joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tukuma rajons

Tukuma rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Kurzemē un Zemgalē un robežojās ar Talsu rajonu, Kuldīgas rajonu, Saldus rajonu, Dobeles rajonu, Jelgavas rajonu, Rīgas rajonu un Rīgas līci.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Tukuma apriņķis tika pārdēvēts par Tukuma rajonu. 1952. - 1953. gadā Tukuma rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1959. gadā Tukuma rajonam tika pievienots Kandavas rajons. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Tukuma rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Kandava
 Tukums

Ciemi 
Aizdzires - Degoles - Džūkstes - Engures - Irlavas - Jaunpils - Jaunsātu - Lapmežciema - Lestenes - Matkules - Pūres - Sēmes - Slampes - Smārdes - Tumes - Vānes - Viesatu - Zantes - Zemītes - Zentenes

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Kandava (novada centrs)
 Tukums

Novads 
 Kandavas novads

Pagasti 
Degoles pagasts - Džūkstes pagasts - Engures pagasts - Irlavas pagasts - Jaunpils pagasts - Jaunsātu pagasts - Lapmežciema pagasts - Lestenes pagasts - Pūres pagasts - Sēmes pagasts - Slampes pagasts - Smārdes pagasts - Tumes pagasts - Viesatu pagasts - Zentenes pagasts

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Tukuma rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti

 Kandavas novads
 Tukuma novads
 Engures novads
 Jaunpils novads.

Atsauces 

 
Latvijas rajoni
Talsu rajons

Talsu rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Kurzemes ziemeļaustrumos un robežojās ar Ventspils rajonu, Kuldīgas rajonu, Tukuma rajonu, Rīgas līci un Baltijas jūru.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Talsu apriņķis tika sadalīts Kandavas un Talsu rajonos. 1952. - 1953. gadā Talsu rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1956. gadā Talsu rajonam tika pievienots Dundagas rajons. Laikā no 1962. gada aprīļa līdz 1967. gada janvārim Talsu rajonam bija pievienota arī Ventspils rajona ziemeļaustrumu daļa Ventas labajā krastā. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Talsu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Etniskais sastāvs Talsu rajonā 2000 gadā.

 Kopā ar attiecīgās pilsētas lauku teritoriju

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Sabile
 Talsi
 Valdemārpils ar lauku teritoriju

Pilsētciemati 
 Dundaga ar lauku teritoriju
 Roja ar lauku teritoriju
 Stende ar lauku teritoriju

Ciemi 
Abavas - Balgales - Ģibuļu - Īves - Kolkas - Ķūļciema - Laidzes - Laucienes - Lībagu - Lubes - Mērsraga - Valdgales - Vandzenes - Virbu.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Stende
 Talsi
 Valdemārpils ar lauku teritoriju

Novadi 
 Rojas novads
 Sabiles novads
 Sabile

Pagasti 
Balgales pagasts, 
Dundagas pagasts, 
Ģibuļu pagasts, 
Īves pagasts, 
Kolkas pagasts, 
Ķūļciema pagasts, 
Laidzes pagasts, 
Laucienes pagasts, 
Lībagu pagasts, 
Lubes pagasts, 
Strazdes pagasts, 
Valdgales pagasts, 
Vandzenes pagasts, 
Virbu pagasts.

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Talsu rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti Dundagas novads, Rojas novads un Talsu novads.

2010. gadā Mērsraga pagasts atdalījās no Rojas novada un izveidoja savu Mērsraga novadu.

Atsauces 

Latvijas rajoni
Liepājas rajons

Liepājas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949—1990) un Latvijas Republikas (1990—2009) sastāvā. Tas atradās Kurzemes dienvidrietumos un robežojās ar Ventspils rajonu, Kuldīgas rajonu, Saldus rajonu, Liepājas pilsētu, Lietuvu un Baltijas jūru.
Tas pēc platības bija lielākā administratīvā iedalījuma vienība Latvijā.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālajā reformā Liepājas apriņķis tika sadalīts Liepājas un Priekules rajonos. 1952.—1953. gadā Liepājas rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1959. gadā Liepājas rajonam tika pievienots Priekules rajons, bet 1962. gadā lielākā daļa no Aizputes rajona. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Liepājas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Aizpute
 Durbe ar lauku teritoriju
 Grobiņa
 Priekule

Pilsētciemati 
 Pāvilosta
 Vaiņode

Ciemi 
Aizputes - Bārtas - Bunkas - Cīravas - Embūtes - Gaviezes - Gramzdas - Grobiņas - Kalētu - Kalvenes - Kazdangas - Lažas - Medzes - Nīcas - Otaņķu - Priekules - Rucavas - Sakas - Sikšņu - Tadaiķu - Vaiņodes - Vecpils - Vērgales - Virgas.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Aizpute
 Grobiņa
 Pāvilosta
 Priekule

Novadi 
 Durbes novads

Pagasti 
Aizputes pagasts - Bārtas pagasts - Bunkas pagasts - Cīravas pagasts - Dunalkas pagasts - Dunikas pagasts - Embūtes pagasts - Gaviezes pagasts - Gramzdas pagasts - Grobiņas pagasts - Kalētu pagasts - Kalvenes pagasts - Kazdangas pagasts - Lažas pagasts - Medzes pagasts - Nīcas pagasts - Otaņķu pagasts - Priekules pagasts - Rucavas pagasts - Sakas pagasts - Vaiņodes pagasts - Vecpils pagasts - Vērgales pagasts - Virgas pagasts.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Liepājas rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidots:

 Aizputes novads, 
 Durbes novads, 
 Grobiņas novads, 
 Nīcas novads,
 Pāvilostas novads,
 Priekules novads, 
 Rucavas novads, 
 Vaiņodes novads.

Atsauces 

Latvijas rajoni
Kuldīgas rajons

Kuldīgas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949—1990) un Latvijas Republikas (1990—2009) sastāvā. Tas atradās Kurzemes vidienē un robežojās ar Tukuma rajonu, Talsu rajonu, Ventspils rajonu, Liepājas rajonu un Saldus rajonu.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Kuldīgas apriņķis tika likvidēts un tā teritorija iekļauta Kuldīgas, Auces, Saldus un Skrundas lauku rajonos.
1952.—1953. gadā Kuldīgas rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1956. gadā Kuldīgas rajonam tika pievienota daļa no Alsungas rajona, bet 1959. gadā daļa no Skrundas rajona. Laikā no 1962. gada aprīļa līdz 1967. gada janvārim Kuldīgas rajonam bija pievienota arī Ventspils rajona daļa Ventas labajā krastā. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Kuldīgas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Kuldīga

Pilsētciemati 
 Alsunga ar lauku teritoriju
 Skrunda ar lauku teritoriju

Ciemi 
Ēdoles — Gudenieku — Ievukalnu — Kabiles — Kurmāles — Laidu — Nīkrāces — Padures — Raņķu — Rendas — Rudbāržu — Rumbas — Snēpeles — Turlavas — Vārmes.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Kuldīga
 Skrunda ar lauku teritoriju

Pagasti 
Alsungas pagasts — Ēdoles pagasts — Gudenieku pagasts — Īvandes pagasts — Kabiles pagasts — Kurmāles pagasts — Laidu pagasts — Nīkrāces pagasts — Padures pagasts — Pelču pagasts — Raņķu pagasts — Rendas pagasts — Rudbāržu pagasts — Rumbas pagasts — Snēpeles pagasts — Turlavas pagasts — Vārmes pagasts.

