joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Armins Adolfi

Armins Teofils Adolfi (; dzimis , miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes pašvaldības darbinieks. Kuldīgas pilsētas galva no 1886. līdz 1901. gadam. Viņa dvīņubrālis Hermanis Adolfi tajā pašā laikā bija Liepājas pilsētas galva.

Dzīvesgājums 
Dzimis  Jelgavā ārsta Vilhelma Adolfi ģimenē.
No 1858. līdz 1861. gadam mācījās Jelgavas ģimnāzijā. No 1863. līdz 1866. gadam studēja tieslietas Tērbatas Universitātē. No 1867. gada bija pašvaldības darbā Kuldīgā. Miris no 1905. gada 10. decembrī (1905. gada revolūcijas laikā) uzbrukumā iegūtajiem ievainojumiem  .

Atsauces

Ārējās saites 
 Armins Adolfi Vesture.eu 
 

1841. gadā dzimušie
1906. gadā mirušie
Jelgavā dzimušie
Kuldīga
Latvijas pašvaldību vadītāji
Vācbaltieši
Puravi

Puravi (Allium ampeloprasum var. porrum) ir savvaļas puravu pasuga, amariļļu dzimtas lakstaugi. Puravi agrāk tika izdalīta kā atsevišķa suga, un to zinātniskais nosaukums bija Allium porrum. Puravi plaši tiek kultivēti un izmantoti kulinārijā. Saskaņā ar Pārtikas un lauksaimniecības organizācijas (FAO) datiem, visvairāk puravi tiek izaudzēti Indonēzijā, Turcijā, Beļģijā un Francijā.

Puravi ir viens no Velsas nacionālajiem simboliem.

Atsauces 

Amariļļu dzimta
Dārzeņi
Čenings Teitums

Čenings Metjū Teitums (; dzimis ) ir amerikāņu kinoaktieris, kinoproducents, dejotājs, modelis.

Pazīstams ar lomām tādās filmās kā "Solis augšup" (2006), "G. I. Joe: Kobras sacelšanās" (2009), "Dārgais Džons" (2010), "Zvērests" (2012), "Džampstrīta 21" (2012), "Maģiskais Maiks" (2012) un "G.I.Joe 2: Atmaksa" (2013), vēl ir filmējies "Treneris Kārters" (2005), "Viņa ir viņš" (2006), A Guide to Recognizing Your Saints (2006), "Dūru cīņas" (2009) un "Dilemma" (2010). Pirms aktiera karjeras dejojis striptīzu vietējā naktsklubā, tāpat strādājis kā dejotājs un modelis. Filmas "Maģiskais Maiks" sižets daļēji ir balstīts uz viņa striptīzdejotāja pieredzi.

Atsauces

Ārējās saites 
 

 

1980. gadā dzimušie
Alabamā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
Vecās pasaules pērtiķi un cilvēks

Vecās pasaules pērtiķi un cilvēks jeb šaurdeguna pērtiķi un cilvēks (Catarrhini) ir viena no divām augstāko primātu infrakārtas (Simiiformes) sīkkārtām, kas apvieno mūsdienās dzīvojošos zemākos šaurdeguna un augstākos šaurdeguna pērtiķus, cilvēkus ieskaitot, kā arī vairākas izmirušas dzimtas. Otra augstāko primātu sīkkarta apvieno Jaunās pasaules pērtiķus. Visas Vecās pasaules pērtiķu sugas savvaļā mājo vai nu Āfrikā vai Āzijā.

Vecās pasaules pērtiķi atdalījās no Jaunās pasaules pērtiķiem pirms apmēram 35 miljoniem gadu, bet galvenā Vecās pasaules pērtiķu sadalīšanās augstākajos un zemākajos šaurdeguna pērtiķos notika pirms apmēram 25 miljoniem gadu. Toties giboni atdalījās no cilvēkpērtiķiem, cilvēkus ieskaitot, pirms apmēram 15 - 19 miljoniem gadu.

Kopīgās īpašības

Galvenā atšķirība starp Vecās pasaules pertiķiem un Jaunās pasaules pērtiķiem ir to degunu forma. Jau abu grupu zinātniskajos nosaukumos ir ietverta informācija par šo atšķirību. Vecās pasaules pērtiķu zinātniskais nosaukums Catarrhini cēlies no sengrieķu valodas (cata - uz leju, rhin - deguns) un latviski nozīmē deguns uz leju. Šīs sīkkārtas sugām deguna nāsis vērstas uz leju. Toties Jaunās pasaules pērtiķu zinātniskais nosaukums Platyrrhini, tulkojot no sengrieķu valodas (platu - plats, rhin - deguns) uz latviešu valodu, nozīmē platais deguns un šīs grupas nāsis ir vērstas uz sāniem. 

Starp abām grupām ir vēl viena būtiska atšķirība. Vecās pasaules pērtiķiem nekad nav tvērējaste, kā arī daudzām sugām vispār nav astes. Tiem ir plakani nagi gan plaukstām, gan kāju pēdām, cauruļveidīgs bungdobums un 8 priekšzobi (Jaunās pasaules pērtiķiem - 12). Vecās pasaules pērtiķiem ir arī asi ilkņi. Izņemot cilvēkus, pārējām sugām piemīt satveršanas īpašība gan plaukstām, gan pēdām. Salīdzinot abu grupu auguma lielumus, Vecās pasaules pērtiķi ir daudz lielāki.

Lielākajai daļai Vecās pasaules pērtiķu sugām var novērot dzimumu dimorfismu, kā arī tās neveido ilgstošas pāru attiecības. Lielākā daļa, bet ne visas sugas, veido barus un tās ir aktīvas dienas laikā, turklāt liela daļa sugu dzīvo uz zemes, nevis kokos.

Sistemātika
 Vecās pasaules pērtiķu un cilvēka sīkkārta (Catarrhini)
 virsdzimta Augstākie šaurdeguna pērtiķi un cilvēks (Hominoidea)
 dzimta Cilvēkpērtiķi un cilvēks (Hominidae)
 dzimta Giboni (Hylobatidae)
 dzimta †Afropithecidae
 dzimta †Proconsulidae
 virsdzimta Zemākie šaurdeguna pērtiķi (Cercopithecoidea)
 dzimta Mērkaķi (Cercopithecidae)
 virsdzimta †Propliopithecoidea
dzimta †Propliopithecidae
 virsdzimta †Saadanioidea
dzimta †Saadaniidae

Atsauces

Ārējās saites
Introduction to the Primates
An introduction to our relatives: Catarrhines

Sausdeguna pērtiķi
Pjotrs Čardiņins

Pjotrs Čardiņins (, īstajā uzvārdā Krasavecs (), dzimis , miris ) bija krievu filmu režisors, scenārists un aktieris mēmā kino periodā. Devis ieguldījumu arī Latvijas kino attīstībā (1920—1923).

Biogrāfija 
Mācījies Maskavas filharmoniskās biedrības Muzikāli dramatiskajā skolā Vladimira Ņemiroviča-Dančenko klasē. 1909. gadā sāka darbu kino režijā. Krievijā uzņēmis ap 200 filmu, galvenokārt melodrāmas un literāru darbu ekranizācijas. Strādājis A.Kanžonkova filmu kompānijā. Neizturot nopietnu konkurenci, Čardiņins pameta Kanžonkova filmu kompāniju. 1916. gadā kopā ar Veru Holodnaju un dažiem citiem aktieriem pievienojas Dmitrija Haritonova filmu studijai Odesā. 1920. gadā emigrē no Padomju Krievijas uz Latviju. Piedalījies a/s "Latvju Filma" darbā. Režisors filmai "Laiku viesulī" (1921). Režisors un scenārists filmām "Fricītis jūrmalā" (1921), "Psihe" (1922), "Vilkiem mests laupījums" (1922). Vadījis kinomākslas kursus. 1923. gadā repatriējās un līdz 1930. gadam veidojis filmas Ukrainā. 1934. gadā miris no aknu vēža.

Atsauces

Ārējās saites 

 Kino Muzejs
 

1873. gadā dzimušie
1934. gadā mirušie
Krievijas kinorežisori
Krievijas scenāristi
Krievijas aktieri
Mēmā kino režisori
Latvijas scenāristi
Latvijas kinorežisori
Padomju kinorežisori
Hermanis Ernsts Adolfi

Hermanis Ernsts Adolfi (; dzimis , miris ) bija vācbaltiešu  anatoms, Tērbatas Universitātes anatomijas profesors.

