joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Feodosija

Feodosija (, ) vai Kefe () ir sena pilsēta Ukrainas dienvidos, Krimas Autonomajā Republikā. Osta un populārs kūrorts Melnās jūras krastā. Administratīvi Krimas Autonomās Republikas republikas nozīmes pilsēta (kopējā teritorija ,  iedzīvotāju), kurai pakļauta arī Koktebelas, Ordžonikidzes un Primorskas pilsētciemati, kā arī trīs ciema padomes. Feodosija ir armēņu cilmes krievu gleznotāja Ivana Aivazovska dzimtā pilsēta.

Vēsture 
Feodosija ir viena no senākajām zināmajām pilsētām Ukrainā. Pilsētu 6. gs. p.m.ē. dibināja sengrieķu kolonisti no Milētas un tās senais nosaukums bija Teodosija (). Mūsu ēras 4. gadsimtā to nopostīja huņņi. Līdz pat 13. gadsimtam Feodosija bija neliels ciematiņš, kurš kādu laiku bija hazāru, bet kādu laiku Bizantijas ietekmē. Līdz ar pārējo Krimu tā nokļuva kumānu varā, bet 1230. gados ieņēma mongoļi. 13. gadsimta beigās Feodosiju no Zelta ordas iegādājās Dženovas tirgotāji, nosaucot par Kafu (Caffa vai Kaffa). Tā kļuva par vienu no lielākajām ostas pilsētām Melnajā jūrā un par svarīgu vergu tirdzniecības centru. Tiek uzskatīts, ka no Kafas 1347. gadā ar dženoviešu tirgotājiem Eiropā ieviesās Melnā nāve. 1380. gadā Kafā nogalināja Zelta ordas karavadoni Mamaju.

1475. gadā to iekaroja Osmaņu impērijas karavadonis Džediks Ahmeds-pašā. Ar Kefes (Kefe) nosaukumu tā bija viena no svarīgākajām ostām Melnajā jūrā. 1783. gadā cietoksni un ostu pakļāva Krievijas Impērija un 1802. gadā to pārdēvēja vecajā grieķu vārdā par Feodosiju (Феодосия). Otrā pasaules kara laikā Feodosijā notika sīvas kaujas un tā tika stipri nopostīta. 1954. gadā Feodosiju iekļāva Ukrainas PSR sastāvā. 2006. gadā pilsētā notika masu protesti pret ASV karavīru ierašanos.

Krimas aneksijas laikā 2014. gada martā to okupēja Krievijas bruņotie spēki.

Ārējās saites 

Krimas pilsētas
Telpas leņķis

Telpas leņķis ir telpas daļa, ko ierobežo no viena punkta (telpas leņķa virsotnes) izejošu staru kopums, kuri krusto kādu noteiktu virsmu. Telpas leņķa robeža ir koniska virsma.

Telpas leņķi izsaka ar sfēras, kuras centrs ir telpas leņķa virsotne, daļas laukuma, kuru izgriež dotais telpas leņķis, attiecību pret šīs sfēras rādiusa kvadrātu:

SI sistēmā telpas leņķa mērvienība ir bezdimensionāls lielums, ko sauc par steradiānu.

Skatīt arī 

 Konuss
 Leņķis

Ģeometrija
Fizikāli lielumi
Mario Lemjē

Mario Lemjē (; dzimis 1965. gada 5. oktobrī) ir bijušais kanādiešu hokejists, uzbrucējs. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem hokejistiem. Lemjē ir pašreizējais Nacionālās hokeja līgas kluba Pitsburgas "Penguins" īpašnieks. Klubu viņš iegādājās 1999. gadā, kad tas bija uz bankrota robežas.

Spēlētāja karjera 
NHL klubā Pitsburgas "Penguins" Lemjē aizvadīja 17 sezonas, divreiz (1991. un 1992. gadā) izcīnot Stenlija kausu. 1984. gada NHL draftā "Penguins" viņu izvēlējās ar kopējo 1. numuru. Pirms spēlēšanas NHL viņš trīs sezonas aizvadīja QMJHL līgas klubā Lavalas "Voisins". Mario Lemjē 1997. gadā paziņoja par savu aiziešanu no hokeja, bet 2000. gadā, kad viņš jau bija kļuvis par jauno "Penguins" īpašnieku, Lemjē tomēr atgriezās. No 1987. līdz 1994. gadam viņš bija Pitsburgas "Penguins" kapteinis.

Kānadas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1983. gada Pasaules čempionātā junioriem, 1985. gada Pasaules čempionātā, 1987. gada Kanādas kausa izcīņā, kā arī 2002. gada Olimpiskajās spēlēs un 2004. gada Pasaules kausa izcīņā. Kanādas kausa izcīņā, Olimpiskajās spēlēs un Pasaules kausa izcīņā viņš kopā ar izlasi izcīnīja zelta medaļas. Olimpiskajās spēlēs un Pasaules kausa izcīņā viņš bija arī komandas kapteinis.

Viņam pieder 10 NHL un 10 "Penguins" rekordi. 1985. gadā izcīnīja Kaldera balvu. Trīs reizes (1988., 1993. un 1996. gadā) izcīnījis Hārta balvu. 6 reizes (1988., 1989., 1992., 1993., 1996. un 1997. gadā) izcīnījis Ārta Rosa balvu. 1986., 1988., 1993. un 1996. gadā izcīnīja Lestera Pīrsona balvu. 1993. gadā izcīnīja Bila Mastertona balvu. 2000. gadā izcīnīja Lestera Patrika balvu. 1993. gadā izcīnīja arī Lī Mārša balvu, kuru pasniedz Kanādas gada labākajam sportistam. Piedalījies 10 NHL visu zvaigžņu spēlēs, 3 reizes (1983., 1989. un 1999.) atzīts par visu zvaigžņu spēles vērtīgāko spēlētāju.

Ārējās saites 

1965. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Pitsburgas "Penguins" spēlētāji
Hokejisti 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Hokeja slavas zālē uzņemtie
IIHF slavas zālē uzņemtie
Monreālā dzimušie
Raunas Staburags

Raunas Staburags ir unikāls dabas veidojums Raunā, Raunas pagastā, Smiltenes novadā — avotu veidots saldūdens kaļķiežu atsegums. Šī objekta vecums tiek lēsts ap 8000 gadiem. Raunas Staburags atrodas Raunas ielejas labā krasta nogāzē, aptuveni 800 m augšpus autoceļa P28 tilta, aptuveni 1,5 km attālumā no Raunas centra. Šis šūnakmens veidojums ir aptuveni 3,5 m augsts un 17 m garš, tas veidojies, sūnām pārkaļķojoties kalcija karbonātu saturošajā avota ūdenī vairāku gadsimtu garumā. Šis ir vienīgais šāda veida dabas objekts Latvijā pēc Daugavas Staburaga applūdināšanas. Vieglās pieejamības un apmeklētāju nevērības dēļ Raunas Staburags ir viens no apdraudētākajiem Latvijas dabas objektiem. Avots, kas plūst pāri Staburagam, turpina to audzēt arī mūsdienās. Kraujā ir līdz 1,1 m augsta un līdz 1,3 m dziļa niša, kurā plūst nogāzē iztekošo avotu ūdeņi. Kopējais kāpņveidīgās kraujas garums ir 35 m.

Raunas Staburags ir īpaši aizsargājama dabas teritorija, ģeoloģisks dabas piemineklis, tas iekļauts Eiropas Savienības aizsargājamo dabas teritoriju tīklā Natura 2000.

