joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Aleksandrs III (pāvests)

Pāvests Aleksandrs III (), īstajā vārdā Rolandus (Maģistrs Rolands no Sienas), vēlāk dēvēts arī kā Rolando Bandinelli (dzimis aptuveni 1100./1105. gadā Sienā, miris  Kastelanā), bija Romas pāvests no 1159. gada 7. septembra līdz savai nāvei 1181. gadā. Iegājis vēsturē kā viens no politiski aktīvākajiem pāvestiem, kas ilgu laiku pavadīja trimdā, cīnījās ar Svētās Romas impērijas ķeizaru, sasauca Trešo Laterānas koncilu un, cita starpā, ielika pamatakmeni Parīzes Dievmātes katedrāles būvē. Viņš bija arī pirmais pāvests, kas aktīvi pievērsās katoļu misionāru atbalstīšanai Baltijas jūras zemēs.

Dzīves gājums 

Dzimis Itālijas starp 1100. un 1105. gadu Itālijas pilsētā Sienā. Kopš 14. gadsimta viņa izcelsmi tradicionāli saista ar dižciltīgo Bandinelli dzimtu, kam gan nav pietiekama vēsturiska pamatojuma. Zināms, ka dzīves pirmajā pusē viņš bija strādājis Sienā kā jurists un tiesību maģistrs. Savu izcilo dotību dēļ pāvests Eugenijs III viņu iecēla par kardinālu, no 1153. gada viņš bija pāvesta kanclers un vadīja opozīciju pret Svētās Romas impērijas ķeizaru Fridrihu I Barbarosu.

1159. gada 7. septembrī kardināli pēc iepriekšējā pāvesta Adriāna IV ieteikuma viņu ievēlēja par jauno Romas pāvestu, tomēr ķeizars atbalstīja viņa pretkandidātus "antipāvestus" Viktoru IV (1159-1164), Paskalu III (1164-1168) un Kalikstu III (1168-1178), un tikai pēc ķeizara armijas sakāves Leņano (Legnano) kaujā viņš tika viennozīmīgi atzīts par pāvestu. Šo pretrunu dēļ viņš tikai samērā neilgu laiku uzturējās Romā — no 1159. līdz 1162. gadam, tad no 1165. līdz 1167. gadam un no 1178. gada līdz 1179. gadam, pārējo laiku pavadot trimdā Dienviditālijā, Francijā un Ziemeļitālijā. Pēc atgriešanās Romā viņš sasauca un veiksmīgi novadīja Trešo Laterānas koncilu.

Aleksandra III lēmumi par Baltijas jūras zemju kristīšanu 
 1165. gadā ar viņa svētību Lundas arhibīskaps Eskils iecēla Benediktīniešu ordeņa mūku Fulko par pirmo zināmo bīskapu "Aistu zemē" (vēlākās Ziemeļigaunijas teritorijā).
 1171. gadā pāvests rakstīja vēstuli Upsālas bīskapam Stefanam par katolicisma izplatīšanu Somijā.

Skatīt arī 
 Romas pāvestu uzskaitījums

Ārējās saites 

1100. gados dzimušie
1181. gadā mirušie
Romas pāvesti
Lundas arhibīskapi

Lundas bīskapu un arhibīskapu uzskaitījums. Līdz baznīcas reformācijai Lunda bija Dānijas katoļu arhibīskapijas centrs un viens no Baltijas zemju kristīšanas misiju centriem. Pēc reformācijas Lundas baznīca kļuva par luterāņu dievnamu un Lundas superintendentu rezidenci. No 1658. gada Lunda atrodas Zviedrijas teritorijā.

Lundas bīskapi 
 1060-1065? - Henriks
 1065?-1072 - Egino
 1072-1089 - Rikvalds (Ricwald)

Lundas arhibīskapi 
 1089-1137 - Ascers vai Asers (Ascer)
 1137-1177 - Eskils
 1177-1201 - Absalons Hvide (Absalon Hvide)
 1201-1222 - Andreass Sunesens (Andreas Sunesen)
 1224-1228 - Peders Saksesens (Peder Saxesen)
 1228-1252 - Ufe Trugotsens (Uffe Thrugotsen''')
 1253-1274 - Jakobs Erlandsens (Jakob Erlandsen)
 1276-1280 - Trugots Torstensens (Trugot Torstensen)
 1280-1299 - Jenss Dross (Jens Dros)
 1289-1302 - Jens Grands (Jens Grand), Rīgas arhibīskaps (1304-1310), Brēmenes arhibīskaps (1310-1327) 
 1302-1310 - Izarnus Takons (Isarnus Tacconi), Rīgas arhibīskaps (1301-1303)
 1310-1325 - Esgers Juuls (Esger Juul)
 1325-1334 - Karls Eriksens
 1334-1355 - Peders Jensens
 1355-1361 - Jakobs Kirnings (Tots) (Jacob Kyrning (Thott))
 1361-1379 - Nils Jensens (Bilds) (Niels Jensen (Bild))
 1379-1390 - Magnus Nīlsens
 1390-1391 - Peders Jensens
 1392-1410 - Jakobs Gertsens (Ulfstands)
 1410-1418 - Peders (Mikelsens) Krūze
 1418-1436 - Peders Like (Bille) (Peder Lykke (Bille)'')
 1436-1443 - Hanss Laksmands
 1443-1472 - Tuve Nīlsens (Jūls)
 1472-1497 - Jens Brostrups
 1497-1519 - Birgers Gunersens
 1519-1523 - Āge Jepsens Sparre
 1520-1523 - Jorgens Skodborgs
 1521-1522 - Didriks Slagheks
 1522-1532 - Johans Veze
 1532-1536 - Torbens Bille