Dzīvesgājums 
Dzimis Cēsīs pilsētas ārsta Alekša Adolfi gimenē, no 1878. līdz 1882. gadam mācījās Bērzaines ģimnāzijā. Beidzis Vidzemes guberņas ģimnāziju Rīgā. No 1882. līdz 1888. gadam studēja medicīnu Tērbatas Universitātē. No 1891. gada prozektors Tartu. Papildinājies Berlīnē, Utrehtā un Parīzē. Vēlāk pasniedzējs Tērbatas Universitātē, anatomijas profesors un Anatomijas institūta direktors (1912-1916; 1918). Sarkanās armijas uzbrukuma dēļ 1918. gada beigās devās uz Kēnigsbergu, kur beidza dzīvi pašnāvībā.

Ārējās saites 
 

1863. gadā dzimušie
1919. gadā mirušie
Cēsīs dzimušie
Tartu Universitātes darbinieki
Vācbaltieši
Pašnāvnieki
Depresija (filma)

"Depresija" ir  uzņemta Latvijas mākslas filma divās sērijās. Filmas režisors ir Aloizs Brenčs un tā uzņemta studijā Dekrim. Filma uzņemta pēc Andra Kolberga romāna "Nekas nav noticis".

Sižets 
Divu narkomafiju cīņa un šajā cīņā iesaistīto cilvēku izkropļotie likteņi. Mafija organizē narkotiku sūtījumu caur Rīgas ostu uz Krieviju. Notikumu virpulī tiek ierauta arī jaunā dejotāja Imalda.

Lomās 
 Marina Maiko - Imalda
 Larisa Poļakova - Regīna
 Ģirts Jakovļevs - Rausa
 Donats Baņonis - Vecais
 Armands Reinfelds - Aleksis
 Aļģis Matuļonis - Kurdašs
 Arnis Līcītis - Volodja
 Dainis Porgants - Egons
 Ņina Maslova - Ļuda
 Jānis Zariņš - Leopolds
 Māris Andersons - Čurka
 Mihails Zadornovs - Ierēdnis
 Vladimirs Meņšovs - Narkomafijas krusttēvs

Epizodēs:
Selga Bedrīte, Vilnis Beķeris, Raimonda Vazdika, Rasma Garne, Oļģerts Dunkers, Kārlis Zariņš, Marina Kalmikova, Imants Krenbergs, Valdemārs Karpačs, Regīna Razuma

Filmēšanas grupa 
 Režisors: Aloizs Brenčs
 Scenārija autors: Andris Kolbergs
 Operators: Gvido Skulte
 Komponists: Raimonds Pauls
 Mākslinieks: Vasilijs Mass
 Skaņu režisors: Viktors Ličovs
 Montāžas režisore: Gunta Ikere
 Kostīmu māksliniece: Larisa Brauna
 Grima māksliniece: Dzintra Bijubena
 Producents: Valdis Aizpurietis

Ārējās saites 

 Kino Muzejs

Video 

1991. gada Latvijas filmas
Filmas latviešu valodā
Aleksis Adolfi

Kārlis Heinrihs Aleksandrs (Aleksis) Adolfi (; dzimis , miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes pirmais Cēsu pilsētas  ārsts un dzejnieks.

Dzīvesgājums 
Dzimis Pērnavas apriņķī Tignicas (Tignitz) muižas īpašnieka, vēlākā Pērnavas zēnu ģimnāzijas direktora Jākoba Adolfi ģimenē. 
No 1829. līdz 1833. gadam mācījās Tērbatas ģimnāzijā. No 1833. līdz 1840. gadam studēja medicīnu Tērbatas Universitātē. Papildinājies Vīnē, Vircburgā un Berlīnē. No 1843. līdz 1847. gadam Lielstraupes draudzes novada ārsts. No 1847. līdz 1874. gadam Cēsu pilsētas ārsts. Viņa pirmie dzejoļi publicēti 1858. gadā, dzejoļu krājumi izdoti 1863. un pēc nāves 1877. gadā.

Darbi 
 Atsevišķi dzejoļi krājumā Literarisches Taschenbuch der Deutschen in Russland. Riga: J. von Sivers, 1858
 Gedichte. Riga, Leipzig, 1863
 Poetischer Nachlaß''. Riga: H. Brutzer, 1877

Mīlas dzīve (Liebesleben) 
Mana mīla, es patiesi esmu jūra, 
Liela, dziļa un vētru sabangota:  
Esi saule, kas tajā skaidri   
Klusā mierā spoguļojas!  
Es esmu gliemežvāks, kas tur guļ,  
Ar jūras dūņām blāvi apklāts:  
Esi pērle tīri spīdoša,  
Kas tam sirdī mirdz!  
(..)

Mein Lieb, bin ich ein See fürwahr,   
Groß, tief und sturmgehügelt:  
Sei du die Sonne, die sich klar  
Auf stiller Fluth ihm spiegelt!  
Bin ich die Muschel, die da ruht,  
Vom Meerschlamm trüb umfeuchtet:  
Sei du der Perle reine Gluth,  
Die ihr im Herzen leuchtet! 
(..)

Atsauces

Ārējās saites 
Doktora Adolfi nams. Lielā Līvu iela 1 
Aleksis Adolfi Baltisches Biographisches Lexikon digital 

1815. gadā dzimušie
1874. gadā mirušie
Vācbaltieši
Vācu valodā rakstošie
Latvijas mediķi
Latvijas dzejnieki
1998. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss

1998. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss bija 43. Eirovīzijas dziesmu konkurss, un notika 1998. gada 9. maijā Nacionālā Indoras Arēna, Birmingtamā Apvienotjā Karaliste.

Dalībvalstis 

 

1999. gads mūzikā
Eirovīzijas dziesmu konkursi pēc gada
Vagners

Vagners var būt:

 Jānis Vagners;
 Jānis Vagners.

Skatīt arī 
 Vāgners

Uzvārdi
Šīrāza

Šīrāza (, Shīrāz, ) ir pilsēta Irānas dienvidos, Fārsas ostāna administratīvais centrs. 2009. gadā pilsētā dzīvoja 1,7 miljoni iedzīvotāju, un pēc šī rādītāja tā ir sestā lielākā pilsēta Irānā. Šīrāza atrodas Zagrosas kalnu dienvidu daļā, aptuveni 1500 metrus virs jūras līmeņa.

No 1750. līdz 1794. gadam Šīrāza bija Zendu dinastijas valsts galvaspilsēta. Līdz 1979. gadam pilsēta bija slavena ar vīna ražošanu, bet mūsdienās tās tautsaimniecībā nozīmīgu lomu spēlē nafta un elektronika, kā arī tūrisms.

Šīrāzā ir dzimis un miris persiešu dzejnieks Hāfezs.

Irānas pilsētas
Ej, saulīte, drīz pie Dieva

Ej, saulīte, drīz pie Dieva ir latviešu tautasdziesma Jurjānu Andreja apdarē, kas izdota dziesmu krājumā "Daiņa" (1877).

Šī klaušu laiku dziesma ir vienkāršs harmonizējums jauktajam korim, tomēr skaistā meldija kļuva par vienu no mīļākajām latvju gara mantām, un vēlāk tā pievērsa sev arī citu komponistu uzmanību, parādoties pat instrumentālajā un simfoniskajā mūzikā. Lai gan 1880. gadā atskaņotais Jurjāna darbs bija vēl pavisam necils strofveida harmonizējums, ar to viņš sevi bija piesaistījis latviešu dziesmu svētku kustībai.

Vēsture 
1875. gadā Andrejs Jurjāns iestājās Pēterburgas konservatorijā, kur mācījās ērģeļspēli, kompozīciju un mežraga spēli. Studiju gados radās viņa pirmās dziesmas, kas publicētas krājumā "Daiņa" (1877).
Dziesmu "Ej, saulīte, drīz pie Dieva" kopkoris dziedāja Otrajos Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas svētkos 1880. gadā. 

1985. gadā Laura Jēkabsone veica dziesmas "Ej, saulīte, drīz pie Dieva" aranžējumu.

Dziesmas vārdi

Atsauces

Ārējās saites 
 Lauras Jēkabsones "Ej, saulīte, drīz pie Dieva" Latvian Voices izpildījumā (2012)

Jurjānu Andreja dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Tautasdziesmas
Ādolfs Agte

Ādolfs Agte (; krievu: Адольф Христофорович Агте; dzimis , miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes inženieris. Rīgas galvenais inženieris no 1887. līdz 1899. gadam un uzņēmuma Rīgas Ielu dzelzceļu akciju sabiedrība vadītājs no 1899. līdz 1906. gadam. Mežaparka apbūves rajona pamatlicējs.

