922. gada filmas
Frīdriha Vilhelma Murnava filmas
Ārpus likuma

"Ārpus likuma" (Down by Law) ir Džima Džārmuša 1986. gada kinofilma. Galvenās lomas "Ārpus likuma" tēlo Toms Veitss (Tom Waits), Roberto Beninji un Džons Lurijs (John Lurie), kurš ir arī filmas mūzikas autors.

"Ārpus likuma" ir film noir elementi, kā arī Džārmuša filmām raksturīgā noskaņa. Darbības centrā ir suteners Džeks (Lurijs), diskžokejs Zeks (Veitss) un itālis Roberto (Beninji), kurš neprot angļu valodu. Filmas darbību virza personāžu savstarpējā nesaderība.

Ārējās saites 

ASV filmas
1986. gada filmas
Džima Džārmuša filmas
Krasnodara

Krasnodara () ir pilsēta Krievijas Federācijas Eiropas daļas dienvidos pie Kubaņas upes. Krasnodaras novada administratīvais centrs. Kubaņas novada vēsturiskais centrs. Kubaņas kazaku (Кубанские кaзаки) galvenais centrs.

Vēsture 

Līdz 18. gadsimta beigām tagadējā Krasnodaras apkaime piederēja Krimas hanistei, kas pēc Kučuk-Kainardžas līguma parakstīšanas kļuva par Krievijas impērijas vasaļvalsti. 1783. gadā Krievijas impērijas karaspēks bez kara pieteikšanas okupēja Krimas hanisti. 1783. gada 8. aprīlī Krievijas ķeizariene Katrīna II Lielā izdeva manifestu, kurā pasludināja, ka Krima, Tamaņa un Kubaņa ir pievienotas Krievijas impērijai.

Pilsētas pirmsākumi meklējami pēc krievu uzvaras Krievu—turku karā 1793. gadā, kad Kubaņas upes krastā uz Osmaņu impērijai piederošās Čerkesijas robežas tika uzbūvēts Jekaterinodaras (‘Katrīnas dāvanas’) cietoksnis. 19. gadsimta 1. pusē Jekaterinodara kļuva par rosīgu kazaku pilsētu. Kopš 1888. gada pilsētā dzīvoja apmēram 45 000 cilvēku, tā bija svarīgs tirdzniecības centrs Dienvidkrievijā. 1897. gadā pilsētā tika atklāts obelisks par godu Kubaņas kazaku 200 gadus valdīšanu Jekaterinodarā.

Krievijas pilsoņu kara laikā pilsēta vairākas reizes nonāca gan balto, gan sarkano rokās. Daudzi Kubaņas kazaki atbalstīja balto kustību un cīnījās pret boļševikiem. 

Otrā pasaules kara laikā Krasnodaru no 1942. gada 12. augusta līdz 1943. gada 12. februārim okupēja vācu karaspēks. Ilgstošu kauju laikā pilsētai tika nodarīti ievērojami postījumi. Pēc kara pilsēta tika rekonstruēta un uzbūvēta no jauna.

Cilvēki 

Krasnodarā dzimuši:
 Andrejs Škuro (Шкуро, 1887–1947), balto kustības ģenerālis Krievijas pilsoņu karā
 Semjons Kirljans (Кирлиан, 1898–1978), Kirljana fotogrāfijas izgudrotājs
 Karens Šahnazarovs (Шахназаров, 1952), kinorežisors ("Mēs no džeza"/Мы из джаза, 1983)
 Genādijs Padalka (Падалка, 1958), kosmonauts
 Anna Ņetrebko (Нетребко, 1971), operdziedātāja
 Sergejs Tivjakovs (Тивяков, 1973), šaha lielmeistars
 Inna Žukova (Жукова, 1986), mākslas vingrotāja

Atsauces

Ārējās saites
Akrotērijs

Akrotērijs (grieķu akrōtērion) ir rotājošs elements, kuru izmanto frontonos un kapu stēlās, parasti — palmetes, volūtas vai skulptūras veidā. Akrotēriju izmanto gotiskajā un klasiskajā arhitektūrā.

Arhitektūras elementi
Baldriānu dzimta

Baldriānu dzimta (Valerianaceae) sastāv no 17 ģintīm ar vairāk nekā 400 sugām. Baldriānu ģints (Valeriana) aptver ap 200 sugu, kuras izplatītas aukstajos un mērenajos Eirāzijas, Ziemeļamerikas un Dienvidāfrikas apgabalos. Īpaši liela šīs ģints daudzveidība ir Andu kalnos Dienvidamerikā (ap 40% no kopējā sugu skaita). Vidusjūras apgabals un Tuvie Austrumi ir baldriņu ģints (Valerianella) izplatības centrs. Šajā ģintī ir ap 80 sugām. Vidusjūras apgabalā sasopamas arī Kentrantu (Centranthus) un Fediju jeb Āfrikas baldriānu (Fedia) ģintis.

Baldriānu dzimtas pārstāvji pielāgojas dzīvei visdažādākajās vidēs: no augstkalnu un tundru aukstajiem apgabaliem līdz svelmainiem tuksnešiem, no kailām klintīm līdz mitrajiem purviem. Baldriāni var būt viengadīgi vai daudzgadīgi. Tie ir gan lakstaugi, gan puskrūmi un krūmi. Andu kalnu ziemeļu daļā baldriāni veido krūmus līdz 2,5 m augstumam. Baldriānu lapām ir visdažādākās formas. Parasti tās ir bez kātiņiem un pie stublāja piestiprinās ar savu pamatni. Baldriāni ir gan viendzimuma, gan divdzimumu augi. Ziedi parasti ir sīki un veido ziedkopas. Augļi — sausi, riekstveidīgi, viegli izsējas ar vēju.

Gandrīz visi daudzgadīgie baldriānu dzimtas pārstāvji izdala specifisku smaržu un tiem ir rūgtena piegarša. Tas izskaidrojams ar to, ka augu ēteriskās eļļas satur baldriānskābi, kamparu, vanerolu, kā arī specifiskus alkaloīdus un hatinīnu. Tāpēc šiem augiem ir nomierinoša, tonizējoša un stimulējoša iedarbība, kas ļauj tos plaši pielietot medicīnā. Ārstniecisko baldriānu kā ārstniecisku līdzekli pazina jau senajā Grieķijā (Dioskorīds), un Romā (Plīnijs). Kopš seniem laikiem no baldriānu dzimtas augiem gatavoja arī dažādas smēres un smaržas. Īpaši pazīstamas bija nardes, kas tika gatavotas no šīs dzimtas augiem. Īpaši pazīstama bija Indijas (īstā) narde, kuru gatavoja no Himalajos augošā Nardostaha (Nardostachys), kurš kā augstvērtīgs augs tika arī kultivēts. Eiropā bija izplatīta ķeltu narde. To gatavoja no Alpos augošā Ķeltu baldriāna (Valeriana celtica). Šo augu herbāriji smaržoja arī pēc 100 gadiem. Dienvideiropā un Centrālamerikā baldriānu dzimtas augus lieto arī pārtikā. Eiropā uzturā lieto lapas, Amerikā - saknes. Šīs dzimtas augi plaši tik kultivēti arī dekoratīvos nolūkos.

