joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Šropšīra

Šropšīra () ir Anglijas grāfiste Rietummidlendas reģionā. Šropšīra robežojas ar Velsu rietumos, kā arī ziemeļos ar Češīras, austrumos ar Stefordšīras un dienvidos ar Vusteršīras un Herefordšīras grāfistēm.

Grāfistē atrodas dzelzs tilts, kas kopā ar tā apkārtni ir UNESCO Pasaules mantojuma objekts. Tāpat grāfistē ir arī citas industriālas vietas ar lielu vēsturisko vērtību. Dienvidos apmēram ceturto daļu no grāfistes aizņem Šropšīras kalni ar parku. Savukārt grāfistes ziemeļrietumos uz robežas ar Velsu atrodas viens svarīgākajiem valsts dabas rezervātiem ar vislabāk saglabātajiem purviem Lielbritānijā.. Lielbritānijas garākā upe Severna tek cauri grāfistei.

Šropšīra ar kopējo platību  ir lielākā valsts iekšzemes grāfiste.

Grāfistes zieda simbols ir apaļlapu rasene.

Atsauces

Ārējās saites 

 Šropšīras domes mājaslapa

Anglijas nemetropoles grāfistes
Anglijas ceremoniālās grāfistes
Anglijas vēsturiskās grāfistes
Vorikšīra

Vorikšīra () ir grāfiste Rietummidlendas reģionā Anglijā. Grāfistes administratīvais centrs ir Vorika, bet lielākā pilsēta ir Nanītana. Stretfordā pie Eivonas dzimis Viljams Šekspīrs.

Grāfiste ir sadalīta piecos rajonos: Ziemeļvorikšīrā, Nanītanā un Bedvortā, Regbijā, Vorikā un Stredfordā pie Eivonas. Pašreizējās grāfistes robežas ir nostiprinātas 1974. gadā. Savukārt grāfistes vēsturiskās robežas sevī ietvēra arī Koventri un Solihalu, kā arī daļu no Birmingemas.

Atsauces

Ārējās saites 

 Vorikšīras grāfistes dome
 Vorikšīras koledžas mājaslapa

Anglijas nemetropoles grāfistes
Anglijas ceremoniālās grāfistes
Anglijas vēsturiskās grāfistes
Bārkšīra

Bārkšīra jeb Bērkšīra (, /ˈbɑːrkʃər, -ʃɪər/) ir viena no četrdesmit astoņām Anglijas ceremoniālajām grāfistēm un viena no divdesmit septiņām nemetropoles grāfistām valsts ziemeļu daļā. Ietilpst Dienvidaustrumanglijas reģionā. Grāfiste robežojas ar Oksfordšīru un ar Bakingemšīru ziemeļos, ar Lielo Londonu austrumos, ar Sari dienvidaustrumos, ar Hempšīru dienvidos un ar Viltšīru rietumos. Bārkšīras grāfistes administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Redinga.

Grāfistes kopējā platība ir 1262 km², pēc 2011. gada datiem grāfistē dzīvo 863 800 iedzīvotāji. Pēc platības tā ir četrdesmitā lielākā ceremoniālā grāfiste, bet pēc iedzīvotāju skaita tā ir divdesmit ceturtā lielākā ceremoniālā grāfiste.

Atsauces

Ārējās saites 

Anglijas nemetropoles grāfistes
Anglijas ceremoniālās grāfistes
Anglijas vēsturiskās grāfistes
Stonhendža

Stonhendža (, ) ir neolīta un bronzas laikmetā veidots arheoloģiskais piemineklis Viltšīrā, Apvienotajā Karalistē. Tā atrodas 3 km uz rietumiem no Eimberijas pilsētas, aptuveni 13 km attālumā uz ziemeļiem no Solsberijas. Stonhendža ir veidota no aplī izvietotiem milzīgiem akmens bluķiem. Stonhendža ir veidojusies ilgstošā laika posmā, no 3100. gada p.m.ē. līdz 1600. gadam p.m.ē. Stonhendža pēc zinātnieku un astronomu domām ir veidots kā senais Mēness un Saules kalendārs. Šo akmeņu izvietojums pieļauj, ka noteiktā laikā Saule spīd caur noteiktiem akmeņiem. 1986. gadā Stonhendža, kā arī tās tuvumā esošā Eivberija un citi apkārtējie pieminekļi tika iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Struktūra un apkārtne 
Stonhendža ir veidota no aplī izvietotiem milzīgiem smilšakmens bluķiem. Stonhendža tapa trīs posmos laikā no 3100. gada p.m.ē. līdz 1600. gadam p.m.ē. Arheologi domā, ka apkārtējais zemes valnis un grāvis ir veidoti ap 3100. gadu p.m.ē., bet stāvošie akmeņi tika uzcelti laika periodā no 2400. un 2200. gadu p.m.ē. Joprojām nav skaidrības kā tieši šos akmeņus attransportēja uz pašreizējo Stonhedžas vietu, it īpaši tāpēc, ka tas bija pirms riteņa izgudrošanas.

Stonhendžas apļa iekšpusē ir atrodami mazāki akmens bluķi, kuru masa ir no 2 līdz 5 tonnām. Tie tiek saukti par zilajiem akmeņiem, jo ir zilganā krāsā, kad kļūst mitri. 30 no šiem akmeņiem ir no diabaza, 5 ir no riolīta, vēl citi 5 ir no dažādiem magmatiskajiem iežiem, bet pēdējie 3 ir no smilšakmens. Tiek pieļauts, ka šie akmeņi ir vesti no mūsdienu Velsas teritorijas, aptuveni 220 km attāluma.

Vēl apļa iekšpusē pa perimetru ir atrodamas 56 mazas bedrītes (tiek sauktas arī par Obrija bedrēm), kuras visticamāk tika izmantotas astronomiskiem mērījumiem. Tajās ievietoja koka vai akmens stabus, kas ļāva sekot līdzi debess ķermeņu kustībām.

Atsauces

Ārējās saites 

Megalītiskās būves
Neolīts
Bronzas laikmets
Anglijas vēsture
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Lielbritānijā
Geto

Geto 
 Viduslaikos - Rietumeiropas pilsētās izolēts ebreju kvartāls ar savu iekšējo jurisdikciju.
 Jaunākajos laikos - Nacistiskās Vācijas un tās okupētajās teritorijās ebreju nometināšanas vietas pilsētās.

Skatīt arī 
Rīgas geto

Cilvēktiesības
Viduslaiku karamāksla



Karamāksla vēlīnos viduslaikos 
Radikālas izmaiņas karamākslā bija vērojamas vēlīnos viduslaikos (Renesansē). Progresēja valstu militārā organizācija, karošanas stratēģija, taktika, lietojamo ieroču tehniskais līmenis. To veicināja gan Zinātniskās revolūcijas atklājumi, gan ar Reformāciju saistītie reliģiskie konflikti, kas izvērsās militārās sadursmēs un pilsoņu karos. Karotāji sāka izmantot arvien efektīvākus ieročus, tai skaitā pīķus, musketes un uzlabotu artilēriju, kuru savstarpējai sadarbībai kaujās tika pilnveidota taktika.

Apvērsumu daudzās jomās radīja artilērija. Lielgabalu izgatavošana, izmantošana un tālākā tehniskā pilnveidošana prasīja inženieru zināšanas fizikā, metalurģijā, ķīmijā (šaujampulvera izgatavošana), nocietinājumu veidošanā u.c. Artilērijas izmantošana uz jūras prasīja jaunas, inovatīvas izmaiņas kuģu konstrukcijā, jo bija jānodrošina lielāku karakuģu celtspēju (tonnāžu), saglabājot pietiekamu to ātrumu un manevrētspēju.

Lai aizsargātos no arvien efektīvākās artilērijas uguns uz sauszemes un no jūras, progresēja nocietinājumi. Pilsētas un stratēģiski nozīmīgākie punkti agrāko mūra sienu vietā tika apjozti ar aizsardzības sistēmu, kuru veidoja zemi bastioni ar stūriem šaurā leņķī, kas ne tikai būtiski samazināja aplencošās artilērijas efektivitāti, bet arī palielināja forta artilērijas atbildes ugunsspēju. Arī skanstes, ierakumi, kanāli, grāvji, dažādas lamatas utt. daudzās kaujās pierādīja fortu augsto aizsardzības potenciālu pret aplencošā karaspēka triecieniem. Tipiskas šādas aizsardzības sistēmas ir Daugavgrīvas cietoksnis, Dinaburgas cietoksnis Daugavpilī u.c.