Dzīvesgājums 
Dzimis Doma ērģelnieka ģimenē. No 1869. līdz 1873. gadam studēja inženierzinātnes Rīgas Politehnikumā. No 1874. līdz 1877. gadam strādāja uzņēmumā Schweizer Nordostbahn Šveicē, kur piedalījās dzelzceļu tuneļa Vintertūra — Detenberga būvniecībā.

Pēc atgriešanās Rīgā no 1879. līdz 1887. gadam strādāja par inženieri, no 1889. līdz 1899. gadam bija Rīgas galvenais inženieris. Agtes vadībā tika uzcelti Lielie Spīķeri, pontontilts pār Daugavu, tiltiņš pār Rīgas kanālu pie Bastejkalna.

Esot bijusi arī doma būvēt tuneli zem Daugavas 19. gadsimta beigās, kas neesot realizēta galvenokārt tāpēc, ka būtu sarežģīti pa ziemu pievest tajā sniegu, jo ziemā visi braucot ar kamanām.

No 1899. līdz 1906. gadam viņš vadīja Rīgas ielu dzelzceļu akciju sabiedrību (Aktien-Gesellschaft der Rigaer Straßenbahnen / Акцiонерное Общество Рижскихъ Трамваевъ), nodrošinot pirmā elektriskā tramvaja palaišanu Rīgā 1901. gada 23. jūlijā.

Agtes īpašumā no 1895. gada bija Jaunā muiža (Neuhof, Bulmerinckshof) Mežaparkā, kur viņš nodibināja privāto namu rajonu. Agtes ģimenei muiža piederēja līdz 1930. gadu vidum, tad tā kļuva par Rīgas pilsētas īpašumu.

Ādolfs Agte ir apbedīts Rīgas Lielajos kapos.

Piemiņa 
2015.g. martā Rīgas Vēstures un kuģniecības muzejā norisinājās Rīgas kultūrvēsturei īpašs notikums — no Agtes dzimtas Pjēra un viņa māsas Katrīnas muzejs saņēmis vērtīgu dāvinājumu — vectēva, Gustava Ādolfa Agtes dēla Karla Aleksandra Agtes personiskos memuārus.

Dzimtas pārstāvji dzīvo Šveicē un bija laimīgi, ka "sējums ir nonācis atpakaļ tur, kur tam jāatrodas". Agtes dzimta pārcēlās uz dzīvi Šveicē, Cīrihē jau pirms Pirmā pasaules kara. Karla Aleksandra Agtes atmiņu pieraksti ietiecas arī šajā laika posmā, kur viņš Rīgu 1912. gadā apraksta kā boļševiku revolūcijas ietekmētu, kas tad arī licis pieņemt lēmumu pamest Latviju.

Atsauces

Ārējās saites 
 Talantīgais Rīgas plānotājs 
 Publikācija: Inženieris Gustavs Ādolfs Agte un viņa dzimta 
 

1850. gadā dzimušie
1906. gadā mirušie
Vācbaltieši
Rīgas Politehnikuma absolventi
Arhitektūra
Rīgas vēsture
Mežaparks
Brīnišķā dzīve

"Brīnišķā dzīve" () ir 1946. gada ASV Ziemassvētku drāma, kuras režisors ir Frenks Kapra. Filmas sižets veidots pēc Filipa Van Dorena Sterna īsā stāsta The Greatest Gift.

"Brīnišķā dzīve" ir par Džordžu Beiliju (attēlo Džeimss Stjuarts), vīru, kas ir pametis novārtā savus sapņus, lai palīdzētu citiem cilvēkiem un kura nenovēršamā pašnāvība Ziemassvētku vakarā izraisa viņa sargeņģeļa Klerensa Odbodija (attēlo Henrijs Treverss) ierašanos. Viņš Beilijam parāda to Bedfordfalsā dzīvojošo cilvēku dzīves, kuras Beilijs bija ietekmējis, pasaulē, kurā viņa nav.

Filma tika nominēta piecām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tai skaitā kā labākā filma, tomēr nevienu balvu nesaņēma. Amerikas Kinoinstitūts to ierindoja starp 100 labākajām ASV filmām, tāpat tā tika ierindota institūta iedvesmojošāko filmu saraksta pirmajā vietā.

Atsauces

Ārējās saites 

1946. gada filmas
ASV filmas
Frenka Kapras filmas
Svētku himna

Svētku himna ir Jurjānu Andreja vīru kora dziesma, kuras pirmatskaņojums notika Trešajos dziesmu svētkos 1888. gadā, kur tā ieguva godalgu. Piektajos Vispārējos latviešu Dziesmu svētkos 1910. gadā to atskaņoja ar nosaukumu Latvji, brāļi.

Tehniski samērā vienkāršā dziesma iezīmīga ar folkloristiskām ieskaņām.

Vēsture 
1875. gadā Andrejs Jurjāns iestājās Pēterburgas konservatorijā, kur mācījās ērģeļspēli, kompozīciju un mežraga spēli. Studiju gados radās viņa pirmās dziesmas, kas publicētas krājumā "Daina" (1877).
Pēc konservatorijas beigšanas Jurjāns 35 gadus strādāja par mūzikas pedagogu, diriģentu un ērģelnieku Harkovas mūzikas skolā (1882-1920).

Atsauces 

Jurjānu Andreja dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Tēvijai

Tēvijai ir patētiska Jurjānu Andreja kantāte ar autora vārdiem, kas oriģinālā apzīmēta par "dziesmu korim un soprānam solo ar orķestra pavadījumu". Dziesmas pirmatskaņojums notika Trešajos dziesmu svētkos 1888. gadā.

Šis skaņdarbs ir tautā iemīļots sirsnīgā solo dēļ, ko ar nosaukumu "Lūgšana" nereti dzied arī atsevišķi. Taču galvenais kantātes "Tēvijai" slavas ceļa noslēpums meklējams tās sparīgajā kora valodā, kas — lai gan stilā vecmodīga un ordināra — ar dominējošo marša ritmu un krasajiem dinamiskajiem pretstatiem jau tīri motoriski ietekmē un aizrauj klausītājus. Joprojām simboliskā satura dēļ šī kantāte arī šobrīd ir viens no mūsu iemīļotākiem skaņdarbiem, un ar to sacensties
spēj vienīgi vēl daži Jāzepa Vītola un Emīla Dārziņa kordarbi.

Vēsture 
1875. gadā Andrejs Jurjāns iestājās Pēterburgas konservatorijā, kur mācījās ērģeļspēli, kompozīciju un mežraga spēli. Studiju gados radās viņa pirmās dziesmas, kas publicētas krājumā "Daina" (1877).
Pēc konservatorijas beigšanas Jurjāns 35 gadus strādāja par mūzikas pedagogu, diriģentu un ērģelnieku Harkovas mūzikas skolā (1882-1920).

Dziesmas vārdi

Ārējās saites 
 Andrejs Jurjāns. Kantāte "TĒVIJAI"

Atsauces 

Jurjānu Andreja dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Līgaviņa kā rozīte

Līgaviņa kā rozīte ir Jurjānu Andreja vīru kora dziesma ar Anša Līventāla vārdiem, ko dziesmusvētku kopkoris pirmo reizi dziedāja Trešajos Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas svētkos 1888. gadā. 1933. gada Astoto latvju dziesmu svētku krājumā tā iespiesta ar nosaukumu Lūk, roze zied mazliet pārveidotā (Melngaiļa) redakcijā vīru koriem. 

Dziesma ir viens no autora agrīnākiem kordarbiem un ir kā jūsmas zieds uz tautiskā romantisma altāra. Šai romantisma epigoņu darbus atgādinošajai kompozīcijai gan nav dziļākas muzikālas domas, taču tehniski tā uzrakstīta veikli, kālab joprojām turas ir koru, ir ansambļu programmās.

Vēsture 
Anša Līventāla dzejoļu krājums divās daļās "Vecas modes dziesmiņu un ziņģu līksmības", kurā bija iekļauts arī dzejolis "Raug, roze zied", iznāca 1853. gadā. 

1882. gadā Jurjāns pēc Pēterburgas konservatorijas beigšanas devās strādāt par mūzikas pedagogu, diriģentu un ērģelnieku Harkovas mūzikas skolā, kur Latviešu dziesmu svētkiem sacerēja mīlas dziesmu "Līgaviņa kā rozīte". 
Šī dziesma var būt tiklab oriģināls, kā aranžējums.