Sistemātika 

 ģints 
 ģints 
 ģints 
 ģints  
 ģints 
 ģints 
 ģints 
 ģints 
 ģints 
 ģints 
 ģints  
 ģints 
 ģints 
 ģints 
 ģints 
 
 
Latvijā baldriānu dzimta ir pārstāvēta ar 2 ģintīm un 4 sugām:
Rīgas Starptautiskā ekonomikas un biznesa administrācijas augstskola

Biznesa, mākslas un tehnoloģiju augstskola "RISEBA" ir 1992. gadā dibināta Latvijas augstskola ar mērķi sagatavot augsti kvalificētus speciālistus biznesa un radošajās nozarēs darbam starptautiskā vidē. Augstskolas galvenā ēka atrodas Rīgā, Meža ielā 3. Divas augstskolas fakultātes atrodas Durbes ielā 4, H2O 6 arhitektūras un mediju centrā.

RISEBA piedāvā izglītību bakalaura, maģistra un doktorantūras studiju programmās, biznesa, komunikāciju, audiovizuālo mediju mākslas un arhitektūras virzienos. Studenti var izmantot RISEBA piedāvātās starptautiskās iespējas.

RISEBA ir akreditēta Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministrijā, kā arī ieguvusi Starptautiskā menedžmenta attīstības asociācijas dinamiskās sabiedrībās (CEEMAN) starptautiskās kvalitātes akreditāciju (International Quality Accreditation).

Augstskola RISEBA pirmā un vienīgā no Baltijas augstskolām ieguvusi prestižo European Foundation for Managemen (EFMD) programmu akreditāciju EPAS.

Fakultātes 

 Arhitektūras un dizaina fakultāte
 Mediju un radošo tehnoloģiju fakultāte
 Biznesa un ekonomikas fakultāte

Studijas 

 RISEBA piedāvā apgūt bakalaura studiju programmas: Arhitektūra, Audiovizuālā mediju māksla, Biznesa psiholoģija, Eiropas biznesa studijas, Jaunu uzņēmumu izaugsme un finansēšana, Sabiedrisko attiecību un reklāmas menedžments, Uzņēmējdarbības vadība.
 RISEBA piedāvā studēt arī  maģistra studiju programmās: Arhitektūra, Biznesa stratēģiskā vadība, Jaunie mediji un audiovizuālā māksla, Lielo datu analītika, Personāla vadība, Projekta vadība, Sabiedrisko attiecību vadība, Starptautiskais bizness, Starptautiskās finanses, Uzņēmējdarbības vadība, Vadības psiholoģija un supervīzija, Veselības vadība, Sporta vadība.
 Doktora studiju programmās var studēt Biznesa vadību un Mediju Mākslu un radošās tehnoloģijas. 

Vairākas studiju programmas var apgūt arī tālmācībā.

RISEBA iespējas studentiem 

 Konkurētspējīga izglītība bakalaura, maģistra un doktora studiju programmās.
 Studijas latviešu un angļu valodā.
 Iespēja iegūt dubultgrādu izvēlētajā specialitātē.
 Studijas ārzemēs Erasmus+ apmaiņas programmas ietvaros (RISEBA sadarbojas ar vairāk nekā 130 universitātēm 35 valstīs).
 Moderna studiju vide – telpas un aprīkojums (studiju process radošajās programmās notiek Baltijā lielākajā mediju studiju centrā – RISEBA Arhitektūras un mediju centrā ).
 Iespēja iegūt papildu zināšanas Karjeras izaugsmes centra rīkotajos kursos.

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites

Skatīt arī 
 Latvijas augstskolu reitings

Privātās augstskolas Latvijā
RISEBA
Vladimirs Toporovs

Vladimirs Toporovs (; dzimis , miris ) bija krievu filologs, valodniecības, literatūrzinātnes, mitoloģijas speciālists un semiotiķis.

Dzīvesgājums 

Vladimirs Toporovs dzimis 1928. gada 5. jūlijā Maskavā. No 1946. līdz 1951. gadam viņš studējis slāvistiku Maskavas Universitātē, līdz 1954. gadam turpinājis studijas šajā pašā universitātē aspirantūrā. 1954. gadā uzsāka darbu toreizējā PSRS Zinātņu Akadēmijas Slāvistikas institūtā (tagad — Slāvistikas un balkānistikas institūts); gadu vēlāk tika aizstāvēta zinātņu kandidāta disertācija par slāvu valodu lokatīvu.

Zinātniskā darbība 

1961. gadā iznākušajā monogrāfijā „Slāvu valodu lokatīvs” (Локатив в славянских языках) plaši izmantoti arī baltu valodu dotumi. Izcila nozīme ir 1962. gadā publicētajam pētījumam (kas veikts kopā ar Oļegu Trubačovu) par Dņepras augšteces rajona hidronīmiju Лингвистический анализ гидронимов Верхнего Поднепровья (1962). Labi pazīstami arī citi Toporova darbi, piemēram, kopā ar Vjačeslavu Ivanovu uzrakstītās grāmatas „Sanskrits” (Санскрит, 1960), „Slāvu valodu modelējošās semiotiskās sistēmas” (Славянские языковые моделирующие семиотические системы, 1965), „Pētījumi par slāvu senatni” (Исследования в области славянских древностей, 1974). Tāpat izcila nozīme ir arī Vladimira Toporova senprūšu valodas vārdnīcai (Прусский язык: Словарь, 1975-90; klajā nākuši pieci sējumi, kas aptver burtus A-L). Toporovs pievērsies arī baltu mitoloģijas izpētei: 2001. gadā Viļņā izdota darbu izlase „Baltu mitoloģijas un rituāla pētījumi” (Baltų mitologijos ir ritualo tyrimai); kopā ar Vjačeslavu Ivanovu sagatavoti raksti par baltu un slāvu mitoloģiju enciklopēdijai „Pasaules tautu mīti” (Мифи народов мира 1-2, 1980-82) utt. Kopējais Toporova zinātnisko publikāciju skaits — ap 1500. 

Galvenie Vladimira Toporova zinātniskās darbības virzieni bija:
 valodniecībā — salīdzinoši vēsturiskā valodniecība, etimoloģija, tipoloģiskā valodniecība, teorētiskā valodniecība;
 semiotika;
 mitoloģija un reliģija;
 folklora;
 literatūra;
 krievu garīgā kultūra. 

Vladimirs Toporovs bija Viļņas Universitātes goda doktors (no 1994. gada), Krievijas Zinātņu akadēmijas (1990) un arī Latvijas Zinātņu akadēmijas (1990) goda biedrs, dažādu izdevumu, to skaitā arī starptautisku, redakcijas kolēģijas loceklis (Вопросы языкознания, Этимология, Linguistica Baltica, International Journal of Poetics, Kodikas, Proverbium u.c.), dažādu starptautisku organizāciju (Academia Europaea, International Semiotic Society, International Language Origin Society, International Philosophic Peirce Society) biedrs.

1990. gadā Toporovs kļuvis par PSRS Valsts prēmijas laureātu, taču no tās atteicies, protestējot pret PSRS vardarbīgo politiku Baltijas valstīs. 1998. gadā saņēmis Aleksandra Solžeņicina, bet 2004. - Andreja Belija prēmiju. 2002. gadā ieguvis arī Latvijas ZA Lielo medaļu.

