joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Juris Ziemelis

Juris Ziemelis (1941-1988) bija latviešu nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, disidents, vairāk nekā pusi no savas dzīves (24 gadus) bija politieslodzītais.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1941. gada 17. maijā Bārbeles pagasta Kauķu mājās Mārtiņa un Annas Ziemeļu ģimenē. Mācības uzsāka Bārbeles pamatskolā, bet 1949. gada 25. martā kopā ar ģimeni tika deportēts uz Omskas apgabalu Sibīrijā.
1957. gada 11. janvārī atgriezās Latvijā, dzīvoja tēva māsas mājās "Bērzniekos". Mācījās Bauskas 2. vidusskolā, nodibināja jauniešu grupu, kas plānoja Bauskas centrā uzvilkt Latvijas karogu. 1958. gada 6. novembrī viņu apcietināja un pēc trīs mēnešu pratināšanām 1959. gada 23. janvārī notiesāja uz diviem gadiem ieslodzījumā par pretpadomju aģitāciju, neatļautu ieroča glabāšanu, gatavošanos izplatīt pretpadomju lapiņas un uzvilkt buržuāziskās Latvijas karogu. Ieslodzījumu pavadīja Cēsu nepilngadīgo kolonijā un soda nometnē Mordovijā. Pēc atbrīvošanas 1959. gada septembrī strādāja par būvstrādnieku "Balttransstroj" iecirknī Igaunijā.
1960. gada 28. septembrī viņu atkārtoti apcietināja par ieroču glabāšanu un pretpadomju grupas veidošanu kopā ar Jadzeviču, Masuli un Krūkliņu. Tiesa 1961. gada 17. februārī J. Ziemelim piesprieda 15 gadu brīvības atņemšanu par pretpadomju darbību, ko viņš pavadīja Vladimiras, Mordovijas, Permas cietumos un politieslodzīto nometnēs.

Pēc atgriešanās Latvijā 1975. gada septembrī viņš ar nopietniem veselības traucējumiem dzīvoja Bārbelē un strādāja par būstrādnieku vietējā kolhozā. VDK aģenti "Ozols" un "Pols" ziņoja, ka J. Ziemelis kopā ar G. Astru, I. Cālīti, I. Žukovski, V. Kalniņu, E. Prauliņu, E. Danni un J. Pūpolu pulcējušies pie Ernesta Laumaņa kapa Rīgas 2. Meža kapos. 1979. gada augustā kā viens no 45 baltiešiem parakstīja protesta dokumentu, ko dēvē arī par "Baltijas memorandu" vai "Baltijas hartu". 1979. gada 26. oktobrī atbrīvots no darba kolhozā un pārcēlās pie sievas Benitas Ziemeles uz dzīvi Rīgā. Šajā gadā viņš kļuva par PBLA informācijas biroja līdzstrādnieku, J. Ziemeli mēģināja savervēt arī par VDK aģentu.

1987. gada pavasarī Rolands Silaraups uzaicināja J. Ziemeli pievienoties Latvijas cilvēktiesību aizstāvēšanas grupai Helsinki-86. Pirmo reizi publiski uzstājās 1987. gada 14. jūnija demonstrācijā Bastejkalnā, vēlāk aktīvi darbojās LTF dibināšanas komitejā un pirmajā kongresā 1988. gada oktobrī. 1988. gada 23. augustā un 18. novembrī teica runas demonstrācijās pie Brīvības pieminekļa.
Miris Rīgā no vēža komplikācijām 47 gadu vecumā 1988. gada 28. decembrī. 1989. gada 3. janvārī vairāki tūkstoši cilvēku pavadīja viņu aizsaulē. Jura Ziemeļa kapu draugi aizbēra ar rokām.
2003. gada 14. martā pēc nāves apbalvots ar Lietuvas Vīta ordeņa Virsnieka krustu par 1979. gada Baltiešu memoranda parakstīšanu. 2008. gadā viņa tuvinieki ierosināja Rīgas domei nosaukt kādu no ielām Jura Ziemeļa vārdā.

Ārējās saites 
 Jura Ziemeļa biogrāfija

Atsauces 

1941. gadā dzimušie
1988. gadā mirušie
Bauskas novadā dzimušie
Disidenti
Latvijas cilvēki
Rīgas Meža kapos apbedītie
Jurijs Daņilovičs

Jurijs (Georgijs) Daņilovičs (; dzimis 1281. gadā, miris ) bija Maskavas kņazs no 1303. līdz 1325. gadam, Vladimiras lielkņazs no 1318. līdz 1322. gadam un Novgorodas kņazs no 1322. līdz 1325. gadam.

Jurijs Daņilovičs bija pirmā Maskavas kņaza, Aleksandra Ņevska jaunākā dēla Daniila Aleksandoviča (1261-1303) vecākais dēls. Pirms tam pārvaldot Perejaslavu, pēc tēva nāves sāka valdīt Maskavā. Cīnījās par ietekmi ar Tveras kņazu, no 1305. līdz 1318. gadam - Vladimiras lielkņazu Mihailu Jaroslaviču. 1318. gadā Jurijs Daņilovičs tika iecelts par Vladimiras liekņazu, kad Zelta Ordas hans Uzbeks, izsauca Mihailu Jaroslaviču uz Jauno Saraju un pavēlēja to sodīt ar nāvi. 1317. gadā apprecēja hana Uzbeka māsu Končaku.

1321. gadā Jurijs Daņilovičs nenodeva Tverā iekasētās nodevas Ordai, tapēc Uzbeks 1322. gadā par Vladimiras lielkņazu iecēla Tveras kņazu Dmitriju Bargās Acis. Jurijs Daņilovičs tikmēr devas uz Novgorodu, kur ieņēma kņaza troni. 1232. gadā viņs nodibināja Orešekas cietoksni un noslēdza Orehovas miera līgumu ar Zviedriju. 1325. gadā Jurijs Daņilovičs ieradās Zelta Ordā, kur to strīdā nogalināja Dmitrijs Bargās Acis.

Ārējās saites 

Vladimiras lielkņazi
Maskavas kņazi
Rurika dinastija
1281. gadā dzimušie
1325. gadā mirušie
Cipardati

Cipardati jeb digitālie dati () ir informācija, ko var pārraidīt kā impulsu jeb signālu plūsmu, kurā signāls atbilsts ciparam viens, bet signāla trūkums — ciparam nulle. Pārraidāmā informācija tiek kodēta ar ciparu nulle un viens bezgalīgi daudzām kombinācijām ar šo ciparu virknēm.

Atbilstošie impulsi var būt, piemēram, elektriski vai optiski gaismas impulsi. Tos pārraida pa kabeļu vai bezkabeļu tīkliem. Gaismas impulsus pārvada pa speciāliem optiskās šķiedras kabeļiem, pa kuriem lielu daudzumu informācijas var droši un bez zudumiem pārvadīt lielā attālumā.

Atsauces
Latvijas Radio 5

Latvijas Radio 5 — Pieci.lv ir Latvijas Radio nacionālās apraides sabiedriskā radiostacija jauniešu auditorijai. Latvijas Radio 5 — Pieci.lv ir jauniešu sabiedriskais medijs, kas apvieno subkultūru, dzīvesstila un arī informācijas viedokļu līderus, tādējādi veidojot sabiedriskā medija platformu, piedāvājot izklaidējošu, izglītojošu un informējošu saturu. Tīkls sastāv no deviņām tikai internetā dzirdamām stacijām (5 no kanāliem arī DAB+ apraidē Rīgā) un vienas valsts mēroga FM stacijas.

 Latvijas Radio 5 – Pieci.lv pirmo reizi piedalījās un ieguva pirmo vietu Eiropas Radio čempionātā, kas norisinājās Milānā. Šī ir pirmā radiostacija no Latvijas, kas ieguvusi čempiona titulu. Čempionātā Pieci.lv pārstāvēja Toms Grēviņš un Marta Līne.

Vēsture 
Par Latvijas Radio 5 izveidi tika paziņots 2013. gada 14. jūlijā. Pirmā stacija, kas uzsāka darbu, bija Pieci Koncerti, kura ekskluzīvi atskaņoja ierakstus no tā gada Positivus festivāla Salacgrīvā. 2014. gada 31. martā Pieci.lv uzsāka apraidi 93,1 megaherca (MHz) FM frekvencē.

