joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kobrina

Kobrina (, ) ir pilsēta Baltkrievijā, Brestas apgabalā, rajona centrs valsts dienvidrietumos pie Dņepras-Bugas kanāla ietekas Muhavecā.

Rakstos pirmoreiz minēta 1287. gadā Ipatjevas hronikā. No 14. gadsimta sākuma - Lietuvas lielkņazistē. No 1404. līdz 1519. gadam - Kobrinas kņazistes centrs. No 1569. gada - Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Pēc Trešās Polijas dalīšanas 1796. gadā Kobrina iekļāvās Krievijas impērijas Lietuvas guberņas sastāvā. No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas sastāvā. 1939. gadā Kobrinu ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Otrā pasaules kara - Baltkrievijas PSR sastāvā, no 1991. gada - Baltkrievijā.

Mūža nogalē savā muižā Kobrinā uzturējās krievu karavadonis Aleksandrs Suvorovs (1729-1800). Kobrina ir amerikāņu matemātiķa Oskara Zariska (Oscar Zariski, 1899-1986) dzimtā pilsēta.

Ārējās saites 
 
 Kobrina vietnē "Baltkrievijas globuss"  
 Virtuālā tūre no pilsētas uz tūrisma objektiem Kobrinā 
 Tūrisms Kobrinā

Atsauces 

Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Luņiņeca

Luņiņeca (, ) ir pilsēta Baltkrievijā, Brestas apgabalā, Luņiņecas rajona centrs valsts dienvidos. Dzelzceļa mezgls.

Rakstos pirmoreiz minēta 1449. gadā. No 1569. gada - Rečas Pospoļitas sastāvā. Pēc Otrā Polijas dalīšanas 1793. gadā Luņiņeca iekļāvās Krievijā. 1888. gadā kļuva par dzelzceļa mezglu. No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas sastāvā. 1939. gadā Luņinecu ieņēma PSRS karaspēks. Otrā pasaules kara laikā Luņiņecu ieņēma vācu karaspēks.  1942. gada 1. aprīlī Lahvas ciemā uz austrumiem no Luņiņecas notika pirmā ebreju geto sacelšanās kara laikā. 1943. gada februārī starp Hancavičiem un Luniņecu notika vācu pretpartizānu operācija Hornung, kurā piedalījās Oskara Dirlevangera komandētie spēki. Operācijas rezultātā tika iznīcināti 12 000 cilvēku (gan civiliedzīvotāju, gan partizānu). Pēc Otrā pasaules kara - Baltkrievijas PSR sastāvā. PSRS gados pie pilsētas atradās kara aviācijas bāze. No 1991. gada - Baltkrievijā.

Ārējās saites 
 
 Luņiņeca vietnē "Baltkrievijas globuss"

Atsauces 

Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Mikaševiči

Mikaševiči (, ) ir Luņiņecas rajona pilsēta Brestas apgabalā Baltkrievijā. 

Pilsēta sākusi attīstīties PSRS laikā pēc 1975. gada, kad šeit tika nodibināts uzņēmums "Graņit"  diorīta ieguvei.

Ārējās saites 
 
 Mikaševiči vietnē "Baltkrievijas globuss" 
 Uzņēmums "Graņit"

Atsauces 

Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Salnavas baznīca

Salnavas Svētā Jāņa saucēja balss tuksnesī Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Ludzas novada Salnavas pagasta centrā Salnavā. Vietējas nozīmes aizsargājamais arhitektūras piemineklis.

Vēsture 

Salnavas dievnamu uzcēla muižturis Vulfins 1865. gadā kā Salnavas muižas kapliču. Pēc citiem avotiem dievnams būvēts jau 1770. gadā.  Pirmā Pasaules kara laikā ēka cietusi. To 1933. gadā pilnīgi atjaunoja prāvests B. Grišāns un iesvētīja, vēlāk tajā noturot dievkalpojumus. Otrā Pasaules kara laikā dievnamu arī skāra postījumi. Padomju varas gados baznīca tika draudzei atņemta, tajā ierīkojot tajā noliktavu, vēlāk kapliču. Sākoties Atmodai, ēku atgrieza Romas katoļu baznīcai. 1989. gadā tā tika atjaunota un 10. septembrī to iesvētīja dekāns L. Garško. 2006. gadā izveidotā biedrība "Kūzuls" uzņēmās gādību par seno ēku, izstrādājot un realizējot projektu "Kopīgā sapratnē paceltais Dievnams", izmantojot Līderprojekta finansējumu, nomainīja baznīcas logus, nosiltināja griestus, iebūvēja krāsniņu un veica dievnama kosmētisko remontu.

 
Dievnams celts neogotikas stilā, būvniecībā izmantojot sarkanos ķieģeļus un laukakmeņus. Baznīca atrodas uz uzkalniņa, kas apaudzis ar vāceglēm.

Draudze 

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Jāzeps Aglonietis.

Draudzes lielākie svētki 
Draudzes lielākie svētki ir Svētā Jāņa Kristītāja svētki.

Atsauces

Ārējās saites 
 Kārsavas novada baznīcas www.karsava.lv
 Salnavas baznīcā noslēgušies remontdarbi (Video) www.youtube.com 
 Baznīcas attēli www.foto.eks.lv

Romas katoļu baznīcas Latvijā
Rēzeknes-Aglonas diecēzes baznīcas
Salnavas pagasts
Salaspils iela (Rīga)

Salaspils iela ir iela Rīgā, Maskavas forštatē un Ķengaragā. Tajā ir 3 braukšanas joslas. Apbūvē ielas vienā pusē pārsvarā dominē daudzstāvu ēkas, bet otrā puse ielai paralēli iet dzelzceļa līnija Rīga—Daugavpils.

Vēsture 
Salaspils iela pirmo reizi Rīgas ielu sarakstā minēta 1965. gadā ar nosaukumu Vilhelma Knoriņa iela, tika nosaukta par godu revolucionārās kustības darbiniekam V. Knoriņam. 1991. gadā tā tika pārsaukta par Salaspils ielu.

Ielas raksturojums 
Iela sākas pie Lubānas ielas gājēju pārvada pār dzelzceļa līniju Rīga—Daugavpils un turpinās dienvidaustrumu virzienā, iet zem Dienvidu tilta, gar bijušo Rīgas Keramikas rūpnīcu un Jāņavārtu dzelzceļa staciju līdz Rušonu ielai, kur tā turpinās kā Lokomotīves iela. Ielas garums ir 2620 metri.

Ielas novietojums 
Salaspils iela krustojas ar:
 Rītupes ielu ("T" veida krustojums),
 Slāvu ielu,
 Rušonu ielu ("T" veida krustojums).

Atsauces 

Ielas Maskavas forštatē
Ielas Ķengaragā
Latgales priekšpilsēta
Astrīda Kairiša

Astrīda Kairiša (dzimusi  Rīgā, mirusi ) bija latviešu aktrise. Pazīstama ar darbu  Latvijas Nacionālajā teātrī un Rīgas Kinostudijas mākslas filmās. Viņas sniegums uz skatuves un kino novērtēts ar daudziem apbalvojumiem.

Dzīvesgājums 
Dzimusi 1941. gadā Rīgā, māsa — baletdejotāja Digna Kairiša.
1960. gadā Kairiša beidza Rīgas 28. vidusskolu. Aktiera profesiju apguva Dailes teātra 3. studijā, 1961. gadā bija viņas pirmā kinoloma Rīgas Kinostudijas filmā "Pieviltie". 1962. gadā beidza mācības un līdz 1968. gadam strādāja Liepājas teātrī, tad no 1968. līdz 2019. gadam darbojās Latvijas Nacionālajā teātrī.

Nozīmīgākās teātra lomas: Zane (Raiņa "Pūt, vējiņi!", 1968), Jūlija (F. Molnāra "Lilioms", 1971), Antonija (R. Blaumaņa "Skroderdienas Silmačos", 1975), Natālija Petrovna (I. Turgeņeva "Mēnesis uz laukiem", 1976), Liena (R. un M. Kaudzīšu "Mērnieku laiki", 1980), Isabella (E. Illēša "Spānijas Isabella", 1983), Spīdola (Raiņa "Uguns un nakts", 1985), Ieva (R. Blaumaņa "Indrāni", 1988), Magda (H. Zūdermaņa "Mans dzimtais nams", 1992), Osiene (A. Upīša "Zaļā zeme", 1996), Sabīne (H. Gulbja "Vēverīši", 2000). Pēdējās lomas atveidojusi J. Ezeriņa stāstu kompozīcijā "Ezeriņš" (2014) un Raiņa "Pūt, vējiņi!" iestudējumā (2018).