Ārējās saites 
 Toporova darbi Jakova Krotova bibliotēkā 

1928. gadā dzimušie
2005. gadā mirušie
Maskavā dzimušie
Krievu filologi
Krievu literatūrzinātnieki
Krievu valodnieki
Literatūras kritiķi
Semiotika
Latvijas Zinātņu akadēmijas Lielās medaļas ieguvēji
Ar Goda ordeni apbalvotie
PSRS Valsts prēmijas laureāti
Maskavā mirušie
Lagosa

Lagosa (, ) ir pilsēta Nigērijas dienvidrietumos pie Atlantijas okeāna Lagosas lagūnas. Valsts galvenais biznesa un finanšu centrs. Līdz 1991.gadam — Nigērijas galvaspilsēta. Viena no visstraujāk augošajām pilsētām pasaulē.

Pilsētas centrs atrodas uz vairākām salām Lagosas lagūnā. Pilsētas attīstību labvēlīgi ietekmēja tas, ka tā ir viena no retajām dabīgajām ostām Āfrikas austrumu krastā.

Vēsture 

Pirms eiropiešu ierašanās pilsētas nosaukums bija Eko, un to dibināja augstmaņa cilts no Beninas.

Mūsdienu Lagosu XVI gs. dibinājuši portugāļi, nosaucot to par Lagosu (lagos — ezers). Līdz 1851.gadam tas bija rosīgs vergu tirdzniecības centrs, līdz pilsētu sagrāba briti, kuriem verdzība bija atcelta 1807.gadā.

1861.gadā formāli tika izveidota britu kolonija. 1886. gadā Lielbritānija sagrāba atlikušo Nigērijas teritoriju. 1914.gadā Lagosu deklarēja par Nigērijas kolonijas galvaspilsētu.

Pēc Nigērijas neatkarības iegūšanas 1960.gadā Lagosa strauji attīstījās līdz pat Biafras karam.

1976. gadā Nigērijas valdība pieņem lēmumu pārvietot galvaspilsētu uz valsts vidieni. Par Nigērijas galvaspilsētu tiek proklamēta Abudža. Tomēr līdz pat 1991. gadam Nigērijas faktiskā galvaspilsēta bija Lagosa, jo jaunā galvaspilsēta nebija vēl izbūvēta.

Cilvēki 
Lagosā dzimuši:

 Abubakars Tafava Baleva (Abubakar Tafawa Balewa) (1912—1966) — Nigērijas pirmais premjerministrs (1960—1966)
 Akins Eiba (Akin Euba) (1935-) — komponists (opera Chaka, 1970)
 Bačija Emečeta (Buchi Emecheta) (1944-) — rakstniece (Līgavas cena, The Bride Price, 2000)
 Herberts Makolijs (Herbert Macaulay) (1864—1946) — politiķis, pirmās Nigērijas politiskās partijas dibinātājs
 Hakīms Oladžuvons (Hakeem Olajuwon) (1963-) — NBA basketbolists
 Sadoluwa Lanlehin (1987-) — Lagosas princis un vēstnieks Latvijā

Atsauces 

Nigērijas pilsētas
Kišiņeva

Kišiņeva () ir Moldovas galvaspilsēta. Tā ir lielākā Moldovas pilsēta, kas ģeogrāfiski atrodas valsts centrā, Bikas upes krastos. Kišiņevā atrodas valsts ekonomikas un kultūras centrs. Kišiņevai Moldovas valstī ir īpašs status, jo tā ir municipalitāte, kura sevī ietver pašu Kišiņevu un 6 tuvākās pilsētas, kā arī 25 mazākus apdzīvotos punktus, kuri ir apvienoti 13 komūnās. Kišiņeva pirmo reizi vēstures avotos ir pieminēta 1436. gadā, bet pilsētas statusu tā ieguvusi 1818. gadā, neilgi pēc iekļaušanās Krievijas Impērijā. Municipalitātes statusu Kišiņeva ieguva 1995. gadā. Pilsētas iedzīvotāju skaits 2008. gadā bija apmēram 800 tūkstoši cilvēku.

Vēsture 

Radusies 15. gadsimtā kā ciematiņš pie klostera. Vēl 19. gadsimta sākumā tajā dzīvoja ap 7000 iedzīvotāju. 1812. gadā, kad Besarābiju sev pievienoja Krievijas Impērija, Kišiņeva tika izvēlēta par tās centru. Krievu-turku kara laikā Kišiņeva bija galvenā krievu armijas bāze iebrukumam Turcijā. 19. gadsimta beigās pilsētā apmetās ebreji, 1900. gadā viņi sastādīja 43% no pilsētas iedzīvotājiem.

Starp abiem pasaules kariem Kišiņeva bija Rumānijas sastāvā. Pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, Kišiņeva 1940. gadā tika iekļauta PSRS, pēc Otrā pasaules kara Kišiņeva kļuva par Moldāvijas PSR galvaspilsētu, bet no 1991. gada 27. augusta tā ir Moldovas galvaspilsēta.

Cilvēki 

Kišiņevā dzimuši:

 Marija Cebotari (Maria Cebotari) (1910-1949) - austriešu operdziedātāja
 Viljams Frīdmans (William F. Friedman) (1891-1969) - ASV kriptologs, japāņu PURPLE koda atšifrētājs
 Luiss Mailstouns (Lewis Milestone) (1895-1980) - ASV kinorežisors (Rietumu frontē bez pārmaiņām, All Quiet on the Western Front, 1930)
 Aleksejs Ščusevs (Алексей Викторович Щусев) (1873-1949) - arhitekts (Ļeņina mauzolejs Maskavā, 1930)

Galerija

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 

Moldovas pilsētas
Eiropas galvaspilsētas
Muļķu kuģis

«Muļķu kuģis» (apm. 1490—1500; precīzs uzgleznošanas laiks nav zināms) ir Hieronīma Bosa glezna. Tās pamatā ir sena alegorija, kurā pasaule attēlota kā kuģis bez mērķa, bet cilvēki tajā — ārprātīgie, kuri nezina un kuriem vienalga, kur paši dodas, un kuri iznieko savu dzīvi, nododamies pasaulīgajiem priekiem. 

Gleznai ir ārkārtīgi spēcīga simbolika. Cilvēki kuģī (kas simbolizē visu cilvēci) ir gan garīdzniecības, gan laicīgās sabiedrības pārstāvji. Viens no cilvēkiem sēž uz sapuvuša zara, kas simbolizē baudu īslaicīgumu; koka galā atrodas pūce, kas ir cilvēces akluma, kā arī ķecerības simbols. Lauta un ķirši simbolizē jutekliskos priekus (dzirdi un garšu), ceptais putns — negausību. Par erotiskiem simboliem uzskatāma mūka un mūķenes dziedāšana kopā, lauta, kailie cilvēki ūdenī.

Glezna «Muļķu kuģis» sākotnēji bija triptiha daļa. Pārējās divas daļas ir «Alegorija par negausību» (atrodas Jeila Universitātes mākslas galerijā) un «Nāve un skopulis» (atrodas Nacionālajā Mākslas galerijā Vašingtonā).

Ārējās saites 

Hieronīma Bosa gleznas
Rīgas lietpratēju klubs

Rīgas lietpratēju klubs () ir intelektuālo sporta spēļu klubs Rīgā, tā organizētājs ir biedrība "Intellect".

Vēsture 
Klubs darbojas kopš 2002. gada, rīkojot Rīgas čempionātu sporta spēlē Kas? Kur? Kad? (Что? Где? Когда?) — 12 spēles gadā. Tas piedalās arī Latvijas un starptautiskajos turnīros. Kluba priekšsēdētājs kopš dibināšanas brīža ir Konstantīns Čekušins. Sacensības parasti notiek izglītības iestādēs.