Flora un fauna 
Raunas Staburagā bija iespējams ieraudzīt Alpu kreimuli (Pinguicula alpina L.), kas ir nevienmērīgi izplatīta arktisko un kalnu apvidu suga Eiropā un Āzijā, tomēr pēdējo 15 gadu laikā minētā suga nav konstatēta šajā apkārtnē, par iemeslu varētu būt apmeklētāju veidotais intensīvais nomīdījums uz atseguma un tā tuvumā. Baltijas reģionā augs atrodams ļoti reti, galvenokārt Baltijas jūras salās un Skandināvijas pussalas ziemeļdaļas kalnu rajonos. Vienīgā dabiskā atradne Daugavas ielejā uz Staburaga iznīcināta 1965. gadā, izveidojot HES ūdenskrātuvi. Tiek uzskatīts, ka kreimule no Staburaga atradnes pārstādīta līdzīgās augsnēs uz saldūdens kaļķa avotu izplūdes vietās pie Priekuļiem un Raunas. Raunas atradne saglabājās līdz 20. gs. beigām, tomēr eksemplāru skaits bija mazs. To apdraudēja latvāņa izplatīšanās atradnes tiešā tuvumā un nomīdīšana, tūristiem apmeklējot Raunas ieleju. 21. gs. vairs nav atrasta, un tiek uzskatīta par izzudušu.

Raunas Staburaga apkārtnē sastopamas retas sūnu sugas, piemēram, mainīgā avotspalve, paparžu dzīslenīte (Cratoneuron licinum) un vairzaru pellija (Pellia endiviifolia). Zīdītāji, kā piemēram bebrs un ūdrs, kā arī zivis — alata, kas iekļauta Sarkanajā grāmatā, un strauta nēģis.

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 Jērāns P. (sastād.), 1987. Latvijas Padomju enciklopēdija 9. Sējums. Rīga. Galvenā enciklopēdiju redakcija, 719. lpp.
 Raunas Staburags
 Raunas Staburags - Praktiskā informācija
 Levitas J., Raunas iedzīvotājs. 2015. gada 3. martā.
 Raunas Staburags
 Most viewed things to do in Cesu rajons 

Raunas pagasts
Latvijas avoti
Latvijas iežu atsegumi
Latvijas ūdenskritumi
Latvijas dabas liegumi
Natura 2000
Ugunsgrēks

Ugunsgrēks ir nevēlama un nekontrolējama uguns izplatīšanās, kurā var būt cilvēku un dzīvnieku upuri, kā arī sadeg un iet bojā materiālās vērtības. Bieži vien notiek mežu ugunsgrēki, kad aizdegās mežs, un tiek apdraudētas cilvēku un meža iemītnieku dzīvības. Mežu ugunsgrēku cēloņi var būt dabiska aizdegšanās no zibens vai arī to var izraisīt cilvēku darbība.

Lai novērstu ugunsgrēka izcelšanos, tiek ievēroti dažādi drošības pasākumi. Uguns lietošanai tiek izveidotas speciālas vietas: ugunskuri, pavardi, krāsnis un citas, kurās uguns tiek norobežota no degošām vielām. Degšanas laikā uguns tiek uzraudzīta, lai tā nenodzistu un arī lai tā neaizdedzinātu apkārtējos priekšmetus.

Ugunsgrēku dzēšana 
Ugunsgrēku dzēšanai ir noorganizētas specialās ugunsdzēsēju vienības, kuras ir gatavas likvidēt jebkādus ugunsgrēkus, kā arī glābt cilvēku dzīvības un materiālās vērtības. Ugunsgrēku dzēšanai tiek lietots ūdens vai citas liesmu slāpējošas vielas. Ir izstrādāti speciāli ugunsdzēšamie aparāti. To klātbūtne ir nepieciešama visās ugunsbīstamās vietās.

Skatīt arī 
 Uguns
 Liesma
 Meža ugunsgrēks

Ārējās saites
Ropaži

Ropaži ir ciems Vidzemē, Ropažu novadā. Ropažu pagasta centrs. Ropaži atrodas Lielās Juglas kreisajā krastā, cauri ciemam iet reģionālais ceļš P10 (Inčukalns—Ropaži—Ikšķile). Attālums līdz novada centram Ulbrokai ir 25 km, līdz Ogrei — 23 km, līdz Rīgai — 34 km. Lielās Juglas krastā atrodas parks ar estrādi, Ropažu pilsdrupas, pagasta pārvalde. Vēl ciemā atrodas Ropažu luterāņu baznīca, Ropažu vidusskola, sporta komplekss, bibliotēka, vairāki veikali, degvielas uzpildes stacija, vairākas piemiņas vietas.

Nosaukuma izcelsme 
Ropažu nosaukums, iespējams, ir cēlies no līvu vārda "Roudōpois", kas latviski nozīmē "dzelzs puisis" un vedina domāt, ka aizvēsturiskajos laikos šeit iegūta purva rūda dzelzs kausēšanai. Gadsimtu laikā sākotnējais vietvārds Roudōpois latīņu un vācu avotos ir mainījies uz Rodopoys, Rodepoys, Rodenpois, Rodenpoes, Rodenpeisz, līdz latviešu valodā ieguvis līvu vietvārdu latviskojumiem raksturīgo izskaņu "-aži" (kā Limbaži, Allaži u.c.).

Vēsture 

Ropaži ir sena apdzīvota vieta, pirmo reizi rakstos minēta jau 1205. gadā Indriķa hronikā. Ap 1320. gadu uzcelta ordeņa Ropažu pils, kas tika sagrauta Livonijas kara laikā 16. gadsimtā.

Pagasta centrs Ropaži ir bijis jau kopš 19. gadsimta, no 2009. gada līdz 2021. gadam bija Ropažu novada centrs.

Ievērojamas vietas 
 Ropažu pilsdrupas (pils celta 14. gs., nopostīta 16. gs.);
 Ropažu luterāņu baznīca (celta 1893);
 Ropažu parks.

Vēstures notikumi 
 Ropažu kauja (1205)

Ģeogrāfija 
Ropaži atrodas Viduslatvijas zemienes Ropažu līdzenumā. Ciems izveidojies Lielās Juglas kreisajā krastā tās vidustecē. Pie Ropažiem Lielās Juglas gultnē atsedzas dolomīts, krastos nelieli stāvkrasti.

Iedzīvotāju skaita dinamika

Mācību iestādes 
 Ropažu vidusskola;
 Pirmsskolas izglītības iestāde "Annele";
 Ropažu mūzikas un mākslas skola "Rodenpois".

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 Aktīvi vecāki Ropažu novadam
 Ropažu ciema plāns

 
Latvijas lielciemi
Džo Torntons

Džozefs Ēriks Torntons (; dzimis  Londonā, Ontārio, Kanādā) ir profesionāls kanādiešu hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv NHL klubu Floridas "Panthers",

Spēlētāja karjera 
1997. gada NHL draftā Bostonas "Bruins" viņu izraudzījās ar kopējo 1. kārtas numuru. No 2002. līdz 2005. gadam bija "Bruins" komandas kapteinis. NHL spēlē arī viņa brālēns Skots Torntons. Dž. Torntons tiek uzskatīts par vienu no labākajiem pašlaik spēlējošajiem centra uzbrucējiem.

2004.—05. gada NHL lokauta laikā spēlēja Šveices hokeja līgas klubā HC Davos, ar kuru kopā izcīnīja gan 2004. gada Špenglera kausu, gan 2005. gada Šveices čempiones titulu.

Kanādas hokeja izlases sastāvā piedalījies 1997. gada Pasaules čempionātā junioriem, kurā izcīnija zelta medaļu. Piedalījies arī 2001. un 2005. gada Pasaules čempionātos, 2005. gadā izcīnot sudraba medaļu. Arī 2004. gada Pasaules kausa izcīņā viņš kopā ar Kanādas izlasi izcīnīja zelta medaļu, bet 2006. gada Olimpiskajās spēlēs Kanādas izlasei, kopā ar Torntonu, nepaveicās, jo tā izcīnīja tikai 7. vietu. 2010. gada Olimpiskajās spēlēs Kanādas izlase izcīnīja uzvaru.

Spēlējis 5 NHL Visu zvaigžņu spēlēs. 2006. gadā ieguva Ārta Rosa un Harta balvu.

Klubu statistika

Ārējās saites 

 TSN.ca profils 
 The Internet Hockey Database profils 
 Sanhosē "Sharks" profils 

1979. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Bostonas "Bruins" spēlētāji
Sanhosē "Sharks" spēlētāji
Toronto "Maple Leafs" spēlētāji
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Šveices hokeja līgas čempioni
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Floridas "Panthers" spēlētāji
Ontārio dzimušie
Ivans Aivazovskis

Ivans Aivazovskis (, ), īstajā vārdā Ovaness Aivazjans (, dzimis , miris ), bija armēņu izcelsmes Krievijas impērijas gleznotājs — marīnists, uzgleznojis apmēram 6000 darbu.