Iedzīvotāju

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Kuldīgas rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti

 Alsungas novads
 Kuldīgas novads,
 Skrundas novads.

Atsauces 

Latvijas rajoni
Saldus rajons

Saldus rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Kurzemes dienvidos un robežojās ar Dobeles rajonu, Tukuma rajonu, Kuldīgas rajonu, Liepājas rajonu un Lietuvu.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Kuldīgas apriņķis tika sadalīts Kuldīgas, Saldus un Skrundas rajonos. 1952. - 1953. gadā Saldus rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1959. gadā Saldus rajonam tika pievienota likvidētā Auces rajona rietumu daļa un Skrundas rajona dienvidu daļa. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Saldus rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsēta 
 Saldus

Pilsētciemats 
 Brocēni ar lauku teritoriju

Ciemi 
Blīdenes - Ezeres - Gaiķu - Jaunauces - Jaunlutriņu - Kursīšu - Lutriņu - Nīgrandes - Novadnieku - Pampāļu - Remtes - Rubas - Saldus - Vadakstes - Viestura - Zaņas - Zirņu.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Saldus

Novadi 
 Brocēnu novads

Pagasti 
Ezeres pagasts, 
Gaiķu pagasts,
Jaunauces pagasts, 
Jaunlutriņu pagasts, 
Kursīšu pagasts, 
Lutriņu pagasts, 
Nīgrandes pagasts, 
Novadnieku pagasts, 
Pampāļu pagasts, 
Rubas pagasts, 
Saldus pagasts, 
Šķēdes pagasts, 
Vadakstes pagasts, 
Zaņas pagasts, 
Zirņu pagasts, 
Zvārdes pagasts.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Saldus rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti

 Brocēnu novads un
 Saldus novads.

Atsauces 

Latvijas rajoni
Dobeles rajons

Dobeles rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Zemgales dienvidrietumos un robežojās ar Saldus rajonu rietumos, Tukuma rajonu ziemeļos, Jelgavas rajonu austrumos un Lietuvu dienvidos.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Jelgavas apriņķis tika sadalīts Auces, Dobeles, Elejas un Jelgavas rajonos. 1952. - 1953. gadā Dobeles rajons ietilpa Liepājas apgabalā. 1956. gadā Dobeles rajonam pievienoja Auces rajonu. No 1962. līdz 1967. gadam Dobeles rajonam bija pievienota daļa no Jelgavas rajona. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Dobeles rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Dobele
 Auce ar lauku teritoriju

Pilsētciemats 
 Bēne ar lauku teritoriju

Ciemi 
Annenieku - Augstkalnes - Auru - Austrumu - Bērzes - Bikstu - Bites - Bukaišu - Dobeles - Jaunbērzes - Krimūnu - Lielauces - Naudītes - Penkules - Tērvetes - Ukru - Vītiņu

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Dobele
 Auce ar lauku teritoriju

Novadi 
 Tērvetes novads

Pagasti 
Annenieku pagasts - Augstkalnes pagasts - Auru pagasts - Bēnes pagasts - Bērzes pagasts - Bikstu pagasts - Dobeles pagasts - Īles pagasts - Jaunbērzes pagasts - Krimūnu pagasts - Lielauces pagasts - Naudītes pagasts - Penkules pagasts - Ukru pagasts - Vītiņu pagasts - Zebrenes pagasts

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Dobeles rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
 Auces novads 
 Dobeles novads 
 Tērvetes novads.

Ģeogrāfija 
Lielu daļu no Dobeles rajona aizņēma Zemgales līdzenums, ziemeļaustrumus - Rīgas smiltāju līdzenums, bet rietumus - Austrumkurzemes augstiene. Lielākās upes - Bērze, Auce. Lielākie ezeri - Zebrus ezers, Lielauces ezers.
Iedzīvotāju skaits 01.01.2005 ( ) - 38066.

Dabas veidojumi 
 Dobeles meteorīta krāteris
 Tērvetes dabas parks ar informācijas centru

Atsauces

Skatīt arī 
 Latvijas administratīvais iedalījums (2009)

Ārējās saites 
 Dobeles rajona padomes portāls

Latvijas rajoni
Rīgas rajons

Rīgas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949—1990) un Latvijas Republikas (1990—2009) sastāvā. Tas atradās Rīgas apkārtnē (daļēji Vidzemē un daļēji Zemgalē) un robežojās ar Tukuma rajonu, Jelgavas rajonu, Bauskas rajonu, Ogres rajonu, Cēsu rajonu, Limbažu rajonu un Rīgas līci. Rīgas rajons pēc iedzīvotāju skaita bija Latvijas vislielākais rajons.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālajā reformā Rīgas apriņķis tika sadalīts Baldones, Rīgas, Saulkrastu un Siguldas rajonos. 1952.—1953. gadā Rīgas rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. un 1959. gadā Rīgas rajonam tika pievienotas Saulkrastu rajona un Baldones rajona daļas, bet 1962. gadā Siguldas rajona lielākā daļa. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Rīgas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Olaine
 Sigulda

Pilsētciemati 
 Baldone
 Baloži
 Saulkrasti ar lauku teritoriju
 Vangaži

Ciemi 
Allažu — Ādažu — Babītes — Baldones — Carnikavas — Dalbes — Daugmales — Garkalnes — Inčukalna — Krimuldas — Ķekavas — Mālpils — Mārupes — Ropažu — Salaspils — Sējas — Siguldas — Stopiņu.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Baldone (novada centrs)
 Baloži
 Olaine
 Salaspils ar lauku teritoriju
 Saulkrasti ar lauku teritoriju
 Sigulda (novada centrs)
 Vangaži

Novadi 
 Ādažu novads
 Baldones novads
 Carnikavas novads
 Garkalnes novads
 Inčukalna novads
 Krimuldas novads
 Mārupes novads
 Ropažu novads
 Sējas novads
 Siguldas novads
 Stopiņu novads

Pagasti 
Allažu pagasts — Babītes pagasts — Daugmales pagasts — Ķekavas pagasts — Mālpils pagasts — Mores pagasts — Olaines pagasts — Salas pagasts.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Rīgas rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti
 Ādažu novads
 Babītes novads
 Carnikavas novads
 Garkalnes novads
 Inčukalna novads
 Krimuldas novads
 Ķekavas novads
 Mālpils novads
 Mārupes novads
 Olaines novads
 Ropažu novads
 Salaspils novads
 Saulkrastu novads
 Sējas novads
 Siguldas novads
 Stopiņu novads.

Piezīmes un atsauces 

Latvijas rajoni
Jaunākā Eda

Jaunākā Eda, Prozas Eda vai Snorres Eda () ir islandiešu vēsturnieka un dzejnieka Snorres Sturlusona sastādīts dzejošanas pamācību un mītu kopums. 

Jaunākā Eda uzrakstīta aptuveni 1220. gadā un saglabājusies septiņos rokrakstos, kas uzrakstīti no apmēram 1300. līdz 1600. gadam. Viens no nozīmīgākajiem rokrakstiem ir "Upsalas kodekss", kurš datējams ar apmēram 1330. gadu.