Dziesmas vārdi

Ārējās saites 
 Dziesmas fragments

Atsauces 

Jurjānu Andreja dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Sīla salas

Sīla salas () vai Fokas salas ( — ‘Kotiku salas’) ir nelielu klinšainu saliņu grupa Dienvidšetlendas salu arhipelāgā Antarktikā. Izvietojusies arhipelāga ziemeļaustrumos Piloto Pardo salu grupā ziemeļos no Elefantas salas, no kuras to atdala ap 7 km platais Sīlersa šaurums. Salas 1820. gada 13. februārī atklāja Edvarda Brensfīlda ekspedīcija, kas to nodēvēja par Kotiku salām pēc tur mītošajiem daudzskaitlīgajiem kotikiem, kuru kolonija gan dažos turpmākajos gados tika pilnībā iznīcinātu un atjaunojās tikai 1950. gados.

No 1986. gada līdz 1996. gadam salās darbojās ASV Nacionālās Okeānu un atmosfēras administrācijas Antarktikas Jūras resursu pētījumu programmas lauka nometne, kas pētīja krilu un to patērējošos plēsoņas. 1991. gadā salām tika piešķirts īpaši aizsargājamas teritorijas statuss. 2011. gadā Sīla salas iekļautas putniem nozīmīgo vietu sarakstā.

Atsauces 

Dienvidšetlendas salas
Antarktīdas salas
Britu Antarktiskā teritorija
Argentīnas Antarktīda
Čīles Antarktiskā teritorija
Augusts Albanuss

Johans Augusts Lēberehts Albanuss (; dzimis , miris ) bija vācu izcelsmes Vidzemes garīdznieks, pedagogs un cenzors.

Dzimis Saksijā. Skolā gājis Grimmā. Studējis teoloģiju universitātē Leipcigā. No 1789. līdz 1792. gadam - privātskolotājs Vidzemē. No 1792. līdz 1804. gadam - Rīgas Domskolas rektors. No 1804. līdz 1818. gadam - Vidzemes guberņas ģimnāzijas direktors. Darbojies arī Doma un Svētā Pētera baznīcā un citos baznīcas amatos. Publicējis sprediķus, daudzus svinību  un citus sacerējumus latīņu un vācu valodās. Rakstījis Rīgas vācbaltiešu un krievu preses izdevumos. 1802. gadā viens no Rīgas Literāri praktiskās pilsoņu biedrības dibinātājiem un tās direktors no 1812. līdz 1813. gadam. Strādājis par cenzoru. No 1810. līdz 1838. gadam cenzējis Rīgā izdotās latviešu grāmatas, bet no 1833. līdz 1838. gadam - Rīgā izdoto reliģisko literatūru.

Darbi 

 Schulmännische Zeitschrift (kopā ar Johanu Braunšveigu, Rīga, 1816)

Ārējās saites 

Datubāze „Latviešu grāmatniecības darbinieki līdz 1918. gadam” 
 
Augusts Albanuss Digital Text Repository for Older Estonian Literature 

1765. gadā dzimušie
1839. gadā mirušie
Vācbaltieši
Vācu valodā rakstošie
Latīņu valodā rakstošie
Krievu valodā rakstošie
Kārlis Albanuss

Kārlis Augusts Albanuss (; dzimis , miris ) bija vācbaltiešu izcelsmes ārsts.

Dzimis Daugavgrīvas draudzes mācītāja ģimenē. Dzīvojis Engelharta muižā pie Krimuldas un Bērzainē pie Cēsīm. No 1855. līdz 1859. gadam studēja zooloģiju un medicīnu Tērbatas Universitātē. No 1862. gada - ārsts Sanktpēterburgā un Tbilisi (lielkņaza Mihaila Nikolajeviča ārsts). Kā ārsts no 1877. līdz 1878. gadam piedalījās Krievu-turku karā. 1887. gadā atgriezies Rīgā.

Ārējās saites 
 

1837. gadā dzimušie
1887. gadā mirušie
Vācbaltieši
Rīgā dzimušie
Līgojat, līksmojat

Līgojat, līksmojat, pareizāk, Līgojiet, līksmojiet! ir 1894. gadā sacerēta Jurjānu Andreja kantāte ar Jēkaba Janševska vārdiem, kas pirmo reizi atskaņota un godalgota kā labākais Ceturtajos Vispārīgajos latviešu Dziesmu un Mūzikas svētkos Jelgavā 1895. gadā. Dziesma rakstīta jauktajam un vīru korim, solistu kvartetam, simfoniskajam orķestrim rondo formā ar līgodziesmām tuvu pamatmelodiju.

Vēsture 
1882. gadā Jurjāns pēc Pēterburgas konservatorijas beigšanas devās strādāt par mūzikas pedagogu, diriģentu un ērģelnieku Harkovas mūzikas skolā. 1894. gadā Jelgavas Latviešu biedrības dziesmusvētku rīcības komiteja izsludināja konkursu uz godalgu labākam tekstam Jelgavas dziesmusvētku maršam. Godalgas izpelnījās: pirmo J. Goba, otro - J. Janševskis. Bet, tā kā pirmais teksts izrādījās mūzikai nepiemērots, tad mūzikā tika likts Janševska teksts: "Līgojat, līksmojat, latviešu dēli!", ko izdarīja Jurjānu Andrejs.
IV dziesmu svētku īsā sagatavošanas laika dēļ gan tā neizskanēja gluži tā, kā gaidīja, taču tā vismaz pavēra jaunus apvāršņus un radināja korus grūtākiem uzdevumiem, kas lieti noderēja nākotnē.

Laika straumē problemātisks kļuva vienīgi šās "Kurzemes simtgadu gaviļu dziesmas" teksts, īpaši "diženam lielradam" (Krievijai) veltīto slavinājumu dēļ. Tādēļ brīvajā Latvijā, lai glābtu muzikāli bagāto darbu no pilnīgas apputēšanas, teksta autors J. Janševskis agrākos vārdus aizstāja ar jauniem, un tādā veidā A. Jurjāna darbs pēc turpat 40 gadiem kādā gadskārtējā 18. novembra svētku koncertā Nacionālajā operā pieredzēja jaunu pirmatskaņojumu.

Kantātes raksturojums 
Pēc latviešu dziesmusvētku pētnieka V. Bērzkalna domām, kantāte "Līgojat, līgsmojat" muzikāli ir viens no Jurjāna vērtīgākiem kordarbiem, kas visu Jurjāna kantāšu vidū izceļas ar latvisko tematiku. Tā abu darba malējo daļu kodols ir tautasdziesmas rečitatīvam līdzīga divtakts, kam pieslejas gaišs, augšup ejošs divkāršs līgo motīvs (6/8). Izvedot šo četrtakti cauri vairākām toņkārtām un dažādam kora sastāvam, Jurjāns panācis jau turpat instrumentālu rotaļīgumu, ko vēl kāpina samērā vienkāršā, bet skanīgā orķestra partija.

Pretstatā malējo daļu straujumam, kantātes vidusdaļa sākas ar cildenu klasiskā stilā ieturētu Adagio (5/4), kas sākumā — domājams, lai aizstātu kantātēs tradicionālo solistu — veidots 6-balsīgam vokālam ansamblim, pēc kam pāriet pilnā jauktā kori. Skaists arī vidus daļas nākamais posms ar tālu bemolos iegājušām modulācijām un strefto veida imitācijām, kam seko pāreja uz pirmās daļas atkārtojumu. Vispār šai darbā Jurjāns ļoti brīvi rīkojies ar dažādu kora sastāvu, tāpat svaigas un dzīvas ir daudzās modulācijas, kas kopā ar ritmisko dažādību piešķir visai kantātei īstenu dinamiku un neļauj atslābt klausītāja interesei līdz pat pēdējai taktij.

Atsauces

Ārējās saites 
 Kantāte Līgojiet, līksmojiet Latvijas Radio kora un Latvijas Nacionālās operas orķestra izpildījumā solisti Lilija Greidāne (soprāns), Laima Andersone-Silāre (mecosoprāns), Kārlis Zariņš (tenors), Sergejs Martinovs (bass). Diriģents Leonīds Vīgners.

Jurjānu Andreja dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Aiz upītes es uzaugu

Aiz upītes es uzaugu ir populāra latviešu tautasdziesma Jurjānu Andreja apdarē, kas pirmo reizi atskaņota Ceturtajos Vispārīgajos latviešu Dziedāšanas un Mūzikas svētkos 1895. gadā.