Efektīvāka kļuva arī kavalērija. Tā specializējās taktiski atšķirīgās vienībās. Radās vieglā kavalērija izlūkošanai un ātriem uzbrukumiem, ulāni izšķirīgiem triecieniem atklātā kaujas laukā, ar šaujamieročiem bruņoti dragūni — kā mobilas strēlnieku vienības.

Daudzo izmaiņu dēļ militārā stratēģija un taktika un specializētās militārās vienībās strukturēto karaspēku vadība kļuva arvien sarežģītāka. Lai to pilnībā apgūtu, karaspēki arvien vairāk profesionalizējās, bet lai sagatavotu virsniekus to apmācīšanai un komandēšanai, sāka dibināties militārās akadēmijas.

Viduslaiki
Militārā vēsture
Ass valstis

Ass valstis ir termins, ko pamatā attiecina uz nacistu Vāciju, fašistu Itāliju un Japānas impēriju. Ass valstu līgumam 1940.–1942. gadā pievienojās vairums Vācijas un Japānas sabiedroto valstu.

Izveide 

Terminu pirmo reizi lietoja Benito Musolīni , kad pēc Itālijas un Vācijas draudzības līguma parakstīšanas viņš runāja par Romas—Berlīnes asi, ap kuru pārējās Eiropas valstis varēs riņķot.

Šis pakts tika parakstīts pēc tam, kad Itālija, kas sākotnēji bija opozīcijā Vācijai, saņēma starptautisku nosodījumu Nāciju līgā par tās iebrukumu Etiopijā. Abas valstis arī kopīgi sniedza atbalstu Fransisko Franko vadītajai armijai Spānijas pilsoņu kara laikā. 1939. gada maijā šo līgumu pārveidoja par militāru aliansi, ko Musolīni ierosināja saukt par “Tērauda paktu” (, ).  Berlīnē tika parakstīts trīspusējs līgums starp Vāciju, Itāliju un Japānu. Novembrī tam pievienojās arī Ungārija, Rumānija un Slovākija.

Otrā pasaules kara sākuma posmā pēc Molotova—Ribentropa pakta un Austrumeiropas sadalīšanas ietekmes zonās 1940. gada 13.—14. novembrī pēc Staļina iniciatīvas Berlīnē notika Molotova un Ribentropa sarunas par PSRS pievienošanos Ass valstīm un visas pasaules sadalīšanu ietekmes zonās. Pēc Vācijas piedāvājuma PSRS pienācās Britu Indija un Vidējie Austrumi, ieskaitot Irānu un Persijas līča arābu zemes. Tomēr PSRS pieprasīja arī Turciju un Balkānu valstis, tādēļ sarunas nenoveda pie PSRS pievienošanās Ass valstu militārajai savienībai.

1941. gada martā Ass valstu paktam pievienojās arī Bulgārija un Dienvidslāvija, kas bija krasā pretstatā PSRS priekšlikumiem par interešu zonu sadali Balkānos. Jau pēc divām dienām ar angļu palīdzību Dienvidslāvijas valdība tika gāzta, un 6. aprīlī Vācija sāka militāru iebrukumu Dienvidslāvijā un Grieķijā, kas beidzās ar abu valstu okupāciju.

Dalībvalstis 

  Trešais reihs (no 1940. gada 27. septembra)
  Itālijas karaliste (no 1940. gada 27. septembra)
  Japānas impērija (no 1940. gada 27. septembra)
  Ungārijas karaliste (no 1940. gada 20. novembra)
  Rumānijas karaliste (no 1940. gada 23. novembra) 
  Slovākijas Republika (no 1940. gada 24. novembra) 
  Bulgārijas karaliste (no 1941. gada 1. marta) 
  Dienvidslāvijas karaliste (no 1941. gada 25. marta) 
  Horvātijas valsts (no 1941. gada 15. jūnija)  
  Taizemes karaliste  (no 1942. gada 15. februāra)

Ass valstu sabiedrotās valstis 
  Irākas karaliste (neparakstīja Ass valstu līgumu, pieteica karu Lielbritānijai 1941. gada 9. maijā)
  Somijas Republika (neparakstīja Ass valstu līgumu, pieteica karu PSRS 1941. gada 25. jūnijā)

Pretinieki 
1942. gada 1. janvārī Apvienotā Karaliste, ASV, Ķīnas Republika, PSRS ("Lielais četrinieks"), 9 Centrālamerikas un Karību reģiona valstis, 5 Britu Sadraudzības valstis un 8 okupēto valstu trimdas valdības parakstīja pret Ass valstīm vērstu Apvienoto Nāciju deklarāciju, kurai vēlāk pievienojās lielākā daļa citu valstu valdību.

Atsauces 

Itālijas vēsture
Japānas vēsture
Trešais reihs
Otrais pasaules karš
Militārās savienības
Ostrakisms

Ostrakisms ( (ostrakismos), no  (ostrakon) — 'lauska') bija likums Atēnās, Argosā u.c. senās Hellādas polisās, ka jebkuru pilsoni, kurš savu rakstura īpašību un talantu dēļ varēja būt bīstams pastāvošajai iekārtai, varēja bez pierādījumiem, tikai nobalsojot, uz 10 gadiem izraidīt no polisas (vēlāk laiku samazināja uz 5 gadiem). Tas netika uzskatīts par sodu, līdz ar to izraidītais pilsonis saglabāja savu īpašumu.

Ostrakismu atcēla kā sevi diskreditējušu paražu 417. g. p.m.ē., kad politisko partiju (Alkibiada partija pret Nikija partiju) savstarpējo cīņu un intrigu rezultātā ostrakismam tika pakļauts absolūti nevainīgs neitrāls politiķis Hiperbols.

Procedūra 
Janvārī, (sestajā pritānijā pēc Atēnu kalendāra) Piecu simtu padome (pritani) tautas sapulcē izvirzīja balsošanai ostrakismam deleģēto pilsoņu sarakstu. Ja sapulce atzina kādu no saraksta par apspriežamu, astotajā pritānijā (marts—aprīlis) notika ostrakisma balsošana, izraidāmā vārdu uzrakstot uz poda lauskas ("ostrakas") un metot urnā. Ja balsošanā bija piedalījušies mazāk nekā 6000 pilsoņi, balsojumu anulēja. Ja balsotāju kvorums tika savākts, saskaitīja, par kuru personu balsots visvairāk, un tai 10 dienu laikā bija jādodas trimdā.

Zināmākie ostrakismam pakļautie atēnieši 
 Hiparhs, Harma dēls, tirāna Pasistrata radinieks — 487. g. p.m.ē.
 Ksantips, Perikla tēvs — 484. g. p.m.ē.
 Aristids Taisnīgais — 482. g. p.m.ē.
 Temistokls — 471. g. p.m.ē.
 Kimons — 461. g. p.m.ē.
 Tukidids, Melasija dēls, Perikla oponents — 443. g. p.m.ē.

Ārējās saites 

Senā Grieķija
Karlsrūe

Karlsrūe () ir pilsēta Vācijas rietumos, Bādenā-Virtembergā pie Reinas upes, netālu no robežas ar Franciju.

Pilsētas nosaukums cēlies no Bādenes-Durlahas markgrāfa Kārļa Vilhelma vārda, kurš 1715. gadā nodibināja pilsētu, pārceļoties no iepriekšējās galvaspilsētas Durlahas (tagad Durlaha ir Karsrūes rajons). Līdz 1771. gadam Karsrūe bija Bādenes-Durlahas galvaspilsēta, bet līdz 1945. gadam - Bādenes galvaspilsēta. No 2. pasaules kara beigām līdz 1995. gadam pilsētā atradās ASV kara bāze.

Pilsētas plānojums ir regulārs, pilsētas ielām stiepjoties radiāli no centrā novietotās pils.