Saturs 
Jaunākā Eda sastāv no trim daļām: Gylfaginning (apm. 20 000 vārdu), Skáldskaparmál (apm. 50 000 vārdu) un Háttatal (apm. 20 000 vārdu). Pirmajā daļā ķēniņš Gilvi sastopas ar āsiem, kuri viņam izstāsta par skandināvu dievu panteonu. Otrajā daļā Ēgirs sarunājas ar dzejas dievu Brāgi, un Brāgi Ēgiram apraksta kenningus, kā arī min daudzus to piemērus. Viņš arī apraksta dzejas valodu (piemēram, heiti lietojumu). Trešajā daļā blakus pamattekstam apskatīta dzejas metrika un stils, minot arī piemērus.

Skatīt arī 
 Poētiskā Eda

Atsauces 

Islandiešu literatūras darbi
Literatūrzinātne
Skandināvu mitoloģija
Viduslaiku literatūras darbi
Džozefs Konrads

Džozefs Konrads (, dzimis Juzefs Teodors Konrāds Kožeņovskis () , miris ) bija poļu izcelsmes britu rakstnieks-romānists. Konrads bieži tiek uzskatīts par vienu no modernisma literatūras priekštečiem. Daudzi kritiķi uzskata Konradu par vienu no izcilākajiem romānistiem angļu literatūrā, kaut arī angļu valodu Konrads apguva pēc 20 gadu vecuma un sadzīvē runāja ar poļu akcentu.

Dzīvesgājums 

Dzimis mūsdienu Berdičevā, Krievijā (mūsdienās Ukrainā) poļu patriota un tulkotāja Apollo Kožeņovska ģimenē, kura bija izsūtīta par piedalīšanos Janvāra sacelšanās sagatavošanā. Vienpadsmit gadu vecumā kļuva par bāreni. Sešpadsmit gadu vecumā devās uz Marseļu, kur iestājās darbā Francijas flotē. 1878. g. pārgāja darbā Anglijas tirdzniecības flotē, kur 1886. gadā ieguva Anglijas pilsonību un pieņēma vārdu Džozefs Konrads. Strādājot flotē, apceļoja gandrīz visu pasauli. 1894. gadā pameta jūrnieka darbu un nopietni pievērsās rakstniecībai. Daudziem romāniem iedvesmu viņš guva no jūrā piedzīvotā. 1896. gadā Džozefs Konrads apprecējās. Kaut arī augsti vērtēts angļu intelektuāļu aprindās, plašu popularitāti ieguva tikai 1913. gadā ar romānu Chance.

Izmantojot Džozefa Konrada darbus, radītas vairākas plaši pazīstamas kinofilmas, piemēram, Alfreda Hičkoka 1936. gada filma "Sabotāža" (Sabotage), Ridlija Skota 1977. gada filma "Duelanti" (The Duellists) un Frānsisa Forda Kopolas 1979. gada filma "Mūsdienu apokalipse".

Tulkojumi latviešu valodā 
 "Almajera muļķība" (Almayer's Folly, 1895). Tulk. Gatis Višņevskis. Rīga: Burtlicis Burkšķis, 2015.
 "Burinieka "Narciss" nēģeris" (The Nigger of the 'Narcissus, 1897). Tulk. Rihards Valdess. Rīga: VAPP, 1941; Rīga: Liesma, 1993.
 "Tumsas sirds" (Heart of Darkness, 1899). Tulk. Uldis Priede. Rīga: Atēna, 1998.
 "Lords Džims" (Lord Jim, 1900). Tulk. Zane Rozenberga. Rīga: Daugava, 1999.
 "Taifūns" (Typhoon, 1902). Tulk. Andrejs Johansons. Stokholma: Parnass, 1950; Rīga: Liesma, 1993.
 "Sēkļos" (The Rescue, A Romance of the Shallows, 1920). Tulk. Roberts Kroders. Rīga: Saule, 1925.

Žitomiras apgabalā dzimušie
Ukrainas poļi
Modernisms
Britu rakstnieki
Angļu valodā rakstošie
Milans Kundera

Milans Kundera (, dzimis ) ir čehu/franču rakstnieks. 1975. gadā pameta Čehoslovākiju, no 1981. gada - Francijas pilsonis. Viņa pazīstamākais darbs ir romāns "Nepanesamais esības vieglums" (Nesnesitelná lehkost bytí, 1984), kas izdots arī latviešu valodā.

Milans Kundera dzimis ievērojama čehu muzikologa un pianista Ludvīka Kunderas, Brno Mūzikas akadēmijas vadītāja (1948-1961), ģimenē. Jau agrā bērnībā Milans Kundera mācījies klavierspēli, vēlāk studējis muzikoloģiju.

Kundera studējis literatūru un estētiku Kārļa universitātes Prāgā Mākslu fakultātē, bet pēc neilga laika pārgāja uz kinoakadēmiju. 1950. gadā politisku iemeslu dēļ viņš uz laiku bija spiests pārtraukt studijas. 1952. gadā pēc studiju beigšanas viņš kļuva par pasaules literatūras lektoru kinoakadēmijā.

Ārējās saites

 Nepanesamais esības vieglums (fragments)

1929. gadā dzimušie
Dienvidmorāvijas apgabalā dzimušie
Čehijas rakstnieki
Franču rakstnieki
Čehu valodā rakstošie
Franču valodā rakstošie
Ateisti
Igaunijas Reformu partija

Igaunijas Reformu partija (Eesti Reformierakond, ER) ir liberāla politiska partija Igaunijā. Tai ir lielākā pārstāvniecība Igaunijas parlamentā.

Partija ir dibināta 1994. gadā. Tā ir piedalījusies vairumā mūsdienu Igaunijas valdību, tāpēc tās politiskā ietekme un pieredze ir visai liela. Partijas ideoloģija balstās uz klasisko liberālismu Miltona Frīdmana un Frīdriha fon Hajeka izpratnē.

Reformu partijas priekšsēdētāja kopš 2018. gada ir Kaja Kallasa. 2021. gadā Kallasa kļuva par premjerministri.

Atsauces

Ārējās saites 
 

Igaunijas politiskās partijas
Sociāldemokrātiskā partija (Igaunija)

Sociāldemokrātiskā partija (Sotsiaaldemokraatlik Erakond, SDE) ir sociāldemokrātiska politiska partija Igaunijā. Pašreizējais partijas vadītājs ir Jevgeņijs Osinovskis.

Dibināta 1990. gadā, no 1996. gada līdz 2004. gadam partijas nosaukums bija Moderāti (Mērenie) (Mõõdukad).

Vairākas reizes bijusi valdošajā koalīcijā. 2004. gada Eiroparlamenta vēlēšanās uzvarēja, iegūstot trīs no sešām parlamenta deputātu vietām.

Atsauces

Ārējās saites 
 

Igaunijas politiskās partijas
Sociāldemokrātiskās partijas
Adriāns

Adriāns jeb Adrians, pilnā vārdā Publijs Elijs Trajāns Adriāns (; dzimis , miris ) bija Romas imperators (117-138), trešais no t. s. "pieciem labajiem imperatoriem".

Dzimis Italikā (Italica), mūsdienu Seviļas pievārtē. Viņa tēvs bija senators un imperatora Trajāna brālēns.