Latvijas Top 40 

2015. gada 11. janvārī pirmoreiz ēterā izskanēja Arta Volfa vadītais Latvijas Top 40. Šis tops tiek veidots apkopojot Latvijā populārāko Top 40 formāta radiostaciju (European Hit Radio, Radio SWH, Star FM, Capital FM un Pieci.lv) iknedēļas airplay datus un klausītākās dziesmas Spotify, Deezer un Draugiem.lv mūzikas straumēšanas pakalpojumos.

Kanāli 
Pieci.lv tiešsaistē un mobilajā lietotnē piedāvā vairākus kanālus
 Pieci Latvieši — kanāls, kurā skan mūzika tikai latviešu mūziķu izpildītas dziesmas.
 Pieci Hiti — kanāls, kurā skan šī brīža populārākā mūzika.
 Pieci Rīti — kanāls, kurā visas dienas garumā var klausīties pieci.lv rīta programmas atkārtojumus.
 Pieci Atklājumi — kanāls, kurā skan topošie hiti.
 Pieci Latgalieši — kanāls, kurā skan latgaliešu radīta mūzika.
Krimināli Ekselents Radio — kanāls, kurā skan latviešu estrādes "zelta" skaņdarbi no 20. gadsimta 70.-80. gadiem.
Pilnīgs Simts — kanāls, kurā skan 100 nozīmīgākās latviešu dziesmas.

Apraide

Skatīt arī 
 Dod pieci
 Latvijas Radio

Atsauces

Ārējās saites 
 
 
 
 
 
 

Latvijas Radio
Latvijas radio stacijas
Marks Hemils

Marks Ričards Hemils (; dzimis ) ir amerikāņu aktieris, balss aktieris un rakstnieks.

Vislabāk pazīstams ar Lūka Debesgājēja lomu "Zvaigžņu karu" oriģinālajā triloģijā — "Jaunā cerība", "Impērija dod atbildes triecienu" un "Džedu atgriešanās", par lomu otrajā un trešajā triloģijas filmā saņēmis Saturna balvu kā labākais aktieris. Marks Hemils Debesgājēja lomu saglabāja arī "Zvaigžņu karu" trešajā triloģijā. Tāpat ir filmējies 1980. gada filmā The Big Red One. Nākamajās desmitgadēs kļuvis par pazīstamu balss aktieri, ieskaņojis arī Džokeru vairākās Betmena filmās, televīzijas seriālos un videospēlēs.

Atsauces

Ārējās saites 

1951. gadā dzimušie
Kalifornijā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
Hobits: Piecu armiju kauja

"Hobits: Piecu armiju kauja" () ir 2014. gada ASV fantāzijas piedzīvojumu filma, kuras režisors ir Pīters Džeksons.

Šī ir trešā un pēdējā daļa "Hobita" filmu sērijā, kuras sižets veidots pēc Džona Ronalda Rūela Tolkīna romāna "Hobits". Filmā galvenās lomas attēlo Ians Makellens, Martins Frīmens, Ričards Armitedžs, Evandželīna Lilī, Lī Peiss, Lūks Evanss, Benedikts Kamberbačs, Džeimss Nesbits, Kens Skots, Keita Blanšeta, Jans Holms, Kristofers Lī, Hugo Vīvings, Orlando Blūms.

Filmas pirmizrāde notika  Londonā.

Atsauces

Ārējās saites 
 

2014. gada filmas
ASV filmas
Apvienotās Karalistes filmas
Jaunzēlandes filmas
Fantāzijas piedzīvojumu filmas
Viduszeme
Pītera Džeksona filmas
Sestais prāts

"Sestais prāts" () ir 1999. gada amerikāņu pārdabiskais trilleris, kura režisors ir M. Naits Šjamalans.

Filma ir stāsts par mazu bērnu (attēlo Heilijs Džoels Osments), kas spēj redzēt un sarunāties ar mirušajiem, un viņa psihologu (attēlo Brūss Viliss). "Sestais prāts" ir saņēmis pozitīvas kritiķu atsaukmes. Kritiķi visvairāk ir novērtējuši Osmenta un Vilisa tēlojumu, filmas atmosfēru un negaidītās filmas beigas. Filma tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai sešās nominācijās, tai skaitā labākās filmas kategorijā, tomēr balva netika iegūta nevienā no nominācijām.

Atsauces

Ārējās saites 

1999. gada filmas
ASV filmas
M. Naita Šjāmalāna filmas
Konventa sēta

Konventa sēta ir ēku komplekss Rīgā, Latvijā. Atrodas Kalēju ielā 9/11 starp Kalēju un Skārņu ielu. Kopējā platība sasniedz 260 m. Ēku komplekss ir valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Viens no vissenākajiem kvartāliem Rīgā.

Sākotnēji Konventa sētas vietā atradusies 13. gadsimtā celtā Zobenbrāļu ordeņa pils, ko rīdzinieki sagrāva Livonijas pilsoņu kara laikā 1297. gadā. 14. gadsimtā šeit tika pārcelts Svētā Gara konvents, no kurienes arī cēlies Konventa sētas nosaukums. Te atradās arī Kampenhauzena un Pelēko māsu patversme. 17. gadsimta beigās ierīkota tā sauktā Svētā Gara pasāža — caurbrauktuve no Kalēju uz Skārņu ielu. 18.—19. gadsimtā tika uzceltas vairākas noliktavas, ēkas. Tika saglabāta Rīgas Svētā Jura baznīca — Zobenbrāļu ordeņa pils kapela. 20. gadsimta 90. gados notika restaurācija.

Pašlaik Konventa sētā atrodas viesnīca "Konventa sēta", Rīgas Porcelāna muzejs, dažādi veikali, restorāni, bāri.

Atsauces

Ārējās saites 

  
 "Cita Rīga"

Celtnes un būves Rīgā
Kaķu nams

Kaķu nams ir ēka Rīgā, Latvijā. Atrodas Meistaru ielā 10, pie Līvu laukuma pretī Lielās ģildes ēkai.

Vēsture 
Ēka celta jūgendstilā 1909. gadā kā dzīvojamā un biroju ēka pēc arhitekta Frīdriha Šefela projekta.

Teiksmas par kaķiem 
Ēkas celtnieks — bagāts latviešu tirgotājs — bijis apvainojies, jo netika uzņemts Lielajā ģildē. Tāpēc uz ēkas tika uzlikti divi kaķi, kuru astes pavērstas pret Lielās ģildes ēku. Kaķi tika pavērsti uz otru pusi pēc izraisītā skandāla un tam sekojošās tiesas prāvas. Pēc citas versijas kaķi pavērsti pret Rīgas domi (kas tobrīd atradusies tajā pašā virzienā, kur Lielā ģilde), jo ēkas īpašniekam bija strīds ar domi.
Pēc būvkalēju meistara P. Laumaņa stāstītā viņu esot nolīguši uz jumta uzlikt kaķus par 25 rubļiem gabalā. Par kaķu kalēju uzskatīts Mazās Ģildes kalējs A. Bormanis. Lielā Ģilde ar kaķiem nav bijusi apmierināta, jo kaķi saslējuši astes kā uz pašu nelabo, un iesūdzējusi namīpašnieku tiesā. Prāvu pārtraucis tikai Pirmā Pasaules kara sākums 1914. gadā.

Atsauces

Ārējās saites 

 "Cita Rīga"

Celtnes un būves Rīgā
Veiko Spolītis

Veiko Spolītis (dzimis  Rīgā) ir igauņu-latviešu izcelsmes Latvijas izglītības darbinieks un politiķis. Bijis 12. Saeimas deputāts, ievēlēts no partijas "Vienotība".

Biogrāfija 
Spolītim ir divas dzimtās valodas: latviešu un igauņu valoda.

1989. gadā pabeidzis mācības Rīgas 25. vidusskolā. Augstāko izglītību ieguvis Tartu Universitātē, kur 1996. gadā Sociālo zinātņu fakultātē ieguvis bakalaura grādu politikas zinātnē. Maģistra grādu ieguvis 1997. gadā Budapeštas Centrāleiropas universitātes Starptautisko attiecību fakultātē un maģistra grādu vēsturē 2003. gadā Ženēvas universitātes Starptautisko attiecību institūtā. Studiju laikā kļuvis par igauņu studentu korporācijas Revelia biedru.

