Livonijas ordenis

Livonijas ordenis jeb Svētās Marijas Vācu Nama Jeruzalemē brālība Livonijā () bija autonoms Vācu ordeņa atzars Livonijā, kas izveidojās pēc Zobenbrāļu ordeņa sagrāves Saules kaujā 1236. gadā. Livonijas ordenim tika piešķirts Svētās Marijas karogs, ko tie zaudēja Aizkraukles kaujas laikā 1279. gadā.

1502. gadā Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs uzvarēja Maskavijas karaspēku kaujā pie Smoļinas ezera.
Pēc Vācu ordeņa Prūsijā likvidācijas Livonijas ordeņa mestrs atbrīvojās no nominālās atkarības attiecībā pret Vācu ordeņa lielmestru un 1526. gadā tika iecelts par Svētās Romas impērijas firstu.

Līdz 16. gadsimtam Livonijas ordenī Latvijas teritorijā pastāvēja 11 komturijas (komturejas) - Rīgas komturija, Aizkraukles komturija, Siguldas komturija, Daugavgrīvas komturija, Ventspils komturija, Kuldīgas komturija, Jelgavas komturija, Dobeles komturija, Cēsu komturija, Alūksnes komturija un Daugavpils komturija, kā arī piecas fogtijas (fogtejas) - Bauskas fogtija, Grobiņas fogtija, Kandavas fogtija, Rēzeknes fogtija un Sēlpils fogtija. Komturi bija pārvaldnieki svarīgākajās ordeņa pilīs un tām pakļautajās komturijās. Fogti bija pārējo ordeņa piļu un pilsnovadu pārvaldnieki.

Ordeņa struktūra 
Livonijas ordeņa priekšnieki bija mestri (), kurus līdz 1413. gadam iecēla un atcēla Vācu ordeņa lielmestri, pēc tam ordeņa kapituls. Ordeņa kapituls jeb ordeņa brāļu kopsapulce parasti sanāca ordeņa mestra pilī Cēsīs. No 15. gadsimta ordeņa mestram bija divas padomes - iekšējā padome (Livonijas landmaršals, Vīlandes un Kuldīgas komturi) un ārējā padome (Tallinas un Alūksnes komturi, Jervas zemes fogts).

Ordeņa brāļi dalījās bruņiniekos, priesteros un pusbrāļos jeb saimes ļaudīs. Slimnieku un kustoņu kopšanai ordenī pieņēma arī pusmāsas. Bruņiniekus varēja atšķirt pēc balta mēteļa ar melnu krusta zīmi, īsi apgrieztiem matiem un apcirptas bārdas. Ordeņa brāļiem vajadzēja noslēgti dzīvot ordeņa pilīs, kuras vadīja komturi. Visas svarīgākas ordeņa lietas izšķīra pils konventi un ordeņa kapituli. Pils konventā vajadzēja piedalīties vismaz 12 brāļiem, tomēr lielā karos kritušo skaita un atšķirtības dēļ pieļāva arī mazāku daudzumu. Ordeņa ierēdņus un pārvaldniekus sauca par melngalvjiem.
Tiek lēsts, ka Livonijas ordeņa teritorijas pilīs 13. gadsimtā vienlaikus uzturējās līdz 450 ordeņa brāļu, no viņiem kaujās krita aptuveni 350 brāļu (15-20% no kopskaita). 15. gadsimta vidū brāļu skaits samazinājās līdz 250, bet 16. gadsimta vidū līdz 150 brāļiem.

Ordeņa teritorija bija iedalīta 23-29 pilsnovados ar apmēram 60 mūra pilīm. 15. gadsimtā ordeņa regulāro karaspēku veidoja apmēram 300 ordeņa brāļu, 1200 karakalpu ("sarkangalvju"), 2500 vasaļu ar saviem puišiem, daži simti strēlnieku un artilērija. Kara gadījumos mobilizēja papildus ap 20 000 latviešu un igauņu zemnieku (zemes ļaužu) un brīvnieku ("leimaņu"), kas veidoja vieglo kavalēriju.