Pēc baznīcas reformācijas skatīt Lundas superintendentu sarakstu.

Avots 
Lundas doma baznīca un bīskapi (dāniski)

Dānijas Romas katoļu bīskapi
Zviedrijas Romas katoļu bīskapi
Fulko

Fulko () bija Benediktiešu ordeņa mūks, kuru Lundas arhibīskaps Eskils 1165. gadā iecēla par bīskapu "Aistu zemē" (ko mūsdienās tulko kā Estonia) vienlaicīgi ar Stefana iecelšanu par pirmo Upsalas arhibīskapu 1164. gadā. Nav saglabājušās nekādas ziņas par tā laika dāņu misionāru darbību, izņemot to, ka Pāvests Aleksandrs III 1171. gadā ir lūdzis norvēģu Trondheimas arhibīskapu sūtīt mūku Nikolaju palīdzēt bīskapam Fulko.
  
Reizēm viņa vārds tiek interpretēts kā dāņu personvārds Folke vai tā latīnizētā forma Folkvīns (Folquinus). Tādā gadījumā iespējams, ka Fulko bija kļuvis par bīskapu Somijas teritorijā un pieminēts 14. gadsimta hronikā Chronicon episcoporum Finlandensium, ja vien tā nav bijusi nezināmā hronikas rakstītāja brīva notikumu interpretācija.

Fulko bija pirmais zināmais Romas katoļu misionārs tagadējās Igaunijas un Latvijas teritorijā. Vēsturiskajos dokumentos nav saglabājušās liecības par Fulko misijas norises vietu un panākumiem. Kā iespējamās dāņu baznīcas atrašanās vietas minētas Lindanise, Sāmsalas Karja un kuršu Palanga. Par labu Kurzemei liecina tas, ka jau Rimberta aprakstītajā zviedru vikingu uzbrukumā Grobiņai un Apūlei vikingi vērsušies ar lūgšanām pie kristiešu dieva, kas ir pirmā vēsturiskā liecība par kristīgās misijas elementu vikingu karagājienos. Arī Ādams no Brēmenes savā līdz 1076. gadam sarakstītajā hronikā pieminēja Kurzemē (Churland) ar kāda tirgotāja pūlēm uzceltu baznīcu, kuru uz to pamudināja dāņu ķēniņa daudzās dāvanas.  
Savukārt Sāmsalā atrastie akmeņi ar krusta zīmēm no 11.—12. gadsimta netieši liecina par kristiešu misiju vēl pirms vācu krustnešu iebrukuma 1227. gadā. Pēc vēlākās notikumu attīstības var saprast, ka bīskaps Alberts un viņam pakļautie krustneši 13. gadsimta sākumā respektēja dāņu pirmtiesības Kursas, Sāmsalas un Ziemeļigaunijas kristīšanā. Arī Indriķa hronikā aprakstītais Zviedru karagājiens uz Viruzemi (1196) bija sākotnēji iecerēts kā kārtējais krusta karagājiens pret kuršiem.

Literatūra 

 Peep Peeter Rebane, From Fulco to Theoderic: The Changing Face of Livonian Mission - Andres Andresen (ed.), Muinasaja loojangust omariikluse lävele: Pühendusteos Sulev Vahtre 75. sünnipäevaks. Tartu 2001: Kleio, pages 37-68.
 Peep Peeter Rebane, Denmark, the Papacy and the Christianization of Estonia - Michele Maccarrone (ed.), Gli Inizi del Cristianesimo in Livonia-Lettonia: Atti del Colloque internazionale di storia ecclesiastica in occasione dell'VIII centenario della Chiesa in Livonia (1186-1986), Roma 24-25 giugno 1986. Città del Vativaco, pages 171-200
 Chronicon episcoporum Finlandensium

Romas katoļu garīdznieki
Romas katoļu misionāri
Benediktieši
Igaunijas vēsture
Latvijas vēsture
Kurzemes vēsture
Bāze (ķīmija)