Dzīvesgājums 
Dzimis nabadzīgā armēņu tirgotāja ģimenē, tomēr labo sekmju dēļ ieskaitīts Simferopoles ģimnāzijā un vēlāk Pēterburgas Ķeizariskajā mākslas akadēmijā. Iegūtā akadēmijas stipendija ļāva apceļot daudzas pasaules valstis. 1844. gadā viņš kļuva par Krievijas Galvenā jūras štāba gleznotāju. 
No 1845. gada radīja arī daudzus darbus Osmaņu impērijas galmam. Mūža nogali pavadīja dzimtajā Feodosijā, kur ar saviem līdzekļiem piedalījās pilsētas attīstībā.

Darbi 
Aivazovska zināmākā glezna ir jūras aina ar kuģa katastrofā izdzīvojušajiem "Devītais vilnis". Gleznojis dažādu ostu skatus, jūras kauju skatus un atsevišķus kuģus. Sevišķi iemīļota Aivazovska tēma ir jūrnieku cīņa ar viļņiem un vētru. Gleznojis arī nedaudz sauszemes ainavas, galvenokārt Armēnijas un Turcijas skatus.

Gleznu izlase

Ārējās saites 

1817. gadā dzimušie
1900. gadā mirušie
Armēņu mākslinieki
Krievijas gleznotāji
Romantisma gleznotāji
Krimā dzimušie
Vilhelms Lībknehts

Vilhelms Lībknehts (, dzimis  Gīsenē, miris  Berlīnē) bija vācu politiķis. Viens no Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas dibinātājiem. Kārļa Lībknehta tēvs.

Dzimis Hesenē Gīsenes pilsētā, ierēdņa ģimenē. Studējis filoloģiju, teoloģiju un filozofiju Gīsenē, Berlīnē un Marburgā. Neilgi strādāja par skolotāju Cīrihē. 1848. gada februārī piedalījās revolucionārajos notikumos Parīzē, bet tā paša gada septembrī - Bādenē. Pēc revolūcijas sakāves Vācijā, devās uz Šveici, kur tikās ar Frīdrihu Engelsu. 1850. gadā tika izraidīts no Šveices, un devās uz Londonu, tikās ar Kārli Marksu un iesaistījās komunistisko organizāciju darbībā. 1862. gadā, kad varas iestādes izsludināja amnestiju, atgriezās Vācijā.

Kādu laiku darbojās Ferdinada Lasalla vadītajā Vispārējā Vācu Strādnieku asociācijā (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein, ADA), tomēr vēlāk no tās izstājās. 1869. gadā kopā ar Augustu Bēbeli nodibināja Vācijas Sociāldemokrātisko Strādnieku partiju (Sozialdemokratische Arbeiterpartei Deutschlands, SDAP). 1874. gadā Lībknehtu ievēlēja Reihstāgā, bet 1875. gadā Gotā ADA un SDAP apvienojās, izveidojot vienotu Vācijas Sociālistisko Strādnieku partiju (Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands, SAPD) - mūsdienu Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas (SPD) priekšteci. 1891. gadā Lībknehts kļuva par partijas avīzes "Vorwärts" galveno redaktoru. Miris 1900. gadā Berlīnē, Šarlotenburgā.

Ārējās saites 

1826. gadā dzimušie
1900. gadā mirušie
Vācijas sociāldemokrāti
Hesenē dzimušie
Gaujas nacionālais parks

{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoshape",
  "ids": "Q743754"
}

Gaujas nacionālais parks ir Latvijas lielākais un vecākais nacionālais parks, kas dibināts 1973. gada 14. septembrī. Parks atrodas Vidzemē — Siguldas, Cēsu un Valmieras apkārtnē, parkā ietilpst Līgatnes pilsēta. Tā platība ir 91 745 ha.

Parka teritorijā atrodas Gaujas senleja, parks ietver izcilas dabas vērtības un iekļauts Eiropas nozīmes īpaši aizsargājamo dabas teritoriju tīklojumā Natura 2000. Gaujas nacionālais parks tika izveidots, lai aizsargātu tajā esošās dzīvnieku un augu sugas, kultūrvēsturiskos pieminekļus, reljefa formas un mežus, kā arī veicinātu tūrisma attīstību un saglabātu Gaujas senielejas dabisko ainavu. 47% no parka teritorijas aizņem meži, izplatītākie tā tipi ir damaksnis, vēris, mētrājs un gārša. Lielākie ezeri ir Ungura ezers, Vaidavas ezers un Raiskuma ezers.

Gaujas Nacionālais parks ir populārākais tūrisma galamērķis Latvijā ārpus galvaspilsētas reģiona. Apmeklējumu skaits gadā parkā un tā tuvākajā apkārtnē pārsniedz vienu miljonu. Kopš 2012. gada vadošie tūrisma uzņēmumi, pašvaldības, Dabas aizsardzības pārvalde un Vidzemes Augstskola aktivizējuši Gaujas nacionālā parka tūrisma klastera (pudura) attīstības iniciatīvu Entergauja.

Skatīt arī 
 Latvijas nacionālie parki
 Gauja
 Līgatnes dabas takas
 Vienkoču parks

Atsauces

Ārējās saites 

 Gaujas nacionālais parks Dabas aizsardzības pārvalde
 entergauja.com
 Gaujas nacionālā parka likums
 Gaujas nacionālā parka individuālie aizsardzības un izmantošanas noteikumi

Vidzeme
Latvijas nacionālie parki
Natura 2000
Latvijas nacionālie parki

Latvijā ir četri nacionālie parki. Tie aizņem aptuveni 3,2% no Latvijas teritorijas.

Skatīt arī 
 Latvijas īpaši aizsargājamās dabas teritorijas
 Baltijas valstu nacionālo parku uzskaitījums

Latvijas ģeogrāfija
Slīteres nacionālais parks

Slīteres nacionālais parks ir mazākais no četriem Latvijas nacionālajiem parkiem. Tas dibināts 2000. gadā uz Slīteres dabas rezervāta bāzes. Slīteres nacionālais parks atrodas Talsu novada ziemeļos Dundagas un Kolkas pagastu teritorijā. Tas aizņem 26 490 ha (10 130 ha Baltijas jūras akvatorija). Teritoriju apskalo Baltijas jūras Irbes šauruma un Rīgas līča ūdeņi. Slīteres nacionālā parka administrācija atrodas ārpus tā teritorijas — Šlīterē, bijušās Šlīteres mežniecības ēkā.

Nacionālo parku dienvidos norobežo Šlīteres Zilie kalni, bet parka sauszemes daļa pilnībā ietilpst Piejūras zemienes Irves līdzenumā. Slīteres nacionālajā parkā iespējams izsekot gandrīz visām Baltijas jūras attīstības stadijām. Zilie kalni ir Baltijas ledus ezera senkrasts, kurā aug sugu ziņā bagātīgs dabiskais platlapju mežs. Litorīnas jūras atkāpšanās laikā ir izveidojušās vairākus kilometrus garas kāpu grēdas (kangari), kas mijas ar šaurām, pārpurvotām ieplakām (vigām), kuras aizņem zemie purvi. Nacionālā parka neatņemama sastāvdaļa ir jūras piekraste ar smilšaino pludmali, sausieņu pļavām un priežu mežiem apaugušām kāpām.

Slīteres nacionālajā parkā ir liela dzīvnieku, tai skaitā putnu, un augu dažādība, daudz retu un aizsargājamu sugu. Tas atrodas Latvijas teritorijā nozīmīgākajā gājputnu ceļā, un Kolkasragā pavasaros un rudeņos lielā daudzumā koncentrējas migrējošie putni. Rezervātā aug 630 sēklaugu un paparžaugu sugu, no tām 38 ir aizsargājamas (parastā īve, Baltijas efeja, Eiropas kāpumiezis, jūrmalas dedestiņa, lakši, Brauna un daivainā cietpaparde, sarkanā cefalantēra, kalnu veronika u. c.). Nacionālajā parkā 2014. gadā tika uzskaitītas 378 īves. 272. kvartālā ir arī īvju stādījums, kuru ierīkoja 1995. gadā, iestādot kociņus. Mūsdienās to skaits ir apmēram 1200.