Pēc Lietuvas dižkunigaitijas pāriešanas katoļu ticībā 14. un 15. gadsimtā savstarpējie karagājieni mazinājās un Livonijas ordenis 16. gadsimtā izlēņoja muižas saviem vasaļiem, kas apmetās uz laukiem un kļuva par muižniekiem. Pēc Polijas un Lietuvas valdnieka Sigismunda II Augusta privilēģiju iegūšanas 1561. gadā bruņiniekiem vairs nevajadzēja pašiem piedalīties karagājienos sava novada karadraudzes priekšgalā. Līdz ar to viņi pārvērtās par vienkāršu muižnieku kārtu (Ritter- und Landschaft). Ievedot bruņniecības solu (matrikulu) 18. gadsimtā Igaunijas, Sāmsalas, Piltenes, Vidzemes un Kurzemes bruņniecības kļuva par noslēgtām zemes īpašnieku korporācijām.

Vēsture 

1236. gada Saules kaujā lietuvieši un žemaiši kopā ar zemgaļiem sagrāva Zobenbrāļu ordeni. Nākamajā gadā tā atliekas pievienojās Vācu ordenim, kā rezultātā izveidojās Vācu ordeņa vietējais atzars Livonijā - Livonijas ordenis.
Laika posmā starp 1237. un 1290. gadu Livonijas ordenis iekaroja visu Livoniju, izņemot Ziemeļigauniju, pakļaujot kuršus un zemgaļus. 
1240. gadā ordenis kopā ar Tērbatas bīskapiju piedalījās karā pret Novgorodas republiku, ieņēma Izborsku, Pleskavu un Koporji Ingrijā, tomēr cieta sakāvi kaujā uz Peipusa ezera 1242. gada pavasarī ("Ledus kauja") un zaudēja agrāk ieņemtās zemes Lotigolā.

1242. gadā Vācu ordeņa Livonijas mestrs Groningas Dīriķis iesauca Dānijas karaļa Igaunijas vasaļus, Tērbatas, Sāmsalas un Livonijas bīskapu karavīrus, kā arī iepriekš pakļauto un kristīto latgaļu un līvu spēkus. Ar apvienoto karaspēku viņš devās no Rīgas gar Kurzemes jūrmalu pret kuršiem, laupīdams un dedzinādams viņu zemi. Kuršu zemes padome nolēma slēgt mieru ar ordeni, kas Kuldīgā uzcēla ordeņa pili. Tajā kopā ar vācbrāļu garnizonu palika arī daļa kuršu labiešu, bet daži citi kuršu novadi nodrošināja šo mieru ar ķīlniekiem.

1245. gada jūnijā Romas vācu ķeizars Frīdrihs II Hohenštaufens piešķīra Livonijas ordenim visas zemes, ko tas iekaros Kursā, Lietuvā un Zemgalē, ar visām tiesībām uz kalniem, līdzenumiem, mežiem, upēm un jūru, valdīt bez kādām gaitām un nodevām. Tāpat ordenim tika atļauts visās šais zemēs ņemt tilta naudas un muitas, noteikt tirgus vietas un dienas, kalt naudu, uzlikt nodokļus, ierīkot ceļus un rūdas raktuves. Tāpat tika atļauts iecelt soģus un pārvaldniekus, kas pēc prāta principiem taisnīgi spriestu civilo un kriminālo tiesu par jaunkristītiem un citiem ordeņa pavalstniekiem — t.i. tika dota tāda paša tiesas vara kā citiem ķeizarvalsts firstiem, kā arī tiesība ievest savā zemē labas parašas, noteikumus un likumus, piedraudot šīs privilēģijas pārkāpējiem ar 500 zelta mārciņu lielu naudas sodu.