Pilsētā atrodas Vācijas konstitucionālā tiesa (Bundesverfassungsgericht) un augstākā apelācijas tiesa (Bundesgerichtshof). No izglītības iestādēm jāpiemin Karlsrūes Tehnoloģiju institūte (Karlsruhe Institute of Technology (KIT)) - viena no labākajām tehniskajām augstskolām Eiropā.

Pilsētas apkārtnē atrodas lielākais Vācijas naftas pārstrādes uzņēmums. Karsrūe ir viena no pirmajām pilsētām, kurā ieviesa tramvaja kustību pa parastā dzelzceļa sliedēm, šādi optimizējot sabiedrisko transportu.

Cilvēki 
Karlsrūē dzimuši:
 Olivers Bīrhofs (Oliver Bierhoff, 1968 - ) - futbolists
 Karls Bencs (Carl Benz, 1844 - 1929) - izgudrotājs
 Kārlis Drezs (Karl Drais, 1785 - 1851) - izgudrotājs
 Hanss Franks (Hans Frank, 1900 - 1946) - politiķis
 Frīdrihs I (Friedrich I., 1826 - 1907) - Bādenes lielhercogs
 Frīdrihs II (Friedrich II., 1857 - 1928) - Bādenes lielhercogs
 Olivers Kāns (Oliver Kahn, 1969 - ) - futbolists
 Kārlis Ludvigs Frīdrihs (Karl Ludwig Friedrich, 1786 - 1818) - Bādenes lielhercogs
 Kārlis Frīdrihs (Karl Friedrich, 1728 - 1811) - Bādenes lielhercogs
 Gustavs Landauers (Gustav Landauer, 1870 - 1919) - anarhists
 Leopolds (Leopold, 1790 - 1852) - Bādenes lielhercogs
 Ludvigs I (Bādenes lielhercogs) (Ludwig I., 1763 - 1830) - Bādenes lielhercogs
 Ludvigs II (Bādenes lielhercogs) (Ludwig II., 1824 - 1858) - Bādenes lielhercogs
 Peters Sloterdaiks (Peter Sloterdijk, 1947 - ) - filozofs
 Mehmeds Šolls (Mehmet Scholl, 1970 - ) - futbolists
 Rihards Vilšteters (Richard Willstätter, 1872 - 1942) - ķīmiķis

Atsauces

Ārējās saites 

Bādenes-Virtembergas pilsētas
Čukču jūra

Čukču jūra (, ) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra. Apskalo gan Āzijas gan Ziemeļamerikas krastus, ar Kluso okeānu savieno Beringa šaurums. Nosaukta jūras krastā dzīvojošas tautas čukču vārdā.

Robežas 
Ziemeļos, pie polārās ledus cepures robežas, robežojas ar Ziemeļu Ledus okeānu, rietumos robežojas ar Boforta jūru — robežlīnija tiek vilkta no Barova raga Aļaskā. Dienvidaustrumos Čukču jūra apskalo Aļaskas krastu, dienvidos atrodas Beringa šaurums, kas savieno ar Kluso okeānu. Dienvidrietumos apskalo Čukču pussalu, rietumos atrodas Vrangeļa sala un Austrumsibīrijas jūra.

Apraksts 
Kuģot jūrā iespējams četrus mēnešus gadā, ledus klāj jūru no oktobra—novembra līdz maijam—jūnijam. Atrodas uz kontinentālā šelfa, 56% jūras platības ir seklāka par 50 metriem. Vidējais dziļums ir 71 metrs.

Ūdens virsējā slāņa temperatūra ziemā 0 °C līdz -1,7 °C, vasarā dienvidu daļā līdz 7 °C, sāļums 27 līdz 36‰.

Šķērsām pāri Čukču jūrai iet datumu maiņas līnija. Lielākā osta ir Uelena Krievijā.

Ārējās saites 

Czukču jūra
Czukču jūra
Krievijas jūras
 
Čukotkas autonomais apvidus
Boforta jūra

Boforta jūra () ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra, apskalo Aļaskas un Kanādas Ziemeļrietumu teritoriju krastus. Nosaukta britu hidrogrāfa Frensisa Boforta (1774-1857) vārdā.

Robežas 
Par ziemeļu robežu uzskata pastāvīgās ledus segas dienvidu malu, rietumu robežu — Kanādas Arktiskais arhipelāgs (Benksa sala), dienvidos jūra apskalo Kanādas Ziemeļrietumu teritorija un Aļaska, bet rietumos sastopas ar Čukču jūru. Galējais dienvidrietumu punkts ir Barova rags.

Vispārējs apraksts 

Lielāko daļu gada jūra aizsalusi. Virsējā ūdens slāņa temperatūra vasarā -1,5 °C, ziemā -1,8 °C, sāļums 27—32 ‰.

Jūrā ietek lielā Makenzi upe un citas mazākas upes. Jūra ir nozīmīga dzīvotne vaļiem un jūras putniem, relatīvi maz skarta un dabiska.

Jūras robeža starp Kanādu un ASV joprojām nav nosprausta — pastāv viedoklis, ka zem jūras ir nozīmīgi naftas un dabasgāzes krājumi, jau ir atklātas atradnes pie Makenzi ietekas. Naftas resursu izpēte Boforta jūrā uzsākta 1960. gadā, 1986. gadā sāka darboties pirmā naftas platforma (Amaugilakas projekts).

Ārējās saites 

 NASA Earth observatory, ledus izplatība Boforta jūrā (angliski) 

Ziemeļu Ledus okeāns
Jūras
Hanss Franks

Hanss Mihaels Franks (Hans Michael Frank,  — ) bija vācu jurists, nacistiskās Vācijas augsta amatpersona. Pēc Polijas kampaņas vadīja Ģenerālgubernatūras darbību, par ko Nirnbergas prāvā tika sodīts ar nāvi pakarot.

Dzīvesgājums 
Dzimis Karlsrūē jurista ģimenē. 1917. gadā iestājās Vācijas armijā, bet 1919. gadā - Vācijas Strādnieku partijā, kura vēlāk kļuva par NSDAP. Studēja jurisprudenci Minhenē un kļuva par Ādolfa Hitlera personisko juridisko konsultantu. 1930. gadā tika ievēlēts Reihstāgā, bet 1933. gadā kļuva par Bavārijas tieslietu ministru. No 1934. gada bija reihministrs bez portfeļa.

Kad Otrā Pasaules kara laikā tika sakauta Polija, un tās vietā nodibināja Ģenerālgubernatūru, Franks kļuva par tās vadītāju. Nirnbergas prāva deklarēja, ka Franks bija atbildīgs par poļu un ebreju iznīcināšanas akcijām Ģenerālgubernatūras teritorijā, kaut arī pats Franks apgalvoja, ka visas akcijas tieši vadīja Heinrihs Himlers. Procesā laikā paudis nožēlu par veiktajiem kara noziegumiem, bet arī apsūdzējis sabiedrotus, it sevišķi Padomju Savienību citu kara noziegumu veikšanā. Nirnbergas tiesa piesprieda Frankam nāvessodu pakarot, kas tika izpildīts .

Ārējās saites 

NSDAP biedri
Vācijas advokāti
Vācijas politiķi
Kara noziedznieki
Ar nāvi sodītie politiķi
Bādenē-Virtembergā dzimušie
Marians Hosa

Marians Hosa (; dzimis 1979. gada 12. janvārī Stara Ļubovņā, Čehoslovākijā) ir bijušais slovāku hokejists, uzbrucējs, Slovākijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis 19 sezonas un 1309 spēles dažādos Nacionālās hokeja līgas klubos, guvis 1134 punktus. Kopā ar Čikāgas "Blackhawks" kļuvis par 2010., 2013. un 2015. gada Stenlija kausa čempionu. 2020. gadā uzņemts Hokeja slavas zālē.

Mariana jaunākais brālis Marcels arī bija profesionāls hokejists.

Spēlētāja karjera 
1998. gadā kopā ar WHL klubu Portlendas "Winterhawks" izcīnīja CHL čempiones titulu - Memoriālo kausu.