Mirusi 2021. gada 13. janvārī Rīgā.

Ģimene 
Astrīda Kairiša bija precējusies ar aktieri un režisoru Kārli Auškāpu, laulībā dzimis dēls Kārlis Auškāps.

Apbalvojumi un pagodinājumi 
 Latvijas PSR Valsts prēmija (1976) par lomu 1976. gada filmā "Ezera sonāte",
 Latvijas PSR Nopelniem bagātā skatuves māksliniece (1978),
 Latvijas PSR Tautas skatuves māksliniece (1986),
 Lilitas Bērziņas balva (1987, 1993),
 Alfrēda Amtmaņa-Briedīša prēmija (1997),
 Triju Zvaigžņu ordenis, IV šķira (2002), 
 Spēlmaņu nakts balva par mūža ieguldījumu teātra mākslā (2011).

Filmogrāfija 

 1961 — "Pieviltie" — Lienīte/māsa Anna
 1963 — "Viņš dzīvs" — skolotāja Jana
 1964 — "Vēstules dzīvajiem" ("Belarusjfiļm") — Olga
 1970 — "Šauj manā vietā" — Irina
 1971 — "Tauriņdeja" — Ieva
 1972 — "Vella kalpi Vella dzirnavās" — māsa Veronika
 1973 — "Pūt, vējiņi!" — Zane
 1973 — "Atmaskošana" ("Ļenfiļm") — Ingrīda Kūna
 1975 — "Motociklu vasara" — Māra māte
 1976 — "Liekam būt" — Irēna
 1976 — "Ezera sonāte" — Laura
 1979 — "Trīs minūšu lidojums" — Justīne
 1980 — "Cīrulīši" — Ingrīda
 1980 — "Vakara variants" — Anna Medne
 1985 — "Sprīdītis" — Vēja māte
 1986 — "Dubultnieks" — bērnu nama direktore
 1987 — "Dīvainā mēnessgaisma" — Nadīne
 1989 — "Tapers" — māte
 1990 — "Valsis mūža garumā" — Velta
 1997 — "Likteņdzirnas" — Agneses māte
 2011 — "Debesu zilgme" (Das Blaue vom Himmel, Vācija) — epizodē
 2014 — "Džimlai rūdi rallallā" — tēlo pati sevi
 2016 — "Melānijas hronika" — Melānijas māte

Atsauces

Ārējās saites 
 Makslinieki.lv profils
 Latvijas Nacionālā teātra profils 
 Kino muzeja profils
 Kino — teatr. ru profils

 Astrīda Kairiša filmas.lv

1941. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
2021. gadā mirušie
Latvijas aktieri
Latvijas kinoaktieri
Latvijas teātra aktieri
Latvijas Nacionālā teātra aktieri
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Latvijas PSR Nopelniem bagātie skatuves mākslinieki
Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieki
Romualds Kalsons

Romualds Kalsons (dzimis  Rīgā) ir latviešu komponists.

Biogrāfija 
Dzimis Rīgā daiļkrāsotāja ģimenē. Bērnību pavadījis Jelgavā, pēc kara ar ģimeni pārcēlies uz dzīvi Rīgā. 1955. gadā beidzis Jāzepa Mediņa Rīgas Mūzikas vidusskolas Kordiriģēšanas nodaļu, 1960. gadā — Latvijas konservatorijas Kompozīcijas fakultātes Ādolfa Skultes klasi, 1971. gadā — Jāzepa Lindberga simfoniskā orķestra diriģēšanas klasi.

Strādājis Latvijas Radio, bijis mūzikas raidījumu skaņu režisors laikā no 1957. līdz 1973. gadam. 1961. gadā kļuvis par Latvijas Komponistu savienības biedru. 1973. gadā sācis strādāt Latvijas konservatorijā (tagad — Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmija). Desmit gadus no 1991. līdz 2001. gadam Kalsons bijis Komponistu katedras vadītājs.

Kalsons sarakstījis četras simfonijas, koncertu klavierēm un orķestrim, klavieru skaņdarbu ciklu, operu "Pazudušais dēls" (1996; ar Ojāra Vācieša libretu pēc Rūdolfa Blaumaņa lugas motīviem) un citus darbus.  Rakstījis arī mūziku filmām. 1978. gadā saņēmis Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu, 1986. gadā — Latvijas PSR Tautas mākslinieka goda nosaukumu. 1996. gadā saņēmis Lielo Mūzikas balvu par operu "Pazudušais dēls". 2018. gadā saņēma Lielo Mūzikas balvu par mūža ieguldījumu.

Atsauces

Ārējās saites 
 Music profils
 LMIC profils 
 Letonikas profils
 Romualds Kalsons filmas.lv
 

1936. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latviešu komponisti
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Latvijas Mūzikas akadēmijas absolventi
Latvijas Mūzikas akadēmijas pasniedzēji
Latvijas PSR Nopelniem bagātie mākslas darbinieki
Latvijas PSR Tautas mākslinieki
Spruktu baznīca

Spruktu Svētā Antona Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Augšdaugavas novada Naujenes pagasta  Spruktu ciemā.

Vēsture 
Pirmā kapela Spruktos bija būvēta 1785 gadā, tā bija koka celtne, kas 1866. gadā bija jau nolietota.
Pašreizējo dievnamu sāka celt 1933. gadā, nodibinoties Spruktu draudzei. Pirmais Spruktu prāvests bija Vaclavs Kozlovskis, kurš, iepriekš būdams būvtehniķis, izveidoja dievnama celtniecības plānu un vadīja celtniecības darbus. 1933. gada 10. septembrī Krāslavas baznīcas dekāns Jāzeps Kisielis iesvētīja baznīcas pamatus. Šajā gadā tika uzcelta arī plebānija, kurā tika izveidota pagaidu kapela. 1935. gadā baznīca bija gatava, trūka tikai torņu un dekāns Kisielis to iesvētīja, veltot Svētā Antona godam. Šajā gadā prāvestu Kozlovski nomainīja prāvests Vladislavs Litaunieks, kura darbības laikā tika uzcelti dievnama torņi. 1938. gadā par prāvestu kļuva Staņislavs Kokins, kura darbības laikā tika pilnībā pabeigta dievnama celtniecība.

Eksterjers 
Baznīca ir celta no lieliem betona ķieģeļiem un skārda jumtu. Tā ir neapmesta ēka, 28 metrus gara, 16 metrus plata un 12 metrus augsta ar diviem torņiem, kuros ir iekārti zvani. Ieejas durvis ir no gala, sāniem un sakristejas. Dievnamu ieskauj dārzs, kuru noslēdz koka latu žogs cementa stabiņos.

Interjers 
Dievnams ir triju navu celtne ar cementa flīžu grīdu un koka griestiem, kas ir velvē veidoti un apmesti. Sienas apmestas un krāsotas. No ieejas pa labi atrodas niša Ziemassvētku un Lieldienu dievkalpojumiem. Presbitērija abās pusēs atrodas sakristejas. Sānu navas šauras. Kora telpās atrodas senas harmonijs, ērģeļu nav.

Dievnamā ir trīs altāri. Galvenajā jeb centrālajā atrodas Svētā Antona glezna, kas tika atvesta no Izvaltas baznīcas. Kreisās puses altārī ir niša ar lielu Jaunavas Marijas skulptūru, kas arī tika pārvesta no Izvaltas , bet labajā — Jēzus Sirds glezna, ko gleznojusi māksliniece Jadviga Žilvinska. Dievnamam ir četri procesijas karogi.

Draudze 
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Pāvels Raciņš. Draudze pastāv no 1933. gada, to izveidoja, atdalot teritorijas no Jezupovas un Izvoltas draudzēm.
Draudzei ir trīs kapsētas — Spruktu, Rudānu (Rudeņu) un Markovas kapsēta.