1259. gadā Livonijas ordeņa mestrs Burhards no Hornhauzenas nesekmīgi mēģināja iekarot Zemgali. 
1260. gadā Livonijas ordenis zaudēja žemaišiem un kuršiem kaujā pie Durbes ("Durbes kauja") un bija spiests atteikties no Kursas dienviddaļas, izņemot Mēmeles pili, kas palika tā pārvaldībā līdz 14. gadsimtam. 
1270. gadā ordenis cieta sakāvi Karuzes kaujas laikā uz aizsalušā jūras šauruma ledus pret žemaišu karavadoni Tranaiti un zemgaļiem.
1270. gadā Livonijas ordeņa mestram Valteram no Nordekes izdevās ieņemt Tērvetes pili.
1275. gadā notika nesekmīgs Daugavpils aplenkums, kurā Lietuvas dižkungs Traidenis nespēja ieņemt nesen uzcelto Daugavpils cietoksni.
1279. gadā ordenis cieta sakāvi Aizkraukles kaujas laikā lietuviešu dižkungu Traideni.
1280. gadā Zemgales ķēniņš Namejs atbrīvoja Tērveti un uzbruka Rīgai, ko aizstāvēt palīdzēja kristīto latgaļu karaspēks no Cēsīm.
1281. gadā Livonijas ordeņa mestrs Konrāds no Feihtvangenas ar 14 000 karavīriem aplenca Tērvetes pili, zemgaļi piekrita maksāt nodevas un aplenkums tika pārtraukts.
1286.-1290. gadā krustneši pilnīgi izpostīja Zemgales ziemeļu daļu un tās iedzīvotāji kopā ar karaspēku pārcēlās uz nepakļautajām zemgaļu un žemaišu zemēm tagadējās Lietuvas teritorijā.
1323. gadā Livonijas ordeņa vicemestrs Konrāds Ketelhods iebruka tajā Lotigolas daļā, kas atradās Novgorodas pakļautībā.
1346. gadā ordenis pēc Jurģa nakts sacelšanās (1343—1345) apspiešanas no Dānijas karaļa Valdemāra IV nopirka Ziemeļigauniju.

1422. gadā pēc Melnas līguma Livonijas ordenis bija spiests atteikties no Kursas, Zemgales un Sēlijas dienvidu daļas, kuras iekļāva Lietuvas dižkunigaitijai pievienotajā Žemaitijā.
1480. gadā Livonijas ordeņa mestrs Bernds fon der Borhs un Rēzeknes fogts nesekmīgi mēģināja ieņemt Pleskavas kremli.
1493. gada 13.martā ordeņa mestrs Johans Freitāgs fon Loringhofe noslēdza miera līgumu ar Maskaviju uz 10 gadiem, un krievi atsacījās no okupētājām Latgales zemēm.
1501. gada janvārī Livonijas landtāgā Valmierā tika noslēgts aizsardzības un uzbrukšanas savienības līgums uz 10 gadiem starp Livonijas konfederāciju un Lietuvas dižkunigaitiju.
1502. gada septembrī Livonijas ordeņa mestrs Valters fon Pletenbergs uzvarēja lielu Maskavijas karaspēku kaujā pie Smoļinas ezera netālu no Latgales ziemeļu robežas.

Pastāvēšanas pēdējos gados Ordenī ir tikai kādi 150-175 ordeņa brāļi, kas vada no vietējiem iedzīvotājiem veidotu koloniālo karaspēku. Vietējo iedzīvotāju lojalitāte ir apšaubāma. Tieši šis Ordeņa vājums liek tam meklēt Polijas-Lietuvas valdnieka aizsardzību. Livonijas ziemeļu zemju augstmaņi attiecīgi meklē vēsturiski tuvākās Dānijas un Zviedrijas aizsardzību. Reformācijas plašā izplatība Livonijā arī likvidēja katoliskā Ordeņa pastāvēšanas jēgu. Atšķirībā no Prūsijas, kur sekularizācija notika 1525. gadā, izveidojoties Prūsijas hercogistei, Livonijā senais konflikts starp Rīgas arhibīskapu un Ordeni traucēja atklātai pāriešanai protestantismā un sekularizācijai.