Latvju kormūzikā šai precību dziesmai savdabīga vieta kā vienam no agrīnākajiem mēģinājumiem izlietot vienā harmonizējumā divas dažādas meldijas.

Vēsture 
1882. gadā Jurjāns pēc Pēterburgas konservatorijas beigšanas devās strādāt par mūzikas pedagogu, diriģentu un ērģelnieku Harkovas mūzikas skolā, no kurienes atgriezās dzimtenē tikai 1920. gadā.

Dziesmas vārdi

Atsauces

Ārējās saites 
 Marija Naumova (Marie N). Aiz upītes es uzaugu Raimonda Paula aranžējumā

Jurjānu Andreja dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Latviešu tautasdziesmas
ER1

ER1 (Elektrovilciens Rīgas, 1. tips; ) ir līdzstrāvas elektrovilciens, kuru ražoja Rīgas vagonbūves rūpnīcā no 1957. līdz 1962. gadam. Tas tika izmantots PSRS piepilsētas dzelzceļa līnijās, galvenokārt Maskavas un Ļeņingradas mezglos.

1957. gadā Rīgas vagonbūves rūpnīca, sadarbojoties ar Rīgas elektromašīnbūves rūpnīcu un Maskavas rūpnīcu "Dinamo", uzsāka elektrovilciena ER1 izveidi. Pirmais vilciens ER1-01 "Komsomoļskijs" (Комсомольский) nonāca Maskavas depo ekspluatācijā 1958. gadā, un apkalpoja reisu Maskava—Kļina. 1967. gadā šo sastāvu nodeva Ļeņingradas depo, kur tas kalpoja līdz pat 1992. gadam.

Vilcieni
Pēteris Gaudiņš

Pēteris Gaudiņš (dzimis  Rīgā) ir latviešu aktieris.  

Pēteris Gaudiņš dzimis 1954. gadā Rīgā mediķu ģimenē. Izglītību ieguvis Rīgas 1. vidusskolā un  Valsts konservatorijas Teātra fakultātē; 1977. gadā beidzis Dailes teātra VI studiju. Apmeklējis Pionieru pils teātri (tagad teātris "Zīļuks")

Dailes teātrī Pēteris Gaudiņš darbojas no 1974. gada, no 1977/78 gada sezonas ir teātra štata aktieris. 1990. gados kā teātra režisors izveidojis vairākus iestudējumus.

Filmējies no 1973. gada, kad debitējis Gatiņa lomā Gunāra Pieša filmā Pūt, vējiņi.

Filmogrāfija

Ārējās saites 
 
 Profils kino-teatr.ru 
 P. Gaudiņš Dailes teātra mājas lapā

1954. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latviešu kinoaktieri
Latviešu teātra aktieri
Latvijas kinoaktieri
Dailes teātra aktieri
Latvijas Mūzikas akadēmijas absolventi
Rīgas Valsts 1. ģimnāzijas absolventi
Nahčivanas Autonomā Republika

Nahčivanas Autonomā Republika () ir Azerbaidžānas eksklāvs un autonomā republika, kas robežojas ar Armēniju, Irānu un Turciju. Tā atrodas Aizkaukāza dienvidos. Administratīvais centrs ir Nahčivana. Teritorija galvenokārt ir kalnaina (aptuveni 75% ir augstāk par 1000 metriem virs jūras līmeņa). Līdzenumi vienīgi ir Nahčivanas rietumos un dienvidrietumos. 
Nahčivanas Autonomajā Republikā galvenokārt dzīvo azerbaidžāņi (aptuveni 99%). No mazākumtautībām visvairāk dzīvo armēņi un krievi.

Nosaukums 
Pirmo reizi Nahčivanas nosaukums minēts sengrieķu tekstos kā Naksuana, vēlāk kā Nakskavana, ko saista ar armēņu valodas vārdu avan - pilsēta. Viduslaiku arābu valodā rakstošo autoru tekstos minēta kā Našava. Mūsdienu autori šo nosaukumu tulko kā "piestāšanas vietu", atsaucoties uz Bībeles leģendu par Noasa šķirsta piestāšanu Ararata kalnā.

Vēsture 
Vēsturiski teritorija ir bijusi persiešu, mongoļu un turku pakļautībā. 1828. gadā to iekaroja Krievijas impērija. 1921. gada 16. martā pēc Krievijas-Turcijas draudzības līguma parakstīšanas Nahičevānas APSR iekļāva Azerbaidžānas PSR sastāvā. 1924. gadā Nahčivana kļuva par autonomo republiku Aizkaukāza PFSR sastāvā. 1931. gadā Nahčivanā notika spēcīga zemestrīce.

1991. gadā Nahčivana kļuva par neatkarīgās Azerbaidžānas valsts daļu.

Azerbaidžānas ģeogrāfija
Autonomās republikas
Kaskinena

Kaskinena (; ) ir pilsēta un pašvaldība Somijas rietumos, Pohjanmā, Botnijas līča krastā. Kaskinenā dzīvo 1374 iedzīvotāji (2013. gada 28. februārī). Tā ir mazākā pašvaldība ar pilsētas statusu pēc iedzīvotāju skaita un otrā mazākā pēc sauszemes platības.
Pašvaldībā iedzīvotāju vairākums (66 %) runā somu valodā, bet 28 % — zviedriski.

Pilsēta izvietojusies uz salas, kuru ar pārējo valsti savieno divi tilti. Kaskinenā ir osta, kā arī to sasniedz dzelzceļa līnija, kura tiek izmantota kravu transportēšanai.

Kaskinenu (Kaskö) 1785. gadā dibināja Zviedrijas karalis Gustavs III. Pilsēta nosaukumu ieguva no salas, kurā tā atrodas un kura dažādos laikus dokumentos rakstīta kā Kaskisöyen, Casköö, Kaskisöö, Kaskin. Vārds "ö" zviedriski nozīmē "sala".

19. gadsimtā iedzīvotāju galvenā nodarbošanās bija zvejniecība un tirdzniecība.

20. gadsimtā pilsētā izbūvēta lielāka osta, ierīkots dzelzceļš, kokzāģētava un citas ražotnes.
1970. gados uzņēmums Metsä-Botnia Kaskinenā uzcēla celulozes fabriku, kura slēgta 2009. gadā. 2005. gadā pašvaldībā atvēra ražotni kokapstrādes uzņēmums M-real.

Atsauces

Ārējās saites 
 
Pilsētas oficiālā mājaslapa

Somijas pilsētas
Somijas pašvaldības
Jakubs Sedlāčeks

Jakubs Sedlāčeks (; dzimis 1990. gada 5. aprīlī) ir čehu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2019) Sedlāčeks spēlē Čehijas Ekstralīgas kluba Prāgas "Sparta" sastāvā.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Sedlāčeks sāka 2007.—08. gada sezonas izskaņā, kad aizvadīja trīs spēles Čehijas Ekstralīgas kluba HK Zlīna sastāvā. Jau 2008.—09. gada sezonā viņš kļuva par komandas pamatvārtsargu, sezonu noslēdzot ar visas līgas labāko atvairīto metienu īpatsvaru. Komandas rindās Sedlāčeks spēlēja līdz pat 2012.—13. gada sezonas izskaņai.

2013. gada 21. augustā pēc veiksmīgi izturēta pārbaudes laika Sedlāčeks noslēdza viena gada līgumu ar KHL klubu Rīgas "Dinamo". 2013.—14. gada sezonā Sedlāčeks bija komandas otrais vārtsargs aiz Mikaela Telkvista, taču nākamās trīs sezonas bija komandas pamatvārtsargs. 2017. gada vasarā pievienojās Čehijas Ekstralīgas klubam HK Hradec Kralove, taču jau novembrī pārcēlās uz Itāliju un nepilnu mēnesi vēlāk pievienojās Bratislavas "Slovan". 2018. gadā pievienojās Čehijas Ekstralīgas klubam HK Zlīna. Sezonas izskaņā Sedlāčeks tika izirēts Prāgas "Sparta", ar kuru vasarā noslēdza pilnvērtīgu līgumu.

Čehijas hokeja izlases rindās spēlējis 2010. gada Pasaules čempionātā junioriem.