Draudzes lielākie svētki 
Draudzes lielākie svētki un atlaidas ir Svētā Antona diena, Vissvētākās Jaunavas Marijas svētki, Vissvētākās Jaunavas Marijas diena un apustuļa Svētā Jāņa diena.

Atsauces

Ārējās saites 
 Rikavas (Baltiņu) Spruktu Romas katoļu baznīca www.celotajs.lv
 Bīskapa vizitācija draudzē www.catholic.lv 
 Baznīcas attēli www.foto.eks.lv

Romas katoļu baznīcas Latvijā
Rēzeknes-Aglonas diecēzes baznīcas
Naujenes pagasts
Dzelzceļa līnija Ventspils—Tukums II

Dzelzceļa līnija Ventspils—Tukums II ir dzelzceļa līnija Latvijā, kas savieno Tukuma un Ventspils pilsētas. Līnija iet caur Ventspils novadu, Talsu novadu un Tukuma novadu. Līnija ir 108 km gara, tajā ir tikai viens sliežu ceļš, tai ir piešķirta 1. — visaugstākā kategorija. Līnijā pastāv tikai kravas vilcienu satiksme, galvenokārt kravu pārvadāšanai uz un no Ventspils ostas.

Vēsture 
Ideja par dzelzceļa līnijas būvi radās 1880. gados, kad Rīgas un Liepājas ostas vairs nevarēja nodrošināt visu preču eksportu, bet par risinājumu varēja izmantot Ventspils ostu. Pirmie mēģinājumi uzbūvēt dzelzceļa līniju beidzās neveiksmīgi, naudas trūkuma dēļ, taču jau 1890. gados, sakarā ar rūpniecības uzplaukumu, ideja par līnijas būvi atdzima. Līnija tika atklāta 1901. gadā kā privātās dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava daļa. To izbūvēja Maskavas—Ventspils—Ribinskas dzelzceļa sabiedrība, taču 1918. gadā līnija pārgāja valsts īpašumā. Kopš 2010. gada līnijā pārtraukti pasažieru pārvadājumi.

Pasažieru vilcienu satiksme 
Padomju laikā pa līniju kursēja 2 pasažieru vilcienu pāri dienā maršrutā Rīga—Ventspils caur Jelgavu — no Rīgas no rīta, bet no Ventspils pievakarē, un no Rīgas vakarā, bet no Ventspils no rīta. 1995. gadā rīta vilciens no Rīgas un vakara vilciens no Ventspils tika novirzīti caur Jūrmalu, 1998. gadā arī otrs vilciens. 2001. gada augustā pasažieru vilcienu satiksme tika pārtraukta, bet tā tika atjaunota pēc 7 gadiem — 2008. gada augustā. Tad vilciens līnijā kursēja tikai vienreiz dienā — vakarā no Rīgas, bet no rīta — no Ventspils (šajā līnijā pieturēja Kandavā, Sabilē, Stendē, Spārē un Ugālē). No 2009. gada oktobra vilciens kursēja tikai nedēļas nogalēs, vilcienu daļēji aizstājot ar autobusiem, bet 2010. gada februārī atkal atcelts.

Stacijas 
Dzelzceļa līnijā ir 12 stacijas un 3 pieturas punkti (netiek izmantoti).
 Ventspils
 Ventspils II
 Elkšķene
 Puze
 Ugāle
 Usma
 Spāre
 Līči
 Stende
 Sabile
 Līgciems
 Kandava
 Pūre
 Zvāre
 Tukums II

Atsauces 

Latvijas dzelzceļa līnijas
Šķilbēnu vecā baznīca

Šķilbēnu Sāpju Dievmātes Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rēzeknes-Aglonas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Balvu novada Šķilbēnu pagasta centrā Rekovā. Vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis. Mūsdienās baznīca vairāk kalpo kā apskates objekts, dievkalpojumi notiek īpašās svētku dienās, draudzes darbība norit jaunajā Šķilbēnu baznīcā.

Vēsture 
Rekovas pusmuiža jeb folvarka piederēja Šķilbēnu muižai. 1909. gadā Jānis Ločmelis organizēja apkārt dzīvojošos zemniekus kooperatīvā veidā folvarku atpirkt, pēc kuras nopirkšanas Ločmeļu ģimene ieguva savā īpašumā Rekovas centru.
P. Apšiniekam nodibinot Šķilbēnu draudzi, Vincents Ločmelis tai 1921. gadā uzdāvināja bijušo Rekovas muižas klēti. Baznīcu Šķilbēnos uzbūvēja 1924. gadā, pārbūvējot bijušo klēti. Pirmais draudzes prāvests Staņislavs Šikur-Kalvāns savas kalpošanas laikā pie tās piebūvēja divus, aptuveni 12 metrus augstus torņus, ar ko vienlaicīgi izveidojās priekštelpa dievnamam un tas kļuva garāks, bet ēkas otrā galā piebūvēja koka sakristeju. 1934. gadā uzsāka būvēt jauno mūra Šķilbēnu baznīcu, taču to nepaspēja uzcelt un, mainoties valsts iekārtai, padomju varas funkcionāri to atņēma, ierīkojot ēkā ceļu daļas remontdarbnīcu. 1993. gada 1. decembrī šo ēku atguva atpakaļ baznīca.

Eksterjers 
Baznīca ir laukakmeņu mūra celtne ar diviem torņiem. Tā ir 18 metrus gara, 9 metrus plata un 4 metrus augsta ēka. No sakristejas baznīcā ved divas durvis, bet no priekštelpas — vienas. Jumts klāts ar melno skārdu. Ēkai ir 10 logi. Dievnamu ieskauj neliels dārzs, ko ieskauj zems metāla žogs betona stabiņos. Netālu no baznīcas atrodas plebānija.

Interjers 
Dievnams ir viennavas celtne ar dēļu grīdu un koka griestiem. Kora telpas, kurās atrodas harmonijs, atrodas pie ieejas un balstās uz diviem stabiem. Sakristeja atrodas presbitērija galā un ir pārdalīta uz pusēm. Vienā pusē atrodas ģērbkambaris, bet otrajā pusē uzgaidāmās telpas un kāpnes, kas ved uz otro stāvu, kur ir ģērbkambaris procesiju dalībniekiem. Presbitērija daļu no pārējās baznīcas atdala koka dievgalds. Redzamas Krustaceļa bildes.

Baznīcā ir viens koka altāris, virs kura atrodas Dievmātes septiņu sāpju glezna, bet virs tās Svētā Staņislava glezna.

Draudze 
Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Rēzeknes-Aglonas diecēzē. Draudzi apkalpo prāvests Staņislavs Prikulis. Šķilbēnu draudze oficiāli sāka darboties 1923. gadā, to izveidojot no teritorijām, kas tika atdalītas no Baltinavas un Viļakas draudzēm.
Draudzei ir divpadsmit kapsētas — Svičovas, Baharevas, Ančipovas, Čilipines, Plešovas, Augstasila, Ploskines, Gusakovas, Loginu, Dagunovas, Kozlovas un Vilkovas kapsēta.

Draudze lielākie svētki 
Draudzes lielākie svētki un atlaidas ir: Svētā Staņislava diena, Septiņu sāpju Dievmātes diena, Svētās Lūcijas diena.

Atsauces

Ārējās saites 
 Balvu reģiona kultūrvēstures datu bāze www.balvurcb.lv
 Sķilbēnu pagasta apskates objekti www.skilbeni.gov.lv
 Baznīcas attēli www.foto.eks.lv

Romas katoļu baznīcas Latvijā
Rēzeknes-Aglonas diecēzes baznīcas
Šķilbēnu pagasts
Etoša

Etoša () ir liels beznoteces sāls līdzenums Namībijas ziemeļos. Izvietojies Kalahari ieplakas ziemeļdaļā Ošikoto reģionā. Nosaukums ovambo valodā nozīmē ‘Lielā baltā vieta’. Līdzenums izvietojies bijušajā ezera gultnē, kas bijis pildīts ar ūdeni pirms 16 000 gadiem pēc pēdējā Ledus laikmeta. Tā platība ir ap 4800 km², izstiepts ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā, garums ap 120 km, platums — 50 km. Ietilpst Etošas nacionālajā parkā.