Slīteres nacionālā parka bagātība ir arī piekrastes lībiešu zvejniekciemi: Kolka, Mazirbe, Sīkrags, Saunags un citi. Te joprojām saglabājusies lībiešu ciemiem raksturīgā kultūrvide.

Attēlu galerija

Atsauces

Skatīt arī 
 Latvijas nacionālie parki

Ārējās saites 

 Slīteres nacionālais parks Dabas aizsardzības pārvalde
 Slīteres nacionālais parks
 Slīteres nacionālā parka likums

Latvijas nacionālie parki
Natura 2000
Latvijas dabas rezervāti

Latvijā ir četri dabas rezervāti. Tie aizņem aptuveni 0,4% no Latvijas teritorijas. 

Latvijas ģeogrāfija
Kangari (stacija)

Kangari bija pieturas punkts dzelzceļa līnijā Rīga Preču—Ērgļi starp pieturām Bajāri un Remīne. Tas atradās Ropažu novadā blakus Kangaru ciematam, 31 km attālumā no Rīgas.
Kangaru stacija tika atklāta reizē ar dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi posma līdz Suntažiem atklāšanu 1935. gadā. Stacijas ēka tika uzbūvēta 1937. gadā (arhitekts — Voldemārs Ozoliņš). Stacijā pieturēja vilciens, bet stacijas ēka nedarbojās, jo padomju laikā tajā izveidoja dzīvojamo ēku. Dažus gadus pirms vilcienu kustības pārtraukšanas Ērgļu virziena līnijā Kangaru stacijā tika demontēti papildu sliežu ceļi, pārveidojot to par pieturas punktu. Pirms papildu sliežu ceļu demontāžas stacijā notika vilcienu izmaiņa, parasti izmainījās vakara vilciens Rīga—Ērgļi ar vakara vilcienu Ērgļi—Rīga (vēlāk tie izmainījās Suntažos). Pietura tika slēgta līdz ar dzelzceļa līnijas slēgšanu 2009. gadā.

Ārējās saites 
 Kangaru stacijas fotogrāfijas

Ropažu pagasts
Bijušās dzelzceļa stacijas Latvijā
Rāznas nacionālais parks

Rāznas nacionālais parks (līdz 2007. gadam Rāznas dabas parks) ir jaunākais un otrs lielākais no četriem Latvijas nacionālajiem parkiem. Parks atrodas Latgalē, Rēzeknes novadā, daļēji arī Krāslavas un Ludzas novados. Parka teritorija aizņem 59 615 ha lielu teritoriju, tas atrodas Rāznas ezera apkārtnē, Latgales augstienes centrālajā daļā.

Skatīt arī 
 Latvijas nacionālie parki

Ārējās saites 
  http://www.latvia.travel/lv/apskates-vieta/raznas-nacionalais-parks
 Rāznas nacionālais parks
 Rāznas nacionālais parks 
 Rāznas nacionālā parka likums
 Rāznas nacionālā parka individuālie aizsardzības un izmantošanas noteikumi

Latvijas nacionālie parki
Latgale
Natura 2000
Andrupenes pagasts
Andzeļu pagasts
Saurieši (stacija)

Sauriešu dzelzceļa stacija atrodas Rīgas rajona Ropažu novada Sauriešos. Tā atrodas uz likvidētās dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi, 16 km no Rīgas. Mūsdienās stacija kalpo kā atlikušā līnijas posma Jāņavārti—Saurieši galastacija un tajā pastāv tikai kravas satiksme. Tai pieslēdzas pievedceļi uz SIA "Knauf" un SIA "Vollers-Rīga".

Vēsture 
Stacija tika atvērta līdz ar dzelzceļa līnijas Rīga—Ērgļi posma Rīga—Suntaži atklāšanu 1935. gadā. Tās koka ēka pārvesta no dzelzceļa līnijas Daugavpils—Rītupe. Reizē ar būvniecību no stacijas tika izbūvēts ap 2 km garš 750 mm platuma pievedceļš uz vietējo ģipša rūpnīcu. Vēlāk tas tika pagarināts un savienots ar jau agrāk esošo šaursliežu dzelzceļu Zeltiņi—Salaspils. 1965. gadā uz ģipša lauztuvēm tika uzbūvēts 1524 mm platuma pievedceļš (mūsdienās tas joprojām darbojas un pieder SIA “Knauf”), bet šaursliežu dzelzceļi ar visiem to atzariem — likvidēti. Pasažieru satiksme stacijā pārtraukta 2007. gadā.

Attēlu galerija

SIA "Knauf" pievedceļš

Ārējās saites 
 Станция Сауриеши

Atsauces 

Stopiņu pagasts
Dzelzceļa stacijas Latvijā
Liezēres pagasts

Liezēres pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļos. Robežojas ar sava novada Aronas, Vestienas, Cesvaines, Jumurdas pagastiem, Cēsu novada Inešu, Vecpiebalgas un Jaunpiebalgas pagastiem, kā arī Gulbenes novada Druvienas pagastu.

Daba

Hidrogrāfija

Upes 
Kuja, Tirza, Ogre, Aiša, Egļupe, Cilmija, Liedes strauts

Ezeri 

 Liezēris (105,9 ha)
 Gulbēris (87,2 ha)
 Ūbēris (30,6 ha)
 Sezēris (29 ha)
 Dziļūkstes ezers (28,3 ha)
 Atstirves ezers (20,7 ha)
 Siežu ezers (16,6 ha)
 Govenis (10,5 ha)
 Graustiņš (9,4 ha)
 Gulbeniņš (2,6 ha)

Vēsture 

1935. gadā Madonas apriņķa Liezeres pagasta platība bija 112,3 km² un tajā dzīvoja 1972 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Liezēres un Ozolu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Liezēres ciems ietilpis Gaujienas (1949—1956) un Madonas (pēc 1956. gada) rajonos. 1954. gadā Liezēres ciemam pievienoja likvidēto Ozolu ciemu, 1975. gadā — likvidēto Mēdzūlas ciemu, 1979. gadā — daļu Aronas ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Liezēres pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotas vietas ir Liezēre (pagasta centrs), Ozoli, Mēdzūla, Kalnakrogs.

Ievērojamas personības 
 Aleksandrs Vanags (1873—1919), arhitekts, kurš pamatā darbojās tautiskā romantisma stilā
 Haralds Blaus (1885—1945), pirmais latviešu sportists, kas ieguva olimpisko medaļu 1912. gada Stokholmas Vasaras Olimpiskajās spēlēs
 Jānis Tirzītis (1896—1951), virsnieks un agronoms, Lauksaimniecības kameras Lauksaimniecības tautas augstskolas pārzinis. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Cēsu apriņķis
Vidzeme
Madonas novada pagasti
Mameluks

Mameluks (arī memluks vai mameļuks, arābu valodā: مملوك, "valdījumā esošs"), kareivis, vergs, kas pārgājis islāmā un kalpo musulmaņu kalifam vai ajubīdu sultānam. Viduslaikos mameluki kļuva par ietekmīgu militāro kastu un vairākos gadījumos pārņēma pilnīgu varu, piemēram, Ēģiptē (1250—1517).

Pirmie mameluki kalpoja Bagdādes abasīdu kalifiem 9. gs. Abasīdi mamelukus pārsvarā ņēma no Kaukāza (galvenokārt čerkesus un gruzīnus), kā arī no Melnās jūras ziemeļu piekrastes (galvenokārt tjurkus). Lielākā daļa no gūstekņiem nebija musulmaņu izcelsmes. Mamelukus verdzībā pārdeva varu zaudējušās stepju ģimenes.