Bāzes ir ķīmisku vielu klase, kuru molekulas sastāv no metālu vai amonija joniem un hidroksiljoniem OH−. Ūdenī disociē, veidojot katjonus un hidroksiljonus, tātad uzskatāmas par bāziskajiem hidroksīdiem. Stiprākās ūdenī šķīstošās bāzes sauc par sārmiem. Pēc citas definīcijas, bāzes ir vielas, kuru molekulas ir protonu akceptori (atšķirībā no skābēm, kas ir protonu donori, t.i. atšķeļ protonus). Organiskajā ķīmijā pēc tradīcijas par bāzēm uzskata savienojumus, kas veido sāļiem līdzīgas vielas (aduktus) ar stiprām skābēm, piemēram, alkaloīdus.

Iedalījums 
Bāzes iedala šādi:

 molekulārās bāzes, piemēram, NH3, H2O;
 anjonbāzes, piemēram, Cl-, S2-, NO2-, OH- (hidroksiljons piešķir bāziskās īpašības ūdenī šķīstošajiem hidroksīdiem, tādiem kā LiOH);
 katjonbāzes, kā [Al(H2O)5OH]2+, [Zn(H2O)nOH]+ u.c.

Savienojumus, kas atkarībā no apstākļiem var būt gan skābe, gan bāze, sauc par amfolītiem jeb amfiprotiskiem savienojumiem. Tie var būt

 daudzprotonu skābju protonus saturošie anjoni: HSO4-, H2PO4-, HPO42-, HS-, HCO3- un citi;
 molekulārie amfolīti: H2O, Al(OH)3 ⋅ 3H2O u.c.

Īpašības 
Bāzes ūdens šķīdumos atšķeļ hidroksiljonu (hidroksīdjonu OH−) vai piesaista protonu. Bāzes reaģē ar skābēm, veidojot sāļus, izspiež vājākas bāzes no to sāļiem. Bāzu šķīdumiem ir raksturīga liela pH vērtība.

BOH → B+ + OH− (metālu hidroksīdiem)

Piemēram, NaOH → Na+ + OH−

B + H2O → BH+ + OH− (amonjaka un fosfīna atvasinājumiem)

Piemēram, CH3NH2 + H2O → CH3NH3+ + OH−

Skatīt arī 
Lūisa skābes un bāzes

Atsauces 

Ķīmija
Ķīmiskas vielas
Rēzeknes ģerbonis

Rēzeknes pilsētas ģerbonis ir viens no Rēzeknes pilsētas oficiālajiem simboliem.

Vēsture 
Tā kā vairāki apdzīvoto vietu vecie ģerboņi neatbilda neatkarīgas valsts idejai, 1923. gadā Latvijā tika izveidota īpaša heraldikas komisija. Šajā laikā Latgales oficiālais simbols bija grifs (attēlots uz kreiso pusi), kas rokā tur zobenu. Tas pats grifs (vēlme uzskatīt sevi par Latgales sirdi un galvaspilsētu) ieņēma centrālo vietu Rēzeknes pilsētas ģerbonī, kas tika pieņemts 1925. gadā. Tajā uz debeszila fona attēlots zelta (dzeltens) grifs — sens mitoloģisks radījums ar lauvas ķermeni un ērgļa spārniem.
1925. gadā pieņemto Rēzeknes ģerboni 20. gs. 70. gados nomainīja tā laika ideoloģijai atbilstošāku simboliku reprezentējošs ģerbonis. To veidoja uz Latvijas PSR karoga augšējās daļas attēlots zobrats, sirpis un āmurs, bet apakšējā daļā – seno laiku svečturis, pašā augšā uz balta fona bija uzraksts „Rēzekne”.

2000. gada martā Rēzeknes dome pieņēma lēmumu par pilsētas simbolikas apstiprināšanu. Deputāti nobalsoja par Rēzeknes ģerboņa variantu, kas bija pieņemts Latvijas pirmskara periodā.

Avotos atrodama informācija par Rēzeknes ģerboņa variantu, kurš tika izstrādāts, bet tā arī nekad netika pieņemts. Pēc Krievijas imperatora Aleksandra II uzdevuma visām impērijas pilsētām vajadzēja izveidot Eiropas heraldikas noteikumiem atbilstošus ģerboņus, šo uzdevumu veica senāta ģerboņu nodaļas vadītājs B. Ķēne, 19. gs. 50. gados izstrādājot arī Rēzeknes (tolaik Režicas) ģerboni pēc paša iepriekš izstrādātas loģiskas pilsētu ģerboņu unifikācijas sistēmas, ko imperators apstiprināja 1857. gadā. Rēzeknes ģerbonī bija attēlots sudrabainais vairogs, kas nosēts ar sermuļu astītēm, kreisajā augšējā stūrī – Vitebskas guberņas ģerbonis. Virs vairoga - sudrabots torņa kronis, pa tā malām izvietotas zelta vārpas, kas pārsietas ar Aleksandrijas lentu. Sudraba krāsa simbolizē tīrību, nevainīgumu, Dieva žēlastību un atklātību, bet sermuļu astītes ir varas simbols. Torņa kronis liecināja par pilsētas apriņķa statusu. Ar Aleksandrijas lentu apvītās zelta vārpas parādīja Režicu kā pilsētu, kurā attīstīta zemkopība un maizes tirdzniecība. Nezināmu iemeslu dēļ šis ģerboņa variants netika oficiāli apstiprināts.