Militārā ziņā Adriāna valdīšanas laiks bija relatīvi mierīgs, tika pamesti vairāki Trajāna laika iekarojumi Mezopotāmijā. Taču daudz pūļu prasīja Bar Kohbas sacelšanās apspiešana, pēc kuras tika nopostīta Jeruzāleme. Tajā pašā laikā Adrians ļoti daudz laika pavadīja ceļojumos pa impēriju kopā ar karavīriem un ierēdņiem, un ikdienā valkāja militāru tērpu.

Galveno vērību imperators veltīja valsts ekonomikai, tika uzbūvētas daudzas celtnes — teātri, termas un bibliotēkas. Adriāns nocietināja impērijas ziemeļu robežas izbūvējot nocietinājumu sistēmas — limes. Īpaši ievērojama ir viņa laikā uzbūvētā nocietinājumu sistēma Britānijā — Adriāna valnis. Apceļoja praktiski visas impērijas provinces. Būdams liels Grieķijas un tās kultūras cienītājs, vēlējās padarīt Atēnas par visas impērijas kultūras centru, tāpēc izvērsa plašu celtniecību arī tur.

Ārējās saites

Skatīt arī 
 Pieci labie imperatori

Romas imperatori
76. gadā dzimušie
138. gadā mirušie
Bērnss

Bērnss var būt:
 Montgomerijs Bērnss — tēls animācijas seriālā "Simpsoni".

Cilvēki ar šādu uzvārdu 
 Aleksandrs Bērnss (Alexander Burnes; 1805―1841) ― skotu diplomāts;
 Brents Bērnss (Brent Burns; 1985) ― kanādiešu hokejists;
 Ričards Bērnss (Richard Burns; 1971―2005) ― angļu rallija autobraucējs;
 Roberts Bērnss (Robert Burns; 1759―1796) ― skotu rakstnieks un dzejnieks;

Skatīt arī 
 Bērns
 Bārnss

Uzvārdi
Eliots

Eliots (Elliott vai Eliot) var būt:
 Braiens Eliots (Brian Elliott, dzimis 1985.), kanādiešu hokejists;
 Džordžs Eliots (George Eliot, 1819.—1880.), angļu rakstnieces Mērijas Annas Evansas pseidonīms;
 Lonsestons Eliots (Launceston Elliot; 1874—1930),skotu svarcēlājs, pirmais Lielbritānijas olimpiskais čempions;
 Misija Eliota (Missy Elliott, dzimusi 1971.), amerikāņu hiphopa dziedātāja un producente;
 Tomass Stērnss Eliots (Thomas Stearns Eliot, 1888.—1965.), amerikāņu-angļu rakstnieks.

Skatīt arī 
 Billy Elliot, 2000. gada britu filma
Johans Kaspars Lafaters

Johans Kaspars Lafaters (Johann Kaspar Lavater) ( *1741.gada 15.novembrī Cīrihē, †1801.gada 2.janvārī turpat) - šveiciešu dzejnieks un fiziognoms. Rakstīja vāciski.

Piedzima Cīrihē, kur skolas laikā iedraudzējās ar nākamo gleznotāju Fisli. Studēja teoloģiju, pēc tam ceļoja pa Vāciju.

Pēc atgriešanās Cīrihē kalpoja par garīdznieku, publicēja dzejas. Pazīstama ir Lafatera polemika ar filozofu Mozesu Mendelsonu.

1799.gadā, kad franči ieņēma Cīrihi, Lafateru sašāva kāds grenadieris, un pēc gada viņš mira.

Lafaters mūsdienās būtu pilnīgi aizmirsts, tomēr savas dzīves laikā viņš izdeva grāmatu "Fiziognomikas pamati" (Physiognomische Fragmente zur Beförderung der Menschenkenntnis und Menschenliebe) (1775-1778), kura tiek uzskatīta par fiziognomikas (cilvēka rakstura noteikšana pēc sejas) klasiku. Citu starpā, šis darbs ietekmējis Onorē de Balzaka uzskatus.

Ārējās saites 

1741. gadā dzimušie
1801. gadā mirušie
Cīrihes kantonā dzimušie
Šveices dzejnieki
Vācijas dzejnieki
Vācu valodā rakstošie
Fiziognomika
Gotfrīds Kellers

Gotfrīds Kellers (; dzimis , miris ) bija šveiciešu stāstu un romānu autors. Reālisma pārstāvis.

Uzskatīja, ka neeksistē tāda šveiciešu literatūra, bet viņa darbi pieder vācu literatūrai. Studējis Heidelbergā, apmeklējot Ludviga Feierbaha lekcijas. Viņa pazīstamākie darbi ir romāni "Zaļais Heinrihs" (Der Grune Heinrich, 1854-55) un "Ciemata Romeo un Džuljeta" (Romeo und Julia auf dem Dorfe, 1876).

Gotfrīds Kellers ieviesa vācu valodā vārdu pučs (putsch) politiska jēdziena nozīmē.

Ārējās saites 

 Gotfrīda Kellera biogrāfija (angliski)

1819. gadā dzimušie
1890. gadā mirušie
Cīrihes kantonā dzimušie
Šveiciešu rakstnieki
Šveices dzejnieki
Vācu valodā rakstošie
Dramaturgi
Bruno Gancs

Bruno Gancs (; dzimis  Cīrihē, miris  Cīrihē) bija šveiciešu aktieris. Spēlējis daudzu pazīstamu Eiropas kinorežisoru (Ērika Romera, Vima Vendersa, Vernera Hercoga, Teo Angelopula) filmās.

1987. gada klasiskajā Vima Vendersa filmā "Debesis pār Berlīni" (Der Himmel über Berlin) Bruno Gancs tēlojis eņģeli, bet 2004. gada Olivera Hiršbīgela filmā "Sakāve" (2004) — attēlojis Hitlera lomu. Gancs pazīstams arī kā teātra aktieris. 2000. gadā atveidojis Fausta lomu režisora Pītera Šteina iestudējumā.

Gancs galvenokārt pazīstams ar lomām vācu valodā uzņemtās kino un televīzijas filmās. Tomēr viņš attēlojis lomas arī vairākās angļu valodā uzņemtās filmās, tai skaitā, The Boys from Brazil (1978), Strapless (1989), The Manchurian Candidate (2004), "Lasītājs" (2008), "Nezināmais" (2011), Remember (2015) un "Māja, ko uzcēla Džeks" (2018).

2010. gadā Gancam piešķīra Eiropas Kino balvu par mūža ieguldījumu.

Atsauces

Ārējās saites 

1941. gadā dzimušie
2019. gadā mirušie
Cīrihes kantonā dzimušie
Šveices aktieri
Eiropas Kino balvas ieguvēji
Ģerģs Bēkēši

Gerģs Bēkēši (Békésy György, Georg von Békésy, dzimis  Budapeštā, miris  Honolulu) bija ungāru biofiziķis. 1961. gada Nobela prēmijas fizioloģijā vai medicīnā ieguvējs.

Dzimis diplomāta ģimenē. Gājis skolā Budapeštā, Stambulā, Minhene, Cīrihē. Studējis medicīnu Bernē. 

Otrā pasaules kara laikā strādājis Ungārijas pastā, kur pētīja telekomunikācijas. Šeit Bēkēši pievērsās cilvēka auss darbības pētījumiem. 1947. gadā emigrēja uz ASV. Šeit viņš turpināja pētījumus auss akustikā.