No 1998. līdz 2000. gadam bijis Civic Education Project Baltijas valstu biroja direktors, 1998. gadā kļuvis par lektoru Rīgas Stradiņa universitātes Eiropas studiju fakultātē (līdz 2010. gadam). 2000. gadā darbojies īpašu uzdevumu ministrijā sadarbībai ar ārvalstu finanšu institūcijām par ekspertu. No 2003. līdz 2005. gadam bijis izglītības speciālists Collège du Léman starptautiskajā skolā Šveicē.

2005. gadā kļuvis par Igaunijas Radio korespondentu Latvijā, 2010. gadā — Latvijas Ārpolitikas institūta pētnieku. 2012. gadā saņēmis Igaunijas Māras zemes IV šķiras apbalvojumu un 2013. gadā Somijas Lauvas Ordeņa bruņinieku ordeni.

Politiskā darbība 

No 2010. līdz 2014. gadam V. Spolītis ir bijis Aizsardzības ministrijas parlamentārais sekretārs.

2011. gadā kandidējis 11. Saeimas vēlēšanās no "Vienotības" saraksta, tomēr netika ievēlēts. 2014. gadā no "Vienotības" nesekmīgi kandidējis Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Tā paša gada rudenī kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās, tomēr netika ievēlēts. Par 12. Saeimas deputātu Spolītis kļuva uz laiku, kamēr no tā paša saraksta ievēlētais Edgars Rinkēvičs pilda ministra pienākumus.

Dažas dienas pirms stāšanās Saeimas priekšstāvja amatā 29. oktobrī Veiko Spolītis tika aizturēts vadām automašīnu alkohola reibumā. Viņam tika konstatēts 1,4 promiļu alkohola reibums un atņemtas autovadītāja tiesības uz 2 gadiem. V. Spolītis apturēja darbu partijas "Vienotība" Ētikas komisijā, un  paziņoja, ka uz laiku apturēs savu darbu partijā. 2015. gada janvārī deputāts paziņoja par izstāšanos no partijas, tomēr Saeimā turpināja darboties "Vienotības" frakcijā. 2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Jaunā Vienotība" saraksta, taču netika ievēlēts.

Atsauces

Ārējās saites 
 "Vienotība"

1971. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas igauņi
12. Saeimas deputāti
Jānis Avens

Jānis Avens (1895—1938) bija latviešu strēlnieks, vēlāk Čekas izmeklētājs (1918-1920) un PSRS izlūkdienesta darbinieks (1923-1929).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1895. gadā Jaunpiebalgas pagastā zemnieka Jēkaba Avena ģimenē. No 1913. gada Latvijas Sociāldemokrātijas (LSD) biedrs. 
Pirmā pasaules kara laikā Avens bija 7. latviešu strēlnieku pulka karavīrs, 1917. gadā kļuva par rotas revolucionārās komitejas priekšsēdētāju. Pēc Oktobra revolūcijas norīkots Padomju Krievijas valdības apsardzei Petrogradas Smoļnijā, pēc tam bija Viskrievijas Ārkārtas komisijas (Čekā) izmeklētājs (1918-1920). 1919. gadā darbojies arī Padomju Latvijas armijā, no 1919. gada jūnija bijis 15. armijas īpašās nodaļas darbinieks Latgalē.
 
Pēc pilsoņu kara beigām Kominternes Starptautisko sakaru nodaļas literatūras apakšnodaļas vadītāja vietnieks (1923–1926), PSRS vēstniecības Stokholmā darbinieks (1927–1929). Pēc 1930. gada dažādos amatos PSRS pārvaldē (teātru direktors, lauksaimniecības institūtu, valsts kontroles un Valsts plāna darbinieks).

Staļina "tīrīšanu" laikā 1935. gada 15. februārī viņu apcietināja un 20. jūnijā piesprieda 5 gadus ieslodzījumā GULAG soda nometnē par "trockistiski-zinovjevisko aģitāciju". 1938. gada 1. martā NKVD troika "Daļstroj" Sevvostlaga nometnē viņam piesprieda nāves sodu.

Dēls — vadības sistēmu speciālists Oļegs Avens (1927-1992), mazdēls — uzņēmējs un politiķis Pjotrs Avens (dzimis 1955).

Atsauces 

Cēsu novadā dzimušie
Latviešu strēlnieki
Krievijas pilsoņu kara dalībnieki
Padomju represiju upuri
Kārlis Avens

Kārlis Avens (1895—1958) bija Pirmā pasaules kara artilērists, vēlāk Latvijas armijas Latgales artilērijas pulka kaprālis. Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1895. gada 14. maijā Saukas pagasta Dzērves muižas Bokās zemkopja Andreja Avena un viņa sievas Jūles ģimenē. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gada maijā viņu iesauca Krievijas impērijas armijā. Dienēja 53. artilērijas brigādē, piedalījās kaujās Sēlijā pie Daugavpils. 1916. gadā viņa karaspēka vienību norīkoja uz Dienvidu fronti pret Austroungārijas armiju. Piedalījās Pirmā pasaules kara kaujās līdz 1918. gada aprīlim, kad pēc Brestļitovskas miera līguma nosacījumiem Krievijas Padomju valdība izdeva rīkojumu par latviešu strēlnieku pulku demobilizāciju un latviešu strēlnieku divīzijas izveidi Sarkanās armijas sastāvā. Kārlis Avens atgriezās dzimtenē un apmetās uz dzīvi Viesītē.

1919. gada 1. jūlijā viņu iesauca Latvijas Republikas armijā, kur viņš bija 3. Latgales kājnieku divīzijas artilērijas vienības kaprālis. Piedalījās kaujās pret bermontiešiem un pret lieliniekiem.

Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācijas cīņu laikā 1920. gada 20. janvārī uzbrukumā Sosnu un Turčina sādžām Kārļa Avena artilērijas vienība ienaidnieka viesuļugunī veica pretinieka apšaudi tiešā tēmējumā, kā rezultātā ienaidnieks apjukumā atkāpās un Latgales partizānu pulks varēja saņemt daudzus gūstekņus un iegūt trofejas. 1920. gadā apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni Nr. 3/368.  1921. gada 18. februārī viņu atvaļināja no aktīvā karadienesta.
Kā jaunsaimnieks saimniekoja Viesītes pagasta Podnieku mājās, turpat dzīvoja arī pēc Otrā pasaules kara.

Miris 1958. gada 28. martā Viesītē.

Atsauces 

Jēkabpils novadā dzimušie
Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri
Pūļa psiholoģija

Pūļa psiholoģija ir termins, ar kuru apzīmē pūļa kopīgu atbildes reakciju uz kādu situāciju, faktoru vai parādību. Pūlis var sastāvēt no dažādu statusu, raksturu un dzimuma pārstāvjiem. Šeit netiek aplūkots indivīds, bet gan grupa kopumā.

Ir novērots, ka šādam pūlim parasti ir Līderis vai līderu grupa, kas nosaka pūļa reakcijas virzību. Tomēr pūli ir grūti kontrolēt un netiek izslēgta iespējamība, ka līderi tiek nomainīti vai netiek respektēti. Pūļa vadīšanai ir nepieciešams līderis ar labām oratora spējām, kurš spēj vadīt un pareizajā laikā apklusināt lielas cilvēku masas. Šie līderi nes lielu atbildību pūļa reakcijas virzībā, jo pūlī neviens indivīds nedomā, visi kopīgi paļaujas uz līderi un apkārt esošajiem cilvēkiem. Pēc Gabriela Tarda pūļa psiholoģijas teorijas līderis spēj pārliecināt savu pulbiku par savām spējām un idejām tikai tad, ja viņš zina, ko pūlis mīl un ko nīst.