Attēlojums 
Grifs ir milzīgs, liels un nikns radījums. Mitoloģijā tas bieži veic zelta sargātāja funkcijas. Tas ir varenības, varas un ātruma simbols. Tiesa, pēc heraldikas noteikumiem grifs tiek attēlots ar zobenu, bet Rēzeknes ģerbonī zobens bija nomainīts ar vairogu Latvijas karoga krāsās, akcentējot pilsētas piederību valstij. Debeszilais fons pēc heraldikas noteikumiem nozīmē cēlsirdību, godīgumu, uzticību un nevainojamību.

Ārējās saites 
 Rēzeknes simbolika
 Heraldry of the World

Latvijas pilsētu ģerboņi
 Gzerbonis
Santantioko

Santantioko (, ) ir sala un pašvaldība Itālijā. Tā atrodas pie Sardīnijas dienvidrietumu krasta.

Santantioko ir otrā lielākā Sardīnijas reģionā ar 109  km2. Tā ir arī ceturtā lielākā visā Itālijā aiz Sicīlijas, Sardīnijas un Elbas. Tā atrodas 97 km attālumā no Kaljāri, ar kuru Santanioko savieno šoseja SS126, jūras šauruma krastus savieno moderns tilts. Salai apkārt atrodas divas neapdzīvotas salas, tālākā tiek saukta "Il Toro" (tulkojumā: vērsis), bet tuvākās vārds ir "La vacca" jeb "govs". Salas teritorija ir sadalīta starp divām komūnām - Santantioko, kas iekļauj lielāko iedzīvotāju daļu, kā arī antīkās pilsētas Sulki drupas, un Kusordžiju, otru salas lielāko centru.

Vēsture 
Santantioko sala tika apdzīvota vēlākais 5. gadu tūkstotī p.m.ē (t.s. Sanmikele un Ozieri kultūras), un iedzīvotāji nodarbojās pārsvarā ar zvejniecību un lauksaimniecību. Ir tikuši atrasti šai kultūrai tipiski apbedījumi (saukti domus de janas) un menīri.

Santantioko pilsētu 8. gadsimtā p.m.ē. nodibināja feniķieši, apmetnei piešķīrot nosaukumu "Sulki". Vēlāk (6. gs. p.m.ē.) tā kļuva par kartāgiešu koloniju. Pūniešu dominēšana beidzās 2. gadsimtā pirms mūsu ēras, kad Solki iekaroja romieši, kas saistīja to ar cietzemi ar mākslīga zemesšauruma palīdzību. Pilsoņu kara starp Jūliju Cēzaru un Pompeju laikā pilsēta atbalstīja Pompeju un tika smagi izpostīta pēc viņa neveiksmes. to vienpusīgs par pēdējo, kas ir stingri jāsoda pēc viņa sakāvi. Romieši pilsētu nosauca par "Plumbaria" sakarā ar svina atradnēm.

Pašreizējais pilsētas nosaukums ir cēlies no Svētā Antioka, vietējo evaņģēlistu, kurš mira mocekļa nāvē 125. gadā. Pēc Rietumromas impērijas Santantioka kļuva par Bizantijas nocietinājumu. Sākot ar 8. gadsimtu to atkārtoti apdraudēja saracēņu uzbrukumi, tādēļ daudzi iedzīvotāji pārcēlās uz dzīvi drošākos apgabalos austrumos. Sala tika iekļauta Sardīnijas Karalistes teritorijā (dibināta 1354.g.) un vēlāk to iegādājās Kaljāri arhibīskapija (1503.g.).

1793. gada janvārī-maijā salu okupēja Francijas karaspēks admirāļa Lorēna Žana Fransuā Trigē vadībā, un pilsoņi tika atbrīvoti no baznīcas nodokļiem. Pēdējais Ziemeļāfrikas pirātu uzbrukums notika 1815. gadā (tajā pašā gadā, kad svētā patrona relikvijas tika atvestas atpakaļ katedrālē).