1557. gada septembrī Livonijas ordeņa mestrs Vilhelms fon Firstenbergs Livonijas konfederācijas vārdā noslēdza Pasvales līgumu ar Polijas karali un Lietuvas dižkungu Sigismundu II Augustu par mieru un savstarpēju palīdzību pret Krieviju. 1560. gadā, Livonijas karā, Krievijas cara Ivana IV karaspēks sakāva ordeņa spēkus Ērģemes kaujā. Sakautais ordenis noslēdza Viļņas ūniju (padošanās paktu) ar Sigismundu II Augustu. Pēc Viļņas ūnijas parakstīšanas ar Sigismundu II Augustu, Livonijas konfederācija tika iekļauta Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Šo vienošanos pastiprina 1566. gada Grodņas ūnija. Uz ziemeļiem no Daugavas tika izveidota Pārdaugavas Livonijas hercogiste tiešā Lietuvas pārvaldībā, bet tās dienviddaļā tika izveidota autonoma Lietuvas vasaļvalsts Kurzemes un Zemgales hercogiste, par kuras pirmo valdnieku kļuva pēdējais ordeņa mestrs Gothards Ketlers. Igaunijas ziemeļos izveidojās Zviedru Igaunija, bet Sāmsala pārgāja Dānijas pakļautībā.

Svarīgākās Livonijas ordeņa kaujas 
 Ledus kauja (1242) pret Novgorodas kņazu Aleksandru
 Embūtes kauja (1244) pret lietuviešu dižkungu Mindaugu
 Durbes kauja (1260) pret žemaišiem un kuršiem
 Daugavgrīvas kauja (1263) pret žemaišu karavadoni Tranaiti
 Karuzes kauja (1270) pret žemaišu karavadoni Tranaiti un zemgaļiem
 Daugavpils aplenkums (ap 1275) pret lietuviešu dižkungu Traideni
 Aizkraukles kauja (1279) pret lietuviešu dižkungu Traideni
 Tērvetes kauja (1279) pret zemgaļu ķēniņu Nameisi
 Kauja pie Heiligenbergas pret žemaišiem un zemgaļiem
 Garozas kauja (1287) pret zemgaļiem
 Sidrabenes kauja (1290) pret zemgaļiem
 Kauja pie Turaidas (1298) Livonijas pilsoņu karā pret Rīgas arhibīskapu un Rīgas pilsētu
 Pleskavas aplenkums (1323) pret Novgorodas Republiku 
 Jurģa nakts sacelšanās (1343—1345) pret igauņiem 
 Pabaiskas kauja pie Ukmerģes (1435) pret Polijas karaļa sabiedrotajiem Lietuvas pilsoņu karā
 Pleskavas aplenkums (1480) pret Pleskavas Republiku
 Kauja pie Smoļinas (1502) pret apvienoto Maskavijas, Novgorodas, Pleskavas un tatāru karaspēku
 Ērģemes kauja (1560) pret Krievijas cara Jāņa Briesmīgā karaspēku kņaza Andreja Kurbska vadībā