Lielāko gada daļu Etoša ir sauss sāls un sakaltušu dubļu līdzenums, kas tikai pēc lietus mitrajā sezonā pārklājas ar plānu pārsāļa ūdens kārtu. Senākos laikos Etošas ezerā ietecēja Kunenes upe, bet mūsdienās tikai Ekumas upe sasniedz līdzenumu tā ziemeļrietumu galā.

Atsauces 

Namībijas ģeogrāfija
Āfrikas tuksneši
Malarita

Malarita () jeb Malorita () ir pilsēta Baltkrievijā, Brestas apgabalā, Malaritas rajona centrs valsts galējos dienvidrietumos.

Rakstos pirmoreiz minēta 1546. gadā. No 1569. gada Rečas Pospoļitas sastāvā. Pēc Polijas trešās dalīšanas 1795. gadā Malarita iekļāvās Krievijā. No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas sastāvā. 1939. gadā Malaritu ieņēma PSRS karaspēks. Otrā pasaules kara laikā to ieņēma vācu karaspēks. Pēc Otrā pasaules kara - Baltkrievijas PSR sastāvā. No 1991. gada - Baltkrievijā.

Ārējās saites 
 
 Malarita vietnē "Baltkrievijas globuss"

Atsauces 

Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Pružani

Pružani (, ) ir pilsēta Baltkrievijā, Brestas apgabalā, Pružanu rajona centrs pie Muhavecas upes. Pie pilsētas - kara aviācijas bāze.

Rakstos pirmoreiz minēta 1487. gadā kā Dabučina. No 1569. gada Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Pēc Polijas trešās dalīšanas 1796. gadā Pružani iekļāvās Krievijas impērijas Lietuvas guberņas sastāvā. No 1921. līdz 1939. gadam tie atradās Otrās Polijas republikas sastāvā. Otrā pasaules kara laikā 1939. gadā Pružanus ieņēma PSRS karaspēks, 1941. gadā tos ieņēma vācu karaspēks. Pēc Otrā pasaules kara - Baltkrievijas PSR sastāvā. No 1991. gada - Baltkrievijā.

Ārējās saites 

 Pružani vietnē "Baltkrievijas globuss"

Atsauces 

Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Davidharadoka

Davidharadoka () jeb Davidgorodoka () ir pilsēta Baltkrievijā, Brestas apgabalā, Stoļinas rajonā pie Hariņas upes.

Rakstos pirmoreiz minēta 12. gadsimtā. Iesākumā Kijevas Krievzemes, vēlāk Volīnijas kņazistes sastāvā. No 13. gadsimta - Lietuvas lielkņazistē. No 1569. gada Rečas Pospoļitas sastāvā. Pēc Polijas otrās dalīšanas 1793. gadā Davidharadoka iekļāvās Krievijā. No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas sastāvā. 1939. gadā Davidharadoku ieņēma PSRS karaspēks. Otrā pasaules kara laikā to ieņēma vācu karaspēks. Pēc Otrā pasaules kara - Baltkrievijas PSR sastāvā. No 1991. gada - Baltkrievijā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Davidharadoka vietnē "Baltkrievijas globuss" 

Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Žabinkas rajons

Žabinkas rajons (, ) ir Brestas apgabala rajons Baltkrievijā. Robežojas ar Brestas apgabala Kobrinas, Malaritas, Brestas un Kamjaņecas rajoniem.

Ārējās saites

Brestas apgabala rajoni
Žabinka

Žabinka (, ) ir pilsēta Brestas apgabalā Baltkrievijā. Žabinkas rajona centrs pie Muhavecas upes.

Rakstos pirmoreiz minēta 1816. gadā. Attīstījusies pēc 1882. gada, kad Krievijas impērijas laikā caur pilsētu tika izbūvēta Maskavas - Varšavas dzelzceļa līnija.  
No 1921. līdz 1939. gadam tā atradās Polijas Republikas sastāvā. Polijas kampaņas laikā 1939. gadā Žabinku ieņēma PSRS karaspēks, 1941. gada jūnijā to ieņēma Vācijas karaspēks. 
Tiek uzskatīts, ka Žabinkas apkaimē 1941. gada 23. jūnijā tika izveidota pirmā padomju partizānu vienība . 
Pēc Otrā pasaules kara atradās Baltkrievijas PSR, pēc PSRS sabrukuma 1991. gadā Baltkrievijas Republikas sastāvā.

Ārējās saites 
 
 Žabinka vietnē "Baltkrievijas globuss"

Atsauces 

Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Helmetas pils

Helmetas pils (, ) bija viduslaiku pils Sakalas, vēlāk Livonijas ordeņa valsts teritorijā.

Līdz mūsdienām saglabājušās ovālas formas pilsdrupas 120×60 m platībā Helmes ciemā pie Tervas Valgas apriņķī Igaunijā, kas atrodas pie Valgas-Pērnavas šosejas.

Vēsture 
Uzskata, ka Helmetas pils vietā pirms Livonijas krusta kariem atradies sakaliešu pilskalns. Pēc tam, kad 1329. gadā Helmei uzbruka lietuviešu karaspēks, tajā uzcēla ar diviem aizsarggrāvjiem aizsargātu ordeņa mūra pili. 
Helmetas pilī uzturējušies Livonijas ordeņa mestri, par ko liecina kāds  mestra Konrāda fon Fītinghofa 1412. gada 24. jūnijā parakstīts dokuments. 1471. gadā ordeņbrāļi Helmetas pilī apcietināja mestru Volthūsu no Herzes un ieslodzīja Cēsu pilī, kur viņš mira.   
 
1501. gada novembrī Krievijas—Livonijas kara laikā pie Helmetas pils notika liela kauja starp Livonijas ordeņa un Maskavijas karaspēkiem. 
Pēc tam, kad Livonijas kara laikā krievi ieņēma Pērnavas cietoksni, 1575. gadā Helmetas, Ērģemes, Rūjienas pilis padevās Livonijas ķēniņam Magnusam. Pēc kara beigām Helmeta nonāca Polijas-Lietuvas kopvalsts Pērnavas vaivadijas, vēlāk Zviedru Vidzemes sastāvā. 

Otrā Ziemeļu kara laikā zviedru pulkvedis Glāzenaps (Glasenapp) lika 1658. gada 25. maijā pils mūrus uzspridzināt. Pēc tam pils vairs netika atjaunota.

Attēli

Livonijas ordeņa pilis
Valgas apriņķis
Igaunijas arheoloģiskie pieminekļi
Ingrīda Labucka

Ingrīda Labucka (dzimusi  Rīgā) ir latviešu juriste, valsts un sabiedriska darbiniece.

Biogrāfija 
Viņas tēvs Aloizs Blonskis bija policijas ģenerālis, valsts darbinieks.

1986. gadā absolvējusi Latvijas Universitātes Juridisko fakultāti, vēl mācījusies Zviedrijā (1991) un Ungārijā (1992). 1986. gadā uzsākusi darba gaitas kā izmeklētāja Rīgas pilsētas Kirova rajona Iekšlietu daļā, amatā bijusi līdz 1989. gadam. Vēlāk līdz 1994. gadam strādājusi Rīgas Latgales priekšpilsētas tiesā par tiesnesi. Labucka bijusi advokāte advokātu birojā "Mevecka, Ramiņa un Arājs".

 kļuvusi par tieslietu ministri Viļa Krištopana Ministru kabinetā (amatā bijusi līdz ). Atkārtoti tieslietu ministres amatā Labucka bijusi no  līdz  Andra Bērziņa Ministru kabinetā. Laikā no 2001. līdz 2004. gadam bijusi Hāgas Starptautiskās šķīrējtiesas locekle. 2002. gadā kandidējusi uz vietu 8. Saeimā no Latvijas Pirmās partijas saraksta. Netika ievēlēta, taču ieguvusi deputātes mandātu uz laiku, kamēr Ainars Baštiks pildīja Īpašu uzdevumu ministra bērnu un ģimenes lietās pienākumus ( — ).  Labucka kļuva par Eiropas Savienības Tiesas Vispārējās tiesas tiesnesi.