2005. gadā klubs uzsāka rīkot arī "Brain-ring" turnīrus.

Kopš 2006. gada janvāra klubs rīko starptautisko sinhrono turnīru "Baltijas krasts" (Балтийский берег).

2006. gada sākumā klubā piedalās apmēram 30 komandas (normāls sastāvs — 6—7 cilvēki, vienlaikus spēlēt var ne vairāk kā 6). Stiprāko vidū ir komandas E=mc2, Глюки, АК-47, KID (kas palīdz rīkot arī skolēnu intelektuālās spēles), Штаб.lv, Кандзи Кейсатсу, ОтдыхайтЭ, Команда ЗнатоковЪ, JASMA, Напалм, Не плачь, Миша, Потому что гладиолус! un ТGDNSKY KOHb.

2006. gada februārī klubs uzņemts Starptautiskajā "Что? Где? Когда?" klubu asociācijā.

Kluba čempionātu uzvarētāji 
"Kas? Kur? Kad?"

 2002 — I — Deja Vu
 2003 — I — Equal, II — TGDNSKY KOHb, III — KID
 2004 — I — Бронепоезд из Ромашково, II — TGDNSKY KOHb, III — KID
 2005 — I — Бронепоезд из Ромашково, II — Глюки, III — TGDNSKY KOHb 2006 — I — Команда ЗнатоковЪ, II — TGDNSKY KOHb, III — Глюки 2007 — I — Глюки, II — TGDNSKY KOHb, III — E=mc² 2008 — I — TGDNSKY KOHb, II — Глюки, III — Команда ЗнатоковЪ 2009 — I — TGDNSKY KOHb, II — X-promt, III — E=mc2 2010 — I — АК-47, II — TGDNSKY KOHb, III — E=mc2 2011 — I — АК-47, II — Команда ЗнатоковЪ, III — Rietumu"Brain-ring"

 2005/2006 — I — Глюки, II — Штаб.lv, III — E=mc² 2007 — I — Напалм, II — Штаб.lv, III — E=mc² 2007/2008 — I — Штаб.lv, II — E=mc² Latvijas čempionātu uzvarētāji 
 2004 — II — Napalm, III — Потому что гладиолус! 2005 — II — TGDNSKY KOHb, III — Бронепоезд из Ромашково 2006 — III — Бронепоезд из Ромашково 2007 — I — Глюки, II — Команда ЗнатоковЪ, III — Napalm 2008 — I — TGDNSKY KOHb, II — Глюки, III — E=mc² 2009 — I — TGDNSKY KOHb, II — Total, III — Napalm 2010 — I — Глюки, II — AK-47, III — Команда ЗнатоковЪ 2011 — II — TGDNSKY KOHb, III — Ниша''

Ārējās saites 
 Rīgas Lietpratēju klubs
 Skolēnu intelektuālas spēles
 Raksts par klubu, krieviski
 Raksts par klubu kā neformālās izglītības iestādi, latviski

Rīgas sporta organizācijas
Prāta spēles
Kuprainais kalns

"Kuprainais kalns" () ir 2005. gada ASV un Kanādas kopražojuma mākslas filma. Filmas režisors ir Ans Lī. Filma attēlo divu homoseksuālu kovboju emocionālās un seksuālās attiecības Amerikas Savienoto Valstu rietumos laika posmā no 1960. līdz 1980. gadam.

"Kuprainais kalns" ieguva Zelta lauvu Venēcijas kinofestivālā. Vēl filma dažādās nominācijās ir saņēmusi BAFTA kino balvu, Zelta globusa balvu, ASV Producentu ģildes balvu, Critics' Choice Movie Awards un Neatkarīgā gara balvu.

Filma tika nominēta astoņām Kinoakadēmijas balvām, kas bija lielākais nomināciju skaits vienai filmai 78. Kinoakadēmijas balvas ceremonijā, no kurām tā ieguva trīs: "Labākais režisors", "Labākais adaptētais scenārijs" un Labākā oriģinālmūzika.

Sižets 
"Kuprainais kalns" ir stāsts par diviem jauniem vīriešiem — Enisu del Maru (Hīts Ledžers) un Džeku Tvistu (Džeiks Jillenhols), kuri iemīlas viens otrā, ganot aitas Kuprainajā Kalnā, Vaiomingā. Filma attēlo viņu sarežģītās attiecības nākamo divdesmit gadu laikā.

Ārējās saites 
 Recenzija portālā filmas.lv
 

2005. gada filmas
Ana Lī filmas
ASV romantikas filmas
Jasi

Jasi jeb, pareizāk, Jaši () ir pilsēta Rumānijas galējos austrumos pie Prutas pietekas Bahlui, netālu no Moldovas robežas. Rumānijas otrā lielākā pilsēta. Senā Moldāvijas galvaspilsēta.

Jasi ir viens no svarīgākajiem rumāņu kultūras centriem, šeit atrodas vecākā Rumānijas universitāte, un slavena konservatorija.

Jasos dzīvojis rumāņu literatūras klasiķis Mihajs Eminesku (Mihai Eminescu).

Vēsture 

Jasi pirmoreiz rakstos ir minēta 1408.gadā. Ap 1564.gadu Moldāvijas princis Aleksandru Lepušneanu pārvietoja Moldāvijas galvaspilsētu no Sučevas uz Jasiem. 1640.gadā Vasile Lupu tajā nodibina pirmo skolu rumāņu valodā.

1513.gadā pilsētu nopostīja tatāri, 1538.gadā - osmāņi, bet 1686.gadā - krievi.

1792.gadā Jasos tika parakstīts Jasu miera līgums starp Krieviju un Turciju, kurā tika nostiprināta Krievijas ietekme Melnās jūras piekrastē.

1821.gadā pilsētu ieņēma grieķu nacionālā varoņa Aleksandra Ipsilanta (Αλέξανδρος Υψηλάντης) karaspēks.

Jasi bija Moldāvijas galvaspilsēta līdz 1859.gadam, kad, apvienojoties Moldāvijai un Valahijai, izveidojās mūsdienu Rumānija, par kuras galvaspilsētu kļuva Bukareste.

Pirmā pasaules kara (1916.gada decembris - 1918.gada novembris) laikā Jasi bija Rumānijas faktiskā galvaspilsēta, jo Bukaresti bija ieņēmis Centrālo valstu karaspēks.

2.pasaules kara laikā, 1944.gada 2. - 4. maijā pie Jasiem vācu un rumāņu spēkiem izdevās atsist padomju armijas uzbrukumu, tomēr šī paša gada jūlijā Jasu-Kišiņevas operācijas ietvaros Jasus ieņāma padomju armija.

Nikolaje Čaušesku valdīšanas laikā daudzas no Jasu vēsturiskās apbūves ēkām tiek nopostītas un vietā uzceltas standartmājas.