Pastāv divu veidu pūļa ideju dzimšana. Idejas var būt nepastāvīgas,viegli aptveramas un ātri uzliesmojošas pūlī vai arī idejas spēj būt ilgākā laika periodā izkoptas, ar konkrētu mērķi un izpildes soļiem. Atšķirība starp šiem diviem ideju rašanās cēloņiem ir tāda, ka šīs idejas spēj izveidot pūli atšķirīgos laika periodos. Viegli uzliesmojošās idejas spēj sapulcināt pūli nekavējoties un pūļa effekts var izgaist tikpat ātri, viss ir atkarīgs no idejas un tās izpildes. Tomēr ir jāpatur atmiņā, ka šāda veida atbildes reakcija uz kādu notikumu spēj būt negatīva un var izraidīt nekārtības. Izkoptas idejas sapulcina cilvēkus ar vienotu mērķi un izkoptiem idejas realizācijas soļiem. Parsti šādas pūļa kopīgas sapulcēšanās tiek plānotas un saskaņotas ar kādu līderi vai līderu grupu.

Par iemeslu pūļa reakcijai var būt politiski notikumi. Kāds sabiedrībā kritizēts vai svarīgs politisks notikums var izraisīt masu diskusijas, streikus un pat masu nekārtības. Kā miermīlīgs piemērs ir jāpiemin skolotāju protesta gājiens 2014. gadā, Rīgā, kura mērķis bija pievērst politiķu uzmanību skolotāju zemajām algām. No šīs situācijas var aplūkot kā pūlis ar aptuveni 5000 cilvēkiem spēj kopīgiem spēkiem pievērst uzmanību uz sabiedrībā svarīgiem jautājumiem. Tomēr protesta akcijas laikā bija novērojams, ka individuāli spriedumi netiek ņemti vērā. Visi cilvēki pūlī bija vienoti, jo viņiem bija kopīgs mērķis. Pūļa psiholoģija nosaka,ka neievērojot indivīda personīgo viedokli ir iespējams panākt kopīgi nolikto ideju, kas iespējams sakrīt ar daudzu indivīdu idejām.

Kā negatīvs piemērs par pūļa atbildes reakciju uz politiskiem notikumiem ir jāpiemin 13. janvāra Vecrīgas nemieri, kuru pamatā bija pūļa neapmierinātība ar valdošo sistēmu Latvijā un ekonomiskās situācijas pasliktināšanos. Šāda pūļa protesta akcija izvērtās ar masveida nemieriem un cietušajiem Rīgas centrā. No pūļa psiholoģijas viedokļa ir jāaplūko fakts,ka sākotnēji ne visi pūļa dalībnieki bija gatavi uz nemieriem, bet līdzko izveidojās grupa ar nemierniekiem, aizvien vairāk cilvēki tai pievienojās. Vairs netika izšķirtas morāles un pareizas rīcības no nepareizām. Cilvēki pievienojās šiem nemieriem īsti pat neapzinoties kāds ir mērķis no tā un tas noveda pie negatīvām sekām.

Atsauces 

Sociālā psiholoģija
Oto Tīfs

Oto Tīfs (, dzimis , miris ) bija igauņu karavīrs, jurists un politiķis. Tiek uzskatīts par pēdējo neatkarīgās Igaunijas valsts premjerministru, līdz valsts neatkarības atjaunošanai 1991. gadā. Pēc Otrā pasaules kara dzīvoja Ainažos.

Biogrāfija 
No 1910. līdz 1916. gadam studēja Sanktpēterburgas Valsts universitātē. Igaunijas neatkarības kara laikā komandēja "Kalev" bataljonu, kas 1918. gadā tika izveidots no sporta biedrības "Kalev" biedriem. 1921. gadā pabeidza mācības jurisprudencē Tartu universitātē. Starp pasaules kariem strādāja par advokātu un darbojās politikā. Vairāku Rīgikogu sasaukumu deputāts, bija sociālo jautājumu (1926-1927) un tieslietu (1928) ministrs.

1944. gada 18. septembrī, kad Tallinu bija atstājis vācu karaspēks, bet pirms PSRS karaspēka ienākšanas, Igaunijas Republikas nacionālās komitejas vadītājs Jiri Uluots iecēla Oto Tīfu par valdības vadītāju. Tika deklarēta Igaunijas valsts atjaunošana un Toompea pils tornī tika pacelts Igaunijas karogs. Kaut arī valdība eksistēja tikai divas dienas, tam bija liela simboliska un juridiska nozīme.

Oto Tīfu 1944. gada 10. oktobrī arestēja NKVD. 1945. gada 3. jūnija Tīfs tika notiesāts uz 10 gadiem, kurus pavadīja ieslodzījumā Kazahstānā. 1955. gadā atgriezās Igaunijā, tomēr 1958. gadā viņam tika aizliegts apmesties Igaunijā, tāpēc viņš pārcēlās uz dzīvi Mospines pilsētā Ukrainā. 1965. gadā drošības dienesti atļāva Tīfam atgriezties Baltijā. Tīfs apmetās uz dzīvi Ainažos. Miris 1976. gadā.

Ārējās saites 

1889. gadā dzimušie
1976. gadā mirušie
Igaunijas cilvēki
Raplas apriņķī dzimušie
Venēcijas biennāle

Venēcijas biennāle () ir nozīmīga mūsdienu mākslas izstāde, kas notiek katru otro gadu (nepāra gados) Venēcijā, Itālijā. Venēcijas biennāle iekļauj šos atsevišķos notikumus (hronoloģiskā izveides secībā):
 Mākslas biennāle, sākotnējais pasākums, kopš 1895. gada;
 Mūzikas biennāle, kopš 1930. gada;
 Teātra biennāle, kopš 1934. gada;
 Venēcijas kinofestivāls, kopš 1934. gada;
 Arhitektūras biennāle, kopš 1980. gada;
 Deju biennāle, kopš 1999. gada;
 Starptautiskais bērnu karnevāls, kopš 2009. gada.

Ārējās saites 
 

Venēcija
Laikmetīgā māksla
Itālijas kultūra
Mārtiņš Pīrāgs

Mārtiņš Pīrāgs (1890—1968) bija Pirmā pasaules kara karavīrs artilērists, vēlāk Latvijas armijas Latgales partizānu pulka virsseržants. Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1890. gada 15. martā Saukas-Elkšņu draudzē, Elkšņu pagasta Kristūžos zemkopja Mārtiņa Pīrāga ģimenē. Pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gada maijā viņu iesauca Krievijas impērijas armijā. Dienēja 143. kājnieku pulkā, 1916. gadā viņš beidza īpašo mācību komandu, gatavojoties pārcelšanai uz Rietumu fronti Francijā. latviešu strēlnieku divīzijas sastāvā piedalījās Ziemassvētku kaujās pie Jaunķemeriem. 1917. gada janvārī viņu nosūtīja uz tranšeju lielgabalu kursiem Daugavpilī, pēc tam M. Pīrāgs uzdienējās līdz vecākā apakšvirsnieka dienesta pakāpei 4. divīzijas vieglo mīnmetēju baterijā. 1917. gadā viņš krita vācu gūstā, atbrīvots pēc Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas 1918. gada martā.

1919. gada 11. augustā viņu iesauca Latvijas Republikas armijā, piedalījās kaujās pret bermontiešiem un pret lieliniekiem. Ziemeļlatgales atbrīvošanas operācijas cīņu laikā 1920. gada 25. janvārī Latgales partizānu pulka uzbrukumā  Mārtiņš Pīrāgs komandēja vadu, kas ieņēma Sazonovas jeb Sazonu (Сазоны) sādžu (tagad Linovas pagasts) un saņēma gūstā deviņus pretinieka karavīrus. 1921. gadā apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni Nr. 3/654. 1921. gada 1. oktobrī viņu atvaļināja no aktīvā karadienesta.
Kā jaunsaimnieks saimniekoja Viesītes pagasta Lāčplēšos, strādāja par mežsargu Viesītes mežniecībā. Pēc Otrā pasaules kara turpināja strādāt par mežsargu.

Miris 1968. gada 1. maijā, apbedīts Viesītes Stauģu kapos.

Atsauces 

Jēkabpils novadā dzimušie
Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri
Arturs Maskats

Arturs Maskats (dzimis  Valmierā) ir latviešu komponists.