Ievērojamākās vietas 
 Santantioko Palaeo-Kristiešu Bazilika, atjaunota 1089-1102 
 Romiešu tilts
 Senā akropole
 Feniķiešu un pūniešu nekropoles
 Feručio Barekas arheoloģijas muzejs 
 Forts "Forte Su Pisu" (1812) 
 Zīda vītņu muzejs

Atsauces 

Itālijas salas
Atila

Atila (dzimis ap 406. gadu, miris 453. gada martā), pazīstams arī kā Huņņu Atila, bija huņņu kagans no 434. gada līdz nāvei 453. gadā. Līdz 444. gadam viņš bija huņņu kagans kopā ar savu brāli Bledu, bet pēc tam valdīja viens pats. Viņa valdīšanas laikā huņņi apdzīvoja Vidusdonavas zemieni (mūsdienu Ungārijas teritoriju). Atilas valdīšanas laikā Huņņu impērija sasniedza tās maksimālo pārvaldīto teritoriju, kas stiepās no tagadējās Vācijas līdz Urālai un no Donavas līdz Baltijas jūrai, bet neilgi pēc viņa nāves tā sabruka. Viņš tika uzskatīts par vienu no bezbailīgākajiem un bīstamākajiem Romas impērijas ienaidniekiem; Atila uzbruka Austrumromas impērijai, divreiz iekarojot Balkānu pussalu, viņš iebruka arī Gallijā (mūsdienās Francijas teritorijā) līdz pat Orleānai, kur viņš tika sakauts Čalonas kaujā. Tomēr Konstantinopoli iekarot viņa neizdevās un no uzbrukumiem Romai atturējās.

Biogrāfija 
Atila bija huņņu valdošās dzimtas pārstāvja Mundzuka dēls. 434. gadā pēc tēvoča Rugilas nāves Atila un viņa brālis Bleda kļuva par jaunajiem huņņu kaganiem. Tajā laikā huņņi apdzīvoja stepes uz ziemeļiem no Melnās jūras un Donavas. 444. gadā Atila nogalināja brāli Bledu un vienpersoniski kļuva par huņņu kaganu. Laika posmā no 434. līdz 441. gadam huņņi ar alaniem, ostgotiem, heruliem un daudzām citām ciltīm izveidoja spēcīgu savienību, kas kontrolēja milzīgu teritoriju no Reinas līdz pat Ķīnas robežām. 436. gadā huņņi pirmo reizi uzbruka Burgundijas Karalistei (šie notikumi ir aprakstīti arī “Nībelungu dziesmā”). 441. gadā huņņi uzsāka sistemātiskus uzbrukumus Austrumromas impērijas provincēm (Panonijai, Dākijai, Mēzijai), nopostīja Serdiku (mūsdienās Sofija) un Singidunu (mūsdienās Belgrada). 443. gadā, pēc neveiksmīgiem uzbrukumiem pret armēņiem un persiešiem, Atila iebruka Balkānu pussalā; daļa huņņu iebruka Tesālijā un nonāca līdz Termopilām, bet cita grupa uzbruka Konstantinopolei. Viņš pakļāva Trāķiju un Maķedoniju, kur bija iznīcinājis vairākas pilsētas. Konstantinopoli iekarot neizdevās, jo huņņi nebija apguvuši kara mākslu tik lielā mērā, lai ilgstoši veiktu aplenkumu. Toties Atila noslēdzam miera līgumu ar Austrumromas impērijas valdnieku Teodosiju II, kā rezultātā huņņi savā kontrolē paturēja zemes uz dienvidiem no Donavas un šo zemju iemītnieki maksāja meslus. Pastāvīgi augošās Atilas prasības 449. gadā pamudināja Austrumromas valdnieku organizēt pret viņu sazvērestību, bet tā neizdevās.

Atsauces

Ārējās saites 

406. gadā dzimušie
453. gadā mirušie
Huņņi
Karavadoņi
Dunalkas pagasts

Dunalkas pagasts ir viena no Dienvidkurzemes novada administratīvajām teritorijām, Durbes ezera ziemeļu krastā. Robežojas ar sava novada Tadaiķu, Durbes, Vecpils, Medzes, Vērgales, Sakas, Cīravas un Aizputes pagastiem. Pagasta teritorija ir 8749,8 ha, no tās lauksaimniecībā izmantojamās zemes aizņem 5272,9 ha.

Daba

Hidrogrāfija

Upes 
Durbe un Lāņupe

Ezeri 
Durbes ezers, Dunalkas dīķis, Mēra dīķis, Tuņņu dīķis un Bērza dīķis

Vēsture 
Mūsdienu Dunalkas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Dunalkas muiža (Gut Dubenalken, Dunalka), Rāvas muiža (Gut Rawen, Rāva).

1935. gadā Dunalkas pagasta platība bija 57 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Daidzes un Dunalkas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1951. gadā Dunalkas ciemam pievienoja Daidzes ciemu, 1954. gadā - Rāvas ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Dunalkas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Durbes novadā. 2021. gadā Durbes novadu iekļāva Dienvidkurzemes novadā.