Cilvēki 

 Korneliju Kodrianu (Corneliu Zelea Codreanu) ( 1899-1938) - politiķis, Leģionāru vadonis
 Mihals Kogalčeanu (Mihail Kogălniceanu) (1817-1891) - politiķis, pirmais Rumānijas premjers
 Aleksandru Ksenopols (Alexandru Xenopol) (1847-1920) - vēsturnieks
 Aleksandru Kūza (Alexandru C. Cuza) (1857-1947) - politiķis un teorētiķis
 Džordžs Palade (George Palade) (1912–2008) - biologs (šūnu pētniecība)
 Dimitrije Sturdza (Dimitrie Sturdza) (1833-1914) - valstsvīrs

Rumānijas pilsētas
Gelzenkirhene

Gelzenkirhene () ir rūpnieciska pilsēta Vācijā, Ziemeļreinā-Vestfālenē. Atrodas Rūras konurbācijas ziemeļos.

20. gadsimta sākumā Gelzenkirhene, toreiz Gelzenkirhene-Būra (Gelsenkirchen-Buer), bija viena no svarīgākajām ogļu ieguves pilsētām Eiropā, tomēr 2000. gadā tika slēgta pēdējā šahta.

Mūsdienās šeit atrodas lielākā saules enerģijas spēkstacija Vācijā.

Sports 
Futbolā pazīstama kā kluba  FC Schalke 04 mājvieta.

Ārējās saites 

Ziemeļreinas-Vestfālenes pilsētas
Inna Žukova

Inna Žukova (, ; dzimusi  Krasnodarā, PSRS) ir bijusī baltkrievu vingrotāja, startējusi mākslas vingrošanā.

Viņa sāka nodarboties ar māksliniecisko vingrošanu 4 gadu vecumā, 1990. gadā. Sākotnēji viņa trenējās Krievijā, bet vēlāk tika uzaicināta trenēties Baltkrievijā pie treneres Irinas Leparskas, kas jau bija trenējusi vairākus ievērojamus vingrotājus.

Profesionālas karjeru uzsākusi 2001. gadā. 2004. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs Atēnās ieguva 7. vietu daudzcīņā ar 100,575 punktiem (riņķi 25,00, bumba 25,300, vāles 25,200, lente 25,075). 2008. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs Pekinā daudzcīņā izcīnīja sudraba medaļu.
Pēc 2008.gada vasaras olimpiskajām spēlēm, paziņojusi par profesionālās karjeras beigām.

Ārējās saites 

 Starptautiskais vingrošanas žurnāls 
 Publikācija La Gazzetta del Mezzogiorno 

1986. gadā dzimušie
Baltkrievijas vingrotāji
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Krasnodaras novadā dzimušie
Baltkrievijas Republikas Nopelniem bagātie sporta meistari
Orbitālā observatorija

Orbitālā observatorija (no  "sliede", "ceļš" + observare "novērot"), pazīstama arī kā kosmiskā observatorija jeb vienkārši kā kosmiskais teleskops, ir Zemes mākslīgais pavadonis, kas galvenokārt paredzēts dažādu astronomisko objektu novērojumiem no kosmosa — Zemes orbītā.

Orbitālās observatorijas visbiežāk tiek izmantotas, lai detalizētāk novērotu attālas zvaigznes, galaktikas, komētas, kā arī speciālos gadījumos citplanētas, kas atrodas ārpus Saules sistēmas.

Skatīt arī 

 Džeimsa Veba kosmiskais teleskops (JWST)
 Habla kosmiskais teleskops (HST)
 Rentgenstaru observatorija Chandra (CXO)
 Spicera kosmiskais teleskops (SST)
 Transiting Exoplanet Survey Satellite (TESS)

Ārējās saites 

 ScienceDaily mājaslapas ieraksts 

 

zh:空间望远镜#太空天文台
Dante Aligjēri

Dante Alighieri vai Alighiero, kristīts Durante di Alighiero degli Alighieri  (; dzimis 1265. gada maijā vai jūnijā, miris ) bija itāļu dzejnieks un filozofs, viens no itāļu literārās valodas pamatlicējiem.

Dantes "Komēdija" (Bokačo vēlāk to nosauca par "Dievišķo komēdiju" ()) tiek uzskatīta vienlaikus par vienu no izcilākajiem darbiem gan viduslaiku, gan renesanses literatūrā. Dantes mūza ir bijusi Beatriče, kuru viņš iepazina 9 gadu vecumā, kad viņai bija 8 gadi. Visu mūžu Beatriče ir viņa dievinātā. Daudz darbu ir veltīti viņai, viņa darbojas arī "Dievišķajā komēdijā". Citi nozīmīgi Dantes darbi ir Convivio ("Dzīres"), La vita nuova ("Jaunā dzīve"). Dantes traktāts "Par tautas valodu" (latīņu valodā) tiek uzskatīts par pirmo zinātnisko darbu romāņu valodniecībā.

Biogrāfija 

Dzimis Florencē. Precīza Dantes dzimšanas diena nav zināma, lai gan tiek uzskatīts, ka piedzimis 1265. gadā. Šis datums tika iegūts no dažām autobiogrāfiskām atsaucēm Vita Nuova un un vairākās vietās "Dievišķajā komēdijā", it īpaši Inferno pirmajās rindās.

iesaistījās politikā gvelfu partijas pusē. Vēlāk gvelfi sadalījās t.s. baltajos (arī Dante) un melnajos gvelfos. Kad melnie gvelfi 1301. gadā Florencē guva virsroku, Dante bija spiests palikt trimdā. Florences pilsētas lēmums par Dantes trimdu tika atcelts tikai 2008. gadā — pēc vairāk nekā 700 gadiem.

Par Dantes dzīvi trimdā nav daudz informācijas. Zināms, ka vēlāk viņš dzīvoja Veronā, Sarcanā, Lukā. 1318. gadā pārcēlās uz Ravennu. 1321. gadā Danti nosūtīja diplomātiskā misijā uz Venēciju. Atpakaļceļā no Venēcijas Dante saslima ar malāriju un 56 gadu vecumā nomira. Apglabāts Ravennā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Dievišķā komēdija 

1265. gadā dzimušie
1321. gadā mirušie
Toskānā dzimušie
Itāliešu rakstnieki
Itālijas dzejnieki
Itāliešu valodā rakstošie
Latīņu valodā rakstošie
Dante

Dante var būt:

 Dante Aligjēri — itāļu dzejnieks un filozofs;
 Dante (futbolists) — Brazīlijas futbolists.
Rīgas dome

Rīgas dome ir Rīgas pilsētas pašpārvaldes augstākā iestāde. Sastāv no 60 deputātiem, ko ievēl reizi četros gados pašvaldību vēlēšanās. Kopš 2003. gada tā darbojas atjaunotajā Rātsnama ēkā Rātslaukumā 1, Vecrīgā. Pašreizējais Rīgas domes priekšsēdētājs ir Mārtiņš Staķis (bez partijas, pārstāv frakciju Par!/Progresīvie).

Vēsture 
Rīgas pašpārvaldi agrāk veica Rīgas rāte (1225—1878), Rīgas pilsētas dome (1878—1917), Rīgas strādnieku deputātu padome (1919), Rīgas pilsētas dome (1919—1940), Rīgas pilsētas pagaidu izpildkomiteja (1941), Rīgas pilsētas darbaļaužu deputātu padome, Rīgas pilsētas Tautas deputātu padome (1944—1992).

Struktūra 
Domes darbību nodrošina Domes priekšsēdētājs, Domes priekšsēdētāja vietnieki, Rīgas pilsētas izpilddirektors un viņa vietnieks, kā arī Pašvaldības administrācijas darbinieki. Rīgas domes priekšsēdētājam šajā sasaukumā ir trīs vietnieki.