Savu NHL karjeru Hosa iesāka Otavas "Senators", kuras sastāvā aizvadīja 7 sezonas. Hosu 1997. gada NHL draftā 1. kārtā ar kopējo 12. numuru draftēja Otavas "Senators". Pirmā pilnā sezona kopā ar "Senators" Hosam bija 1998-99 sezona un viņam pietrūka pavisam nedaudz, lai iegūtu Kaldera balvu, jo labāks izrādījās tikai Kriss Drurijs no Kolorādo "Avalanche".

2010., 2013. un 2015. gadā, spēlējot Čikāgas "Blackhawks" sastāvā, izcīnījis Stenlija kausu. Pirms 2017.—18. gada sezonas "Blackhawks" paziņoja, ka savainojuma dēļ Hosa gaidāmo sezonu izlaidīs. 2018. gada maijā hokejists paziņoja, ka vairs nevarēs spēlēt profesionālu hokeju.

Slovākijas hokeja izlases sastāvā viņš piedalījies 1997., 1999., 2001., 2004., 2005., 2006. un 2007. gada Pasaules čempionātos, kā arī 2002. , 2006. un 2010. gadā olimpiskajās spēlēs, kopā izlasē 66 spēlēs gūstot 31 vārtus.

Klubu statistika

Ārējās saites 

1979. gadā dzimušie
Prešovas apgabalā dzimušie
Slovākijas hokejisti
Otavas "Senators" spēlētāji
Atlantas "Thrashers" spēlētāji
Pitsburgas "Penguins" spēlētāji
Detroitas "Red Wings" spēlētāji
Čikāgas "Blackhawks" spēlētāji
Hokejisti 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Stenlija kausa ieguvēji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Hokejisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokeja slavas zālē uzņemtie
Bafina jūra

Bafina jūra jeb Bafina līcis (, , , ) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga iekšējā jūra starp Grenlandi un Kanādas Arktisko arhipelāgu. Vairākās valodās tiek saukts par līci, kaut gan neatbilst līča definīcijai — tas ir savienots ar Pasaules okeānu ar vairākiem šaurumiem. Nereti uzskata arī par Atlantijas okeāna daļu.

Robežas 
Ziemeļos atrodas Nersa šaurums (Nares Strait) starp Grenlandi un Elsmīra salu, kas savienojas ar Linkolna jūru. Austrumos atrodas Grenlandes rietumu piekraste. Dienvidos ar Atlantijas okeānam piederīgo Labradoras jūru savieno Deivisa šaurums. Rietumos atrodas Kanādas Arktiskais arhipelāgs — Bafina Zeme, Bailota sala, Devona un Elsmīra sala.

Vispārējs apraksts 

Vidējais dziļums ir 861 m, virsējā ūdens slāņa temperatūra vasarā , ziemā — . Lielāko daļu gada jūra nav kuģojama jo tajā ir ļoti daudz aisbergu.

Jūras ziemeļu daļā, pie ieejas Smita šaurumā, atrodas neaizsalstoša jūras daļa, kuras platība ir ap  (North Water Polynya).

Jūrā dzīvo ap  baltvaļu, kas pārtiek no mazām zivīm un vēžveidīgajiem. Šī iemesla dēļ jūrā 19. gadsimtā notika aktīvas vaļu medības.

Vēsture 
Jūru pirmais sasniedza britu avantūrists Džons Deiviss 1585. gadā. Viljams Bafins veica piecus ceļojumus uz Arktiku, sasniedzot Bafina jūru 1616. gadā. Šo ceļojumu mērķis bija atklāt ziemeļrietumu jūras ceļu apkārt Ziemeļamerikai un pētnieki pārliecinājās, ka Hudzona līča rajonā šāda jūras ceļa nav.

Ārējās saites 

Ziemeļu Ledus okeāns
Jūras
Grenlandes jūras
Linkolna jūra

Linkolna jūra (, ) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra ziemeļos no Grenlandes un Elsmīra salas. Nosaukta ASV kara sekretāra Roberta Linkolna (ASV prezidenta Ābrama Linkolna dēls) vārdā; nosaukumu piešķīra Adolfusa Grīlija 1881.—1884. gadu arktiskā ekspedīcija.

Robežas 
Ziemeļu robeža tiek vilkta no Morisa Džesepa raga Grenlandes ziemeļos līdz Kolumbijas ragam Elsmīra salas ziemeļos. Dienvidos apskalo Grenlandes un Elsmīra salas krastus; trīs šaurumu sistēma starp tām (Robsona šaurums, Kenedija šaurums un Smita šaurums), kopā saukts Nersa šaurums, Linkolna jūru savieno ar Bafina jūru.

Vispārējs apraksts 
Jūras krasti klinšaini, stāvi, ar izteiktiem fjordiem, pa kuriem jūrā noplūst ledāji. Straumes plūst austrumu virzienā. Plūdmaiņu augstums ap 0,8 m.

Jūru visu gadu klāj daudzgadīga dreifējoša ledus sega. Ledus sega šeit ir visbiezākā visā Ziemeļu Ledus okeānā — tās biezums ir līdz 15 metriem, līdz ar to Linkolna jūra uzskatāma par planētas aukstāko jūru.

Elsmīra salas līča piekrastē atrodas Alerta — vistālāk ziemeļos novietotā pastāvīgā cilvēku apmetne.

Atsauces

Ārējās saites 

Ziemeļu Ledus okeāns
Jūras
Grenlandes jūras
Koro jūra

Koro jūra () ir Klusajam okeānam piederīga starpsalu jūra, atrodas Fidži arhipelāgā starp Viti Levu rietumos, Vanua Levu ziemeļos un Lau salām austrumos. Nosaukumu guviusi no Koro salas jūras ziemeļdaļā.

Vasarā (no oktobra līdz martam) ūdens virsējā slāņa temperatūra ir 26—29 °C, ziemā (no aprīļa līdz septembrim) — 22—26 °C. Iecienīta niršanas vieta.

Koro jūra ir sekla, pēdējā ledus laikmeta laikā pirms aptuveni  gadu lielākā daļa šīs jūras bija sauszeme. Tagad jūrā ir vairāk nekā 300 salu.

Ārējās saites 

Jūras
Fidži ģeogrāfija
Vatu jūra

Vatu jūra (, , , ) ir Atlantijas okeānam piederīgās Ziemeļjūras dienvidaustrumu daļa. Vatu jūra ir šaura Ziemeļjūras piekrastes daļa starp Frīzu salām un Dānijas, Vācijas un Nīderlandes piekrasti. Nosaukums visdrīzāk cēlies no nīderlandiešu valodas vārda wad — ‘dubļu klajums’. Nereti par Vatu jūru dēvē mazāku rietumu daļu, kas atrodas starp Rietumfrīzu salām un Nīderlandes krastu. 2009. gadā Vatu jūras Nīderlandes un Vācijas daļa iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Ģeogrāfija 

Vatu jūra stiepjas no Helderas Nīderlandē līdz Skallingenei Dānijā, ziemeļos no Esbjergas. Jūra ir ļoti sekla un tās krasti — ļoti zemi. Jūrā ieplūst vairākas lielas upes (Elba, Vēzere, Emsa), kas jūrā ienes daudz sanesu, jūras ūdens parasti ir duļķains.

Vatu jūrā atrodas ievērojamas dabasgāzes atradnes, kas tiek aktīvi apgūtas.

Vatu jūrai raksturīgas izteiktas plūdmaiņas. Tā kā jūras gultnes slīpums ir ļoti neliels, plūdmaiņu laikā ūdens un sauszemes robeža atkāpjas un uzvirzās par daudziem kilometriem. Plašajā, dubļiem klātajā plūdmaiņu joslā izveidojusies neparasta ekosistēma. Vatu jūra ir bagāta ar putnu faunu un citur Rietumeiropā izmirušām augu un dzīvnieku sugām. Intervāls starp paisumu un bēgumu ir 6 stundas un 12 minūtes.

Vēstures gaitā, cīnoties pret katastrofālajiem jūras uzplūdiem, Vatu jūras krastā izbūvēta grandioza dambju sistēma. Daļa no Vatu jūras ir nosusināta un padarīta par sauszemi.