Atsauces

Ārējās saites 
 CVK profils

1963. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
8. Saeimas deputāti
Latvijas juristi
Latvijas tiesneši
Latvijas tieslietu ministri
Latvijas Universitātes absolventi
Pēteris Krilovs

Pēteris Krilovs (dzimis  Rīgā) ir latviešu kino un teātra režisors, skatuves mākslas pedagogs.
Iestudējis teātra izrādes Daugavpils teātrī, Latvijas Nacionālajā teātrī, Jaunajā Rīgas teātrī, Latvijas Nacionālajā operā, Liepājas teātrī, Valmieras Drāmas teātrī.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1949. gadā Rīgā Osvalda Bileskalna ģimenē, dzīvoja Mazajā Nometņu ielā Pārdaugavā. Viņa tēvs bija Latvijas Centrālās padomes loceklis kopš 1943. gada, kuru 1951. gadā čekisti apcietināja un sodīja ar nāvi. Pēc tēva nāves māte viņa uzvārdu nomainīja uz savu meitas uzvārdu (Kalniņš), bet vēlāk uz patēva uzvārdu (Krilovs).

1966. gadā Pēteris Krilovs beidza mācības Rīgas 47. vidusskolā, līdz 1969. gadam strādāja par rekvizitoru un režisora asistentu Rīgas Kinostudijā. 1975. gadā absolvēja Vissavienības Kinematogrāfijas institūtu Maskavā.
1976. gadā sāka režisora karjeru, debitējot ar 1977. gada filmu "Un rasas lāses rītausmā". No 1988. gada mācīja aktiermeistarību un režiju Latvijas Mākslas akadēmijā, tēloja nelielās kinolomās.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas Krilovs no 1991. līdz 1996. gadam bija Daugavpils teātra režisors, arī mākslinieciskais vadītājs no 1994. līdz 1996. gadam. 1998. gadā bija viens no Jaunā teātra institūta dibinātājiem, institūta valdes priekšsēdētāja vietnieks. 1993. gadā sāka strādāt Latvijas Kultūras akadēmijā.

Filmogrāfija 
 "Un rasas lāses rītausmā" (1977),
 "Vasara bija tikai vienu dienu" (1980), 
 "Mana ģimene" (1982), 
 "Durvis, kas tev atvērtas" (1984),
 "Sižeta pagrieziens" (1988), 
 "Nomale" (1985), 
 "Kā mēs aizgājām no mājām" (1985),
 "Maestro" (1989),
 "Vecrīga uz iekšu, Vecrīga uz āru" (1990), 
 "Tēvzemei un brīvībai" (1990),
 "Starp debesīm un zemi - Augšdaugava" (1994), 
 "Leģenda par Jāni Tīdemani" (1998), 
 "Rīga skatās bildes" (2001), 
 "Lieta: Kombināts" (2002), 
 "Dina" (2005), 
 "Klucis — nepareizais latvietis" (2008).

Apbalvojumi  
 Latvijas Teātra darbinieku savienības balva par darbu teātra pedagoģijā 1992. gadā.
 Lielā Kristapa balva 1994. gadā par dokumentālo filmu "Starp debesīm un zemi. Augšdaugava".

Atsauces

Ārējās saites 

 Filmas.lv profils
 Latvijas Nacionālā teātra profils 

1949. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latviešu režisori
Latviešu kinorežisori
Latviešu teātra režisori
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Latvijas Mākslas akadēmijas darbinieki
Devins Taunsends

Devins Garets Taunsends (Devin Garrett Townsend; dzimis ) ir Kanādas dziedātājs, ģitārists un mūzikas producents. Viņš bija ekstrēmā metāla grupas Strapping Young Lad dibinātājs, vokālists un ģitārists, darbojoties tajā no 1994. līdz 2007. gadam. Pēc tam vairāk pievērsies solokarjerai, izdodot albumus un uzstājoties kā Devin Townsend, The Devin Townsend Band un Devin Townsend Project.

Pēc spēlēšanas vairākās smagā metāla mūzikas grupās skolas gados 1993. gadā viņu atklāja ierakstu kompānija un piedāvāja kļūt par vokālistu Stīva Veja albumā Sex & Religion. Pēc albuma ierakstīšanas un tai sekojošās atbalsta tūres Taunsends jutās vīlies mūzikas nozarē un izpauda savas dusmas albumā, ko izlaida ar pseidonīmu Strapping Young Lad. Drīz ar šī nosaukumu tika savākts pilns sastāvs un 1997. gadā izlaists kritiķu augsti vērtētais albums City. Tam sekoja vēl trīs Strapping Young Lad albumi, kā arī vairāki soloalbumi, kurus izlaida Taunsenda paša neatkarīgā izdevējkompānija Hevy Devy.

2007. gadā Taunsends nolēma likvidēt Strapping Young Lad, kā arī savu soloalbumu pavadošo sastāvu The Devin Townsend Band, ņemot pārtraukumu no tūrēm un nolemjot vairāk laika veltīt ģimenei. Pēc divu gadu pārtraukuma Taunsends atgriezās, sākot darbu pie četru albumu sērijas ar nosaukumu Devin Townsend Project. Katrs no albumiem ir ieturēts atšķirīgā žanrā. Pirmie divi no albumiem (Ki un Addicted) tika izlaisti 2009. gadā. 2010. gads tika aizvadīts albumu atbalsta tūrēs, bet 2011. gadā tika izlaisti nākamie divi albumi — Deconstruction un Ghost. 2012. gadā ar nosaukumu DTP tika izlaists arī piektais albums — Epicloud.

Diskogrāfija

Soloalbumi 
 Punky Brüster – Cooked on Phonics (1996)
 Ocean Machine: Biomech (1997)
 Infinity (1998)
 Physicist (2000)
 Terria (2001)
 Accelerated Evolution (2003)
 Devlab (2004)
 Synchestra (2006)
 The Hummer (2006)
 Ziltoid the Omniscient (2007)
 Ki (2009)
 Addicted (2009)
 Deconstruction (2011)
 Ghost (2011)
 Epicloud (2012)
 Z² (2014)
 Transcendence (2016)
 Empath (2019)
 The Puzzle (2021)
 Snuggles (2021)

Strapping Young Lad 
 Heavy as a Really Heavy Thing (1995)
 City (1997)
 Strapping Young Lad (2003)
 Alien (2005)
 The New Black (2006)

Citi 
 IR8 / Sexoturica (2002)

1972. gadā dzimušie
Kanādiešu dziedātāji
Kanādas ģitāristi
Novovolinska

Novovolinska () ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas ziemeļrietumos, Volīnijas apgabalā pie Polijas robežas.

Dibināta 1950. gadā kā akmeņogļu ieguves rūpniecības strādnieku pilsēta. Apkaimē vairākas akmeņogļu ieguves šahtas.

Atsauces 

Volīnijas apgabala administratīvais iedalījums
50. gads

50. gads () bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās ceturtdienā.

Notikumi

Nezināms datums 
 Ķelne ieguva pilsētas statusu.
* Romas imperators Klaudijs adoptēja Nēronu.
 Lielbritānijā romieši sāka karadarbību pret silūriem, kas dzīvoja mūsdienu Velsas dienvidos.

Dzimuši 
 iespējams
 Klements I, ceturtais Romas bīskaps

Miruši 

 

als:50er#50
Baltezera iela (Rīga)

Baltezera iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Juglā. Baltezera iela ir sadalīta divās atsevišķās daļās. Pirmā ielas daļa sākas no Salamandras ielas un beidzas T veida krustojumā ar Brīvības gatvi. Otrā ielas daļa sākas netālu no Strazdupītes un beidzas T veida krustojumā ar Murjāņu ielas atzaru. Otrajā ielas daļā raksturīga savprupmāju apbūve.

Vēsture 
Ielai nosaukums piešķirts 1934. gadā. Baltezera iela sākās no Vidzemes šosejas (tagadējās Brīvības gatves) un gāja dienvidu virzienā caur neapbūvētiem zemesgabaliem. Otrā pasaules kara vācu okupācijas laikā iela saucās Weißer-See-Straße. Ielas daļu no Brīvības gatves līdz Strazdupītei 1957. gadā rezervēja daudzstāvu māju apbūvei. 1963. gadā apstiprināja "Lielās Juglas" izbūves plānu, kā rezultātā šo ielas posmu likvidēja.