Mameluku sistēma valdnieka rīcībā nodeva tādu karaspēku, kas nebija saistīts ar jebkādu esošu varas struktūru. Vietējie kareivji parasti bija uzticīgi savas cilts šahiem, savām ģimenēm vai citiem augstmaņiem, bet ne sultānam vai kalifam. Ja pret valdnieku vērstos kāds no virsniekiem, tad jebkāda pretdarbība izraisītu augstmaņu protestus. Vergu vienības tika veidotas no viszemāk stāvošiem cilvēkiem, kas nevarētu sacelties pret valdnieku un viņu par jebkādu nepakļaušanos varētu viegli sodīt. Mamelukus ļoti bieži izmantoja arī kā sūtņus.

1517. gadā Osmaņu impērija atkaro mamelukiem Ēģipti un Sīriju un līdz ar to Mamelūki tiek pakļauti Osmaņu varai.

Islāma vēsture
Sausnējas pagasts

Sausnējas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Ērgļu un Vestienas pagastiem, Aizkraukles novada Vietalvas un Iršu pagastu un Ogres novada Meņģeles un Mazozolu pagastiem. Kopš 2021. gada Madonas novadā. 

Cauri pagastam iet divi 1. šķiras valsts autoceļi: Pļaviņas-Ērgļi (P78) un Koknese-Ērgļi (P79).

Daba

Hidrogrāfija

Upes 
Pērse, Ogre, Veseta, Šukumupe, Sumulda un Aronīte.

Ezeri 
Stirnezers (68 ha), Zosins (19,6 ha), Ilzins (21,6 ha) un Bļodonis (5,1 ha).

Vēsture 

13. gs. šī teritorija piederēja pie Jersikas karaļvalsts Negestes pilsnovada (), netālu no robežas ar Kokneses valsti. Pēc Letijas dalīšanas līguma 1210. gadā Negestes pilsnovads tika ordenim, bet 1213. gadā to piešķīra bīskapam un līdz Livonijas konfederācijas sabrukumam tas kā Bērzaunes pilsnovada rietumu daļa ietilpa Rīgas arhibīskapijas sastāvā.  
Arhibīskapi 14. gadsimtā Ogres upes kreisajā krastā uzcēla Baltavas pili. Pēc Livonijas kara šī apkaime tika pievienota Pārdaugavas hercogistei. 

Vidzemes guberņas laikā tagadējā Sausnējas pagasta teritorija ietilpa Cēsu apriņķa Kalsnavas—Vietalvas draudzes novadā. Līdz Pirmajam pasaules karam šeit atradās Sausnējas muiža (, Szaußen) ar Namniekkalna pusmuižu (Nammekaln), ko pēc 1920. gada zemes reformas sadalīja 57 vienībās 2480 ha kopplatībā. 

1935. gadā Sausnējas pagasta platība bija 42 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Sausnējas ciema padomi, ko 1947. gadā likvidēja, bet 1949. gadā, līdz ar pagasta likvidāciju, izveidoja no jauna. 1954. gadā Sausnējas ciemam pievienoja Vesetas ciemu, kuru gan 1968. gadā atdalīja un pievienoja Vestienas ciemam. 1975. gadā Sausnējas ciemam pievienoja Liepkalnes ciemu, 1977. gadā - daļu Mazozolu ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2006. gadā Sausnējas pagasts, apvienojoties ar Ērgļu un Jumurdas pagastiem, izveidoja Ērgļu novadu. 2021. gadā Ērgļu novadu iekļāva Madonas novadā.

Pieminekļi 
 Sestukalna astronomisko novērojumu punkts. 216,5 metrus augstajā Ziestu kalnā netālu no Ērgļu-Kokneses ceļa atrodas Strūves meridiāna loka ģeodēziskais punkts “Sestukalns”, kas ir iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.
 Piķa purva senkapi (Krievu sala)
 Vecpriekšēnu senkapi
 Priekšēnu pilskalns (Pumpiņkalns)
 Skudru pilskalns - kulta vieta
 Jākaiņu senkapi
 Liepkalnes baznīcas senkapi
 Baltavas viduslaiku pils

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas: Sidrabiņi (pagasta centrs), Sausnēja un Liepkalne.

Ievērojamas personības 
 Jānis Zālītis (1874—1919), latviešu sabiedriskais darbinieks, Krievijas Valsts domes deputāts, viens no latviešu strēlnieku bataljonu organizētājiem, pirmais Latvijas Republikas Apsardzības ministrs.
 Gunārs Placēns (1927) ir latviešu aktieris.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Cēsu apriņķis
Vidzeme
Madonas novada pagasti
Vestienas pagasts

Vestienas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā rietumos. Robežojas ar sava novada Bērzaunes, Aronas, Liezēres, Sausnējas, Ērgļu un Jumurdas pagastiem, kā arī Aizkraukles novada Vietalvas pagastu.

Daba 
Augstākie pauguri: Dravēnu kalns (282,7 m), Boķu kalns (276,8 m), Rizgu kalns (262,9 m), Brantu Egļu kalns (262,1 m), Spirukalns (260 m) un Silakalns (254,9 m).

Hidrogrāfija

Upes 
Veseta, Skaldupīte, Ļaudonīte, Lubeja, Aronīte, Miltupīte, Savīte, Virdzīte un Ilzīte.

Ezeri 
Kāla ezers (407 ha), Viešūrs (176 ha), Talejas ezers (79,7 ha), Salājs (44,4 ha), Sietnieku ezers (26,5 ha), Ilziņš (21,9 ha), Sudzārdiņš (12,8 ha) un Asmenītis.

Vēsture 
Vestienas pagasts izveidots apvienojot Vestienas, Tolkas, Devēnas un Viesienas muižu pagastus (1922. gadā Viesienas teritoriju atdalīja). 1935. gadā Madonas apriņķa Vestienas pagasta teritorija bija 102 km² un tajā dzīvoja 1772 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Vesetas un Vestienas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Vestienas ciems ietilpis Ērgļu (1949—1959) un Madonas (pēc 1959. gada) rajonos. Vestienas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Vējavas ciemu, 1968. gadā — Sausnējas ciema padomju saimniecības Vestiena teritoriju, 1977. gadā — daļu Bērzaunes ciema un daļu likvidētā Viesienas ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Vestienas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotas vietas ir Vestiena (pagasta centrs), Krasti un Tolka.

Ievērojamas personības 
 Jānis Priede (1874—1969), Latvijas brīvības cīņu dalībnieks, ģenerālis.
 Voldemārs Pūce (1906—1981), latviešu teātra un kinorežisors.

Saimniecība 
thumb|right|Vestienas pasta ēka

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Cēsu apriņķis
Vidzeme
Madonas novada pagasti
Lahemā nacionālais parks

Lahemā nacionālais parks () ir Igaunijā vecākais nacionālais parks, kas atrodas valsts ziemeļu daļā, pie Somu līča, 70 km austrumos no Tallinas. Parka platība ir 725 km², no tiem 250,9 km² jūrā.

Administrācija atrodas Palmses pilī, kur atrodas arī muzejs. Bez Palmses pils atjaunotas arī Sagadi pils un Vihulas pils.

Ārējās saites 

 Lahemā nacionālā parka mājaslapa
 Lahemā nacionālais parks

Igaunijas nacionālie parki
Harju apriņķis
Rietumviru apriņķis
Varakļānu pagasts

Varakļānu pagasts ir viena no Varakļānu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Varakļānu pilsētu un Murmastienes pagastu, Madonas novada Barkavas pagastu, Jēkabpils novada Atašienes pagastu, Preiļu novada Sīļukalna pagastu un Rēzeknes novada Dekšāru pagastu.

Daba 
Kopējā pagasta teritorija ir 99170 ha, no tiem meži aizņem 2870 ha, lauksaimniecības zeme 5357 ha.

Hidrogrāfija

Upes 
Strodauka

Cauri pagastam tek Kažauka, Malmuta, Teicija, Varakļānu strauts, Kažova un Brieža grāvis, pagastā atrodas daļa no Meirānu kanāla.