Komitejas 
 Finanšu un administrācijas lietu komiteja,
 Sociālo jautājumu komiteja,
 Pilsētas attīstības komiteja,
 Mājokļu un vides komiteja,
 Pilsētas īpašuma komiteja,
 Izglītības, kultūras un sporta komiteja,
 Satiksmes un transporta lietu komiteja,
 Drošības, kārtības un korupcijas novēršanas jautājumu komiteja.

Centrālā administrācija 
Pašvaldības administrācija sastāv no Pašvaldības centrālās administrācijas, Pašvaldības kompetencē esošo nozaru vadošajām iestādēm un Domes departamentiem pakļautām Pašvaldības iestādēm, Pašvaldības aģentūrām, kā arī Pašvaldības administrācijas institūcijām ar īpašu statusu. Pašvaldības administrācija ir organizēta vienotā hierarhiskā sistēmā.

Rīgas pilsētas izpilddirektors nodrošina normatīvo aktu, kā arī citu Domes lēmumu, Domes priekšsēdētāja rīkojumu izpildi pakļautībā esošajās Pašvaldības iestādēs, Centrālās administrācijas struktūrvienībās.

Frakcijas

Termiņa sākumā 

Pēc 2020. gada Rīgas domes vēlēšanām Rīgas domē iekļuva deputāti no septiņiem vēlēšanu sarakstiem. Vislielāko vēlētāju atbalstu ieguva Attīstībai/Par! un Progresīvo saraksts.

Pašlaik 

Kopš 2022. gada 17. novembra Rīgas domē darbojas astoņas deputātu frakcijas un trīs pie frakcijām nepiederoši deputāti.

Priekšsēdētāji 

 Andris Teikmanis (1990—1994);
 Māris Purgailis (1994—1997);
 Andris Bērziņš (1997—2000);
 Andris Ārgalis (2000—2001);
 Gundars Bojārs (2001—2005);
 Aivars Aksenoks (2005—2007);
 Jānis Birks (2007—2009);
 Nils Ušakovs (2009—2019);
 Dainis Turlais (2019);
 Oļegs Burovs (2019—2020);
 Pagaidu administrācija: Edvīns Balševics, Artis Lapiņš, Aleksejs Remesovs (2020);
 Mārtiņš Staķis (2020—pašlaik).

Atsauces

Ārējās saites 

 Rīgas dome pilsētas pašvaldības portālā
 Rātslaukums un Melngalvju nams portālā "Cita Rīga"

 
Latvijas pašvaldības
Košice

Košice () ir Slovākijas otrā lielākā pilsēta. Atrodas valsts austrumos pie Hornādas upes. Košices apgabala centrs. Slovākijas Konstitucionālās tiesas mītnes vieta. Saglabājies relatīvi liels vēsturiskais centrs.

Vēsturiski pazīstama ar savu ģerboni. Tas piešķirts 1369. gadā un ir pirmais ģerbonis Eiropā, kas piešķirts pilsētai.

Katru gadu oktobra mēneša pirmajā svētdienā notiek Košices maratons — vecākais tradicionālais maratons Eiropā (no 1924. gada). Kopš 1962. gada pilsētā bāzēts hokeja klubs HC Košice, kas divreiz izcīnījis Čehoslovākijas, bet sešreiz — Slovākijas čempiones titulu.

Vēsture 
No 11. gadsimta līdz pat 1918. gadam Košice ietilpa Ungārijā. Rakstos pilsēta pirmoreiz minēta 1230. gadā. Atrazdamies ceļu krustojumā, tā ātri kļuva par Slovākijas (toreiz Augšungārijas) austrumdaļas galveno pilsētu. 1369. gadā tai tika piešķirts ģerbonis — pirmais pilsētas ģerbonis Eiropā.

1374. gadā Ungārijas un Polijas karalis Lajošs I Lielais Košicē izdeva Košices privilēģiju, kura atļāva tronī kāpt Lajoša meitai Jadvigai. 15. gadsimtā Košice (ungāru pilsētas nosaukums Kaša (Kassa)) spēlēja vadošo lomu Pentapolitānā — galveno Ausrumslovākijas pilsētu savienībā.

17. gadsimta beigās un 18. gadsimta sākumā Košice bija ungāru nacionālā varoņa Ferenca II Rākoci sacelšanās pret Hābsburgiem galvenais centrs.

1918. gadā Košice iekļāvās Čehoslovākijas sastāvā. 1919. gadā Košice īsu brīdi bija Slovākijas Sociālistiskās Republikas galvaspilsēta.

Otrā pasaules kara laikā saskaņā ar Vīnes arbitrāžām Košice iekļāvās Ungārijas sastāvā. Pēc kara Košice tā atkal tika piešķirta Čehoslovākijai. 1945. gada aprīlī Košicē tika nodibināta PSRS atbalstīta valdība, kas vēlāk pārņēma varu valstī.

Kopš 1993. gada — neatkarīgās Slovākijas sastāvā. 2013. gadā Košice kopā ar Marseļu bija Eiropas kultūras galvaspilsētas statusā.

Ekonomika 
Pilsētā atrodas liels kompānijas U. S. Steel Košice metalurģiskais kombināts.

Celtnes 
 Austrumslovākijas galerija (Východoslovenská galéria) (1779) (bij. rātsnams)
 Bendes bastions (ap 1500) ar Rākoci memoriālo māju
 Sv. Elizabetes doms (Dóm sv. Alžbety) (1378-1508) — gotiska katedrāle, Fernca II Rākoci kaps
 Košices Valsts teātris (Štátne divadlo Košice) (1879-1899) — neobaroks

Iedzīvotāji 
Pēc nacionālā sastāva 73,8% no pilsētas iedzīvotājiem ir slovāki. Pēc reliģiskās piederības — katoļi (45%), nereliģiozi (16,6%), grieķu katoļi (6,12%).

Košice ir Šveices tenisistes Martinas Hingisas (Martina Hingis, 1980), ungāru rakstnieka Šāndora Mārai (Márai Sándor, 1900 — 1989), ungāru politiķa Ferenca Sālaši (Szálasi Ferenc, 1897-1946), politiķa Rūdolfa Šustera (Rudolf Schuster, 1934) dzimtā pilsēta.

Košices apgabala pilsētas
Karena Bliksena

Kārena Bliksena, dzimusi Dinesena (Karen Blixen, Dinesen; dzimusi 1885. gada 17. aprīlī Roskildē, mirusi 1962. gada 7. septembrī turpat), bija dāņu rakstniece. Viņa bija pazīstama arī ar pseidonīmiem Īzaks Dinesens (Isak Dinesen) un Pjērs Andrezels (Pierre Andrezel). Bliksena ir rakstījusi gan dāņu, gan angļu valodā.

Kārena Bliksena dzimusi Dānijai piederošajā Zēlandes salā. 1914. gadā viņa apprecējās ar savu zviedru brālēnu baronu Broru fon Bliksenu-Fineki (Baron Bror von Blixen-Finecke). Šīs laulības notika pēc neveiksmīgas mīlas dēkas ar viņa brāli. 1914. gadā pāris pārcēlās uz Keniju, kur viņi izlietoja savus ietaupījumus, lai ierīkotu kafijas plantāciju. Abi laulātie bija visnotaļ atšķirīgi gan izglītībā, gan temperamenta ziņā, turklāt Brors Bliksens savai sievai bija neuzticīgs. Pirmā laulības gada beigās Kārenai tika diagnosticēts sifiliss, ar kuru viņa slimoja īpaši smagā formā. Bliksenu pāris izšķīrās 1925. gadā, lai gan abi dzīvoja atsevišķi jau kopš 1921. gada.