1961. gada ieguva Nobela prēmiju "par auss gliemeža darbības pētījumiem". Jau prēmijas piešķiršanas laikā vairāki Bēkēši pētījumu rezultātu secinājumi tika apšaubīti, bet mūsdienās tie atzīti par kļūdainiem.

Atsauces

Ārējās saites 

1899. gadā dzimušie
1972. gadā mirušie
Budapeštā dzimušie
Ungāru zinātnieki
ASV zinātnieki
Biofiziķi
Austrijas dižciltīgie
Ungārijas dižciltīgie
Nobela prēmijas laureāti fizioloģijā vai medicīnā
O. Henrijs

O. Henrijs (), īstajā vārdā Viljams Sidnijs Porters (William Sydney Porter, dzimis , miris ), bija amerikāņu rakstnieks.

Biogrāfija 
Viljams Sidnijs Porters dzimis Grīnsboro, Ziemeļkarolīnā, ārsta ģimenē. Kad Viljamam bija trīs gadi, viņa māte nomira no tuberkulozes.

1876. gadā viņš pabeidza pamatskolu un iestājās vidusskolā. 1879. gadā viņš sāka strādāt par grāmatvedi sava tēvoča aptiekā, bet no 1881. gada bija licencēts farmaceits. 1882. gadā viņš pārcēlās uz Teksasu, kur sākumā strādāja kādā rančo par aitu ganu, tad strādāja dažādus darbus Ostinā. Teksasā viņš iemācījās arī spāņu valodu.

1887. gadā viņš uzsāka kopdzīvi ar septiņpadsmit gadus veco Atolu Estesu, kas nāca no turīgas ģimenes un tāpat kā Porters slimoja ar tuberkulozi. 1888. gadā viņiem piedzima dēls, kas nomira neilgi pēc dzemdībām. 1889. gadā piedzima meita Margarēta.

1894. gadā Porters sāka izdot humoristisku nedēļas izdevumu The Rolling Stone, kas pastāvēja līdz 1895. gadam. 1895. gadā viņš pārcēlās uz Hjūstonu, kur sāka rakstīt avīzei Houston Post. Drīz pēc tam sakarā ar mantas nelikumīgu piesavināšanos viņa iepriekšējā darbavietā Ostinā viņš tika arestēts. Porteram draudēja cietumsods, taču dienu pirms tiesas viņš aizbēga uz Jaunorleānu, bet pēc tam uz Hondurasu. Taču 1897. gadā, kad viņa sievas veselības stāvoklis bija pasliktinājies tiktāl, ka draudēja nāve, viņš atgriezās ASV un lūdza tiesai apžēlošanu.

Viņa sieva nomira 1897. gada 25. jūlijā, bet viņš tika atzīts par vainīgu nelikumīgā mantas piesavināšanā un notiesāts uz pieciem gadiem cietumā. 1901. gadā par labu uzvedību viņš tika atbrīvots.

Būdams cietumā, Porters publicēja vismaz 12 stāstu, lai varētu finansiāli palīdzēt meitai. Tā kā viņš nevēlējās lasītājiem atklāt, ka atrodas cietumā, viņš sāka lietot pseidonīmu "O. Henrijs". Iespējams, ka pseidonīmu viņš izveidoja no kāda cietumsarga vārda (Orins Henrijs). Taču viņš lietoja arī citus pseidonīmus, piemēram, "Džeimss L. Bliss" (James L. Bliss), un turpināja tos lietot arī pēc atbrīvošanas, kad rakstīja Ņujorkas žurnālam Ainslee's Magazine . Taču par pazīstamāko pseidonīmu kļuva "O. Henrijs", un pēc 1903. gada viņš lietoja vairs tikai to.

1907. gadā viņš apprecējās ar jau bērnībā iemīlēto Sāru Lindsiju Kolmenu. Kaut arī viņa stāsti tika regulāri publicēti žurnālos un krājumos, viņš, par spīti gūtajiem panākumiem, — vai arī to spiediena dēļ — kļuva par alkoholiķi. 1909. gadā viņu pameta sieva. Viņš nomira 1910. gadā, nāves cēlonis — aknu ciroze.

Ārējās saites 
 
 

1862. gadā dzimušie
1910. gadā mirušie
Amerikāņu rakstnieki
Angļu valodā rakstošie
19. gadsimta rakstnieki
20. gadsimta rakstnieki
Ziemeļkarolīnā dzimušie
Boriss Pasternaks

Boriss Pasternaks (, dzimis , miris ) bija ebreju cilmes Krievijas rakstnieks prozaiķis un dzejnieks, Nobela prēmijas literatūrā ieguvējs (1958). Viņa zināmākais darbs ir romāns "Doktors Živago" (Доктор Живаго, 1958/1987).

Dzīvesgājums 
Dzimis Maskavā gleznotāja Leonīda Pasternaka ģimenē. Viņa tēvs bija Maskavas Glezniecības skolas profesors, māte Roza Kaufmane - pazīstama pianiste. Pasternaks uzauga kosmopolītiskā atmosfērā. Pie viņa tēva viesojās Sergejs Rahmaņinovs, Rainers Marija Rilke, Ļevs Tolstojs.

Pasternaks nolēma kļūt par komponistu, tāpēc iestājās Maskavas konservatorijā, kuru 1910. gadā tomēr pameta, lai dotos uz Marburgas universitāti. Tur viņš studēja pie tādiem neokantistiem kā Hermanis Koens un Nikolajs Hartmanis. 1914. gadā viņš atgriezās Maskavā.

Pasternaka agrīno dzeju spēcīgi ietekmēja Bloka un futūristu darbi. Pirmās publikācijas viņa bija 1914. gadā.

Pirmā pasaules kara laikā Pasternaks strādāja kādā ķīmiskajā rūpnīcā Urālos. Lai gan daudzi viņa radinieki un draugi pēc kara pameta Krieviju, Pasternaks nolēma palikt.

Trīsdesmitajos gados, kad sākās komunistiskās represijas, Pasternaks jutās vīlies padomju režīmā. Šajā laikā viņš vairāk nodarbojās ar tulkošanu nekā rakstīšanu. Viņš tulkoja Šekspīra, Gētes, Rilkes, Verlēna un gruzīnu dzejnieku darbus.

Pēc Otrā pasaules kara Pasternaks sāka rakstīt daļēji autobiogrāfisku romānu "Doktors Živago". To nebija iespējams publicēt Padomju Savienībā, tāpēc tas tika izdots Itālijā. Tas bija iegansts dažādām pret Pasternaku vērstām represijām, kuras vēl pastiprināja tas, ka 1958. gadā viņam tika piešķirta Nobela prēmija.

Nobela prēmiju, baidoties tikt izraidīts no PSRS, Pasternaks atteicās pieņemt.

Pasternaks nomira no plaušu vēža .

Ārējās saites 

 
 

Maskavā dzimušie
Krievu dzejnieki
Krievu rakstnieki
Krievu atdzejotāji
Krievu valodā rakstošie
Nobela prēmijas laureāti literatūrā
Krievijas impērijas rakstnieki
Daugavpils pilsētas partija

Daugavpils pilsētas partija (saīsināti: DPP) bija 2000. gadā izveidota reģionālā politiskā partija. Tā piedalījās Daugavpils domes vēlēšanās, kā arī, sadarbojoties ar valsts mēroga partijām un apvienībām, arī Saeimas vēlēšanās. Partija sadarbojās ar PCTVL un Saskaņas Centru Saeimas vēlēšanās, kā arī ar Latvijas Ceļu pašvaldību vēlēšanās. Vienīgais partijas pārstāvis LR Saeimā ir bija Aleksejs Vidavskis, tomēr 10. Saeimā DPP pārstāvēja Aleksejs Burunovs. 2011. g. apstiprināts lēmums par DPP saplūšanu ar SDP "Saskaņa".