Vēsture 
Pirmās ziņas vēsturiskos dokumentos par Varakļānu pagastu ir no 1872. gada. 1935. gadā Rēzeknes apriņķa Varakļānu pagasta teritorija bija 290,6 km² un tajā dzīvoja 7582 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Atspuku, Bērzkalnieku, Dekšāres, Kristeļu, Maurānu, Strodu un Varakļānu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Varakļānu ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947-1949) un Varakļānu (1949-1956), Viļānu (1956-1962), Rēzeknes (1962-1963) un Madonas (pēc 1963. gada) rajonos. Varakļānu ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Bērzkalnieku ciema kolhoza «Gaišais ceļš» teritoriju, 1954. gadā — likvidētos Strodu un Maurānu ciemus. Varakļānu ciemu likvidēja 1956. gadā, teritoriju pakļaujot Varakļānu pilsētai kā Varakļānu lauku teritoriju. 1962. gadā padomju saimniecības «Varakļāni» teritoriju pievienoja Murmastienes ciemam, bet 1965. gadā likvidēto Stirnienes ciemu pievienoja Varakļānu lauku teritorijai. 1973. gadā Varakļānu ciemu atjaunoja, tā teritorijā iekļaujot Varakļānu lauku teritorijas kolhoza «Latgale» teritoriju. 1979. gadā Varakļānu ciemam pievienoja daļu Murmastienes ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Varakļānu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Varakļānu novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotas vietas ir Kokari (bijušais pagasta centrs) un Stirniene (Stiernine).

Ievērojamas personības 
 Konstantīns Strods-Plencinīks (1908—1999), bija latviešu rakstnieks, kurš rakstīja latviešu un latgaliešu valodā.

Saimniecība

Transports 
Cauri pagastam iet šoseja Jēkabpils-Rēzekne-Ludza-Krievijas robeža (A12), 1. šķiras autoceļš Madona-Varakļāni (P84) un dzelzceļa līnija Rēzekne - Krustpils, pagastā atrodas Stirnienes dzelzceļa stacija.

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Latgale
Varakļānu novada pagasti
 
Latvijas pilsētu lauku teritorijas
Miests

Miests ir neliela apdzīvota vieta, kuras iedzīvotāju vairums nodarbojas ar tirdzniecību un amatniecību, bet ne zemkopību un zveju.

Vēsture 
Miests kā tirgotāju un amatnieku pilsētiņas nosaukums ieviesās Polijas-Lietuvas kopvalsts teritorijā. Uzskata ka miesta vārds latviešu valodā ieviesies no lietuviešu valodas (), kas savukārt ir aizguvums no rutēņu valodas (). Ebreji miestus jidišā sauca par "štetliem" (pilsētiņām).

Pēc Latvijas valsts pasludināšanas daudzi miesti ieguva pilsētas tiesības, bet Latvijas PSR laikā vairākus agrākos miestus pārdēvēja par pilsētciematiem.

Mūsdienu Lietuvā par miestiem sauc kompaktas apdzīvotās vietas ar 500–3000 iedzīvotājiem, kurās ir atbilstoša sociālā infrastruktūra.

Miesti Latvijā

16. gadsimtā 
Rusova Livonijas hronikā 1577. gadā minētas šādas pilsētas un pilis ar miestiem ():

Ziņas par miestiem Livonijā savā grāmatā "Latvijas vēsture 1290—1500" ir apkopojis arī vēsturnieks Indriķis Šterns.

17. gadsimtā 

Miesti Latvijā 1629. gadā pēc Altmarkas pamiera:
 Kurzemes hercogistē un Piltenes novadā: Durbe, Saka, Skrunda, Saldus, Talsi, Sabile, Kandava, Engure, Tukums, Sloka, Dobele, Alsunga, Nīgrande, Mežotne, Baldone, Nereta, Birži, Subate, Ilūkste;
 Zviedru Vidzemē: Sigulda, Rauna, Smiltene, Alūksne;
 Poļu Vidzemē: Viļaka, Ludza, Rēzekne.

Kurzemes hercogistes miesti līdz 1642. gadam: Grobiņa, Alsunga, Durbe, Ilūkste, Kandava, Pabērzi, Sabile, Tukums, Jaunjelgava, Saldus, Subate, Talsi, Dobele, Vilkumiests.

18.—19. gadsimtā 

1784. gadā minēts Varakļānu miests. 1785. gadā miesta tiesības piešķīra Slokai, 1824. gadā Līvāniem, 1825. gadā Kārsavai, pirms 1828. gada Preiļiem ap 1830. gadu Gostiņiem, 1834 gadā Sasmakai, 1895. gadā Strenčiem. Pie Daugavpils 19. gadsimta sākumā bija izveidojies Jeruzalemes miests, ko nojauca, būvējot cietoksni, bet 19. gadsimta beigās — Zemgales miests, ko vēlāk apvienoja ar Grīvu.

19. gadsimta beigās Vidzemē miestu tiesības bija Ainažiem, Alūksnei, Bolderājai, Mazsalacai, Rūjienai un Salacgrīvai. Lejasciems, Koknese, Ļaudona, Madliena, Nītaure, Pļaviņas, Skrīveri, Smiltene saukti par miestiņiem.

20. gadsimtā 

Latvijā 1920. gadā bija šādi miesti:
 Kurzemē un Zemgalē: Dobele, Šenberga, Baldone, Vecauce, Talsi, Dundaga, Sasmaka, Kandava, Sabile, Piltene, Saldus, Saka, Durbe, Grīva, Subate, Aknīste;
 Vidzemē: Ķemeri, Ogre, Skrīveri, Stukmaņi, Sigulda, Ligatne, Birži, Kauguri, Ainaži, Smiltene, Karlauka, Salacgrīva, Mazsalaca, Rūjiena, Alūksne, Vecgulbene, Lejasciems un Rīgas priekšpilsētas: Zasulauks, Sarkandaugava, Mīlgrāvis, Bolderāja;
 Latgalē: Glazmanka, Krustpils, Līvāni, Nīcgale, Līksna, Krāslava, Višķi, Antonopole, Balvi, Baltinova, Korsovka, Preiļi, Varakļāni.

1921. gadā miesta tiesības piešķīra Opei un Vecaucei, 1926. gadā — Balviem.

Atsauces 

Apdzīvoto vietu veidi
Piedrujas pagasts

Piedrujas pagasts ir viena no Krāslavas novada administratīvajām teritorijām tā dienvidaustrumos, Daugavas labajā krastā Baltkrievijas pierobežā. Robežojas ar sava novada Indras, Kalniešu un Kaplavas pagastiem, kā arī Baltkrievijas Vitebskas apgabala Verhņadzvinskas rajonu.

Daba 
Atrodas Latgales augstienes dienvidu malā, lielāko daļu aizņem Augšzemes pazeminājums, ziemeļrietumu malā — Dagdas pauguraine. Augstākā vieta pagastā — Ostrovokas kalns pagasta ziemeļrietumos — 159,6 m vjl. Iespaidīgākais un galvenais dabas elements pagastā ir varenā Daugavas ieleja ar terasēm un pieteku gravām.

Hidrogrāfija 
Upes:
 Daugava
 Černija
 Indrica
 Rosica
 Savica
 Krutovka
 Ļipka
 Marku upīte

Ezeri:
Pagastā vairāki nelieli ezeri:
 Makņu ezers (6,4 ha)
 Kaloda (6 ha)

Vēsture 
Pēc miera līguma ar Krieviju noslēgšanas 1920. gada augustā Pridruiskas (Piedrujas) pagasts (Придруйская) un daļa Suškovas pagasta (Сушковская; ), kas arī tika piedalīta pagastam, no Drisas apriņķa tika pievienoti Daugavpils apriņķim Latvijā.

Muižas 
Pēc 1920. gada agrārās reformas toreizējā Piedrujas pagasta teritorijā esošās muižas tika sadalītas jaunsaimniecībās:
 Baļbinovas muiža (499 ha) — 53 vienībās,
 Marku muiža ar Pugačova foļvarku (487 ha) — 36 vienībās,
 Voiceļevas muiža (454 ha) — 36 vienībās,
 Saveiku muiža (316 ha) — 15 vienībās,
 Kuļbovas muiža ar Grigu foļvarku (288 ha) — 17 vienībās,
 Dvorčānu muiža (234 ha) — 8 vienībās,
 Ogorodu muiža (214 ha) — 8 vienībās,
 Pundu foļvarks (130 ha) — 3 vienībās,
 Polujevas foļvarks (111 ha) — 16 vienībās,
 Piedrujas muiža (72 ha) — 163 vienībās,
 Indras muiža (54 ha) — 123 vienībās,
 Pelšu muiža (32 ha) — 2 vienībās,
 Domopoles foļvarks (27 ha) — 5 vienībās,

Vēlāko administratīvo pārmaiņu dēļ tagadējā Piedrujas pagasta teritorijā atrodas bijušās Piedrujas muižas, Dvorčānu muižas un Marku muižas centri.