Ārējās saites 

1990. gadā dzimušie
Čehijas hokejisti
Rīgas "Dinamo" spēlētāji
Bratislavas "Slovan" spēlētāji
Andress Opers

Andress Opers (; dzimis  Tallinā) ir igauņu futbola treneris, bijušais futbolists, uzbrucējs. Spēlētāja karjeru noslēdza Kipras Pirmās divīzijas klubā Nea Salamis Famagusta FC. Viņš ir Igaunijas izlases visu laiku labākais vārtu guvējs ar 38 vārtiem 134 spēlēs.

Apbalvojumi

Klubs 
  FC Flora
 Igaunijas futbola Meistarlīga: 1994-95, 1997-98, 1998
 Igaunijas kauss: 1995, 1998
 Igaunijas Superkauss: 1998

Individuāli 
 Igaunijas gada futbolists: 1999; 2002; 2005
 Igaunijas sudraba bumba: 2001, 2005

Atsauces

Ārējās saites 

1977. gadā dzimušie
Igaunijas futbolisti
Igaunijas izlases futbolisti
Igaunijas futbola treneri
Tallinā dzimušie
Kašalotu virsdzimta

Kašalotu virsdzimta (Physeteroidea) ir viena no zobvaļu apakškārtas (Odontoceti) virsdzimtām, kas apvieno 2 mūsdienās dzīvojošas dzimtas: kašalotu dzimtu (Physeteridae) un pundurkašalotu dzimtu (Kogiidae). Nesenā pagātnē abu dzimtu sugas tika sistematizētas vienā kašalotu dzimtā, izdalot abas grupas apakšdzimtās (Physeterinae un Kogiinae). Kopumā abās dzimtās ir 3 mūsdienās dzīvojošas sugas un vairākas izmirušas sugas.

Izskats un īpašības

Kašalots (Physeter macrocephalus) ir lielākais no visiem zobvaļiem. Pieaudzis tēviņš sasniedz 16—18 metru garumu un sver apmēram 45—57 tonnas. Abas pundurkašalotu sugas, kā jau to nosaukums norāda, ir daudz mazākas. Turklāt pundurkašalots ir mazāks par pigmejkašalotu. Pirmais ir apmēram 2,7 metrus garš un sver līdz 272 kg, bet pigmejkašalots var sasniegt 3,8 m garumu un 450 kg masas.

Kašalotu virsdzimtas sugu ķermeņi ir masīvi veidoti, bet apakšžoklis relatīvi mazs un smalks, salīdzinot ar augšžokli. Deguna kauls ir asimetrisks un elpošanas caurums atrodas galvas kreisajā pusē. Visām sugām ir daudz vienkāršu, konusveidīgu zobu, kas visi ir apmēram vienādi lieli. Reizēm augšžoklī zobi iztrūkst vispār. Galvenā maņa, ko kašalotu virsdzimtas sugas izmanto ir eholokācija.

Visām virsdzimtas sugām galvā ir taukveidīga, vaskveidīga viela — spermacets, kura nepieciešamību kašalotu galvās skaidro ar balasta funkciju niršanas laikā. Ienirsot valis caur nāsīm ievelk aukstu ūdeni un ar to apskalo spermaceta maisu, tādējādi taukveidīgā viela kļūst cietāka, bet, paceļoties augšup no dzelmes, spermaceta  orgānam pastiprināti tiek pievadītas siltas asinis, sasildot spermaceta masu. Visas sugas spēj ienirt lielā dziļumā, tomēr uzskata, ka kašalots spēj ienirt dziļāk. Visas trīs sugas barojas ar kalmāriem, zivīm un pat haizivīm.

Evolūcija
Senākās zināmās kašalotu fosilijas ir saglabājušās no oligocēna, tās ir apmēram 25 miljonus gadu vecas, bet pundurkašalotu senākās fosilijas ir miocēna beigu fosilijas, kas ir apmēram 7 miljonus gadu vecas. Analizējot DNS pētījumus, kašalotu virsdzimtas sugām tuvākie radinieki ir gan knābjvaļi (Ziphiidae) un upesdelfīni (Platanistidae), gan plātņvaļi. Kašalotu sugu lielākā dažādība dzīvoja miocēna laikā. Primitīvākās un senākās no tām piederēja Zygophyseter  un Naganocetus ģintīm.

Sistemātika
Kašalotu virsdzimta (Physeteroidea)
†Diaphorocetus 
†Acrophyseter
†Zygophyseter
†Brygmophyseter
†Aulophyseter
†Livyatan
Kašalotu dzimta (Physeteridae)
Kašaloti (Physeter)
Kašalots (Physeter macrocephalus)
†Ferecetotherium 
†Helvicetus 
†Idiorophus 
†Idiophyseter 
†Orycterocetus 
†Physeterula 
†Placoziphius
Pundurkašalotu dzimta (Kogiidae)
Pundurkašaloti (Kogia)
Pigmejkašalots (Kogia breviceps)
Pundurkašalots (Kogia sima)
†Kogia pusilla
†Aprixokogia 
†Kogiopsis 
†Praekogia
†Scaphokogia

Atsauces

Ārējās saites
Physeteroidea
Physeteroidea
Lipīdi
Vaļu mednieki 19. gadsimtā piedzīvo ziedu laikus
Sperm whale (Physeter macrocephalus)

 
Zobvaļi
Vaildfelholas iemītniece

"Vaildfelholas iemītniece" () ir angļu rakstnieces Annas Brontē romāns. Pirmo reizi publicēts 1848. gadā jūnijā. Darbu viņa parakstījusi ar pseidonīmu Aktons Bells.

Ārējās saites 
 The Tenant of Wildfell Hall information and free ebook
 The Tenant of Wildfell Hall, London: Thomas Cautley Newby, 1848. Scanned first edition, first, second and third volumes from Internet Archive. 
 Online edition of The Tenant of Wildfell Hall with the prologue and the chapters headings included at AnneBronte.com
 The Tenant of Wildfell Hall  at PublicLiterature.org
 The Tenant of Wildfell Hall - Free Public Domain Audiobook at LibriVox.

Grāmatas
Romāni angļu valodā
1847. gada romāni
Erebrū

Erebrū (, ) ir pilsēta Zviedrijā, Erebrū lēnes administratīvais centrs. 2010. gadā Erebrū dzīvoja 107 tūkstoši iedzīvotāju, un pēc šī rādītāja tā ir sestā lielākā pilsēta Zviedrijā un 21. lielākā Ziemeļvalstīs. Pilsēta atrodas pie Svartanas upes, kur tā ietek Jelmarena ezerā. Tā ir viena no Zviedrijas vecākajām pilsētām, pilsētas tiesības ieguva 1404. gadā.

Erebrū bāzējas vairāki futbola klubi, no kuriem slavenākais ir Örebro SK. Hokejā pilsētu pārstāv komanda Örebro HK. Populārs sporta veids ir arī florbols.

Zviedrijas pilsētas
Esmeralda Ermale

Esmeralda Ermale (kopš laulības Esmeralda Treimane, dzimusi  Iecavā) ir latviešu aktrise.

Esmeralda Ermale dzimusi 1956. gadā Iecavā. Vidējo izglītību ieguvusi Iecavas vidusskolā. Vēlāk mācījusies Rīgas Kinostudijas Tautas kinoaktieru studijā un Valsts konservatorijas Teātra fakultātē. 1977. gadā vienlaikus ar LVK beigusi arī Dailes teātra VI studiju.

Dailes teātrī Esmeralda Ermale darbojusies no 1974. gada; no 1977./78. gada sezonas bijusi teātra štata aktrise. Vēlāk štatu samazināšanas dēļ darbu atstājusi, bet 2022. gadā atkal piedalījusies Ināras Sluckas izrādē "Sievietes daļas". Filmējusies no 1973. gada, kad debitēja kino Baibas lomā Gunāra Pieša filmā Pūt, vējiņi.

Esmeralda Ermale strādā arī televīzijā, vadot raidījumus "Dzīvīte" (iepriekš LTV1, tagad LNT) un "Daudz laimes!" (LTV1).

Filmogrāfija

Personīgā dzīve 
E. Ermale vairāk kā 30 gadus nodzīvoja laulībā ar pazīstamo arhitektu Edgaru Treimani. Ģimenē izaugušas divas meitas: Liene un Ilze.