1982. gadā Arturs Maskats absolvējis Latvijas Valsts Konservatoriju un kļuvis par Dailes teātra mūzikas daļas vadītāju (1982—1997). Sacerējis oriģinālmūziku tuvu pie simt teātra izrādēm dažādos teātros, kā arī komponējis kino mūziku. Bijis Latvijas Komponistu savienības priekšsēdētājs (1993—1996). No 1996. līdz 2013. gadam Arturs Maskats bijis Latvijas Nacionālās operas mākslinieciskais direktors. Arturs Maskats ir vairākkārtējs Lielās mūzikas balvas ieguvējs (1996, 2001, 2002, 2011). 2015. gadā apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Par skaņdarbu "Ideāls zaglis" saņēmis "Autortiesību bezgalības balvu 2017", jo skaņdarbs ir plaši izmantots ierakstos, radio ēterā un pasākumos.

Galvenie darbi 
 Čella koncerts (1992)
 Lacrimosa korim, ērģelēm un stīgu orķestrim (1995)
 Salve Regina mecosoprānam, čellam un stīgu orķestrim (1996)
 Concerto grosso vijolei, čellam, sitaminstrumentiem un stīgu orķestrim (1996)
 Mesa soprānam, jauktajam korim un orķestrim (1997-2002)
 Simfonija mecosoprānam, korim un orķestrim (2000)
 Tango simfoniskajam orķestrim (2002)
 Balets "Bīstamie sakari" (2006)
 Opera "Valentīna"

Atsauces

Ārējās saites 
 Arturs Maskats Latvijas Nacionālā opera un balets

1957. gadā dzimušie
Valmierā dzimušie
Latviešu komponisti
Latvijas Mūzikas akadēmijas absolventi
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
TU2

TU2 ir šaursliežu dīzeļlokomotīve ar līdzstrāvas elektrisko spēka pārvadu, konstruēta izmantošanai PSRS Satiksmes ceļu ministrijas šaursliežu dzelzceļos (750 mm).
Krievu valodā tipa nosaukums nozīmē "Otrā tipa šaursliežu dīzeļlokomotīve" (Тепловоз узкоколейный, тип второй). Lokomotīve izveidota uz eksperimentālās lokomotīves TU1 bāzes, un no tās atšķiras ar jaunu dīzeļģeneratora iekārtu (DĢI). Lokomotīves sērijveida ražošana sākās 1955. gadā Kalugas mašīnbūves rūpnīcā.

Neskatoties uz to, ka lokomotīves projekts izstrādāts 1953. gadā, tā joprojām tiek uzskatīta par vienu no PSRS labākajām lokomotīvēm. Kā iemesls tam kalpo lokomotīves izturība un kvalitāte. Lokomotīvju ražošana turpinājās līdz 1958. gadam.

Pateicoties veiksmīgai konstrukcijai un ārējai līdzībai ar platsliežu dīzeļlokomotīvēm, tā tika pieņemta par mācību lokomotīvi PSRS Bērnu dzelzceļos. Arī Rīgas bērnu dzelzceļā bija šādas lokomotīves.

Mūsdienās Latvijā TU2 lokomotīves tiek izmantotas līnijā Gulbene—Alūksne.

Konstrukcija 

Lokomotīves virsbūve uzstādīta uz diviem divasu ratiņiem, kuriem visas asis velkošās. Lokomotīves priekšā un aizmugurē uzstādītas vadības kabīnes, vidusdaļā izvietots mašīnu nodalījums. Kabīnēs izvietoti lokomotīves vadības agregāti un mērinstrumenti, kas nodrošina dīzeļģeneratora, kā arī atsevišķu palīgmašīnu kontroli. Mašīnu nodalījumā izvietota dīzeļģeneratora iekārta (sastāvoša no dīzeļdzinēja 1D12 un ar to caur elastīgo vai pirksta-ieliktņu sajūgu savienota līdzstrāvas ģeneratora), kompresors E400, dzesēšanas ietaise ar ventilatoru un ūdens un eļļas radiatoru, augstsprieguma kamera, katls-sildītājs un palīgģenerators.

Modifikācijas 

Zināmas dažas lokomotīves TU2 modifikācijas, kuras radītas uz vietas lokomotīvju depo:
 Zasulauka lokomotīvju depo tika modernizēta lokomotīve TU2-244. Modernizācija skāra eļļas sistēmu, uz lokomotīves jumta tika novietoti eļļas savācēji. Pēc šīs modernizācijas lokomotīve ieguva apzīmējumu TU2M-244.
 Kratovas Bērnu dzelzceļā lokomotīvēm TU2-078 un TU2-129 uzstādītas jaunas vadības kabīnes.
 Harkovas Bērnu dzelzceļā modernizācijai tika pakļauta lokomotīve TU2-125, uz šīs lokomotīves bāzes tika radīta lokomotīve TEU3-001.

Lokomotīves TU2 tehniskie raksturlielumi 

 Tips — vagona veida, ar divām vadības kabīnēm un elektrisko vilces spēka pārvadu.
 Dienesta veids — kravas/pasažieru, nepieciešamības gadījumā var tikt izmantota arī kā manevru un izvedceļu lokomotīve.
 Asu formula: 2o-2o 
 Velkošo asu skaits: 4
 Ratiņu skaits: 2
 Spēka iekārtas jauda: 300 ZS (195 kW)
 Konstruktīvais ātrums: 50 km/h
 Dienesta svars ekipētā stāvoklī: 32 000 kg.
 Spiediens uz sliedi no ass: 8 000 kg.
 Degvielas rezerve: 700 l
 Eļļas rezerve sistēmā: 120 l
 Smilšu rezerve: 200 kg
 Ūdens rezerve sistēmā ar katlu sildītāju: 185 l
 Minimālais caurbraucamo līkņu rādiuss: 50 m
 Lielākais sasniegtais lokomotīves ātrums: 75 km/h

Ārējās saites 

Lokomotīves
Šeilīna Vudlija

Šeilīna Vudlija (; dzimusi ) ir amerikāņu aktrise.

Attēlojusi galveno lomu seriālā The Secret Life of the American Teenager (2008—2013). 2011. gadā tēlojusi filmā "Pēcteči". Par lomu tajā tikusi nominēta Zelta globusa balvai kā labākā otrā plāna aktrise. 2013. gadā ievērību guvusi ar lomu neatkarīgā kino filmā The Spectacular Now. 2014. gadā filmējusies Veronikas Rotas romāna "Citādie" ekranizācijā ar tādu pašu nosaukumu "Citādie" (Divergent), tāpat tēlojusi filmā "Vainīgas ir zvaigznes" (The Fault in Our Stars).

Ārējās saites 

 

1991. gadā dzimušie
Kalifornijā dzimušie
Amerikāņu kinoaktrises
Rozamunda Paika

Rozamunda Mērija E Paika (; dzimusi ) ir britu aktrise.

Starptautisku ievērību guvusi ar Bonda meitenes attēlošanu 2002. gada filmā "Mirsti citu dienu". Pēc tam uzņēmusies tādās filmās kā "Lepnums un aizspriedumi" (2005), "Džonijs Anglis atgriežas" (2011), "Titānu dusmas" (Wrath of the Titans, 2012). 2014. gadā saņēma kritiķu atzinību par lomu filmā "Neatrodamā". Par lomu tajā tikusi nominēta dažādām balvām. 2021. gadā saņēmusi Zelta globusa balvu nominācijā "Labākā aktrise mūziklā vai komēdijā" par Marlas Greisonas lomu filmā I Care a Lot (2020).

Ārējās saites 

1979. gadā dzimušie
Londonā dzimušie
Britu kinoaktieri
Labie puiši

"Labie puiši" () ir 1990. gada ASV filma, kuras režisors ir Mārtins Skorsēze. Filmas sižets veidots pēc Nikolasa Piledži grāmatas Wiseguy.

Filma ir stāsts par Henriju Hilu (saistīts ar Lukēzes noziedzīgo ģimeni) un viņa draugiem laikā no 1955. līdz 1980. gadam. Tajā galvenās lomas attēlo Roberts De Niro, Rejs Liota, Džo Peši, Lorēna Brako un Pols Sorvino.

"Labie puiši" tika nominēti Amerikas Kinoakadēmijas balvai 6 nominācijās, Peši saņēma balvu kā labākais aktieris otrā plāna lomā. Panākumi tika gūti BAFTA kino balvu pasniegšanas ceremonijā, kur filma tika atzīta par gada labāko, Skorsēze tika atzīts par labāko režisoru un tika saņemtas vairākas citas balvas. 2008. gadā Amerikas Kinoinstitūts atzina šo par otru labāko gangsteru filmu (pēc "Krusttēva"). 2000. gadā filma tika iekļauta ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kino reģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma".