Kopš 1978. gada visas trīs valstis — Dānija, Vācija un Nīderlande — sadarbojas Vatu jūras dabas aizsardzībā. 1982. gadā pieņemta kopēja deklarācija, kas palīdz koordinēt dabas aizsardzības aktivitātes, 1997. gadā pieņemts trīspusējs Vatu jūras rīcības plāns. Lielākā daļa Vatu jūras iekļautas nacionālajos parkos, Vācijas daļā ir arī biosfēras rezervāts.

Atsauces

Ārējās saites 

 LANCEWAD Mapping the Landscape and Cultural Heritage in the Wadden Sea Region (angliski)
 Otto S. Knottnerus, History of human settlement, cultural change and interference with the marine environment, 2005 (angliski)

Jūras
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Dānijā
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Vācijā
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Nīderlandē
Dānijas jūras
Vācijas jūras
Nīderlandes jūras
Grenlandes jūra

Grenlandes jūra (, ) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra. Reizēm jūru pieskaita arī Atlantijas okeānam.

Robežas 
Ziemeļos Frama šaurums jūru savieno ar Ziemeļu Ledus okeānu un Vandela jūru, ziemeļaustrumos atrodas Špicbergena, austrumos un dienvidaustrumos atrodas Atlantijas okeānam piederīgā Norvēģu jūra, robeža ar kuru tiek vilkta no Špicbergenas galējā dienvidu punkta līdz Jana Majena salai un tālāk līdz Islandes galējam austrumu punktam. Dienvidos un dienvidrietumos atrodas Islande un Dāņu šaurums, kas savieno ar Irmingera jūru, rietumos — Grenlande.

Vispārējs apraksts 
Vidējais dziļums ir 1526 m, dziļākā dzelme ap 140 km rietumos no Špicbergenas — Malojas ieplaka (5608). Ūdens virsējā slāņa temperatūra ziemā -2 °C līdz 1 °C, vasarā 0 °C līdz 6 °C, sāļums 32—34‰. Plūdmaiņu augstums 2—3 m.

Ziemeļu daļa maz piemērota kuģošanai — šeit atrodas dreifējoša ledus sega. Ziemā aizsalst visa jūra.

Produktīva jūra, kas bagāta ar zemākajām dzīvības formām. Notiek zveja.

Ārējās saites 

Ziemeļu Ledus okeāns
Jūras
Grenlandes jūras
Ilūkste (upe)

Ilūkste, vidustecē Šēderes upe, Lietuvā Lukšta, ir Daugavas kreisā krasta pietekas Berezaukas labā satekupe (ar Dvieti) Augšdaugavas novadā un Lietuvā.

Baseina reljefu veido Augšzemes augstiene, ko pārdala Ilūkstes senleja, kas upes lejtecē savienojas ar Daugavas senleju. Ilūkste iztek no Lukšta ezera Lietuvā. Baseinā apmēram 40 ezeru (kopplatība ). Latvijas pierobežā neliela pieteka no labā krasta ievada Ilūkstē Marijas un Šarlotes ezeru ūdeņus, bet kreisā pieteka Rauda — Čičira, Suviena, Sodžu ezeru ūdeņus no Lietuvas. Ilūkstes apkārtne no Latvijas robežas līdz Ilūkstei ir pauguraina, krastos tīrumi mijas ar mežu puduriem. Lejpus Ilūkstes pilsētas Ilūkste plūst pa plašajām Daugavas palienēm. Palu laikā, kad Daugavā pie Glaudānu salas veidojas ledus sastrēgumi, ūdeņi appludina Ilūkstes lejteci līdz pat Ilūkstei.

Pašā augštecē Ilūkstes reljefa kritums ir apmēram 1 m/km, vidustecē Ilūkstes paugurainē — pakāpienveidīgs, vietām līdz 10—15 m/km; lejtecē Aknīstes nolaidenumā tas ir neliels — 0,3—1 m/km. Upē ir Ilūkstes un Šēderes dzirnavezers, pie pēdējā izbūvēta hidroelektrostacija. Lielākās pietekas: Rauda (24 km), Eglaine (10 km; tai tikpat gara pieteka Lašupīte), Kazupe (9 km), Šēdere (12 km), Munde. Ilūksti šķērso Daugavpils—Panevēžas dzelzceļa līnija un Daugavpils—Jēkabpils ceļš.

Atsauces 

Augšdaugavas novada upes
Lietuvas upes
Daugavas baseina upes
Ilūkstes novada upes
Babīte

Babīte ir apdzīvota vieta Mārupes novada Babītes pagastā. Izvietojusies pie Rīgas rietumu robežas abpus Rīgas—Tukuma dzelzceļam (stacija Babīte) starp autoceļiem A5 un A10 4,7 km no pagasta centra Piņķiem, 9,5 km no novada centra Mārupes un 13 km no Rīgas centra. Babītē saglabājusies izteikta starveida vēsturisko ceļu struktūra, kas savienojas Babītes centrā pie dzelzceļa stacijas (vēsturiskās pārbrauktuves).

Babītē atrodas divi bērnudārzi, privātā sākumskola "Vinnijs", ģimenes ārsta prakse, vairāki veikali, Babītes un Tīreļu mežniecības, pasts, vairāki uzņēmumi.

Vēsture 
Babītes ciems veidojies ap Pūpes (Pupe) krogu un Pūpes dzelzceļa staciju, kas bija nozīmīgs pieturas punkts toreizējai tranzītsatiksmei starp Rīgu un jūrmalas ciemiem, iecienītām rīdzinieku vasaras atpūtas vietām. Pusceļā no Rīgas uz Dubultiem, tagadējās Babītes dzelzceļa pieturas tuvumā, tolaik atradās Pūpja krogs, ko saukāja par Krējuma kūku krogu (Schmantkuchenkrug). Braucot uz jūrmalu un atpakaļ, tajā pa laikam pūtināja zirgus un baudīja kafiju ar krējuma kūkām.

Atsauces

Skatīt arī 
 Babītes pilskalns

Latvijas lielciemi
Abavas senleja (dabas parks)

Abavas senlejas dabas parks ir īpaši aizsargājama dabas teritorija, kas aptver daļu Abavas senlejas un Abavas upes ieleju Austrumkursas augstienes ziemeļaustrumu un ziemeļu malā Ventspils, Kuldīgas, Talsu un Tukuma novados. Senleja ir izveidojusies ledus laikmetā, kad, ledājam kūstot, pa to plūda ledāja kušanas ūdeņi. Aizsargājamā teritorija izveidota 1957. gadā kā Abavas ielejas kompleksais dabas liegums, paplašināts 1977. gadā līdz 6697 ha. Parks sevī ietver arī īpaši aizsargājamo kultūrvēsturisko teritoriju «Abavas ieleja», kā arī Čužu purva dabas liegumu.

Dabas objekti 
Abavas senlejas ievērojamākie ģeoloģiskie un ģeomorfoloģiskie objekti:
 Sudmaļu ūdenskritums
 Imulas dolomīta klintis
 Kalnamuižas kraujas
 Cimmermaņu krauja
 Īvandes ūdenskritumi
 Muižarāju klintis
 Langsēdes klintis
 Abavas Velnakmens
 Abavas Velnala
 Māras kambari
 Abavas rumba
 Čužu sērūdeņu avoti

Arhitektūras un kultūras objekti 
 Sabiles pilsēta
 Pedvāles brīvdabas mākslas muzejs
 Kandavas pilsēta

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 

 Dabas aizsardzības pārvaldes mājas lapa
 Dabas parka "Abavas senleja" individuālie aizsardzības un izmantošanas noteikumi
 Tūrisma infrastruktūras karte
 ARDIC Abavas ielejas attīstības centrs

Latvijas dabas parki
Kultūrvēsturiskās teritorijas
Natura 2000
Abavas pagasts
Abava
Umberto I

Umberto I (), pilnā vārdā Umberto Ranjeri Karlo Emanuele Džovanni Marija Ferdinando Eidženio di Savoja (; dzimis , miris ), bija Itālijas karalis no 1878. gada 9. janvāra līdz savai nāvei atentātā 1900. gadā.

Dzimis Turīnā, toreiz Sardīnijas karalistes galvaspilsētā. Pirmā apvienotās Itālijas karaļa Viktora Emanuela II vecākais dēls. Umberto I skolotāju vidū citu starpā bija Masimo Tarapelli. Dienēja Sardīnijas armijā un piedalījās Solferino kaujā 1859. gadā. 1868. gadā apprecējies ar savu māsīcu Savojas Margaritu. 1869. gadā viņiem piedzima dēls — nākamais Itālijas karalis Viktors Emanuels III.