Cauri pagastam veda 1900. gadā atklātā šaursliežu Liepājas—Aizputes dzelzceļa līnija ar pieturas punktiem "Rāva", "Spāģi" un "Dunalka", kas slēgta 1964. gadā.

Pieminekļi 
 Dunalkas muižas apbūve
 Strungu senkapi
 Dunalkas Elku kalns - pilskalns
 Ķiepes strauta apmetne
 Dunalkas apmetne 
 Upesputriņu apmetne 
 Upmaļu apmetne

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Dunalka (pagasta centrs), Rāva, Dupļi, Dunalkas skola.

Ievērojamas personības 
 Andrejs Spāģis (1820—1871) — skolotājs un publicists, viens no jaunlatviešu kustības aizsācējiem.

Saimniecība

Transports 
Pagasta teritoriju šķērso reģionālais autoceļš P112 Kuldīga — Aizpute — Līči. Dunalkas pašvaldības aprūpē esošo ceļu kopējais garums ir 45,15 km, no kuriem asfalta segums ir 0,5 km garumā, bet pārējie ceļi ir ar grants segumu. Attālums līdz Liepājai — 34 km, līdz Rīgai — 180 km.

Izglītība un kultūra

Atsauces

Ārējās saites 
 Dunalkas Elka kalns 

Kurzeme
Dienvidkurzemes novada pagasti
Umurgas pagasts

Umurgas pagasts ir viena no Limbažu novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Limbažu pilsētu un Katvaru un Limbažu pagastiem, Valmieras novada Dikļu pagastu un Cēsu novada Stalbes pagastu.

Daba

Hidrogrāfija 
Upes: Enceļupe, Iesala, Urpele.

Ezeri: Augstrozes Lielezers, Bisnieku ezers, Lāča dzelves, Maizezers, Mazā dzelve, Mazneiķēnu dzelves, Melnezers, Rožu ezers, Zvejnieku ezers.

Vēsture 
Tagadējā pagasta teritorijā līdz 1949. gadam bija Umurgas, Augstrozes un Vainižu pagasti. 1935. gadā Umurgas pagasta (līdz 1925. gadam Umurgas-Sārumu pagasts) platība bija 68 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Umurgas un Kaiju ciema padomes. 1954. gadā Umurgas ciemam pievienoja Kaiju ciemu, 1962. gadā — Augstrozes ciemu, 1977. gadā — daļu Katvaru un Dikļu ciemu, bet daļu Umurgas ciema iekļāva Limbažu ciemā. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā Umurgas pagastu kā administratīvu teritoriju iekļāva Limbažu novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Pagasta centrs ir Umurga.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Limbažu rajons
Valmieras apriņķis
Vidzeme
Limbažu novada pagasti
Kazdangas pilskalns

Kazdangas pilskalns (arī Valātas pilskalns) atrodas Kurzemē, Dienvidkurzemes novadā, Kazdangas pagastā 3 km attālumā no Kazdangas.

15 m augstais pilskalns ir viens no lielākajiem un vizuāli iespaidīgākajiem Kuršu nocietinājumiem. Stāvo pilskalnu apskalo Alokstes upīte.

Pilskalna plakuma platība ir 0,6 ha (120x70 m). Senā ieeja pilī vedusi gar pilskalna A galu. Tā ir jaunlaikos paplašināta uzbraukšanai ar vezumiem. Līdz 20. gs. sākumam pilskalna plakums ir ticis intensīvi arts. Pilskalns ir dabiski aizsargāts no trim pusēm, bet Z pusē izveidoti 2 vaļņi un 2 grāvji. Pilskalna dienvidu nogāze ir lēzenāka par austrumu un rietumu sevišķi stāvajām krantēm, tāpēc tā mākslīgi padarīta stāvāka atrokot projām liekas zemes un tādējādi izveidojot nelielu terasi. Pilskalns ir tipisks stūra nocietinājums, tam ir rezerves ieeja plakuma šaurākajā galā, kā arī papildnocietinājumi (Valnis, terase). Tiek pieņemts, ka pilskalnam ir pastāvējusi piekājes aizsardzības līnija. Kopumā pilskalns gan pēc saviem izmēriem, gan zemes pārveidojumu apjoma ziņā ir bijis spēcīgs nocietinājums un atradies izdevīgā vietā. Kazdangas pilskalns atradās kuršu Bandavas zemē. Mūsdienās pilskalns diezgan maz apaudzis ar kokiem un labi redzams no lielā ceļa, labi iekļaujas apkārtējā ainavā.