1935. gadā Daugavpils apriņķa Piedrujas pagasta platība bija 164,86 km² un tajā dzīvoja 6793 iedzīvotāji. 1939. gadā to pārdēvēja par Indras pagastu.

Teritoriālās izmaiņas 
1945. gadā Indras pagastā izveidoja Dvorčānu, Indras, Ķeļavas, Kuzmiņu, Piedrujas un Voicuļevas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Krāslavas rajona Piedrujas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Dvorčānu ciemu.

1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Piedrujas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Krāslavas novadā. Tagadējais Piedrujas pagasts aizņem bijušā Piedrujas (Indras) pagasta dienvidu daļu.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Piedruja (pagasta centrs), Aleksandrova, Lupandi.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Latgale
Krāslavas novada pagasti
Pildas pagasts

Pildas pagasts ir viena no Ludzas novada administratīvajām teritorijām tā vidienē. Robežojas ar sava novada Ņukšu, Isnaudas, Nirzas un Rundēnu pagastiem, kā arī Rēzeknes novada Kaunatas pagastu.

Daba 
Atrodas Latgales augstienes vidusdaļā, Rāznavas pauguraines austrumu daļā. Augstākā vieta ir pagasta dienvidu daļā - 222,3 m vjl.

Hidrogrāfija

Upes 
 Ilža (arī Pildas upe, augštecē — Robežniece, Rūbežneica)
 Auneja
 Porkaļu upīte
 Līdūkšņa

Ezeri 

Pagastā ap 30 ezeru, lielākie:
 Līdūkšņa ezers (95,5 ha)
 Lielais Kūrmas ezers (83,8 ha)
 Mazais Kūrmas ezers (59,8 ha)
 Rogaižas ezers (58 ha)
 Porkaļu ezers (48,5 ha)
 Garais Snidzins (36 ha)
 Brodaižas ezers (35 ha)
 Vorcu ezers (24 ha)
 Šķirpānu ezers (15,9 ha)
 Rancānu ezers (13,8 ha)
 Lielais Filantmuižas ezers (12,3 ha)
 Ostrovas ezers (10,1 ha)

Vēsture 
1920. gada zemes reformas laikā Pildas muižu (Pyłda) sadalīja 57 vienībās 571 ha kopplatībā, Filandes muižu (Filut-Muyża) 58 vienībās 505 ha kopplatībā, Kurmas muižu (Kurma) ar Poļaku foļvarku (pusmuižu) 48 vienībās 416 ha kopplatībā, Restmuižu (Restmuyża) 65 vienībās 415 ha kopplatībā, Uškacova muižu 34 vienībās 373 ha kopplatībā, Martuševas muižu (Martiszowa) 51 vienībā 290 ha kopplatībā, Bradaižu muižu (Bradaiż) 26 vienībās 289 ha kopplatībā, Juzefinovas muižu 33 vienībās 277 ha kopplatībā, Zaķišjes muižu 9 vienībās 207 ha kopplatībā, Rogaižu muižu (Rogajsz) 17 vienībās 190 ha kopplatībā, Vitkupovas muižu 26 vienībās 190 ha kopplatībā, Pracepoles muižu 43 vienībās 176 ha kopplatībā, Locovas foļvarku (pusmuižu) 11 vienībās 171 ha kopplatībā, Ņukšu muižu (Niukszi) 39 vienībā 154 ha kopplatībā, Zuzanpoles foļvarku 9 vienībās 110 ha kopplatībā, Antoslavas muižu 10 vienībās 90 ha kopplatībā, Bismuižu muižu 6 vienībās 44 ha kopplatībā, Gajevas muižu 6 vienībās 42 ha kopplatībā, Mazo Breidaku foļvarku 2 vienībās 40 ha kopplatībā, Romantoslavas foļvarku 3 vienībās 34 ha kopplatībā, Antonovkas muižu 7 vienībās 27 ha kopplatībā, Kovaļku foļvarku 4 vienībās 24 ha kopplatībā, Bivlevščiznu 1 vienībā 22 ha kopplatībā, Trikutovas foļvarku 1 vienībā 18 ha kopplatībā, Rekovas foļvarku 1 vienībās 2 ha kopplatībā.

1935. gadā Ludzas apriņķa Pildas pagasta platība bija 188,1 km² un tajā dzīvoja 7527 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Brodaižu, Eglāju, Nukšas, Ostrovas, Pildas un Pureņu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ludzas rajona Pildas ciemam 1956. gadā pievienoja likvidēto Brodaižu ciemu un daļu Zilupes rajona padomju saimniecības «Komunārs» teritorijas. 1958. gadā padomju saimniecības «Komunārs» 5. un 6. nodaļas teritoriju pievienoja Eglāju ciemam. 1975. gadā pievienoja daļu likvidētā Lūrupu ciema.1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Pildas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ludzas novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Pilda (pagasta centrs), Brodaiža, Gajeva, Tjapši.

Ievērojamas personības 
 Anatolijs Gorbunovs (1942), latviešu politiķis.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Latgale
Ludzas novada pagasti
Jānis Birks

Jānis Birks (dzimis  Rīgā) ir latviešu ārsts un politiķis. Laikā no 2007. līdz 2009. gadam viņš bija Rīgas domes priekšsēdētājs. Pārstāvējis partiju "Tēvzemei un Brīvībai/LNNK", kas šobrīd ir iekļāvusies Nacionālajā apvienībā.

J. Birks ir beidzis Rīgas Medicīnas institūta Ārstniecibas fakultāti, anesteziologs-reanimatologs. Pēc augstskolas beigām 1980. gadā sācis darbu Gaiļezera slimnīcā, strādājis arī Rīgas 1. slimnīcā, bijis pasniedzējs medicīnas skolā. No 1992. līdz 2005. gadam viņš bija Baseina slimnīcas, vēlākā Latvijas Jūras medicīnas centra vadītājs (viņš ir arī viens no tā īpašniekiem, ticis iekļauts Latvijas miljonāru sarakstos).

Politiskā darbība 
2001. gadā pirmo reizi ievēlēts Rīgas domē, kur darbojās kā TB/LNNK frakcijas vadītājs. 2004. gadā nesekmīgi kandidēja Eiropas Parlamenta vēlēšanās. 2005. gadā atkārtoti ievēlēts Rīgas pašvaldībā, ievēlēts par domes priekšsēdētāja Aivara Aksenoka (JL) vietnieku. No 2006. gada J. Birks bija arī partijas TB/LNNK priekšsēdētāja vietnieks.

2007. gadā pēc A. Aksenoka atbrīvošanas no Rīgas mēra amata, J. Birks kā jaunās valdošās koalīcijas pārstāvis tika ievēlēts viņa vietā. Domes priekšsēdētāja amatu viņš ieņēma līdz sasaukuma beigām 2009. gadā. Pašvaldības vadītāja darbības laikā J. Birka darba stils būtiski neatšķīrās no priekšgājējiem. Dažādās pašvaldības struktūrās pret valdošajai koalīcijām lojālākiem tika nomainīti vadošie darbinieki, tai skaitā amatu zaudēja iepriekšējā mēra partijas biedrs pilsētas izpilddirektors Ēriks Škapars (JL), kura vietā ievēlēja Andri Grīnbergu.

2009. gada pašvaldību vēlēšanās J. Birka pārstāvētais TB/LNNK saraksts neiekļuva Rīgas domē (pirmo reizi pašvaldībā netika ievēlēts esošā mēra pārstāvētais politiskais spēks). Pēc šīs neveiksmes J. Birks aktīvā politikā kļuva mazāk pamanāms, tomēr 2011. gadā, kad TB/LNNK iekļāvās jaunā politiskajā partijā viņš kļuva par Nacionālās apvienības valdes locekli.