1918. gadā Kenijā Kārena sastapa angli Denisu Finču Hatonu (1887–1931), kurš bija safari mednieks. Pēc Kārenas šķiršanās viņiem izveidojās cieša draudzība, kura, iespējams, pārauga ilglaicīgās attiecības. Deniss gāja bojā, avarējot privātajai lidmašīnai 1931. gadā. Viņa nāvi Kārena ir pieminējusi arī savā autobiogrāfiskajā grāmatā "Prom no Āfrikas" (Out of Africa, 1937). Tajā laikā pasaulē valdīja ekonomiskā krīze, kas skāra arī Keniju. Turklāt augsne, uz kuras atradās Bliksenas ferma, nebija īsti piemērota kafijas audzēšanai. Līdz ar to Kārenai nācās pārdot un pamest savu iemīļoto fermu. Pēc Bliksenas grāmatas motīviem veidota Sidnija Polaka filma Out of Africa (1985), kas ieguva 7 Amerikas Kinoakadēmijas balvas, tai skaitā arī balvu "Labākā filma".

Bliksena atgriezās Dānijā trīsdesmitajos gados, kur uzsāka nopietnu rakstnieces darbu. Dānijā viņa pavadīja visu savu atlikušo mūžu. 1934. gadā tika izdots stāstu krājums "Septiņi gotiski stāsti" (Seven Gothic Tales). Viens no Bliksenas pazīstamākajiem darbiem ir stāsts "Babetes svētki" (Babette's Feast), kura ekranizācija (Babette's Feast, 1987) ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma svešvalodā.

Liela daļa Bliksenas darbu publicēti tikai pēc viņas nāves.

Atsauces

Ārējās saites 

1885. gadā dzimušie
1962. gadā mirušie
Dāņu rakstnieki
Dāņu valodā rakstošie
Angļu valodā rakstošie
Dānijas dižciltīgie
Cilvēki no Kopenhāgenas
Galvaspilsētas reģionā (Dānija) dzimušie
Andžejs Vajda

Andžejs Vitolds Vajda (, dzimis , miris ) bija poļu kinorežisors. 2000. gadā saņēmis Kinoakadēmijas goda balvu par mūža ieguldījumu kinomākslā.

Filmogrāfija 
Andžejs Vajda darbojās poļu skolas kinovirzienā un ir uzņēmis šādas filmas:

 Paaudze (Pokolenie, 1955);
 Kanāls (Kanal, 1956);
 Pelni un dimants (Popiół i diament, 1958).

Arī uzņēmis nozīmīgas politiskas filmas:
 Marmora cilvēks (Człowiek z marmuru, 1976);
 Dzelzs cilvēks (Człowiek z żelaza, 1981);
 Dantons (Danton, 1982);
 Velni (Les possédes, 1988, pēc Dostojevska);
 Katiņa (Katyń, 2007).

Ekranizējis arī poļu literatūras klasikas darbus:
 Pelni (Popioly, 1965, pēc Žeromska);
 Kāzas (Wesele, 1973, pēc Vispjaņska);
 Apsolītā zeme (Ziemia Obiecana, 1974, pēc Rejmonta);
 Pans Tadeušs (Pan Tadeusz, 1999, pēc Mickēviča).

Pēdējā Vajdas filma "Pēcattēls" (Powidoki, 2016) uzņemta par poļu avangarda mākslinieka Vladislava Stšemiņska pēdējo dzīves posmu.

Ārējās saites 

 

 Poļu filmas

Poļu kinorežisori
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Kinoakadēmijas goda balvas ieguvēji
BAFTA kino balvas ieguvēji (cilvēki)
BAFTA Fellowship balvas ieguvēji
Cēzara balvas ieguvēji
Eiropas Kino balvas ieguvēji
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Podlases vojevodistē dzimušie
Zelta palmas zara ieguvēji
Josifs Brodskis

Josifs Brodskis (; dzimis 1940. gada 24. maijā Ļeņingradā, miris 1996. gada 28. janvārī Ņujorkā) bija ebreju izcelsmes krievu dzejnieks un esejists, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1987).

Biogrāfija 
Brodskis sāka rakstīt dzeju piecdesmitajos gados. Brodski atbalstīja un iedvesmoja dzejniece Anna Ahmatova. 1964. gadā Brodski arestēja un apvainoja "parazītismā" (). Brodskis tika izsūtīts uz Arhangeļskas apgabalu, kur pavadīja 18 mēnešus darba nometnē. 1972. gadā Brodskis tika izraidīts no PSRS. Viņš uzsāka dzīvi ASV, kur strādāja par pasniedzēju dažādās universitātēs.

Latviešu valodā 
Latviski ir izdoti:
 Ūdenszīme (eseja). Rīga: Neputns, 2001.
 Marmors (luga). Latvijas Dailes teātrī, 2005.
 Dzejas izlase. Rīga: Neputns, 2009; 2. izdevums 2015.

Ārējās saites 

 

Ļeņingradā dzimušie
Krievu dzejnieki
Krievu atdzejotāji
Amerikāņu dzejnieki
Nobela prēmijas laureāti literatūrā
Krievu valodā rakstošie
Angļu valodā rakstošie
Ebreju rakstnieki
Lēnā nolaišanās

Lēnā nolaišanās — kosmiskā lidaparāta piezemēšanās uz debess ķermeņa virsmas ar tādu ātrumu, ka netiek bojāts kosmiskais lidaparāts un necieš apkalpe. 

Kosmisko aparātu darbības principi
Ļubļana

Ļubļana () ir Slovēnijas galvaspilsēta, kā arī tās galvenais finanšu un kultūras centrs. Tā atrodas valsts centrālajā daļā, Savas pietekas Ļubļanicas krastos.

Pilsētas arhitektūra ievērojama ar savdabīgā arhitekta Jožes Plečnika darbiem, kura ietekmi uz pilsētas tēlu varētu salīdzināt ar Antonio Gaudi ietekmi uz Barselonu.

Vēsture 

Pilsētas apkārtnē atradās romiešu pilsēta Emona (Colonia Emona (Aemona) Iulia tribu Claudia).

Laibaha (Laibach) pirmoreiz rakstos pieminēta 1144. gadā. 1220. gada tā ieguva pilsētas tiesības, bet 1335. gadā nonāca Habsburgu varā.

Habsburgu impērijā Laibaha bija Karniolas (Carniola) (slovēņu- Kraņskas (Kranjska), vācu- Krainas (Krain)) hercogistes galvaspilsēta.

1809.-1813. gados, Napoleona karu laikā, Laibaha bija franču Ilīrijas provinču (Provinces illyriennes) galvaspilsēta. 1821. gadā Laibahā notika Laibahas kongress.

Pēc Austroungārijas sabrukuma 1918. gadā, Ļubļana kļuva par Serbu, horvātu un slovēņu karalistes Dravas banovinas centru.

Otrā pasaules kara laikā Ļubļanu 1941. gada aprīlī ieņem Itālijas karaspēks. Okupācijas gados pilsēta tika apvilkta ar 32 kilometru garu dzeloņstiepļu žogu.