Pilskalna kultūrslānis ir vidēji 1 metru biezs. Tas stipri postīts apsaimniekojot pilskalnu. Plašāki arheoloģiski pētījumi pilskalnā nav veikti. Ernests Brastiņš 1922. gadā, savas Kurzemes pilskalnu apzināšanas ekspedīcijas laikā, pētījis un uzmērījis Kazdangas pilskalnu, kā arī veicis tur nelielus pārbaudes izrakumus. Tieši Brastiņš pirmais izvirzījis apgalvojumu, ka Kazdangas pilskalnā būtu meklējama kuršu Lažas pilsvieta.

Vēsture 

1263. gadā vienā gājienā ordeņa karaspēks nodedzina Lažas (Lasen), Markaišu (Merkes) un Grobiņas (Grubin) pilis. Lažas aizstāvētāji sirdīgi turējušies pretī, bet ordeņa karaspēks ar joni ieņem pils grāvi, sakur tur uguni un Kuršu pils nodeg. No kuršiem maz kas izbēdzis, bet vācieši saņēmuši daudz laupījumus, sievas un bērnus . Atskaņu hronika par pilskalnu raksta: Tad kuldīdznieki pie šiem (t.i. rīdziniekiem) stājas, tos labprāt līdzi aicināja uz kādu pili Lažu, kas vēl Kurzemē atradās. Tur brāļiem labi padevās, jo kuršu pils drīz aizdegās un tā kā salmi uzliesmoja. Tā ieņēma šo pili Lažu. No kuršiem nosita tur dažu, tik retam aizbēgt izdevās. Neviens vairs pilī nepalika, jo sievas un bērni aizdzīti tika. Daudz mantu karaspēks tur guva, bet pils tā nodedzināta kļuva.

Foto galerija

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 
 enciklopedija.lv
 www.latvijas-pilskalni.lv
 www.senvietas.lv

Kazdangas pagasts
Pilskalni Kurzemē
.ag

.ag ir Antigvas un Barbudas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD).

Pieejamie trešā līmeņa domēni 
 .co.ag - uzņēmumiem
 .com.ag - komerciālām struktūrām
 .net.ag - interneta pakalpojumu sniedzējiem
 .nom.ag - 
 .org.ag - bezpeļņas organizācijām

Reģistrāciju ir iespējams veikt otrajā līmenī zem .ag domēna. Reģistrācijai nav ierobežojumu.

Domēna statuss Vācijā 
Vācijā ar AG tiek apzīmēta akciju sabiedrība Aktiengesellschaft, tādēļ domēns .ag ir populārs vāciski runājošās zemēs.

Vācijas tiesa (5. Zivilsenat des Oberlandesgerichtes Hamburg) 2004. gada jūlijā nolēma, ka .ag var reģistrēt tikai tāda akciju sabiedrība, kuras nosaukums sakrīt ar domēna vārdu.

Citas nozīmes 
Papildus domēna .ag mērķim izmantot to kā valsts augstāka līmeņa domēnu tas tiek lietots arī kā akciju sabiedrību apzīmējums vāciski runājošās zemēs. Bez tam tas tiek izmantots mājas lapām, kas ir saistītas ar agrokultūru vai sudrabu, Ag. To var izmantot arī domēna vārdu spēlē vārdiem, kas beidzas ar -ag.

Ārējās saites 
 IANA .ag whois informācija
 Nic.ag Domēna vārdu reģistrators

Nacionālie augšējā līmeņa domēni
Antigva un Barbuda

sv:Toppdomän#A
Užavas pagasts

Užavas pagasts ir viena no Ventspils novada administratīvajām teritorijām Baltijas jūras piekrastē. Robežojas ar Vārves, Ziru un Jūrkalnes pagastiem.

Daba

Hidrogrāfija

Upes  
Užava, Vičaka.

Ezeri 
Pāžezers

Vēsture 
Mūsdienu Užavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Sārnates muiža (Gut Sernaten, uz austrumiem no Sārnates), Užavas muiža (Gut Hasau, Užava).

Užavas pagastu izveidoja 1. Pasaules kara laikā, atdalot to no Ziru pagasta. 1935. gadā Užavas pagasta platība bija 138 km2 un tajā dzīvoja 1947 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Užavas, Lībciema un Sārnates ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Užavas ciems ietilpis Ventspils (1949-1962), Kuldīgas (1962-1967) un atkal Ventspils (pēc 1967. g.) rajonos. 1950. gadā Užavas ciemam pievienoja Lībciema ciemu, bet 1961. gadā daļu Jūrkalnes ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Užavas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ventspils novadā.

Nozīmīgi objekti 
 Užavas bāka

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Užava (pagasta centrs), Sārnate, Silmalas.