No dzelzceļa pārbrauktuves līdz Brīvības gatvei 1903./1908. gada pilsētas plānā šis ielas posms atzīmēts kā Salamandras iela. Bet kopš 1937. gada daudzās kartēs iela jau nodēvēta par Baltezera ielu.

Ielu savienojumi 
Baltezera iela ir savienota ar šādām ielām:
 Pirmā ielas daļa:
 Salamandras iela
 Vidzemes aleja (T veida krustojums)
 Auduma iela (T veida krustojums)
 Brīvības gatve
 Otrā ielas daļa:
 Tramplīna iela (T veida krustojums)
 Slēpotāju iela
 Krosa iela
 Murjāņu iela (T veida krustojums)

Objekti 
Baltezera iela šķērso dzelzceļa līniju Rīga—Lugaži.
 Baltezera ielā 6 atrodas Rīgas 63. vidusskola

Skatīt arī 
 Vidzemes priekšpilsēta
 Jugla
 Baltezera iela citās Latvijas pilsētās

Atsauces 

Ielas Juglā
Vidzemes priekšpilsēta
Rīgas ielu raksti, kuriem nav kartes
Stepanakerta

Stepanakerta () vai Hankendi () ir pašpasludinātās Kalnu Karabahas galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Stepanakertā dzīvo aptuveni  armēņu, kas veido lielāko iedzīvotāju daļu. Stepanakertā dzimuši Roberts Kočarjans, otrais Armēnijas prezidents, un Seržs Sargsjans, trešais un tagadējais Armēnijas prezidents.

Sadraudzības pilsētas

Ārējās saites 

Kalnu Karabaha
Noķer mani, ja vari

"Noķer mani, ja vari" () ir 2002. gada amerikāņu biogrāfiskā kriminālfilma, kuras režisors ir Stīvens Spīlbergs. Filma ir par Frenka Abagneila dzīvi, kas līdz savai 19. dzimšanas dienai bija veiksmīgs krāpnieks, būdams Pan American World Airways pilots, ārsts no Džordžijas štata, prokurors no Luiziānas štata; viņa galvenais pārkāpums bija krāpšanās ar čekiem. Abagneils bija tik veiksmīgs savā nodarbē, ka FIB lūdza viņa palīdzību citu krāpnieku notveršanā. Filmā galvenās lomas atveido Leonardo Di Kaprio un Toms Henkss. Filma guva komerciālus panākumus, kā arī kritiķu atzinību, arī pats Abagneils filmu novērtēja pozitīvi.

Atsauces

Ārējās saites 
 

2002. gada filmas
ASV filmas
Stīvena Spīlberga filmas
54. gads

54. gads () bija gads, kas pēc Jūlija kalendāra sākās otrdienā.

Notikumi 
 13. oktobris — iespējams, ka Agripīna noindēja savu vīru, Romas imperatoru Klaudiju. Par jauno Romas imperatoru kļuva Klaudija audžudēls Nērons.

Nezināms datums 
 Romas imperators Nērons mēģināja aizliegt gladiatoru spēles.
 Romieši iekaroja Adenu, lai aizsargātu jūrasceļu starp Aleksandriju un Āziju.
 Romieši nosūtīja divus centurionus uz Āfriku, lai tie atrastu Nīlas izteku.

Dzimuši

Miruši 
 13. oktobris — Klaudijs, Romas imperators

 

als:50er#54
Kristofers Volkens

Ronalds Volkens (; dzimis ), profesionāli pazīstams kā Kristofers Vokens (Christopher Walken), ir amerikāņu aktieris.

Viņš ir attēlojis lomas vairāk nekā 100 filmās, tai skaitā tādās filmās kā "Enija Hola" (1977), "Briežu mednieks" (1978), The Prophecy triloģijā, The Dogs of War (1980), Brainstorm (1983), The Dead Zone (1983), "Skats uz slepkavību" (1985), At Close Range (1986), "Ņujorkas karalis" (King of New York, 1990), "Betmens atgriežas" (1992), "Īstā mīlestība" (True Romance, 1993), "Lubene" (1994), "Jātnieks bez galvas" (1999), Joe Dirt (2001), "Noķer mani, ja vari" (2002), "Laipni lūgti džungļos" (2003), "Nelūgtie viesi" (2005), "Klikt!" (2006), "Matu laka" (2007). Tāpat piedalījies vairāku mūzikas mākslinieku videoklipu uzņemšanā. Vairākkārt vadījis raidījumu Saturday Night Live (7 reizes).

Karjeras laikā saņēmis vairākas balvas, tāpat vairākām ir ticis nominēts. Par lomu 1978. gada filmā "Briežu mednieks" saņēmis Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākais otrā plāna aktieris. Saņēmis BAFTA kino balvu par lomu filmā "Noķer mani, ja vari". Filmas ar Volkena piedalīšanos ASV ir guvušas 1,8 miljardus ASV dolāru lielus ieņēmumus.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1943. gadā dzimušie
Ņujorkā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
Kinoakadēmijas balvas ieguvēji aktieri
BAFTA kino balvas ieguvēji (cilvēki)
Volodimira

Volodimira () ir apgabala nozīmes pilsēta Ukrainas ziemeļrietumos, Volīnijas apgabalā pie Polijas robežas. Pilsētā bāzējas Ukrainas armijas 51. motorizētā brigāde.

Vēsture 

Volodimira pirmoreiz rakstos minēta 988. gadā un ir viena no senākajām pilsētām reģionā. 992. gada Volodimira ir bīskapa rezidence. 11. un 12. gadsimtā Volodimira jeb Volīnijas Vladimira bija viena no lielākajām pilsētām Kijevas Krievzemē. No 12. gadsimta — Volīnijas kņazistes centrs, no 13. gadsimta — Galīcijas-Volīnijas kņazistē (no 1253. gada — karaliste). 13. gadsimta pirmā puse bija Volodimiras vislielākā uzplaukuma laiks. 1241. gadā pilsētu nopostīja hana Batija karaspēks.

14. gadsimta otrajā ceturksnī vairākus gadus Volodimira bija Kijevas un Visas Krievzemes patriarha Teognosta rezidence. Pēc Galīcijas-Volīnijas karalistes sabrukuma 14. gadsimta vidū Volodimira iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, kopš 1569. gada atradās Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā. Pēc Polijas otrās dalīšanas 1793. gadā pilsētu iekļāva Krievijas impērijas sastāvā.

Pirmā pasaules kara laikā no 1915. līdz kara beigām 1918. gadā Volodimira bija Austroungārijas okupācijā. Pēc Pirmā pasaules kara pilsēta iekļāvās jaunizveidotajā Polijas valstī (kā Włodzimierz Wołyński).

Polijas kampaņas laikā, pamatojoties uz Molotova-Ribentropa paktu, 1939. gadā Volodimiru-Volinsku ieņēma PSRS karaspēks. Pēc Vācijas uzbrukuma PSRS pilsētu ieņēma vācu karaspēks. Vācu okupācijas laikā tika iznīcināta pilsētas ebreju kopiena, bet pilsētas apkārtnē ukraiņu kaujinieki no UNA izvērsa represijas pret poļu civiliedzīvotājiem.

Pēc kara lielākā daļa atlikušie poļu iedzīvotāji pārcēlās vai tika pārcelti uz dzīvi Polijā, sevišķi uz tās rietumu apgabaliem, no kuriem savukārt tika padzīti vācieši. Pēc kara līdz 1991. gadam Volodimira bija Ukrainas PSR sastāvā.

Cilvēki 
Volodimira ir katoļu svētā Josafata Kunceviča (Йосафат Кунцевич, 1580-1623) dzimtā pilsēta.

Volīnijas apgabala administratīvais iedalījums
Rīgas arhidiecēzes draudzes

Rīgas arhidiecēzes draudzes ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Rīgas arhidiecēzes pārvaldījumā atrodošas ticīgo jeb laju un garīdznieku kopas, kas apvienojušās lūgšanām dievnamos — katedrālēs, baznīcās, kapelās, lūgšanu namos vai misiju punktos.