Atsauces

Ārējās saites 

1990. gada filmas
ASV filmas
Mārtina Skorsēzes filmas
TU3

TU3 ir četrasu maģistrālā kravas, pasažieru šaursliežu dīzeļlokomotīve, paredzēta darbam PSRS Satiksmes ceļu ministrijas šaursliežu dzelzceļos.

Lokomotīves vēsture 

Lokomotīve tika izstrādāta 1954. gadā Čehoslovākijā, rūpnīcā ČKD-Sokolovo. Sākotnējais lokomotīves apzīmējums Čehoslovākijas dzelzceļu sistēmā bija T47. Eksportam uz PSRS lokomotīves ieguva jaunu sērijas apzīmējumu TU3 "trešā tipa šaursliežu dīzeļlokomotīve" (тепловоз узкоколейный, тип третий).

Eksports 

Padomju Savienībā šīs lokomotīves tika importētas, sākot ar 1957. gadu.

Lokomotīvju ekspluatācija 

Lokomotīves TU3-001 un TU3-002 tika ekspluatētas Mazajā Oktobra dzelzceļā Ļeningradā. Pēc tam abas lokomotīves tika norakstītas. Tas, kas palika pāri no lokomotīves TU3-001, atrodas Oktobra rūpnīcas teritorijā un ir sagatavots sagriešanai metāllūžņos, kura tika nozīmēta uz 2012. gada janvāri. Lokomotīve TU3-002 tika nodota Lavasāres (Igaunija) šaursliežu dzelzceļa muzejam. Vēl viena TU3 sērijas lokomotīve mūsdienās tiek ekspluatēta Ļvovas bērnu dzelzceļā.

TU3 tipa lokomotīves izmantotas arī Latvijā. Lokomotīve TU3-004 tika ekspluatēta Brocēnu cementa un šīfera kombinātā, bet TU3-035 — Rīgas bērnu dzelzceļā.

Lokomotīvju novērtējums 

Lokomotīve tika projektēta smagā tipa kravas/pasažieru vilcienu vilkšanai pa šaursliežu dzelzceļiem, dēļ kā tai bija liels saķeres svars - 30,5 t. Tas bija viens no iemesliem, kas nodrošināja to, ka lokomotīves PSRS dzelzceļos "neiedzīvojās", lokomotīvju ekspluatācijai bija nepieciešami smagā tipa sliežu ceļi, kādi bija tikai PSRS satiksmes ceļu ministrijas pārziņā. Vietējo dzelzceļu īpašniekiem nebija iespēju izmantot šāda tipa sliežu ceļus, to pārziņā bija vieglā tipa sliežu ceļi, uz kuriem šīs lokomotīves izmantošana bija burtiski neiespējama, dēļ tās lielās slodzes. Tāpat sakarā ar to, ka lokomotīvei bija diezgan gara ekipāžas daļas garenbāze, tā slikti izbrauca maza rādiusa ceļa līkumus.

Tehniskie dati 

 Dīzeļdzinējs: 12V170DR
 Dīzeļdzinēja jauda: 300 ZS
 Galvenā ģeneratora jauda: 184 kW
 Konstruktīvais ātrums: 50 km/h
 Vilkmes spēks: 6,6 t (ilgstoša darba režīmā)
 Lokomotīves garums: 12690 mm
 Lokomotīves platums: 2422 mm
 Lokomotīves augstums(no sliedes galviņas):  3325 mm
 Degvielas rezerve: 500 l
 Eļļas rezerve: 80 l
 Ūdens rezerve: 300 l
 Smilšu rezerve: 200kg

Atsauces 

Lokomotīves
Vistans Hjū Odens

Vistans Hjū Odens (; dzimis , miris ), publicējies kā V. H. Odens (W. H. Auden), bija angļu/amerikāņu dzejnieks. Tiek uzskatīts par vienu no 20. gadsimta lieliskākajiem rakstniekiem.

Biogrāfija 
Absolvējis Oksfordas Universitāti. Bijis skolotājs Anglijā. Sadarbojies ar Kristoferu Išervudu. 1935. gadā apprecējies ar vācu rakstnieka Tomasa Manna meitu Ēriku Mannu. Tās bija aprēķina laulības, jo Manna līdz ar laulībām ieguva Apvienotās Karalistes pilsonību, tādējādi izbēgot no nacistiskās Vācijas, pats Odens bija homoseksuālis.

Piedalījies Spānijas pilsoņu karā 1937. gadā. 1939. gadā kopā ar Išervudu emigrēja uz ASV. Ņujorkā sastapis dzejnieku Česteru Kalmanu, kas kļuva par viņa draugu (dažkārt arī mīļāko). Odens pasniedza vairākās universitātēs un 1946. gadā pieņēma ASV pilsonību.

Turpināja publicēt dzeju. Par 1947. gadā izdoto The Age of Anxiety saņēmis Pulicera prēmiju. Kopā ar Kalmanu sarakstījis libretu Igora Stravinska operai The Rake's Progress (1951). No 1956. līdz 1961. gadam bija dzejas profesors Oksfordas Universitātē.

1972. gadā pametis ASV līdz ar veselības pasliktināšanos. Sācis dzīvot Oksfordā. 20. gadsimta 50. gadu beigās nopircis māju Austrijā, kur katru gadu pavadīja sešus mēnešus. Miris Austrijā .

Atsauces

Ārējās saites 

1907. gadā dzimušie
1973. gadā mirušie
Ziemeļjorkšīrā dzimušie
Angļu rakstnieki
Amerikāņu rakstnieki
Dzejnieki
Jānis Rijnieks

Jānis Rijnieks (1905) ir bijušais latviešu nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, politieslodzītais.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1905. gadā Saukas pagastā zemnieka Jāņa Rijnieka ģimenē. Pēc Otrā pasaules kara pārcālās uz dzīvi Rīgā, strādāja par ekspeditoru ēdnīcā "Daile".
1962. gada 14. aprīlī J. Rijnieku apcietināja un apsūdzēja par to, ka viņš piedalījies nacionālās pretestības grupas "Baltijas federācija" veidošanā. Citi apcietinātie grupas dalībnieki bija Gunārs Rode, Dailis Rijnieks, Viktors Kalniņš, Knuts Skujenieks, Aina Zābaka, Uldis Ofkants un Ziedonis Rozenbergs.

Lietu Latvijas PSR Augstākā tiesa izskatīja no 1962. gada 28. novembra līdz 28. decembrim. Viņa dēlu D. Rijnieku apsūdzēja, ka viņš dienesta laikā Padomju armijā vēstulēs tēvam Jānim Rijniekam apmelojis Padomju Savienības Komunistisko partiju, Padomju Savienības valsts iekārtu un politiku, sociālisma būtību Padomju Savienībā, izteicis savas domas, ka "jācīnās par īstu brīvību un ne tādu, kāda pastāv".
Tiesnesis Raimonds Brīze G. Rodem un D. Rijniekam piesprieda 15 gadus, A. Zābakai — 12, U. Ofkantam un V. Kalniņam — 10 gadus, K. Skujeniekam — septiņus, Z. Rozenbergam — sešus, Jānim Rijniekam — piecus gadus ieslodzījumā. Ieslodzījumu pavadīja stingra režīma nometnē Mordovijā.

Atgriezās no lēģera 1967. gadā, miris.

Atsauces 

1905. gadā dzimušie
Jēkabpils novadā dzimušie
Disidenti
Latvijas cilvēki
Cilvēki ar nezināmu dzimšanas datumu
Helēna Celmiņa

Helēna Celmiņa (dzimusi , mirusi ) bija latviešu rakstniece, nacionālās pretošanās kustības dalībniece, bijusī politieslodzītā. Pēc atbrīvošanas izraidīta no PSRS, pēc septiņpadsmit gadu trimdas atgriezusies Latvijā.