Dalība vēlēšanās

Saeimas

Daugavpils domes

Atsauces

Literatūra 
 Mednis I. Partiju laiki Latvijā (1988—2002). — R.: Drukātava, 2007.  — 331.—332. lpp.

Partija
Latvijas reģionālās partijas
Latvijas bijušās politiskās partijas
Sofija Kovaļevska

Sofija Kovaļevska (; dzimusi Korvina-Krjukovska , mirusi ) bija pirmā krievu sieviete matemātiķe. Kārļa Veierštrāsa audzēkne. 1884. gadā Kovaļevska kļuva par Stokholmas Universitātes profesori, viņa bija trešā sieviete Eiropā, kas ieguva zinātņu doktora grādu.

Biogrāfija 
Sofija Kovaļevska dzimusi 1850. gada 3. janvārī Maskavā atvaļināta poļu izcelsmes artilērijas ģenerāļa Vasīlija Krjukovska (, pēc muižnieka stāvokļa atgūšanas Korvina-Krjukovska) un viņa vācu izcelsmes sievas Elizabetes Šūbertes ģimenē.

Ģimene pievērsa lielu uzmanību bērnu izglītībai. Jau bērnībā parādījās Sofijas spējas. Sofijas bērnistabas siena tapešu vietā bija aplīmēta ar Ostrogradska lekciju litogrāfijām, un mazā Sofija jau bērnībā izrādīja lielu interesi par šīm zīmēm. Vēlāk, lasot ģimenes drauga iedoto optikas grāmatu, Sofija, nezinādama trigonometrijas pamatus, pati izsecināja tās nozīmi tādā pašā veidā, kā tas noticis vēsturiski. Ģimenes draugs bija tik ļoti pārsteigts par Sofiju, ka aicināja Sofijas tēvu nodrošināt meitai privātstundas matemātikā. No 15 gadu vecuma Sofija Kovaļevska apguva matemātikas analīzi pie Jūrskolas pasniedzēja A. Strannoļubska.

Tā kā tā laika Krievijā sievietes universitātē neuzņēma, Sofija augstāko izglītību varēja iegūt tikai ārzemēs. Neprecētas sievietes tolaik no valsts izbraukt nedrīkstēja, tāpēc 1868. gadā Sofija noslēdza fiktīvu laulību ar Vladimiru Kovaļevski (vēlāk ievērojamu paleontologu). Pēc vairākiem gadiem fiktīvā laulība kļuva par īstu, un 1878. gadā ģimenē piedzima meita Sofija.

1869. gadā Sofija, kopā ar draudzeni Jūliju Ļermontovu, dėvās uz Heidelbergas Universitāti. Šeit viņa trīs semestrus apguva matemātiku, fiziku un fizioloģiju, apmeklējot arī Kirhofa un Helmholca lekcijas. Vēlāk Kovaļevska devās uz Berlīni apgūt matemātiku pie Veierštrāsa, kurš pats bija pret to, lai sievietes iegūtu augstāko izglītību, tomēr, redzot Kovaļevskas dotības, piekrita privātstundām.

Kovaļevska simpatizēja revolucionārajai cīņai un bija utopiskā sociāliste, tāpēc 1871. gada kopā ar vīru ieradās Parīzes Komūnā, kur strādāja par medmāsu.

1874. gadā Getingenes Universitāte, pēc Veierštrāsa rekomendācijas, piešķīra Kovaļevskai doktora grādu matemātikā un mākslas maģistra grādu ar "pilnu uzslavu" (summa cum laude). Šajā pašā gadā Kovaļevska atgriezās Krievijā, tomēr netika pieņemta darbā Sanktpēterburgas Universitātē, un uz sešiem gadiem pārtrauca zinātnisko darbību.

1884. gadā kļuva par Stokholmas Universitātes profesori. 1888. gadā ieguva Parīzes Zinātņu akadēmijas balvu. 1889. gadā Kovaļevsku beidzot atzina arī Krievijā un Kovaļevska kļuva par pirmo sievieti — Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.

Mirusi 1891. gadā Stokholmā.

Skatīt arī 
 Košī-Kovaļevskas teorēma

Ārējās saites 

1850. gadā dzimušie
1891. gadā mirušie
Maskavā dzimušie
Krievijas matemātiķi
Zinātnieces
Mehiko

Mehiko () ir Meksikas galvaspilsēta un lielākā pilsēta, valsts galvenais ekonomikas un finanšu centrs. Meksikas aglomerācija ir trešā lielākā pasaulē (aiz Tokijas un Ņujorkas aglomerācijām).

Pilsēta atrodas Meksikas dienvidos, plakankalnē 2240 metru virs jūras līmeņa. To ietver vairākas 4000 līdz 5500 metru augstas vulkāniskas kalnu grēdas.

Pilsēta iedalās kolonijās (Colonias).

Sakarā ar ģeogrāfisko izvietojumu augstu kalnu ielejā, Mehiko nopietna problēma ir gaisa piesārņojums. Arī noziedzība ir augstā līmenī — Mehiko ir otrs lielākais cilvēku nolaupīšanas gadījumu skaits pasaulē.

Vēsture 

1325. gadā Mehiko pašreizējā vietā tika dibināta Tenočtitlāna — acteku impērijas galvaspilsēta. Tā tika uzcelta uz Tekskoko (Texcoco) ezerā mākslīgi izveidotām salām. Ezers aizņēma lielu daļu no Mehiko ielejas teritorijas, mūsdienās tas ir nosusināts, bet pati Mehiko nopietni cieš no ūdens trūkuma.

1521. gadā pilsētu gandrīz pilnīgi nopostīja spāņu konkistadors Ernans Kortess.

1525. gadā Mehiko kļuva par Spānijas Jaunspānijas (Nueva España) vicekaralistes galvaspilsētu.

1821. gadā Mehiko kļuva par neatkarīgās Meksikas galvaspilsētu.

XX gadsimta otrajā pusē pilsēta sāka strauji augt, — ja 1950. gadā pilsētā dzīvoja 3 miljoni cilvēku, tad 2000. gadā — ap 18 miljoniem.

1968. gadā Mehiko notika Olimpiskās spēles.

1985. gadā pilsētā notika 8,1 balles stipra (pēc Rihtera skalas) zemestrīce, bojā gāja 5000 — 20000 cilvēku.

1986. gadā Mehiko notika Pasaules čempionāts futbolā.

Vides problēmas 
Straujais, neparedzētais iedzīvotāju skaita pieaugums izraisījis gan dzeramā ūdens trūkumu, gan sanitāro apstākļu pasliktināšanos. Kalni, kas ieskauj pilsētu, aizkavē gaisa apmaiņu, līdz ar to palielinās automobiļu un rūpniecības radītā gaisa piesārņojuma daudzums. Mehiko tas ir viens no augstākajiem pasaulē. Vairums Mehiko lietus mežu izcirsti, tā palielinot augsnes eroziju.