Kopumā Rīgas arhidiecēzē ir 39 draudzes, kuras apkalpo 1 kardināls, 2 bīskapi un 49 priesteri un 3 diakoni.

Rīgas arhidiecēzes draudžu uzskaitījums 

Rīgas arhidiecēzē; ietilpst turpmāk minētās draudzes:
 Aizkraukles Svētās Terēzes no Bērna Jēzus draudze;
 Allažu Svētā Gara draudze;
 Alojas Romas katoļu draudze;
 Alūksnes Svētā Bonifācija draudze;
 Ādažu draudze;
 Baldones draudze;
 Birzgales draudze;
 Cesvaines Svētās Jaunavas Marijas Sirds draudze;
 Cēsu Kristus Karaļa draudze;
 Daudzevas misiju punkts;
 Dzelzavas draudze;
 Ērgļu Svētā Krusta Romas katoļu draudze;
 Gulbenes Vissvētākā Sakramenta draudze;
 Ikšķiles Svētā Meinarda draudze;
 Inčukalna Svētās Terēzes no Bērna Jēzus draudze;
 Iršu Svētā Mārtiņa draudze;
 Jaunkalsnavas draudze;
 Jaunolaines misiju punkts;
 Jaunpiebalgas Vissvētākās Jaunavas Marijas draudze;
 Jumpravas draudze;
 Kauguru Dieva Žēlsirdības Godam draudze;
 Kokneses Svētā Jāņa Kristītāja draudze;
 Krapes draudze;
 Krimuldas Romas katoļu draudze;
 Ķeguma draudze;
 Ķeipenes Svētās Ģimenes draudze;
 Ķekavas draudze;
 Ķemeru Svētā Jāņa Kristītāja draudze;
 Lauberes draudze;
 Lēdmanes Svēto apustuļu Pētera un Pāvila draudze;
 Lielvārdes Svētā Krusta Paaugstināšanas draudze;
 Limbažu Svētā Laurencija draudze;
 Lubānas draudze;
 Ļaudonas draudze;
 Madlienas draudze;
 Madonas Kristus Karaļa draudze;
 Majoru Dievmātes Bezvainīgās Sirds draudze;
 Mazozolu draudze;
 Mazsalacas draudze;
 Mālpils draudze;
 Meņģeles draudze;
 Ogres Svētā Meinarda draudze;
 Ogresgala draudze;
 Olaines Bezvainīgās Jaunavas Marijas draudze;
 Pēternieku Svētā Pētera draudze;
 Plakanciema misiju punkts;
 Pļaviņu Kunga Debesskāpšanas godam draudze;
 Raunas draudze;
 Rīgas Betānijas Dominikāņu māsu kongregācijas Svētā Jāzepa draudze;
 Rīgas Bolderājas Vissvētākās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas draudze;
 Rīgas Svētās Terēzes no Bērna Jēzus draudze;
 Rīgas Kristus Karaļa draudze;
 Rīgas mūsu Kunga Jēzus Kristus apskaidrošanās grieķu-katoļu draudze
 Rīgas Sāpju Dievmātes draudze;
 Rīgas Svētā Alberta draudze;
 Rīgas Svētā Franciska draudze;
 Rīgas Svētā Jāzepa draudze;
 Rīgas Svētā Jēkaba draudze;
 Rīgas Svētās Marijas Magdalēnas draudze;
 Rīgas Vissvētākās Trīsvienības draudze;
 Ropažu Svētā Gara Romas katoļu draudze;
 Rūjienas Svētā Antona Romas katoļu draudze;
 Salacgrīvas Svētās Marijas Goreti draudze;
 Salaspils Dievmātes — Rožukroņa Karalienes draudze;
 Saulkrastu Dieva žēlsirdības draudze;
 Sedas Vissvētākās Jaunavas Marijas draudze;
 Siguldas Jēzus Sirds draudze;
 Skrīveru Vissvētākās Jaunavas Marijas — Miera Karalienes draudze;
 Slokas Svētās Ģimenes draudze;
 Smiltenes Svētā Jāzepa draudze;
 Suntažu Vissvētākās Trīsvienības draudze;
 Taurenes draudze;
 Taurupes draudze;
 Valmieras Svētās Jaunavas Marijas Debesīs uzņemšanas draudze;
 Vecbebru Svētās Ģimenes draudze.

Atsauces 

Rīgas arhidiecēze
Guntis Berelis

Guntis Berelis (dzimis  Cēsīs) ir latviešu literatūrkritiķis un rakstnieks.

Biogrāfija 
Berelis ir studējis Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1979—1981) un Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes Bibliotēku zinātnes un bibliogrāfijas nodaļā. Strādājis par bibliotekāru Skujenē, kā arī žurnālā "Karogs" (1989—1992 un 2003—2010). 1986. gadā sācis publicēt literāros darbus. Izdevis vairākus stāstu krājumus, grāmatas bērniem. Tāpat rakstījis par postmodernisma iezīmēm latviešu prozā un citām tēmām. Par grāmatu "Neēd šo ābolu, tas ir mākslas darbs", kurā ir apskatīta 1990. gadu latviešu proza, kā arī romānu "Ugunīgi vērši ar zelta ragiem" saņēmis Literatūras gada balvu. 1994. gadā kļuvis par Latvijas Rakstnieku savienības biedru.

G. Bereļa aktīvākais darbības laiks ir 20. gs. 90. gadi, kad viņš daudz raksta par jaunāko latviešu prozu, formulējot Aivara Ozoliņa, Jāņa Einfelda, Arvja Kolmaņa, Noras Ikstenas, Jāņa Vēvera un citu jauno autoru poētikas iezīmes, skaidrojot postmodernās literatūras principus un pārskatot mākslinieciskuma kritērijus latviešu prozā. Šajā laikā sarakstītas viņa nozīmīgās literatūrkritiskās grāmatas "Klusums un vārds", "Latviešu literatūras vēsture" un "Neēd šo ābolu, tas ir mākslas darbs". 21. gadsimta sākumā G. Berelis strādā žurnālā "Karogs", kurā regulāri publicē apskatus par jaunāko literatūru.

2015. gadā vēsturisko romānu sērijā "Latvija. XX gadsimts" izdots G. Bereļa romāns "Vārdiem nebija vietas". Tas ieguvis Egona Līva piemiņas balvu "Krasta ļaudis" un laikraksta "Diena" gada balvu kultūrā. Romāns nominēts Literatūras gada balvai kā labākais prozas darbs.

Bibliogrāfija

Proza 
 Mitomānija [stāstu krājums]. Rīga: Liesma, 1989.
 Agnese un Tumsas valdnieks [stāsts bērniem]. Rīga: Daugava, 1995.
 Mīnotaura medības [stāstu krājums]. Rīga: Atēna, 1999.
 Ugunīgi vērši ar zelta ragiem [romāns]. Rīga: Dienas grāmata, 2007.
 Vārdiem nebija vietas [romāns]. Rīga: Dienas grāmata, 2015.
 Es nekad nerunāju muļķības [stāstu krājums]. Rīga: Dienas grāmata, 2018.

Kritika 
 Klusums un vārds [eseju un recenziju krājums]. Rīga: Daugava, 1997.
 Latviešu literatūras vēsture. Rīga: Zvaigzne ABC, 1999.
 Neēd šo ābolu, tas ir mākslas darbs [esejas]. Rīga: Atēna, 2001.

Tulkojums 
 Andrejs Ļevkins. Dūmi miglā. Rīga: Orbīta, 2016.

Atsauces

Ārējās saites 
 Literature.lv profils
 Makslinieki.lv profils
 Autora paša publicētās e-grāmatas
 Autora emuārs "Guntis Berelis vērtē", raksti par literatūru

1961. gadā dzimušie
Cēsīs dzimušie
Latviešu rakstnieki
20. gadsimta rakstnieki
21. gadsimta rakstnieki
Latvijas Universitātes absolventi
Latviešu valodā rakstošie
Lido

AS "Lido" ir Latvijas sabiedriskās ēdināšanas uzņēmums. Tā patiesie labuma guvēji ir Gunārs Ķirsons un Igaunijas uzņēmējs Ivars Vendelins.