Politikā darbojies arī J. Birka dēls Mārtiņš Birks, kurš tāpat pārstāvēja TB/LNNK.

Atsauces 

1956. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas mediķi
Rīgas domes deputāti (2001—2005)
Rīgas domes deputāti (2005—2009)
Rīgas pašvaldības vadītāji
Rīgas Medicīnas institūta absolventi
Ērgļu HES

Ērgļu HES ir hidroelektrostacija, kas atrodas Ērgļos uz Ogres upes 133,5 km attālumā no ietekas Daugavā. Tā uzsāka darbību 1924. gadā, bet atjaunoja 1996. gadā. HES ir uzstādīti 4 ģeneratori, uzstādītā jauda ir 361 kW. HES nodarbināti astoņi darbinieki. Sākotnēji HES bija uzstādītas divas turbīnas ar kopējo jaudu 165 kW.

Ērgļu HES tehniskie dati 
 Jauda: 361 kW
 Kopējais hidroagregātu skaits: 4
 Hidroagregātu tips: "Kaplāna" turbīnas (t.sk. viena ar dubulto regulēšanu)
 Aprēķina caurplūdums: 11,2 m3/s

Atsauces

Ārējās saites 

Hidroelektrostacijas Latvijā
Ērgļi
Jauda

Jauda — fizikāls lielums, kas raksturo veikto darbu noteiktā laika periodā. Ar jaudu saprot arī sistēmas enerģijas izmaiņas (iegūšanas vai patērēšanas) ātrumu. Parasti jaudu apzīmē ar burtu  vai .
Jaudas definīcijas formula

Mērvienības 

SI jaudas mērvienība ir vats.

Dažkārt tehnikā jaudu joprojām mēra arī zirgspēkos (zs). 1 zirgspēks aptuveni ir 735 vati.

Mehāniskā jauda 

Jebkurš spēks, kas darbojas uz kustīgu ķermeni, veic mehānisku darbu. Jaudu šādā gadījumā nosaka pēc formulas:

F — spēks, v — ātrums,  — leņķis starp ātruma un spēka vektoriem.

Elektriskā jauda 

Ar elektrisko jaudu saprot elektromagnētiskās enerģijas pārveidošanas vai patērēšanas ātrumu elektriskās ierīcēs.

Momentānā elektriskā jauda 

Momentānā jauda, kas izdalās uz elektriskās ķēdes elementa, ir vienāda ar momentānās strāvas un momentānā sprieguma reizinājumu:

Ja ķēdes elements ir rezistors ar pretestību R, tad

Līdzstrāvas jauda 

Tā kā līdzstrāvas spriegums un strāvas stiprums ir pastāvīgi un momentānie spriegumi un strāvas ir vienādas jebkurā laika momentā, tās aprēķina pēc formulām:

Maiņstrāvas jauda 

Izšķir aktīvo un reaktīvo maiņstrāvas jaudu.

Maiņstrāvas aktīvā jauda 

Sinusoidālas maiņstrāvas vidējā jauda:

;   

I un U — strāvas stipruma un sprieguma amplitūdas vērtības;

Ief un Uef — strāvas un sprieguma vidējās kvadrātiskās jeb efektīvās vērtības;

 — fāzu nobīde starp strāvu un spriegumu.

Koeficientu  sauc par jaudas koeficientu.

Maiņstrāvas reaktīvā jauda 
Raksturo enerģijas apmaiņu starp elektriskās ķēdes induktīvajiem un kapacitatīvajiem elementiem un barošanas avotu.

Reaktīvo jaudu mēra reaktīvajos voltampēros.

Maiņstrāvas pilnā jauda 

Maiņstrāvas pilno jeb šķietamo jaudu izsaka ar sprieguma un strāvas efektīvo vērtību reizinājumu un mēra voltampēros.
Lietderības koeficients n=cosф

Skatīt arī 

 Darbs
 Laiks

Fizikāli lielumi
Kalvu ezers

Kalvu ezers ir nosaukums, kādā var saukt šādus Latvijas ezerus:

 Kalvenes ezers - ezers Talsu rajona Ģibuļu pagastā
 Lauteres ezers - ezers Madonas rajona Aronas pagastā
Piltenes pagasts

Piltenes pagasts ir viena no Ventspils novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā, Ventas labajā krastā. Robežojas ar sava novada Tārgales, Ugāles, Zlēku un pa Ventu ar Vārves un Ziru pagastiem.

Daba 
Atrodas Piejūras zemienes Ventavas līdzenumā. Austrumu malā sākas Kursas zemienes Ugāles līdzenums. Augstākā vieta pagastā - iekšzemes kāpu grēdas - Pērkoņkalni un Šķībie kalni, augstums sasniedz 45 metrus vjl.

Hidrogrāfija

Upes 
 Venta
 Cērsupes strauts
 Vecventa (Ventas vecupe)
 Vēždūka
 Vārzava

Ezeri 
 Vecventas ezers (7,5 ha, Ventas vecupe)

Purvi 
 Piltenes purvs (386 ha)

Vēsture 
Mūsdienu Piltenes pagasta teritorijā vēsturiski atradās Gārzdes muiža (Gut Garsden, Gārzde), Lagzdienas muiža (Gut Laxdienen, Lagzdiena),  Ūdrandes muiža (Gut Udrennen, uz rietumiem no Ūdrandes).

1935. gadā Ventspils apriņķa Piltenes pagasta platība bija 126 km² un tajā dzīvoja 1038 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Piltenes un Rapatu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Ventspils rajona Piltenes ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Gārzdes ciemu. Piltenes ciemu likvidēja 1956. gadā, teritoriju pievienoja Piltenes pilsētai, izveidojot Piltenes lauku teritoriju. 2009. gadā Pilteni ar lauku teritoriju iekļāva Ventspils novadā. 2010. gada 28. janvārī Piltenes lauku teritoriju reorganizēja par atsevišķu administratīvo teritoriju un pārdēvēja par Piltenes pagastu.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas 
Kopā ar Piltenes pilsētu

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Ūdrande, Landze, Gārzde, Karaļciems.

Ievērojamas personības 
 Johans Augusts Teodors Kalmeijers (1809—1859) — mācītājs un vēsturnieks.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Kurzeme
Ventspils novada pagasti
 
Latvijas pilsētu lauku teritorijas
Piltene
Bosnijas ejālets

Bosnijas ejālets (arī Bosnijas province vai Bosnijas pašāliks, osmaņu turku: Eyâlet-i Bosna) bija vistālākais Osmaņu impērijas novads rietumos, kas atradās tagadējās Bosnijas un Hercegovinas teritorijā. Osmaņu impērijā Bosnija līdz 1580. gadam bija sandžaks, bet pēc tam to pārveidoja par pašāliku un iedalīja vairākos sandžakos.

17. gs. vidū, kad Bosnijas pašāliks bija lielākajā tā teritorijā, tas aptvēra visu mūsdienu Bosnijas un Hercegovinas teritoriju, kā arī mūsdienu Horvātijā esošo Slavoniju, Liku un Dalmāciju. Bosnijas pašāliks sastāvēja no astoņiem sandžakiem un 29 karaspēka posteņiem:

 Požegas sandžaks (2 posteņi);
 Bosnijas sandžaks (7 posteņi);
 Bihačas sandžaks (4 posteņi);
 Likas sandžaks (7 posteņi);
 Klisas sandžaks (4 posteņi);
 Zvornikas sandžaks;
 Cernikas sandžaks.

Turpinoties Osmaņu impērijas kariem Eiropā, teritorija pamazām saruka. Pēc Karlovicas līguma noslēgšanas Bosniju iedalīja četros sandžakos un 12 posteņos. Pirms Passarovicas līguma noslēgšanas, galvenokārt pie robežas, tika izvietoti 28 posteņi. Sākotnējais Bosnijas administratīvais centrs bija Sarajeva (Saraybosna, 1463—1583 un 1851—1878), Banjaluka (1583—1686) un Travnika (1686—1851).

Osmaņu impērijas administratīvais iedalījums
Bosnijas un Hercegovinas vēsture
Serbijas vēsture
Melnkalnes vēsture
Horvātijas vēsture