Livonijas ordeņa pilis Latvijas teritorijā

13. gadsimtā 
 1207.—1209. gads — Siguldas pils
 1209.—1214. gads — Cēsu pils
 ap 1238. gadu — Gaujienas pils (Adsel)
 1239. gadā — Jersikas pils (Gerzike)
 1240. gadā — Embūtes pils (Amboten)
 1245. gadā — Kuldīgas pils (Jhesusburg — Jēzuspils, vēlāk Goldingen)
 pēc 1250. gada — Tukuma pils (Tuckemen)
 1253. gadā — Grobiņas pils (Huse to Grobin)
 1257. gadā — Vārtājas pils (Wartha)  
 1258. gadā — Dobene (Hus Doben)-  
 1263. gadā — Mākoņkalns (Wolkenborgh — Padebešu kalns pie Rāznas ezera)
 1263. gadā — Rēzeknes pils (Resiten, Rositten); mūra pils 1324. gadā
 1265. gadā — Jelgavas pils (Hus Mytowe uz Garās salas Holme Longum, vēlāk Mitau)
 1271. gadā — Tērvetes pils (Terwete, vēlāk — Hofzumberge) 
 1274. gadā — Dinaburgas pils (Duneborch, Vecdaugavpils, Naujene)
 1282. gadā — Burtnieku pils (Burtneck)
 1282. gadā — Trikātas pils (Tricatum, Trikaten)
 1282. gadā — Valmieras pils (Woldemer)
 1282. gadā — Sabiles pils (Zabele)
 1282. gadā — Svētkalns (Sanctum Montem vai Heiligeberc Tērvetē)
 pirms 1287. gada — Bukultu pils (Novum molendinum — Jaunās dzirnavas, vēlāk Aahof — Ādaži)
 pirms 1290. gada — Ventspils pils (Winda, vēlāk Windau)
 13. gadsimtq beigās — Aizputes ordeņa pils (Asimputte, Asenputte, Hasenpotten, no 1341. gada mūra pils Hasenpoth )

14. gadsimtā 
 1305. gadā — Daugavgrīvas pils
 pirms 1312. gada — Kandavas pils
 1334. gadā — Lugažu pils
 1335. gadā — Dobeles pils
 1341. gadā — Alsungas pils
 1342. gadā — Alūksnes pils
 1340. gadu beigas — Rīgas pils
 pirms 1366. gada — Dignājas pils
 1368. gadā — Skrundas pils
 1373. gadā — Sēlpils
 1380. gadā — Salaspils
 1397. gadā — Durbes pils
 14. gadsimta sākumā — Āraišu pils
 14. gadsimta pirmajā pusē — Nītaures pils
 14. gadsimta pirmajā pusē — Rūjienas pils
 14. gadsimta otrajā pusē — Altenes pils
 14. gadsimtā — Ropažu pils

15. gadsimtā 
 pirms 1411. gada — Jaunpils
 pirms 1411. gada — Saldus pils
 pirms 1413. gada — Mālpils
 pirms 1422. gada — Ērģemes pils
 pirms 1433. gada — Ludzas pils
 pirms 1434. gada — Talsu pils
 pirms 1437. gada — Zaubes pils
 pirms 1440. gada — Skujenes pils

Ordeņa valsts nauda 

Pēc 1515. gada Livonijas naudas kalšanas noteikumiem Rīgā un Tallinā Livonijas ordenis sāka kalt sudraba monētas — vērdiņus (ferding), mārkas un dālderus (thaler).
Starp naudas vienībām bija šādas attiecības: 1 dālderis = 4,5 mārkas = 18 vērdiņi, savukārt 1 vērdiņš = 9 šiliņi = 27 feniņi.

Uz Livonijas mestra Pletenberga 1526. gadā kaltajiem vērdiņiem pirmoreiz bija attēlots Rīgas pilsētas lielais ģerbonis.

Skatīt arī 
 Zobenbrāļu ordenis
 Livonijas ordeņa mestri
 Livonijas krusta kari
 Rīgas arhibīskapija
 Rīgas arhibīskapi (1255—1562)
 Vācu ordenis

Literatūra 
 Indriķis Šterns. Latvijas vēsture 1180.—1290. Rīga, 2002.
 Stephen R. Turnbull. Crusader castles of the Teutonic Knights: The stone castles of Latvia and Estonia, 1185—1560. Fortress, 2004; 64 pages (angliski)

Atsauces

Ārējās saites 

 Livonijas ordenis - vēstures terminu skaidrojošā vārdnīca
 Livonijas ordeņa karte no Latvijas vēstures atlanta

Livonijas ordenis
Livonijas ordenis
Katoļu bruņinieku ordeņi
Vācu ordenis
Livonija