Umberto I valdīšana Itālijā bija sociālo nemieru laiks. Relatīvi nesen karalistei bija pievienota Abu Sicīliju karaliste, Itālija ar mainīgu veiksmi centās iegūt kolonijas Āfrikā. Valstī izplatījās sociālistiskas un anarhistiskas idejas un attīstījās strādnieku kustība.

Umberto I šajos apstākļos ieņēma ļoti konservatīvu nostāju, demonstrācijas bieži izdzenājot ar bruņotu spēki, kas mazināja karaļa popularitāti. 1898. gada 7. maijā demonstrāciju novēršanai Milānā Umberto I ģenerālis izmantoja artilēriju, nogalinot vismaz 100 cilvēkus.

1900. gada 29. jūlijā Moncā anarhists Gaetano Breši ar revolveri nogalināja karali. Tiesā viņš liecināja, ka atriebies par iepriekšējā gada Milānas slaktiņu. Breši tika piespriests mūža ieslodzījums.

Ārējās saites 

1844. gadā dzimušie
1900. gadā mirušie
Pjemontā dzimušie
Savojas dinastija
Itālijas monarhi
Nogalinātie monarhi
Fīniksa

Fīniksa () ir pilsēta ASV, Arizonas štatā uz ziemeļiem no Sonoras tuksneša. Štata lielākā pilsēta un galvaspilsēta. Pilsētas klimats ir karsts un sauss - gadā vidēji 300 dienas ir saulainas un 89 dienas gadā vidējā dienakts temperatūra pārsniedz +38oC, bet 1990. gada 26.jūlijā gaisa temparatūra sasniedza +50oC.

Ap 700. gadu p. m. ē. Fīniksas apkārtnē uzplauka Hohokamu civilizācija. Tika ierīkoti sarežģīti apūdeņošanas kanāli, kas nodrošināja zemkopību. Neskaidru iemeslu dēļ XIV, XV gadsimtā civilizācija panīka. Kad apvidū ieradās eiropieši, šeit dzīvoja paimu (pima) indiāņi. 1868. gadā amerikānis Džeks Svilings Fīniksas teritorijā ierīkoja plantācijas, atjaunojot senās civilizācijas kanālus, tāpēc vēlāk pilsēta tika nosaukta fēniksa vārdā. Strauja pilsētas izaugsme sākās XX gadsimta četrdesmitajos gados, kad šeit strauji attīstījās militārā rūpniecība.

Pazīstamākā kompānija, kuras galvenā mītne ir Fīniksā, ir vara ieguves kompānija "Phelps Dodge". Finanšu kompānija "American Express" Fīniksā izvietojusi savu apstrādes centru. Pilsētas apkārtnē ir militārās bāzes.

Sporta pasaulē Fīniksas vārds saistās ar amerikāņu futbola komandu Arizonas "Cardinals", basketbola komandu Fīniksas "Suns", beisbola komandu Arizonas "Diamondbacks" un hokeja komandu Fīniksas "Coyotes", kaut arī amerikāņu futbola un hokeja komanda faktiski bāzējas Fīniksas priekšpilsētā Glendeilā.

Cilvēki 

Fīniksā dzimuši:

 Česters Beningtons (Chester Bennington; dzimis 1976.), mūziķis
 Edijs Čīvers (Eddie Cheever; dzimis 1958.), autosportists
 Berijs Goldvoters (Barry Goldwater‎; dzimis 1909.), politiķis
 Stīvija Niksa (Stevie Nicks; dzimusi 1948.), mūziķe
 Ešlija Robertsa (Ashley Roberts; dzimusi 1981.), mūziķe
 Melodija Torntona (Melody Thornton; dzimusi 1984.), mūziķe

Ārējās saites 

Arizonas pilsētas
ASV štatu administratīvie centri
Marija Gimbutiene

Marija Gimbutiene (, ); dzimusi kā Marija Birute Alseikaite () , mirusi ) bija lietuviešu izcelsmes amerikāņu arheoloģe, pētīja neolīta un bronzas laikmeta kultūras Eiropā. Viņas darbos izmantotas inovatīvas metodes, kas satuvināja tradicionālo arheoloģiju ar lingvistiku un folkloristiku. Viņa pati šo pieeju nodēvējusi par "arheomitoloģiju". Indoeiropiešu izcelsmes t.s. kurgānu hipotēzes autore. Pētījusi arī seno sabiedrību matriarhātu, kas ietekmējis Lielās Dievības kustības (Goddess movement) attīstību.

Monogrāfijas 

 Die Bestattung in Litauen in der vorgeschichtlichen Zeit. Tübingen: H. Laupp. — 1946. (doktora disertācija)
 The Prehistory of Eastern Europe. Part I: Mesolithic, Neolithic and Copper Age Cultures in Russia and the Baltic Area. American School of Prehistoric Research, Harvard University Bulletin No. 20. Cambridge, MA: Peabody Museum. — 1956. 
 COWA Survey and Bibliography, Area – Central Europe. Cambridge: Harvard University. — 1957. 
 Ancient symbolism in Lithuanian folk art. Philadelphia: American Folklore Society, Memoirs of the American Folklore Society 49. — 1958. 
 Rytprusiu ir Vakaru Lietuvos Priesistorines Kulturos Apzvalga [A Survey of Prehistory of East Prussia and western Lithuania]. New York: Studia Lituaica I. — 1958. 
 COWA Survey and Bibliography, Area 2 – Scandinavia. Cambridge: Harvard University. — 1959. 
 The Balts. London : Thames and Hudson, Ancient peoples and places 33. — 1963. 
 Bronze Age cultures in Central and Eastern Europe. The Hague/London: Mouton. — 1965. 
 The Slavs. London : Thames and Hudson, Ancient peoples and places 74. — 1971. 
 Obre and Its Place in Old Europe. Sarajevo: Zemalski Museum. Wissenchaftliche Mitteilungen des Bosnisch-Herzogowinischen Landesmuseums, Band 4 Heft A. — 1974. 
 The Gods and Goddesses of Old Europe, 7000 to 3500 BC: Myths, Legends and Cult Images. London: Thames and Hudson. — 1974. 
 Grotta Scaloria: Resoconto sulle ricerche del 1980 relative agli scavi del 1979. Manfredonia: Amministrazione comunale. — 1981. 
 Baltai priešistoriniais laikais : etnogenezė, materialinė kultūra ir mitologija. Vilnius: Mokslas. — 1985. 
 The Language of the Goddess: Unearthing the Hidden Symbols of Western Civilization. San Francisco: Harper & Row. — 1989. 
 The Civilization of the Goddess: The World of Old Europe. San Francisco: Harper. — 1991. 
 Die Ethnogenese der europäischen Indogermanen. Innsbruck: Institut für Sprachwissenschaft der Universität Innsbruck, Innsbrucker Beiträge zur Sprachwissenschaft, Vorträge und kleinere Schriften 54. — 1992. 
 Das Ende Alteuropas. Der Einfall von Steppennomaden aus Südrussland und die Indogermanisierung Mitteleuropas. Innsbruck: Institut für Sprachwissenschaft. — 1994. 
 The Living Goddesses. Berkeley/Los Angeles: University of California Press. — 1999. (izdota pēc nāves)

Ārējās saites

1921. gadā dzimušie
1994. gadā mirušie
Amerikāņu arheologi
Lietuviešu arheologi
Albānijas karogs

Albānijas karogs () ir viens no Albānijas oficiālajiem valsts simboliem. Pašreizējā veidolā to pieņēma 1992. gada 7. aprīlī. Ērglis ir viens no senajiem albāņu tautas simboliem, ko izsenis izmantojuši savos ģerboņos albāņu augstmaņi. Tas norāda arī uz tautas nosaukumu — «ērgļu tauta». 

Divgalvainais ērglis sarkanā laukā ir valsts karogs kopš neatkarības atgūšanas no Osmaņu impērijas 1912. gadā. Starp 1946. un 1992. gadu virs ērgļa bija novietota sarkana zvaigzne ar dzeltenu apmali.