Atsauces

Ārējās saites 

 Esmeralda Ermale filmas.lv
 Profils kino-teatr.ru 
 E.Ermale Dailes teātra mājas lapā

1956. gadā dzimušie
Bauskas novadā dzimušie
Latviešu kinoaktieri
Latviešu teātra aktieri
Latvijas kinoaktieri
Dailes teātra aktieri
Latvijas Mūzikas akadēmijas absolventi
Regīna Razuma

{{Aktiera infokaste
 | vārds                   = Regīna Razuma
 | attēls                  =
 | komentārs               = 
 | citi vārdi              = 
 | nodarbošanās            = aktrise
 | darbības gadi           = 1971—pašlaik
 | dzīvesbiedrs            = 
 | apbalvojumi             = Lielā Kristapa balva (otrā plāna aktrisei, 2007)Spēlmaņu nakts balva  (otrā plāna aktrisei, 2009)Lilitas Bērziņas balva  (2020)
 | dzimums                 = S
 | citas daļas             = {{Listen |embed= yes |filename= Regina Razuma (lv) - epizode no k f Ceplis.flac |title= Lilitas Ozoliņas balss, ieskaņojot Regīnu Razumu |type= runa |description= no k/f "Ceplis" epizodes., 1972.}}
| attēla izmērs           = 
 | dz. vārds               = 
 | dz. datums              = 
 | dz. vieta               = 
 | miršanas datums         = 
 | miršanas vieta          = 
 }}
Regīna Razuma (dzimusi Regīna Vessere  Rīgā) ir latviešu aktrise.

Regīna Razuma dzimusi 1951. gadā Rīgā daudzbērnu ģimenē kā ceturtā no septiņām māsām. Viņas māte bija profesionāla pianiste, pazīstamā diriģenta Teodora Kalniņa meita. Regīna mācījās E. Dārziņa mūzikas vidusskolā horeogrāfijas nodaļā, skatuves gaitas uzsāka kā dejotāja tautisko deju kolektīvā "Daile". Filmēties sāka 1971. gadā, kad atveidoja epizodisko Soņas lomu Oļģerta Dunkera filmā "Tauriņdeja", bet pazīstama kļuva pāris gadus vēlāk ar Austras Zīles lomu filmā "Ceplis". Strādājusi vispirms Dailes teātri, bet no 1993. gada ir Jaunā Rīgas teātra aktrise.

Regīna Razuma ir mācījusies Rīgas Kinostudijas Tautas kinoaktieru studijā (1975—1978)

Razuma ir bijusi modele vairākām mākslinieces Maijas Tabakas gleznām, no kurām slavenākā ir Zviedrijā pazudusī "Regīnas Razumas portrets" (Regīna baltā'').

Jaunākā māsa Liliana Vesere (precējusies Siliņa) arī bijusi aktrise, tēlojusi vairākās Rīgas Kinostudijas filmās.

R. Razuma ir bijusi precējusies ar grafiķi Uldi Razumu, dēls Rems.

Filmogrāfija

Atsauces

Ārējās saites 

 Profils kino-teatr.ru 
 R.Razuma Jaunā Rīgas teātra mājas lapā

1951. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latviešu kinoaktieri
Latviešu teātra aktieri
Latvijas kinoaktieri
Dailes teātra aktieri
Jaunā Rīgas teātra aktieri
Frosts pret Niksonu

"Frosts pret Niksonu" () ir 2008. gada amerikāņu vēsturiska drāma, kuras režisors ir Rons Hauards.

Filmas sižets balstīts uz tāda paša nosaukuma 2006. gada Pītera Morgana iestudētu lugu, kura vēsta par 1977. gada Deivida Frosta intervijām ar Ričardu Niksonu, kurās Niksons pirmo reizi publiski atzina savu vainu Votergeitas skandālā.

Filma bija nominēta piecām Amerikas Kinoakadēmijas balvām 2009. gadā, ieskaitot gada labākās filmas, labākā aktiera un labākā režisora kategorijas.

Filmas pirmizrāde notika . Tā saņēma galvenokārt pozitīvu kritiķu vērtējumu.

Ārējās saites 

2008. gada filmas
ASV filmas
Universal Pictures filmas
Relativity Media filmas
Rona Hauarda filmas
Paulis Sprincis

Paulis Sprincis (1912 — 2006) bija Latviešu leģiona virsnieks, Vācu krusta zeltā kavalieris.

Pirmskara dzīve 

Paulis Sprincis dzimis Cēsu apriņķa Grašu pagastā zemnieku ģimenē. 1932. gadā Sprincis beidzis Rīgas komercskolu, pēc tam Latvijas Universitātē studējis tautsaimniecību, vienlaikus strādājot.

Otrajā pasaules karā 

1941. jūnijā, pēc Vācijas uzbrukuma PSRS Paulis Sprincis brīvprātīgi piesakās dienestā jaunformētajās latviešu vienībās un tiek ieskaitīts 272. Daugavgrīvas policijas bataljonā, tā sastāvā piedalās Varšavas geto ārējā apsardzē 1942. gada augustā un septembrī.. Vēlāk Sprincis tiek ieskaitīts 19. divīzijas sastāvā. 1943. gada 8. jūnijā apbalvots ar II šķiras Dzelzs krustu, bet 1943. gada 11. jūlijā tiek paaugstināts par kapteini.1943. gada nogalē Sprincis tiek nozīmēts par vada komandieri virsleitnanta Graumaņa izveidotajā 2. latviešu brigādes 42. pulka slēpotāju rotā.

1944. gada 25. februārī Sprincis tiek nozīmēts apmācības brigādē, pēc tam nonāk 19. divīzijas 19. fizilieru (Laumaņa) bataljonā. 1944. 11. jūlijā Paulis Sprincis tiek paaugstināts par virsleitnantu, bet 1944. gada 9. augustā apbalvots ar I šķiras Dzelzs krustu. 1944. gada decembrī Sprincis tiek iecelts par 19. divīzijas 19. fizilieru bataljona 2. rotas komandieri.

Virsleitnants Paulis Sprincis izrāda īpašu varonību cīņās pie Bikseriem 1944. gada 7. novembrī, izraujoties ar savu rotu no aplenkuma, kā arī nogriežot uzbrucējiem atkāpšanās ceļu, kā arī 1944. 27. decembrī, kad, par spīti no artilērijas šāviņa gūtam ievainojumam, Sprincis ved savu rotu triecienā un turpina cīņu līdz atbalsta punkts ir nodrošināts, neskatoties uz to, ka papildus tiek ievainots abās rokās un kājā. Par izrādīto cīņassparu Sprincis 1945. gada 28. februārī tiek apbalvots ar Vācu krustu zeltā.

1945. gada martā Sprincis tiek piekto reizi ievainots un evakuēts no Kurzemes cietokšņa uz armijas hospitāli Vācijā, kur arī sagaida kara beigas.

Pēckara dzīve 

Pēc kapitulācijas Sprincis nonāk karagūstekņu un vēlāk bēgļu nometnē Rietumvācijā, līdz kamēr 1948. gadā emigrē uz Austrāliju. Tur Sprincis sākotnēji pelna iztiku kā mežcirtējs Tasmanijā, vēlāk darbojas par grāmatvedi kādā celtniecības uzņēmumā.

Virsleitnants Paulis Sprincis mirst Brisbenā 2006. gada 1. oktobrī.

Atsauces 

Latviešu leģiona virsnieki
Vācu krusta kavalieri
Austrālijas latvieši
Madonas novadā dzimušie
Carnikavas grāfi

Carnikavas grāfi (von Zarnikau) ir cēlušies no Krievijas imperatora Pāvila I un Oldenburgas hercoga Pētera Fridriha Ludviga (1755—1829) mazmazdēla, prinča Konstantīna Petroviča Oldenburga (1850. gada 27. aprīlī Sanktpēterburgā - 1906. gada 5. martā Nicā). Carnikavas (Oldenburgas) grāfi nav Carnikavas reihsgrāfi, kuri, savukārt, ir cēlušies no Mengdenu dzimtas.

Carnikavas grāfienes titulu gruzīnu princesei Apgripīnai Džaparidzei, (принцесса Агриппина (Аграфеноа) Константиновна Зарникау) , pirmajā laulībā Dadiāni, piešķīra Konstatīna brālis Oldenburgas lielhercogs, Aleksandra III ģenerāldjutants Aleksandrs Petrovičs Oldenburgs (1844-1932) 1882. gada 20. oktobrī, pēc tam, kad tā paša gada 8. oktobrī Konstantīns Petrovičs viņu apprecēja.