Cilvēki 

Mehiko dzimuši:

 Visente Fokss (Vicente Fox Quesada) (1942) — Meksikas prezidents (2000—2006)
 Frīda Kalo (Frida Kahlo) (1901—1954) — gleznotāja
 Kantinflass (Cantinflas) (1911—1993) — kinoaktieris
 Alfonso Kuarons (Alfonso Cuarón Orozco) (1961) — kinorežisors
 Ugo Lopess-Gatels Ramiress (Hugo López-Gatell Ramírez) (1969) — epidemiologs

Ārējās saites 

 
Meksikas pilsētas
Frīda Kalo

Magdalēna Karmena Frīda Kalo i Kalderona (; dzimusi , mirusi ) bija meksikāņu gleznotāja. Gleznojusi jauktā reālisma un simbolisma stilā, ietekmējoties no Meksikas indiāņu mākslas. Tiek pieskaitīta arī pie sirreālistiem, kaut arī pati Frīda Kalo to noliedza. Komunistu atbalstītāja. Viena no feminisma ikonām.

Biogrāfija 
Frīda Kalo ir dzimusi  Mehiko pilsētas Kojoakanas rajonā. Frīda pati apgalvoja, ka ir dzimusi 1910. gadā, Meksikas revolūcijas sākumā, jo nevēlējās sevi saistīti ar periodu pirms šīs revolūcijas. Viņa bija viena no četrām ungāru—ebreju izcelsmes Gilijermo Kalo un spāņu—Meksikas indiāņu jauktenes Matildes Kalderonas meitām.

Sešu gadu vecumā pārcieta poliomielītu, tāpēc kliboja ar vienu kāju. Sākotnēji Frīda Kalo nebija plānojusi kļūt par mākslinieci. 1925. gadā, astoņpadsmit gadu vecumā, cieta autokatastrofā un guva nopietnus miesas bojājumus. Viņa vairāk nekā gadu pavadīja uz gultas, atgūstoties no mugurkaula, atslēgas kaula un ribu lūzumiem. Atlikušās dzīves laikā Kalo pārcieta vairāk nekā trīsdesmit operācijas. Atrodoties slimnīcā, sāka nodarboties ar glezniecību. Frīda Kalo gleznoja galvenokārt pašportretus un kluso dabu. Visu atlikušo mūžu cieta no periodiskām sāpēm.

1929. gadā, 22 gadu vecumā, Frīda Kalo apprecējās ar monumentālistu un kubistu Djego Rivjeru, kas bija 20 gadus vecāks par viņu. Viņu īpatnējās mīlestības—naida attiecības turpinājās 25 gadus, vairākas reizes šķiroties un atkal dzīvojot kopā. Neskatoties uz fiziskajiem defektiem, Frīda Kalo, tāpat kā Djego Rivjera, bija aktīva un nepastāvīga seksuālajā dzīvē, kā arī atklāta biseksuāle. Veselības problēmu dēļ viņai nevarēja būt bērni. Frīda Kalo ir teikusi: "es savā dzīvē esmu pārdzīvojusi divas smagas nelaimes... viena no tām bija avārija, bet otra — Djego". Pēc avārijas viņa tika fiziski traumēta, bet Rivjera traumēja emocionāli.

Dzīves laikā Frīda Kalo uzzīmēja vairāk nekā 200 gleznas, zīmējumus un skices, kas lielākoties ir saistīti ar viņas dzīves pieredzi, fiziskām un emocionālām sāpēm un nepastāvīgajām attiecībām ar Djego. No šiem darbiem 55 ir viņas pašportreti. Kad viņai jautāja, kāpēc zīmē tik daudz pašportretus, Kalo atbildēja: "tāpēc ka es esmu tik bieži viena... tāpēc ka es esmu subjekts, ko vislabāk zinu".

1937. gadā Frīda Kalo uzņēma no PSRS izraidīto Ļevu Trocki.

1953. gadā Mehiko tika izveidota pirmā viņas personālizstāde, kas arī palika vienīgā viņas dzīves laikā.

1954. gadā Frīda Kalo mira no plaušu karsoņa.

Skatīt arī 
Frīdas Kalo muzejs

Atsauces

Ārējās saites 

1907. gadā dzimušie
1954. gadā mirušie
Meksikas gleznotāji
Sirreālisma mākslinieki
Komunisti
Gēteborga

Gēteborga () ir pilsēta Zviedrijas rietumu krastā, pie Jetas ietekas Kategatā. Otra lielākā Zviedrijas pilsēta un ar lielāko ostu Zviedrijā. Pilsēta ir pazīstama ar uzņēmumumiem kā Volvo (autobūve) un SKF (gultņi) galvenajām mītnes vieta. Gēteborgas botāniskais dārzs tiek uzskatīts par vienu no labākajiem botāniskajiem dārziem Eiropā.

2006. gadā Gēteborgā norisinājās Eiropas čempionāts vieglatlētikā.

Vēsture 
Pilsētu 1621. gadā dibināja Zviedrijas karalis Gustavs Ādolfs, lai nostiprinātos Ziemeļjūras piekrastē (apgabals daudzus gadsimtus bijis strīdus objekts starp Zviedriju un Dāniju). Pilsētas pirmie iedzīvotāji - nīderlandieši. Kopš dibināšanas lielākā osta Zviedrijas rietumu piekrastē.

Cilvēki 
Gēteborgā dzimuši:

 Daniels Alfredsons (Daniel Alfredsson, 1972—) — hokejists;
 Klāss Pontuss Arnoldsons (Klas Pontus Arnoldson, 1844—1916) — žurnālists, 1908. gada Nobela miera prēmijas laureāts; 
 Kurts Aterbergs (Kurt Magnus Atterberg, 1887—1974) — komponists;
 Anderss Frisks (Anders Frisk, 1963—) — futbola tiesnesis;
 Stefans Olsdāls (Stefan Alexander Bo Olsdal, 1974) — grupas Placebo basģitārists;
 Bjērns Ulveuss (Björn Kristian Ulvaeus, 1945—) — grupas ABBA dalībnieks.

Zviedrijas pilsētas
Filips II (Maķedonija)

Filips II (; 382-336 p.m.ē.) bija Maķedonijas valdnieks, Aleksandra Lielā tēvs.

Dzīvesgājums 
Dzimis 382. gadā p.m.ē. Maķedonijas ķēniņa Amintas III (Αμύντας Γ΄) ģimenē. Filipa II laikā sākās strauja valsts saimnieciska un militāra attīstība, lielā mērā pateicoties dažādiem jaunievedumiem un labi organizētai valsts pārvaldei. Ievērojams ar to, ka reorganizēja karaspēku, ieviešot falangu, kas konkrētajā laika posmā bija efektīvākā kājnieku kaujas taktika.

Maķedonija 20 gadu ilgos karos attīstīja ne tikai augstu militāru prasmi, bet arī politisku izveicību. Lai nostiprinātu savu varu, Filips II lietoja visdažādākos līdzekļus: aneksiju, precības, korupciju, kukuļošanu, sabotāžu.
Ar šīm metodēm citu pēc cita Filips neitralizēja galvenos pretiniekus un ieguva sabiedrotos. Pēc viņa iniciatīvas 338. gadā p.m.ē. tika sasaukta helēņu valstu pārstāvju kopsapulce, kas, pakļaujoties Maķedonijas militārajam potenciālam un pieaugušai politiskai ietekmei, atzina to par vadošo valsti, bet Filipu II par visu polisu karaspēku virspavēlnieku. To veicināja arī saasinājušās politiskās un sociālās problēmas Balkānu pussalā.