Iepriekšējie karogi

Atsauces

Ārējās saites 

Albānijas nacionālie simboli
Albānija
Mārcienas pagasts

Mārcienas pagasts ir viena no Madonas novada administratīvajām teritorijām tā centrālajā daļā. Robežojas ar Aronas, Bērzaunes, Kalsnavas, Lazdonas, Ļaudonas un Praulienas pagastiem.

Daba 
Rietumu daļa atrodas Vidzemes augstienes Vestienas paugurainē. Austrumu daļa atrodas Austrumlatvijas zemienes Aronas paugurlīdzenumā. Augstākā vieta pagastā atrodas pagasta rietumos (177,0 m vjl). Austrumu daļā pagastu šķērso Madonas — Trepes valnis (Krustkalni).

Hidrogrāfija

Upes 
 Arona
 Austrona
 Bērzaune
 Taleja
 Svētupe
 Niedruška

Ezeri 
 Svētes ezers (49 ha)
 Dūku ezers (39,7 ha)
 Labones ezers (26 ha)
 Pudulu ezers (20,4 ha)
 Spridzēnu dīķis (20,4 ha)
 Dinķēnu ezers (11,3 ha)

Vēsture 

Mārcienas pilsnovads bija viens no Jersikas (Letijas) 9 pilsnovadiem līdz 1209. gadam atradās ķēniņa Visvalža pakļautībā. Mārcienas pilskalns 1213. gadā pieminēts kā Marksnes pils (), 1302. gadā to nodedzinājuši leišu sirotāji. Vēlāk Mārciena piederēja Rīgas arhibīskapa vasaļiem Tīzenhauzeniem, kas mitinājās Bērzaunes pilī. Pēc Livonijas konfederācijas sabrukuma 1582. gadā novada kungs bija Heinrihs fon Tīzenhauzens. 1622. gadā Zviedrijas karalis Bērzaunes pili piešķīra Johanam Baneram. 19. gadsimtā Mārcienas muiža piederēja fon Maidelu dzimtai.

1935. gadā Madonas apriņķa Mārcienas pagasta platība bija 74,5 km² un tajā dzīvoja 1359 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Mārcienas un Pilskalna ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Madonas rajona Mārcienas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidēto Pilskalna ciemu, 1968. gadā padomju saimniecības «Gaiziņš» teritoriju pievienoja Bērzaunes ciemam, 1973. gadā pievienoja daļu Aronas ciema teritorijas, 1977. gadā — daļu Lazdonas un Ļaudonas ciemu teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Mārcienas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Madonas novadā.

Nosaukums 
Nosaukums pēc akadēmiķa J. Endzelīna skaidrojuma radies no vārdiem "mārks" vai "mārka". Mārcienas vācu nosaukums bija Martzenhof vai Martzen.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Mārciena (pagasta centrs), Jaunāmuiža.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Cēsu apriņķis
Vidzeme
Madonas novada pagasti
Mērsraga pagasts

Mērsraga pagats ir pagasts Kurzemes ziemeļaustrumos, Talsu novadā, Rīgas līča krastā. Robežojas ar sava novada Rojas, Vandzenes, Laucienes un Ķūļciema pagastiem, kā arī ar Tukuma novadu. Lielākās apdzīvotās vietas ir Mērsrags (pagasta centrs), Alksnājciems, Ķipatciems, Upesgrīva.

No 2010. gada līdz 2021. gadam pastāvēja Mērsraga novads, kas 2021. gada administratīvi teritoriālās reformas rezultātā tika iekļauts Talsu novadā.

Daba 
Atrodas Piejūras zemienes Engures līdzenumā. Augstākā vieta pagastā atrodas rietumu daļā — 20 m vjl.

Upes 
 Mērsraga kanāls — mākslīgs kanāls starp Engures ezeru un jūru, izrakts 1842. gadā.
 Čēkstgrāvis
 Alksnājgrāvis

Ezeri 
 Lielākā daļa Engures ezera (2222 ha no 4046 ha).

Vēsture 

Vēsturiski Mērsraga novada teritorijā atradās Mērsraga muiža (Gut Markgrafen).

Mērsraga pagasts izveidots 1918. gadā no Engures Mežaizsardzības pagasta. 1935. gadā tā platība bija 71,7 km2. 1945. gadā pagastā izveidoja Mērsraga un Ķūļciema ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Mērsraga ciemam pievienoja Upesgrīvas ciemu, bet Mērsraga ciema kolhoza «Plēsums» teritoriju pievienoja Ķūļciema ciemam. 1961. gadā daļu Mērsraga ciema pievienoja Vandzenes ciemam. 1963. gadā Mērsraga ciemam pievienoja Ķūļciema ciema kolhoza «1. Maijs» teritoriju. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2008. gadā Mērsraga pagasts apvienojās ar Rojas pagastu izveidojot Rojas novadu.

2010. gada janvārī Mērsraga iedzīvotāji kopsapulcē izlēma izstāties no Rojas novada un izveidot Mērsraga novadu. 2010. gada septembrī Saeima pirmajā lasījumā atbalstīja izmaiņas Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumā, paredzot Mērsraga novada izveidi. Atsevišķo Rojas un Mērsraga novadu domju vēlēšanas bija paredzētas , bet notika tikai .

2021. gada administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Mērsraga novads tika iekļauts Talsu novadā.

Apdzīvotās vietas 

Mērsraga novadā atradās četras apdzīvotās vietas, no tiem 1 lielciems, 1 vidējciems un 2 skrajciemi. No tiem novada teritorijas plānojumā kā ciemi noteikti tikai novada centrs Mērsrags un Upesgrīva.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Nacionālais sastāvs

Pašvaldība

Tautsaimniecība

Izglītība

Sports

Kultūra

Reliģija

Ievērojami novadnieki 

 Fricis Bergs (1900—1994), politiķis
 Arkādijs Eglītis (1898—1932), politiķis
 Kārlis Miesnieks (1938), operdziedātajs

Ievērojamas vietas 

 Mērsraga bāka
 Jahtu centrs "Mērsrags"

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 

Kurzeme
Talsu novada pagasti
Murmastienes pagasts

Murmastienes pagasts ir viena no Varakļānu novada administratīvajām teritorijām tā ziemeļrietumos. Robežojas ar sava novada Varakļānu pagastu, Jēkabpils novada Atašienes pagastu, kā arī Madonas novada Barkavas un Mētrienas pagastiem.

Daba 
Atrodas Austrumlatvijas zemienē. Lielāko daļu aizņem Jersikas līdzenums, ziemeļaustrumu daļu — Lubāna līdzenums. Augstākā vieta pagastā — paugurs (115,3 m vjl.) Siksalā — purva salā pagasta rietumu daļā.

Hidrogrāfija

Upes 
 Isliena
 Meirānu kanāls
 Brieža grāvis
 Dīrīte (augštecē — Murmastiene)
 Lisiņa
 Vabole
 Teicija
 Ūjiņa

Ezeri 
 Mindaugas ezers (36,0 ha)
 Lisiņš (33,5 ha)
 Lielais Murmasts (29,4 ha)
 Vērtēzis (19,0 ha)
 Tolkajas ezers (14,3 ha)
 Siksalas ezers (14 ha)
 Islienas ezers (11,2 ha)
 Aukas ezers (5,3 ha)

Purvi 
Pagasta rietumu un dienvidu daļā atrodas Latvijā lielākā — Teiču purva daļa

Vēsture 
1945. gadā Rēzeknes apriņķa Barkavas pagastā izveidoja Murmastienes ciema padomi. Murmastienes ciems ietilpis Viļānu apriņķī (1947—1949) un Varakļānu (1949—1956), Viļānu (1956—1962) un Madonas (pēc 1962. gada) rajonos. Murmastienes ciemam 1951. gadā pievienoja likvidētā Bērzkalnieku ciema kolhoza «Uzvara» teritoriju, 1954. gadā — likvidēto Borbaļu ciemu, 1962. gadā — Varakļānu lauku teritorijas padomju saimniecības «Varakļāni» teritoriju, 1973. gadā — daļu Atspuku ciema teritorijas. 1979. gadā Murmastienes ciemam pievienoja daļu Dekšāres ciema teritorijas, bet daļu Murmastienes ciema teritorijas pievienoja Varakļānu ciemam. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Murmastienes pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Varakļānu novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Murmastiene (pagasta centrs), Silagals, Vecumnieki.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Latgale
Varakļānu novada pagasti
 
Barkavas pagasts
Nagļu pagasts

Nagļu pagasts ir Rēzeknes novada teritoriāla vienība tā ziemeļrietumos. Robežojas ziemeļrietumos ar Madonas novada Ošupes pagastu, austrumos ar Gaigalavas pagastu, dienvidos ar Rikavas un Dekšāru pagastiem, rietumos ar Madonas novada Barkavas pagastu. Pagasta centrs atrodas Nagļos.