Atsauces 

Carnikava
Latvijas vēsture
Carnikavas grāfiene Aleksandra

Carnikavas grāfiene Aleksandra (, , arī фон Царнекау) arī  Aleksandra, kņaziene Jurjevska (светлейшая княгиня Юрьевская), Aleksandra Nariškina bija Krievijas imperatora Pāvila I un Oldenburgas hercoga Pētera Frihriha Ludviga (1755—1829) mazdēla, prinča Konstantīna Petroviča Oldenburga fon Holšteina-Gottropa (1850. gada 27. aprīlī Sanktpēterburgā - 1906. gada 5. martā, Nicā), kā arī viņa sievas, gruzīnu dižciltīgās Agripīnes, dzimušas Džaparidze, vecākā meita. Dzimusi 1883. gada 10. maijā Kutaisi, Gruzijā, toreizējā Krievijas Impērijā. 

Ieguva izglītību mājmācībā, bija mūziķe.

Septiņpadsmit gadu vecumā Nicā, Francijā, 1900. gada 4. februārī apprecēja Krievijas imperatora Aleksandra II un viņa otrās sievas Katrīnas Mihailovnas Dolgorukijas, Jurjevskas princeses dēlu Georgijas Aleksandrovičs Jurjevski, ar kuru laulībā dzima princis, kņazs Aleksandrs Georgijevičs Jurjevskis, Carnikavas grāfs (1900. gada 7. (12.) decembris - 1988. gada 28. februāris), kurš bernībā bija Nikolaja II bērnu rotaļbiedrs, pamatā dzīvoja Anglijā un Francijā, bet pēc laulībām no 1957. gadā  Flims Waldhaus, Šveicē ar Ursule Anne Marie Beer, kur viņam 1961. gada 8. decembrī piedzima dēls visgaišais kņazs Georgijs Aleksandrovičs Jurjevskis, jaunākais, Carnikavas grāfs. Aleksandra izšķīrās no Georgija Aleksandroviča 1908. gadā.

1908. gada 17. oktobrī Parīzē apprecēja Huzāru pulka Leibgvardes rotmistru Ļevu Nariškinu (1875. gada 20. decembris - 1931. gada 4. aprīlis, Jean le Pins, Francijā).

Kara laikā - žēlsirdīgā māsa militārajā sanitārajā vilcienā Francijā, apbalvota ar Goda leģiona ordeni.

Mirusi 1957. gada 28. maijā Parīzē, Francijā. Apglabāta Senženevjēvas de Buā pareizticīgo kapsētā (cimetière communal de Sainte-Geneviève-des-Bois).

Atsauces 

1883. gadā dzimušie
1957. gadā mirušie
Krievijas dižciltīgie
Ar Goda Leģiona ordeni apbalvotie
Trīs jaunas māsas

Trīs jaunas māsas ir latviešu tautasdziesma Jāzepa Vītola apdarē, kas pirmo reizi atskaņota Sestajos latvju vispārējos dziesmu svētkos 1926. gadā.

"Trīs jaunas māsas" ir vienkāršs tautasdziesmas vienveida harmonizējums, līdzīgs citiem Vītola harmonizējumiem. Tajā zīmīgs melodiskais minors, ar ko autors mēģinājis izvairīties no latviešu tautasdziesmai svešā harmoniskā minora. Šai dziesmai ir teiksmaina valdzinātajā meldija, un Vītols to izmantojis
vēl orķestrim komponētajā "Lauku serenādē" (1934).

Dziesmas vārdi

Atsauces 

Jāzepa Vītola dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Tautasdziesmas
HC Košice

HC Košice ir hokeja komanda, kas bāzēta Košicē, Slovākijā, un spēlē Slovākijas Ekstralīgā. Klubs dibināts 1962. gadā un astoņas reizes ir izcīnījis Slovākijas čempiones titulu, tāpat divas reizes izcīnījis uzvaru Čehoslovākijas hokeja līgā.

Ārējās saites 
 Komandas oficiālā mājaslapa
 Eliteprospects.com komandas lapa

Slovākijas hokeja klubi
Tibo Monē

Tibo Monē (; dzimis 1982. gada 2. februārī) ir šveiciešu hokejists, kreisās malas uzbrucējs, Šveices hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2020) Monē spēlē Šveices līgas kluba HC Sierre rindās.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Monē sāka 1997.—98. gada sezonā NLB līgas kluba HC Martigny sastāvā. NLB hokejists spēlēja līdz 1999.—2000. gada sezonai, pēc kuras pievienojās Šveices hokeja līgas klubam La Chaux-de-Fonds. Turpmākajās sezonās Monē spēlēja HC Fribourg-Gottéron, Langnau "Tigers", kā arī HK Bernes rindās, līdz 2007. gada vasarā pievienojās Cīrihes "Lions" vienībai.

Jau pirmajā sezonā ar "Lions" Monē izcīnīja Šveices čempiona titulu. 2012. gadā Monē kļuva jau par divkārtēju Šveices čempionu. Cīrihes "Lions" rindās uzbrucējs spēlēja līdz 2012.—13. gada sezonas noslēgumam.

Jau 2012.—13. gada sezonas ievadā, vēl spēlējot "Lions" sastāvā, Monē noslēdza trīs gadu līgumu ar HC Fribourg-Gottéron, pievienojoties komandai pēc 2012.—13. gada sezonas beigām. No 2015. līdz 2018. gadam paŗstāvētā HC Ambrì-Piotta.

Šveices hokeja izlases rindās izcīnījis sudraba medaļas 2013. gada Pasaules čempionātā. Spēlējis 2010. gada Olimpisko spēļu turnīrā, kā arī vēl sešos Pasaules čempionātos.

Ārējās saites 

1982. gadā dzimušie
Valē kantonā dzimušie
Šveices hokejisti
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Šveices hokeja līgas čempioni
Filipo Pocato

{{Infobox cyclist
| name  = Filipo Pocato
| vārds_orig     = Filippo Pozzato
| piktogramma    = Cycling (road) pictogram.svg
| piktogramma izm = 26px
| piktogramma saite = šosejas riteņbraukšana
| image    = Denain - Grand Prix de Denain, 14 avril 2016 (B065).JPG
| caption = Pocato 2016. gadā
| fullname  = 
| nicknames  = Pipo
| birth_date = 
| dz_viet = 
| height   = 183 cm
| weight   = 73 kg
| currentteam = 
| discipline = Šoseja
| role    = Braucējs
| ridertype  = Klasiku speciālists
| proyears  = 2000–20022003–20042005–20062007–20082009–201120122013–20152016–2018
| proteams  = 
| majorwins = Lielās tūres
Tour de France
2 posmi (2004, 2007)
Giro d'Italia
1 posms (2010)
Vuelta a España
1 TTT (2008)
Daudzdienu sacensības
Tirreno–Adriatico (2003)
Viendienas un klasikas
Itālijas čempionāts grupas braucienā (2009)
HEW Cyclassics (2005)
Milāna—Sanremo (2006)Omloop Het Volk (2007)E3 Harelbeke (2009)GP Ouest-France (2013)
| updated   = 
}}

Filipo Pocato (; dzimis ) ir bijušais profesionālais Itālijas šosejas riteņbraucējs. 

Pocato bijia ziemeļu klasiku speciālists, finišējis 13. (2006), 14. (2007), 6. (2008) un 2. vietā (2012) Flandrijas tūrē. Labākais rezultāts Parīze—Rubē bijis otrā vieta 2009. gadā. Gente—Vevelgema finišējis 13. (2008) un 4. (2006). Omloop Het Volk finišējis (2003) un uzvarējis (2007. gadā). Pocato uzvarējis arī 2006. gada Milāna—Sanremo, kā arī Giro d'Italia un divos Tour de France posmos.

Karjeru noslēdza '' komandā.

Dopings 
2012. gadā Pocato saņēma trīs mēnešu diskvalifikāciju no Itālijas olimpiskās komitejas (CONI) pēc tam, kad tika atklāts, ka viņš no 2005. līdz 2008. gadam sadarbojies ar bēdīgi slaveno ārstu Mikēli Ferrāri. CONI vēlējās diskvalificēt viņu uz gadu, bet tehnisku iemeslu dēļ to nācās samazināt līdz trīs mēnešiem.

Personīgā dzīve 
2021. gada novembrī, nebūdams vakcinēts, kad vakcīnas jau bija plaši pieejamas, smagi saslima ar COVID-19.

Atsauces

Āējās saites 

 

 Cyclingnews.com intervija, 2004. gada septembris

1981. gadā dzimušie
Itālijas riteņbraucēji
Giro d'Italia posmu uzvarētāji
Tour de France posmu uzvarētāji
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Dopinga lietas riteņbraukšanā