337. gadā p.m.ē. helēņu valstu pārstāvju kopsapulce pieteica karu Ahemenīdu impērijai. 336. gadā p.m.ē., esot pašā varas zenītā, Filipu II nogalināja atentātā, kura rīkotāja bija viņa laulātā draudzene, Epīras princese Olimpija. Viņu apglabāja Verginas valdnieku kapenēs, kas neskārtas saglabājušās līdz mūsdienām.

Filipa II troni mantoja viņa dēls Aleksandrs Lielais, kuram tobrīd bija 20 gadu. Aleksandru varēja uzskatīt par jau pieredzējušu karavadoni — gan tēva uzraudzībā, gan patstāvīgi viņš jau bija piedalījies daudzās kaujās, sekmīgi apguvis stratēģiju.

Ārējās saites 

 

Maķedonijas valdnieki
Nogalinātie monarhi
Antīko olimpisko spēļu dalībnieki
Kauja pie Kannām

Kauja pie Kannām ir lielākā kauja Otrā pūniešu kara laikā. Tā notika netālu no Kannu pilsētas Apūlijā (mūsdienu Itālijas dienvidaustrumos) 216. gada p.m.ē. 2. augustā starp Romas un Kartāgas armijām. Kaujas sākumā romiešiem bija 50 (pēc dažiem avotiem 80) tūkstošu vīru liels kājnieku karaspēks un ap 6 tūkstošiem kavalēristu. Kartāgiešu karavadoņa Hanibāla rīcībā bija 19 tūkstoši pieredzējušu kājnieku veterānu un 10 tūkstoši kavalēristu. Viņa armijas sastāvā vēl bija ap 16 tūkstošiem gallu kaujinieku, taču viņš tiem neuzticējās.

Kaujas gaita 

Hanibāls izvilināja romiešus cīnīties klajā laukā, lai maksimāli varētu izmantot kavalērijas priekšrocības, kur viņam bija neliels pārsvars. Viņš gallus novietoja savas armijas centrā, paredzot, ka tie jau pēc pirmās sadursmes ar pretinieku metīsies bēgt. Tieši tā tas arī notika, romieši tiem sekoja, bet Hanibāla veterāni pa to laiku romiešu aplenca no flangiem. Savukārt kartāgiešu kavalērija spējā uzbrukumā satrieca romiešu kavalēriju un nonāca romiešu kājnieku aizmugurē. Pielietojot šādu taktiku galvenie romiešu spēki nokļuva lamatās, tiem vairs nebija nekādas iespējas manevrēt un pārkārtoties atbilstoši izmainītajai kaujas situācijai. Aptuveni 35 (pēc citiem datiem 44) tūkstoši romiešu šajā kaujā tika iznīcināti. Hanibāla karaspēkā kritušo bija tikai 5700 (pēc dažiem datiem 6700), turklāt to lielākā daļa bija galli.

Vēsturiskā nozīme 

Kauja pie Kannām ir iegājusi pasaules militārajā vēsturē kā viens no spožākajiem kara taktikas piemēriem. Šai kaujai bija tālejošas sekas. Smagā sakāve lika romiešiem rūpīgi pārskatīt savas militārās taktikas praksi. Tā rezultātā viņi attīstīja jaunu kaujas taktiku, kuras pamatprincipus dažādu valstu armijas izmantoja vēl daudzus nākamos gadsimtus.

Ārējās saites 

Otrais pūniešu karš
Kaujas
Kaujas ar Senās Romas piedalīšanos
3. gadsimta p.m.ē. kaujas
Milorads Pavičs

Milorads Pavičs (; dzimis , miris ) bija ievērojams serbu rakstnieks, dzejnieks un literatūras vēsturnieks. Viņa pazīstamākais romāns "Hazāru vārdnīca" tiek uzskatīts par vienu no nozīmīgākajiem postmodernisma romāniem.

Biogrāfija 
Pavičs dzimis visai zināmu rakstnieku ģimenē Belgradā, toreizējā Dienvidslāvijas karalistē (tagadējā Serbijā). Viņš studējis Belgradas universitātē, bet doktora grādu ieguvis filozofijā (specializējoties literatūrzinātnē) ieguvis Zagrebā. Pavičs uzsāka akadēmisko karjeru Sorbonnā, pēc tam Vīnē, to turpināja vēl dažādās universitātēs, līdz nolēma pievērsties pilnībā tikai rakstīšanai.

1967. gadā tika izdots viņa pirmais dzejas krājums Палимпсести песме, tam sekoja vēl viens dzejas krājums un vairāki stāstu krājumi. "Hazāru vārdnīca" (Хазарски речник) tika izdota 1984. gadā (izdots arī latviešu valodā).

Atsauces

Ārējās saites 

1929. gadā dzimušie
2009. gadā mirušie
Serbu rakstnieki
Serbu valodā rakstošie
Belgradā dzimušie
Rīgas HES

Rīgas HES ir jaunākā Daugavas hidroelektrostacija un otrā lielākā elektrostacija Latvijā. Tā tika celta no 1966. līdz 1974. gadam un atrodas 35 km no upes grīvas. Maksimālais HES kritums ir . Hidroelektrostacija ir aprīkota ar sešiem hidroagregātiem ar "Kaplan" turbīnām. Elektrostacijas hidroagregātu kopējā uzstādītā jauda ir 402 megavati, bet tās saražotās elektroenerģijas apjomi 2009. gadā veidoja 792,5 gigavatstundas. Neskaitot elektroenerģijas ražošanu, Rīgas HES kalpo arī kā sinhronais kompensators sprieguma un frekvences regulēšanai energosistēmai.

Vēsture 
Ideja par vairāku HES būvi uz Daugavas un arī par Rīgas HES celtniecību radās jau 1910. gadā, bet nodomu izjauca Pirmais pasaules karš.

 ar Daugavas aizbēršanu pie Mārtiņsalas tika uzsākta Rīgas HES un Rīgas ūdenskrātuves celtniecība. Dambja celtniecība tika uzsākta .  uzsāka Rīgas HES būvbedres appludināšanu un pēc septiņām dienām aizsprostojot Sauso Daugavu, Daugava sāka plūst pa jauno gultni. Tā paša gada  sākās ūdens krāšana Rīgas ūdenskrātuvē. Darboties Rīgas HES sāka jau 1975. gada septembrī, bet pilnībā Rīgas HES būve tika pabeigta .

Rīgas hidroelektrostacija kalpoja kā viena no rezerves jaudām, kas avārijas gadījumā dažu minūšu laikā spēja uzsākt ražošanu, lai kompensētu Baltijas reģiona lielākās ģenerējošās vienības — Ignalinas atomelektrostacijas (AES) — darbības daļēju vai pilnīgu apstāšanos. Atslēdzoties vienam no Ignalinas AES energobloka turboģeneratoriem, bija paredzēta automātiska triju Rīgas HES hidroagregātu iedarbināšana, savukārt atslēdzoties diviem Ignalinas AES turboģeneratoriem, paredzēta visu Rīgas HES turboagregātu iedarbināšana.

Skatīt arī 
 Rīgas ūdenskrātuve

Atsauces

Ārējās saites 

Daugavas hidroelektrostacijas
Latvenergo