Pēc kara Ļubļana kļuva par Slovēnijas sociālistiskās republikas galvaspilsētu, bet 1991. gadā, pēc Desmitdienu kara, par neatkarīgās Slovēnijas galvaspilsētu.

Cilvēki 

Ļubļanā dzimuši:

 Janezs Janša (Janez Janša) (1958-) - politiķis, Slovēnijas premjers (2004-)
 Jože Plečniks (Jože Plečnik) (1872-1957) - arhitekts
 Frics Pregls (Fritz Pregl) (1869-1930) - ķīmiķis, Nobela prēmija
 Stane (Franc Rozman-Stane) (1911-1944) - leģendārs Tito partizāns
 Slavojs Žižeks (Slavoj Žižek) (1949-) - filozofs, sociologs

Atsauces

Ārējās saites

Ļubļanas attēlu galerija 

Slovēnijas pilsētas
Eiropas galvaspilsētas
Tomass Stērnss Eliots

Tomass Stērnss Eliots (,  — ) bija amerikāņu-angļu dzejnieks, dramaturgs, literatūras kritiķis, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1948). Eliots uzskatāms par vienu no izcilākajiem modernisma dzejniekiem.

Biogrāfija 
Eliots dzimis Sentluisā ASV, studējis Hārvarda Universitātē, tad pārcēlies uz Eiropu. Studējis matemātiku, filozofiju un dažādas Eiropas valodas Sorbonnas Universitātē, tad 1911. gadā atgriezies ASV un studējis doktorantūrā Hārvardā. 1914. gadā Eliots atkal devās uz Eiropu — vispirms uz Marburgu, tad Oksfordu. 1927. gadā viņš pieņēma Lielbritānijas pilsonību. Šajā gadā viņš kļuvis par anglikāņu baznīcas locekli.

Eliota pazīstamākie darbi ir poēmas "Alfreda Prūfroka mīlas dziesma" (The Love Song of J. Alfred Prufrock, 1917), "Nīkā zeme" (The Waste Land, 1922) un "Četri kvarteti" (Four Quartets, 1943).

Bibliogrāfija

Dzeja 
 Prufrock and Other Observations (dzejoļu krājums "Prufroks un citi novērojumi", 1917)
 Poems (dzejoļu krājums "Dzejoļi", 1920)
 The Waste Land (poēma "Nīkā zeme", 1922)
 The Hollow Men (poēma "Tukšie ļaudis", 1925)
 Ash Wednesday (svīta "Pelnu diena", 1930)
 Four Quartets (svītu cikls "Četri kvarteti", 1943)

Dzeja bērniem 
 Old Possum's Book of Practical Cats (dzejoļu krājums "Vecā Oposuma grāmata par praktiskajiem kaķiem", 1939)

Darbu izlases un apkopojumi 
 Collected Poems 1909-1962 ("Kopotā dzeja 1909-1962", 1963)
 The Waste Land: A Facsimile and Transcript of the Original Drafts (""Nīkās zemes" faksimils un oriģinālā versija", 1971)
 Inventions of the March Hare. Poems 1909-1917 ("Marta zaķa izgudrojumi", 1996)

Atdzejojumi latviešu valodā 
 "Pelnu diena" (fragments), "Marina". Angļu dzejas antoloģija. Atdz. Fricis Dziesma. Rīga: Valters un Rapa, 1940.
 "Slepkavība katedrālē" [lugas fragments; atdz. Gunārs Grīnbergs]. Ulubele, 1953, Nr. 5, 7.-8. lpp. 
 "Pelnu diena", "Īstkoukera". Visiem, visiem jums Amerikas vārdā: amerikāņu dzejas izlase. Rīga: Liesma, 1980.
 "Izpostītā zeme". Atdz. Ieva Lešinska - "Avots", 1990, Nr. 10.
 "Tukšie ļaudis". Atdz. Kārlis Vērdiņš. "Literatūra un Māksla Latvijā", 2000.
 Dzeja - Dzintars Sodums. Kopoti raksti. 6. sējums: Dzeja. Rīga: Atēna, 2005.
 Dzeja - Jānis Krēsliņš. Raksti. 1. sējums. Rīga: Valters un Rapa, 2004.

Ārējās saites 

 
 T. S. Eliots. "Tukšie ļaudis" 
 T. S. Eliots. "Dž. Alfreda Prufroka mīlestības dziesma"

Misūri dzimušie
Amerikāņu rakstnieki
Angļu rakstnieki
Angļu valodā rakstošie
Nobela prēmijas laureāti literatūrā
Viljams Folkners

Viljams Katberts Folkners (, , dzimis , miris ) bija Amerikas Savienoto Valstu romānu rakstnieks, dzejnieks, scenārists un dramaturgs. Viljamam Folkneram tika piešķirta Nobela prēmijas literatūrā “par viņa spēcīgo un mākslinieciski unikālo devumu modernajos amerikāņu romānos”. Nobela prēmiju viņam pasniedza 1950. gadā par 1949. gadu, jo Nobela prēmijas piešķiršanas komisija 1949. gadā nevienu no kandidātiem neuzskatīja par šī apbalvojuma cienīgu saņēmēju.

Viljams Folkners ir viens no ietekmīgākajiem rakstniekiem amerikāņu literatūrā, kā arī viens no nozīmīgākajiem modernisma pārstāvjiem Amerikas Savienotajās Valstīs. Dažkārt viņu uzskata par vienīgo īsteno modernistu ASV trīsdesmitajos gados, par Eiropas rakstnieku Džeimsa Džoisa, Virdžīnijas Vulfas, Marsela Prusta, Tomasa Manna tradīcijas turpinātāju ASV. Folknera darbiem raksturīga apziņas plūsmas tehnikas, daudzu vēstījuma skatpunktu, mainīga vēstījuma laika izmantojums.

Folkners strādāja arī kā kinoscenārists, sadarbojās ar režisoru Hovardu Hoksu. No 1932. līdz 1954. gadam strādāja apmēram pie 50 Holivudas filmu scenārijiem. Pēc viņa stāstu un romānu motīviem tiek uzņemtas filmas arī mūsdienās.

Atsauces

Ārējās saites 

 

1897. gadā dzimušie
1962. gadā mirušie
Amerikāņu rakstnieki
Angļu valodā rakstošie
Nobela prēmijas laureāti literatūrā
Makss Frišs

Makss Rūdolfs Frišs (, dzimis , miris ) bija šveiciešu rakstnieks, dramaturgs un arhitekts, viens no nozīmīgākajiem vācu valodā rakstošajiem autoriem pēc Otrā pasaules kara, līdzās Frīdriham Dirrenmatam ietekmīgākais pēckara Šveices autors. Friša izcilākie darbi ir romāni "Štillers" (Stiller, 1954), "Homo faber" (Homo faber, 1957), "Saukšu sevi par Gantenbeinu" (Meine Name sei Gantenbein, 1964). Šie darbi tulkoti un izdoti arī latviešu valodā. Latviski izdoti arī romāni "Montauka" (Montauk, 1975) un "Zilbārdis" (Blaubart, 1982).

Ārējās saites 
 
 

1911. gadā dzimušie
1991. gadā mirušie
Cīrihes kantonā dzimušie
Šveiciešu rakstnieki
Vācu valodā rakstošie
Dramaturgi
Arhitekti