Dzīvesgājums 
Dzimusi 1929. gadā Madonā konditora ģimenē. Pēc vecāku šķiršanās dzīvoja Kuldīgā, kur viņas māte strādāja Kuldīgas Vācu biedrībā par pārvaldnieci. Pēc 1940. gada Latvijas okupācijas pārcēlās uz Cēsīm, vēlāk uz Līvbērzi. Vācu okupācijas laikā mācījās Liepājas Vācu meiteņu skolā (1941-1944), pēc kara beigām pārcēlās uz dzīvi Rīgā. Pašmācības ceļā apguva zviedru un angļu valodu, strādāja Latvijas Radio propagandas radioraidījumā "Dzintarkrasts", tulkoja ziņas zviedru valodā.

1962. gadā kādā sarunā ar franču žurnālistiem pastāstījusi tiem par cilvēktiesību pārkāpumiem PSRS. Tajā pašā gadā Helēna Celmiņa tika apcietināta par pretpadomju aģitāciju un notiesāta uz četriem gadiem spaidu darbos Mordovijā. Pirms izsūtīšanas trīs mēnešus pavadīja vieninieku kamerā cietumā un pēc tam vēl septiņus mēnešus kopējā kamerā.
  
1973. gadā salaulājās ar bijušo politieslodzīto Viktoru Kalniņu, kas 1962. gadā bija apcietināts par to, ka piedalījies nacionālās pretestības grupas "Baltijas federācija" veidošanā.

1976. gadā Helēnu Celmiņu izraidīja no PSRS uz Austriju, pēc vīra sagaidīšanas viņi abi pārbrauca uz Ņujorku ASV. Viktors Kalniņš strādāja Ņujorkā radio "Brīvā Eiropa", Helēna Celmiņa ar referātiem apbraukāja lielākās ASV pilsētas, stāstot par stāvokli PSRS un situāciju okupētajā Latvijā.
1980. gadā izdeva grāmatu "Sievietes PSRS cietumos" (, 1985).

1994. gadā kopā ar vīru atgriezās Latvijā, dzīvoja Zolitūdē un nodarbojās ar rakstniecību.

2017. gada 1. februārī mirusi Rīgā smagas slimības rezultātā.

Darbi 
 Sievietes PSRS cietumos. Latviešu Nacionālais Fonds, 1980. — 207 lpp.
 Women in Soviet Prisons. Continuum International Publishing Group, 1985 — 238 p.
 Kā plika pa nātrām Preses nams, 1998. — 159 lpp.
 Tuvumā un tālumā. Treji devin̦i, 2004. — 244 lpp.
 Sirdsapziņas cietumnieks: savai zemei un tautai reiz runāja Viktors Kalniņš no Ņujorkas.

Atsauces 

1929. gadā dzimušie
2017. gadā mirušie
Madonā dzimušie
Disidenti
Latviešu rakstnieki
Cilvēki ar nezināmu dzimšanas datumu
Latviešu valodā rakstošie
Fuerteventura

Fuerteventura (; izrunā: ) ir otrā lielākā no septiņām Spānijai piederošajām Kanāriju salām. Izvietojusies Atlantijas okeānā netālu no Āfrikas piekrastes. Tā atrodas vistuvāk Āfrikas krastiem un attālums līdz krastam  ir 115 kilometri. Sala ir 1660 km2 liela, pēc 2009. gada datiem tajā dzīvo  iedzīvotāji. Tā ir viena no mazāk apdzīvotajām salām arhipelāgā. Fuerteventuras galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Puerto del Rosario.

Fuerteventurā tāpat kā citās Kanāriju arhipelāgu salās, galvenā ekonomiskā nozare ir tūrisms. Salā ir izplatīta arī lopkopība, it īpaši kazu audzēšana. Pateicoties pastāvīgajam vējam, salu ir iecienījuši tādu sporta veidu piekritēji, kā vindsērfings, kaitbords un sērfings.

2009. gadā Fuerteventuras salu iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā biosfēras rezervātu.

Kanāriju salas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Spānijā
Rijnieks

Rijnieks (sieviešu dzimtē Rijniece) ir latviešu cilmes uzvārds ar nozīmi 'cilvēks, kas pārzina darbus rijā'. Cilvēki ar šo uzvārdu:
 Dailis Rijnieks (1934) — nacionālās pretošanās kustības dalībnieks un politieslodzītais;
 Jānis Rijnieks (1905) — nacionālās pretošanās kustības dalībnieks un politieslodzītais;
 Juris Rijnieks (1958) — aktieris un režisors.

Atsauces 

Latviešu uzvārdi
Vikingi (seriāls)

„Vikingi” () ir Maikla Hersta izveidots Īrijas un Kanādas vēsturiskās drāmas seriāls. Seriāla pirmizrāde notika 2013. gada 3. martā ASV un Kanādā. Tas ir vairākkārt ticis nominēts Emmy balvai.

„Vikingu” galvenais varonis ir Ragnārs Lodbroks, viens no pazīstamākajiem vikingu teiksmainajiem varoņiem, kurš kļuva bēdīgi slavens ar saviem 9. gadsimta vidū rīkotajiem sirojumiem Anglosakšu un Rietumfranku karalistēs. Seriāla pirmajās 4 sezonās parādīts Ragnāra ceļš uz slavu, no parasta zemnieka kļūstot par savas dzimtās apmetnes Kategatas jārlu un vēlāk visas Dānijas karali, bet, sākot ar 5. sezonu, galvenā darbība norisinās ap viņa dēliem.

Avoti 
Seriālā atainoti Skandināvijas iedzīvotāju agrīno viduslaiku sirojumi, tirgošanās un atklājumi, kas balstīti uz 13. gadsimta sāgām Ragnars saga Loðbrókar un Ragnarssona þáttr, kā arī Sakša Gramatiķa 12. gadsimtā sarakstītajos „Dāņu darbos” (Gesta Danorum) aprakstītajiem teiksmainā vikingu virsaiša Ragnāra Lodbroka, viņa karadraudzes un dzimtas piedzīvojumiem. Skandināvu leģendārās sāgas bija daļēji izdomātas teikas, kuru pamatā bija skandināvu mutvārdu tradīcijas, kas pierakstītas aptuveni 200 līdz 300 gadus pēc tajās aprakstītajiem notikumiem. Papildus izmantoti ir arī dažādi tā laika vēsturiskie avoti, piemēram, otrajā sērijā atainotajā Lindisfārnas izlaupīšanā vai Ahmeda ibn Fadlāda 10. gadsimta liecība par Rusas kaganātu. Seriāla darbība sākas īsi pirms t.s. vikingu laikiem, par kuru sākumu uzskata 793. gada uzbrukumu Lindisfārnai.

Aktieri 

 Treviss Fimmels — Ragnārs Lodbroks (1.—4. sezona)
 Ketrīna Vinnika — Lagerta
 Klaivs Stendens — Rollo
 Džesalīna Gilsiga — Sigija (1.—3. sezona)
 Gustavs Skārsgords — Floki
 Džordžs Blagdens — Atelstāns (1.—3. sezonā viens no galvenajiem aktieriem, 4. sezonā — viesaktieris)
 Geibriels Bairnss — jārls Haraldsons (1. sezona)
 Elisa Sazerlenda — Aslēga (1.—4. sezona)
 Donals Lougs — karalis Horiks (1.—2. sezona)
 Aleksandrs Ludvigs — Bjērns Dzelzssāns (2.—6. sezona)
 Lainass Roučs — Egberts no Veseksas (2.—4. sezona)
 Bens Robsons — Kalfs (3.—4. sezona)
 Kevins Durāns — Hārbards (3.—4. sezona)
 Lotērs Bluto — Rietumfrankijas imperators Karls (3.—4. sezona)
 Džons Kavanags — gaišreģis un pāvests Leons IV (4. sezonā — viesaktieris)
 Pīters Francens — Haralds Skaistmatis (4.—6. sezona)
 Jaspers Pēkenens — Halvdans Melnais (4.—6. sezona)
 Mo Denfords — Ētelvulfs (2.—5. sezona)
 Alekss Hūgs — Ivars Bezkaulainais (4.—6. sezona)
 Marko Ilsū — Hvitserks (4.—6. sezona)
 Deivids Lindstrēms — Sigurds Čūskacs (4. sezona)
 Džordans Smits — Ube (4.—6. sezona)
 Džonatans Raiss Meijers — bīskaps Hīmunds (4.—5. sezona)

Atsauces

Ārējās saites

Raksti 
 Gerda Pulkstene. „Ko tu nezināji par vikingiem jeb seriāls „Vikingi” šķērsgriezumā!” . tvnet.lv. 2014. gada 29. marts. Skatīts: 2015. gada 13. novembrī.
 „„Troņu spēlēm” konkurents? Seriāls „Vikingi””. tvnet.lv 2013. gada 7. marts. Skatīts: 2015. gada 13. novembrī.