Uzņēmumu 1987. gadā dibināja Gunārs Ķirsons. Laikā no 1991. līdz 2012. gadam tā bija sabiedrība ar ierobežotu atbildību (SIA), taču kopš 2012. gada decembra ir akciju sabiedrība (AS). Uzņēmuma vadība atrodas Lāčplēša ielā 53, Rīgā. Tam pieder 15 restorāni, bistro un kafejnīcas Latvijā, no kuriem lielākais atrodas Krasta ielā 76, Rīgā un tajā vienlaikus var tikt uzņemti aptuveni 1000 cilvēki. Vēl 6 "Lido" restorāni darbojas arī Igaunijā un Baltkrievijā. Krasta ielā esošais atpūtas centrs tika atvērts 1999. gadā, tajā ir arī slidotava un atrakciju parks. Tā ir viena no lielākajām guļbūvēm Eiropā. 2005. gadā uzņēmuma apgrozījums sasniedza 18,3 miljonus latu.

2020. gada 11. jūnijā tika paziņots, ka Luksemburgā reģistrēts alkoholisko dzērienu ražošanas un tirdzniecības uzņēmums "Amber Beverage Group Holding" apsver iespēju iegādāties sabiedriskās ēdināšanas uzņēmuma AS "Lido" 49 % akciju. 16. jūlijā Konkurences padome atļāva Amber Beverage Group Holding S.à r.l. iegūt kopīgu izšķirošo ietekmi pār AS LIDO.
2021. gada 2. jūnijā tika paziņots, ka par AS "Lido" 51 % akciju turētāju kļuvis Igaunijas uzņēmums OÜ Treeland, kas pieder Igaunijas uzņēmējam Ivaram Vendelinam. 12. jūlijā tika paziņots, ka "Lido" 51 % akciju iegādāsies Igaunijas izklaides pakalpojumu un ēdināšanas grupa Apollo Group, kuras līdzīpašnieks ir Vendelins. Augustā Igaunijas Konkurences padome atļāva šo darījumu.

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 

Latvijas uzņēmumi
Kērks Daglass

Kērks Daglass (; dzimis Isers Daņielovičs () , miris ) bija amerikāņu aktieris, kinoproducents un rakstnieks.

Biogrāfija 
Daglass dzimis ebreju ģimenē, kas bija ieceļojusi ASV no Krievijas Impērijas — mūsdienu Baltkrievijas teritorijas.

Viņš ir filmējies tādās filmās kā Out of the Past (1947), Champion (1949), Ace in the Hole (1951), "Sliktais un skaistā" (The Bad and the Beautiful, 1952), 20,000 Leagues Under the Sea (1954), Lust for Life (1956), "Slavas ceļi" (1957), Gunfight at the O.K. Corral (1957), "Vikingi" (The Vikings, 1958), "Spartaks" (1960), Lonely Are the Brave (1962), Seven Days in May (1964), The Heroes of Telemark (1965) un "Skarbie zeļļi" (Tough Guys, 1986).

Daglass trīs reizes nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākais aktieris galvenajā lomā — par lomām filmās Champion (1949), "Sliktais un skaistā" (The Bad and the Beautiful, 1952) un Lust for Life (1956). Par lomu filmā Lust for Life Daglass saņēma Zelta globusa balvu kā labākais aktieris dramatiskā filmā.

1960. gadā Daglasam piešķīra zvaigzni Holivudas Slavas alejā. 1968. gadā apbalvots ar Zelta globusa goda balvu Cecil B. DeMille Award par mūža ieguldījumu. 1996. gadā Daglass saņēma Kinoakadēmijas goda balvu par savu 50 gadus ilgo darbību kino jomā.

1999. gadā Amerikas Kinoinstitūts Daglasu ierindoja sarakstā "AFI 100 gadi... 100 zvaigznes "Visu laiku izcilākā vīriešu kārtas zvaigzne" 17. vietā.

Viņš bija pēdējais dzīvais Holivudas "zelta paaudzes" laika pārstāvis. Daglasss nomira 2020. gada 5. februārī, 103 gadu vecumā.

Daglass bija precējies divas reizes. Laulībā ar pirmo sievu aktrisi Diānu Daglasu (dzim. Dilla) viņam bija divi dēli, kas kļuva par aktieriem (Maikls un Ēriks). Vēl divi dēli dzimuši laulībā ar otro sievu producenti un filantropi Annu Baidensu — producents Džoels Daglass un aktieris Pīters Daglass.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1916. gadā dzimušie
Ņujorkas štatā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
ASV kinoproducenti
Amerikāņu kinorežisori
Kinoakadēmijas goda balvas ieguvēji
Zelta globusa balvas ieguvēji
2020. gadā mirušie
Simtgadnieki
Pāvilostas katoļu baznīca

Pāvilostas Svētā Gara Romas katoļu baznīca ir Romas katoļu Rīgas metropolijas Liepājas diecēzes draudzes baznīca. Tā atrodas Dienvidkurzemes novada Pāvilostas pilsētā. Viena no mazākajām baznīcām Kurzemē.

Vēsture 
Sākoties Atmodai, arvien vairāk Pāvilostas cilvēki sāka pievērsties katoļticībai, bet nebija telpu dievkalpojumu noturēšanai. Tāpēc deviņdesmito gadu sākumā aktīvākie katoļi vērsās ar šo problēmu pašvaldībā, pēc kā Pāvilostas Domes priekšsēdētājs uzsāka sarunas ar Jūrkalnes draudzes prāvestu par draudzes dibināšanu Pāvilostā. Draudzi nodibināja un dievkalpojumus, līdzdarbojoties Ingai Šnorei, sāka noturēt viņas vadītajā izglītības iestādē — Pāvilostas mūzikas skolā. 1997. gadā draudzē sāka kalpot priesteris Bruno Dānis, pateicoties kura vadības spējām, kā arī Pāvilostas domes lēmumam par zemes pārdošanu un būvatļauju dievnama celtniecībai, 1998. gadā nolēma, ka Pāvilostā cels katoļu baznīcu. Vieta dievnama būvei bija atrasta Sakas upes krastā uzkalnītē un 1999. gada maijā sākās darbs pie dievnama celtniecības. Vislielākie nopelni baznīcas tapšanā bija  prāvestam Bruno Dāvim, jo ar viņa finansiālo ieguldījumu dievnams tika būvēts strauji, tā paša gada 21. jūlijā tika svinēti Spāru svētki, bet 19. decembrī tika svinēta pirmā Svētā Mise,kuru celebrēja toreizējais Liepājas diecēzes ģenerālvikārs, bet vēlāk bīskaps Vilhelms Lapelis. Sākot ar 2000. gadu Pāvilostā Svētās Mises tika noturētas regulāri divas reizes mēnesī. 2000. gada 23. septembrī noritēja dievnama konsekrācija, ko vadīja toreizējais Liepājas diecēzes bīskaps Ārvaldis Andrejs Brumanis, piedaloties Saldus dekānam Gatim Bezdelīgai, dominikāņu mūkam, tēvam Oskaram Jabloņskim OP, Skaistkalnes dekānam Pēterim Skredelim, jaunās baznīcas prāvestam Bruno Dānim, kā arī vietējo luterāņu un baptistu draudžu mācītājiem, oficiālo iestāžu pārstāvjiem un ticīgajiem. Baznīcu veltīja Svētā Gara godam. 2001. gada sākumā draudzi un dievkalpojumus vadīja galvenokārt Liepājas dominikāņi, vēlāk sāka kalpot laicīgie priesteri.

Draudze 

Draudze iekļaujas Romas Katoļu Rīgas Metropolijas klēra Liepājas diecēzē. Draudze tika nodibināta 1998.gada 7.maijā. Dievkalpojumi notiek divas reizes mēnesī.

Atsauces

Ārējās saites 
 Pāvilostas Svētā Gara Romas katoļu draudzes vēsture www.catholic.lv
 Pāvilostas apkates objekti www.pavilosta.lv
 Pāvilostas Romas katoļu baznīca www.latvia.travel.lv
 Baznīcas attēli www.foto.eks.lv

Pāvilosta
Romas katoļu baznīcas Latvijā
Liepājas diecēzes baznīcas