Daba 
Atrodas Austrumlatvijas zemienes Lubāna līdzenumā, Lubāna dienvidu piekrastē. Augstākā vieta - Īdeņas kalns (112,1 m vjl.). Nagļu pagasts ietilpst Lubāna mitrāja kompleksā, kas ir unikāls ar biotopu daudzveidību.

Hidrogrāfija

Upes un kanāli 
 Īdeņas kanāls
 Maltas - Rēzeknes kanāls
Malta
Mežulne
 Rēzekne
Rēzeknīte
 Suļka
 Vecmalta

Ezeri 
 Pagasta teritorijā atrodas 42 km² no Latvijā lielākā ezera - Lubāna.
 Teirumnīku purvā atrodas Teirumnīku ezers (9,9 ha)

Purvi 
 Īdeņas purvs (kopplatība 2 333 ha, ap 1 355 ha platībā ierīkoti zivju dīķi). Sadalās smalkāk:
 Teirumnieka purvs
 Tīmseņa purvs
 Ļodānu purvs (2 204 ha, daļā platības zivju dīķi)
 daļa no Sūļagala purva (kopplatība 1 811 ha)

Vēsture 
1945. gadā Rēzeknes apriņķa Gaigalavas pagastā izveidoja Nagļu un Garanču ciema padomes. Garanču ciems ietilps Viļānu (1949-1962) un Rēzeknes (pēc 1962. gada) rajonos. 1954. gadā Garanču ciemam pievienoja likvidētā Nagļu ciema teritoriju. 1962. gadā kolhoza «Gaigalava» teritoriju pievienoja Gaigalavas ciemam. 1971. gadā Garanču ciemu pārdēvēja par Nagļu ciemu. 1973. gadā Nagļu ciemam pievienoja daļu Rikavas un Gaigalavas ciemu teritorijas, 1981. gadā — daļu Dekšāres un Rikavas ciemu teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Nagļu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Rēzeknes novadā.

Kultūras pieminekļi 
Pagasta teritorijā atrodas divi vietējās nozīmes arhitektūras pieminekļi un pieci arheoloģiskie pieminekļi (četri no tiem - valsts nozīmes pieminekļi).

Valsts nozīmes arheoloģiskie pieminekļi: 

 Ideņu pilskalns un senkapi (Kara kapi)
 Lazdavnieku senkapi (Kundziņkalns)
 Sūļagala apmetne
 Zvejsalu apmetne

Arheoloģiskie izrakumi 
 Jašubovas apmetne - Bronzas laikmeta (1500.-1. g. pr. Kr.) arheoloģisks piemineklis. Izrakumi veikti 1964., 1968. gadā Ilzes Lozes vadībā.
 Brikuļu nocietinātā apmetne - Agrā Dzelzs laikmeta (1.-5. gs.) arheoloģisks piemineklis. Izrakumi veikti Ilzes Lozes un Andreja Vaska vadībā 1963., 1973.-1974., 1977.-1979. gadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas pagastā: Nagļi (pagasta centrs), Īdeņa, Ļodāni.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Latgale
Rēzeknes novada pagasti
 
Gaigalavas pagasts
Naukšēnu pagasts

Naukšēnu pagasts ir viena no Valmieras novada administratīvajām teritorijām Igaunijas pierobežā. Robežojas ar sava novada Ķoņu, Jeru, Rencēnu un Ēveles pagastiem un Valkas novada Kārķu un Ērģemes pagastiem, kā arī Viljandi apriņķa Muļgu pagastu un Valgas apriņķa Tervas pagastu.

Daba 
Lielākā daļa pagasta atrodas Tālavas zemienes Burtnieka līdzenumā. Ziemeļaustrumu daļā no Igaunijas iesniedzas Sakalas augstienes mala — Ērģemes pauguraine. Augstākā vieta - Pīkas kalns (105,2 m vjl.).

Hidrogrāfija

Upes 
 Rūja
 Acupīte
 Gulbene
 Juldurga
 Ķire
 Maiļupīte
 Spriņģupīte
 Seda

Ezeri 
 Pukšezers (5,5 ha) - pāri iet robeža ar Igauniju
 Pilicis (3,6 ha)

Zivsaimniecībai uzpludināti Udzēnu dīķi (ap 50 ha)

Purvi 
 Stirnas purvs (580 ha)
 Sarkansalas purvs (350 ha)
 Saliņas purvs (143 ha)

Vēsture 
Līdz 1866. gadam Naukšēnu muižas pagasta zemes piederēja Rūjienas draudzes novadam. Pēc Rūjienas draudzes sadalīšanas Ziemeļu un Dienvidu draudzēs (1881) izveidoja Piksāru draudzi un uzcēla jaunu baznīcu (1914-1928).
1919. gada oktobra sarunās par militārās palīdzības sniegšanu pret Bermonta armijas uzbrukumu Rīgai Igaunijas valdība ierosināja Naukšēnu pagasta ziemeļu daļas iekļaušanu Igaunijas teritorijā, kam Latvijas valdība nepiekrita. Pēc Latvijas—Igaunijas robežas līguma parakstīšanas pagasts palika Latvijas teritorijā.
Pēc 1920. gada agrārās reformas Naukšēnu muižas () zemi sadalīja 207 vienībās (38 bija rentes mājas) 3670 ha kopplatībā, bet Nurmu muižas (Nurms) zemi 46 vienībās (3 bija rentes mājas) 891 ha kopplatībā. Naukšēnu pagasts ietilpa Valmieras apriņķī un piederēja pie Piksāru evaņģēliski luteriskās draudzes. 

1945. gadā pagastā izveidoja Naukšēnu, Piksāru un Nurmu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Naukšēnu ciemam pievienoja Nurmu ciemu, 1961. gadā - Piksāru ciemu, 1981. gadā - daļu Ērģemes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Naukšēnu pagastu apvienoja ar Ķoņu pagastu, izveidojot Naukšēnu novadu. 2021. gadā Naukšēnu novadu iekļāva Valmieras novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Naukšēni (pagasta un novada centrs), Tecēni, Doles, Piksāri, Ērmuižas, Mirķi, Nurmi.

Ievērojamas personības 
 Eduards Aire (1876—1933), ģenerālis.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra 

Naukšēnu pagastā darbojas divas izglītības iestādes: Naukšēnu vidusskola un Sociālās korekcijas izglītības iestāde "Naukšēni". Naukšēnos darbojas kultūras nams, bibliotēka, Cilvēkmuzejs un apskates vērta ir Piksāru baznīca.

Atsauces 

Vidzeme
Valmieras novada pagasti
Kolonija

Kolonija (no  — 'apmetne') ir teritorija, kura atrodas ģeogrāfiski attālinātas valsts politiskā un ekonomiskā kontrolē. Mūsdienās koloniju apzīmēšanai lieto arī tādus terminus, kā Aizjūras teritorijas vai Atkarīgās teritorijas, kā arī teritorijas ar nepatstāvīgu pārvaldi.

Līdz ar kolonijas un no tās atvasinātajiem terminu analogiem lieto arī jēdzienu metropole vai metropoles valsts, vai arī mātes valsts. Tie ir tādas valsts apzīmējumi, kurām ir kolonijas. Kolonijas jēdziens ir cieši saistīts arī ar politikas kategoriju — koloniālisms.

Ar koloniju entomoloģijā saprot kādas sugas kukaiņu dzīvošanu vienuviet lielā skaitā.

Atsauces 

Administratīvā iedalījuma vienības
Apdzīvoto vietu veidi