Īrijas televīzijas seriāli
Kanādas televīzijas seriāli
Arnulfo Arjass

Arnulfo Arjass Madrids (,  — ) bija panamiešu politiķis. Trīs reizes ievēlēts par Panamas prezidentu, tomēr ne reizi nav saglabājis amata pilnvaras līdz termiņa beigām, jo ticis gāzts valsts apvērsumos.

Biogrāfija 

Dzimis Penonomē Antonija Arjasa un Karmenas Madridas ģimenē. Skolas gaitas uzsācis dzimtajā pilsētā. Studējis ķirurģiju Hārvarda Universitātē. Vēlāk specializējies psihiatrijā un endokrinoloģijā.

Pēc atgriešanās dzimtenē 1925. gadā iesaistījies valsts politiskajā dzīvē, pieslienoties nacionālistiskajām organizācijām, kas iestājās par ASV ietekmes samazināšanu Panamā.

1931. gadā piedalījies prezidenta Arosomena gāšanā, savukārt nākamajā gadā atbalstījis vecākā brāļa Armodio Arjansa nokļūšanu prezidenta (1932—1936) amatā. Šajā laikā ieņēmis amatus valdībā, kā arī pildījis diplomātiskos pienākumus.

1940. gadā Arjasa tika ievēlēts par Panamas prezidentu no Nacionālrevolucionārās partijas (vēlāk — Panamiešu partija). Arjasa atklātā simpātija pret Ass valstīm noveda pie ASV atbalstīta un Panamas nacionālās gvardes veikta valsts apvērsuma 1941. gada oktobrī, kura rezultātā Arjass zaudēja savu amatu.

1948. gadā viņš atkal kandidēja prezidenta vēlēšanās. Lai arī viņš oficiāli zaudēja vēlēšanās, jau nākamajā gadā parlaments atzina viņu par šo vēlēšanu uzvarētāju. Arjass savā otrajā prezidenta termiņā ierobežoja konstitūcijas darbību, izsludinot ārkārtas stāvokli, kā arī izveidoja slepenpoliciju, lai vērstos pret saviem pretiniekiem. Korupcijas un sabiedrības nemieru dēļ Nacionālā gvarde apvērsuma ceļā Arjasu atkal gāza no amata.

Pēc neveiksmīgā starta 1964. gada prezidenta vēlēšanās Arjass tika ievēlēts par Panamas prezidentu 1968. gada vēlēšanās. Uzreiz pēc stāšanās amatā viņš veica darbības, lai ierobežotu parlamenta un augstākās tiesas pilnvaras. Vienlaikus Arjass pieņēma lēmumus, kas bija vērsti uz Nacionālās gvardes reorganizāciju. Tikai 11 dienas pēc stāšanās amatā Arjass atkal tika gāzts no amata. Viņš bēga no valsts, apmetoties ASV.

Pēc Omāra Terihosa veiktās režīma liberalizācijas Arjass 1978. gadā atgriezās dzimtenē. 1984. gadā viņš atkārtoti kandidēja vēlēšanās, tomēr pēc balsu skaitīšanas uzsākšanas, kas uzrādīja viņa pārsvaru, balsu skaitīšana tika apturēta. Drīz pēc tam tika pasludināta Manuela Norjegas, kas tobrīd bija Panamas de facto vadītājs, favorīta uzvara. Arjass pameta valsti, 1988. gadā viņš mira Maiami, ASV.

Norjegas režīms tika gāzts 1989. gadā, Panamā iebrūkot ASV karaspēkam. Arjasa partija atguva politisko lomu valstī. Par valsts prezidentu tika iecelts Giljermo Endara — Arjasa partijas biedrs. Savukārt 1999. gadā par pirmo prezidenti valsts vēsturē tika ievēlēta Arjasa otrā sieva — Mireja Moskoso.

1901. gadā dzimušie
1988. gadā mirušie
Panamas prezidenti
Slēgtā sala

"Slēgtā sala"' () ir 2010. gada ASV psiholoģiskais trilleris, kura režisors ir Mārtins Skorsēze. Filmas sižets veidots pēc Denisa Līheina 2003. gada romāna Shutter Island.

Filma ir stāsts par diviem United States Marshals Service pārstāvjiem, kas ieradušies cietumā garīgi slimiem noziedzniekiem tā sauktajā Slēgtajā salā. Tur viņi izmeklē kādas pacientes pazušanu. Tajā galvenās lomas attēlo Leonardo Di Kaprio, Marks Rafalo, Bens Kingslijs, Mišela Viljamsa, Patriša Klārksone un Makss fon Sīdovs.

Filmas pirmizrāde notika Berlīnes starptautiskajā kinofestivālā . Tā galvenokārt saņēma pozitīvas kritiķu atsauksmes.

Atsauces

Ārējās saites 

 

2010. gada filmas
ASV filmas
Mārtina Skorsēzes filmas
Paramount Pictures filmas
Aloizs Trūps

Aloizs Lauris Trūps jeb Aleksejs Trups (, dzimis , miris ) bija latviešu izcelsmes Krievijas cara Nikolaja II ģimenes kalpotājs.

1874. gadā, 18 gadu vecumā, Trūps devās dienēt armijā un nokļuva gvardes vienībā. Viņš bija gara auguma, gaišiem matiem, un viņu pamanīja Krievijas imperatore-konsorte Marija Fjodorovna. Tādējādi viņš nokļuva dienestā cara pilī un kļuva par kalpotāju Nikolaja II ģimenē. 

Arī pēc Oktobra revolūcijas Trūps palika kopā ar cara ģimeni. Kad 1918. gada 17. jūlijā Ipatjeva namā Jekaterinburgā cara ģimene tika nogalināta, kopā ar viņiem nogalināja arī vairākus kalpotājus, tai skaitā Trūpu. 

1981. gadā Krievijas Pareizticīgā baznīca Ārzemēs Trūpu kanonizēja, kaut arī viņš pēc ticības bija katolis. 1998. gadā Trūps apglabāts kopā ar cara ģimeni Pētera un Pāvila katedrālē Sanktpēterburgā. 

2009. gada 16. oktobrī Krievijas Federācijas Ģenerālā prokuratūra reabilitēja 52 cara ģimenei pietuvinātās represētās personas, tai skaitā arī Trūpu.

Atsauces

Ārējās saites 

"Kūpā ar Krīvijas caru", Mōras Zeme 

1856. gadā dzimušie
1918. gadā mirušie
Krievijas vēsture
Latvijas cilvēki
Padomju represijās nogalinātie
Madonas novadā dzimušie
Dmitrijs Bortņanskis

Dmitrijs Bortņanskis (, ; dzimis , miris ) bija ukraiņu/krievu komponists. Galma dziesmu kapellas (Придворная певческая капелла) Sankpēterburgā audzēknis un vadītājs. Mūsdienās visplašak pazīstama Bortņanska garīgā kora mūzika. Sacerējis skaņdarbus franču, itāļu, latīnu, vācu un baznīcslāvu valodā. 1882. gadā tika izdoti Borņanska darbu izdevums 10 sējumos Pētera Čaikovska redakcijā.

Dzimis Hluhivā lemku (rusīnu) izcelsmes ģimenē. Septiņu gadu vecumā pieņemts par audzēkni Galma dziesmu kapellā. 1769. gadā, septiņpadsmit gadu vecumā, kopā ar kapelas vadītāju Baldasari Galipi devās uz Itāliju, kur radīja vairākas operas un garīgos skaņdarbus. 1779. gadā atgriezās Sanktpēterburgā un 1796. gadā kļuva par kapelas vadītāju.

Ārējās saites 
 
 Dmitrija Bortņanska profils AllMusic 
 Bortņanska notis IMSLP 

Krievu komponisti
Ukraiņu komponisti