Ievērojamas personības 
 Ernests Aistars (1899—1998), rakstnieks
 Aldonis Kalniņš (1928), komponists
 Nikolajs Štelbaums (1933—2008), ātrslidotājs, pasaules rekordists 10 000 m distancē
 Pauls Jaunzems (1951), tēlnieks

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Kurzeme
Ventspils novada pagasti
Chandrayaan 1

Chandrayaan 1 () bija Indijas pirmā Mēness zonde. Tās izgatavošanu un palaišanu nodrošināja Indijas kosmosa pētījumu organizācija (ISRO). Zonde tika palaista  00:52 UTC (06:22 pēc vietējā laika) ar nesējraķeti PSLV-XL no Satiša Dhavana kosmosa centra Šriharikotā. Mēness orbītā kosmiskais aparāts darbojās līdz 2009. gada 29. augustam, kad ar to pārtrūka radiosakari.

 no Chandrayaan-1 tika atdalīta Mēness ietriekšanās zonde (Moon Impact Probe jeb MIT), kas ietriecās dienvidu pola rajonā netālu no Šekltona krātera. Tādējādi Indija kļuva par piekto valsti, kuras kosmiskais aparāts sasniedzis Mēness virsmu (pēc PSRS, ASV, Eiropas un Japānas).

Atsauces

Ārējās saites 

Indijas kosmiskie aparāti
Mēness zondes
2008. gadā palaistie kosmiskie aparāti
Sonne

Sonne ir vācu industriālā metāla grupas Rammstein pirmais singls no trešā studijas albuma Mutter.

Iesākumā dziesma tika sarakstīta ukraiņu bokserim Vitālijam Kļičko. Dziesmai bija jāskan pirms cīņas, laikā, kad sportists dodas uz ringu. Dziesmas sākotnējais nosaukums bija Klitschko.

Videoklips 
Klips ir variācija par pasaku "Sniegbaltīte un septiņi rūķīši". Rūķīši strādā raktuvēs, lai iegūtu zelta putekļus priekš Sniegbaltītes. Pēc grupas dalībnieku teiktā, iesākumā bija apmēram 40 videoklipa variantu. Sniegbaltītes lomu atveidoja krievu aktrise Jūlija Stepanova. Dažos klipa kadros, kur Sniegbaltīte stāv pār grupas dalībniekiem, tas ir ļoti garš basketbolists, meitenes seju un rokas pēc tam uzlika ar datora palīdzību.

Dziesmu saraksts

Atsauces

Ārējās saites 
 Dziesmas Sonne teksts  

Rammstein dziesmas
2001. gada singli
Cimmerīts

Cimmerīts () bija pasta, kuru Otrajā pasaules karā izmantoja vācieši, lai pasargātu savu bruņutehniku no magnētiskajām mīnām. 

Vācija bija valsts, kura visplašāk izmantoja cimmmerītu. Uzņēmums Chemische Werke Zimmer AG bija šīs pastas izstrādātājs un arī viens no ražotājiem.

Klājuma īpašības nodrošināja nemetālisku (magnētisko caurlaidību samazinošu), neregulāru virsmu, kam vajadzēja samazināt gan savstarpējo attālumu, gan arī saskares vietu kontaktam starp mīnu un tanka korpusu. Cimmerīts tika uzklāts nelīdzeni, lai tas vēl vairāk sekmētu cīņu pret magnētiskajām mīnām. 

Ar cimmmerīta klājumu tika nodrošināti visi tanki un pašgājējlielgabali ar slēgtu augšu aptuvenā laika posmā no 1943. gada augusta līdz 1944. gada septembrim. Ļoti reti to izmantoja bruņumašīnām ar atvērtu korpusu. Bruņumašīnas un tanki, kurām bija šis klājums, ieguva pavisam izteiktu, atšķirīgu izskatu.

Cimmerīta klājuma uzklāšana notika rūpnīcās. Daudzās klājuma rakstu variācijas (no regulāra šķautņu veida raksta līdz retāk sastopamajam vafeļtipa rakstam) visbiežāk bija saistītas ar dažādām rūpnīcām, kas ražoja noteikta tipa bruņutehniku. Piemēram, vafeļtipa raksts bija sastopams tikai vienīgi Sturmgeschütz III pašgājējlielgabaliem. 

Kopumā bruņmašīnas, kuras bija kaujas vienību sastāvā vēl pirms cimmerīta ieviešanas, ar klājumu netika papildinātas arī pēc tam.
Cimmerīta izmantošanas fāze noslēdzās 1944. gada septembrī. Tam par iemeslu bija nepamatotas bažas, ka sadursmes ar lādiņiem varētu izraisīt cimmerīta degšanu. Kā vēlāk izrādījās, tas bija nepamatoti. Zimmerit klājuma uznešana uz tanka virsmas prasīja vairākas dienas, tādējādi pagarinot katra tanka saražošanas laiku, un tas, protams, bija nepieņemami kara fāzē, kad bija liels tanku trūkums. Turpinoties karam, briti nolēma radīt līdzīgu materiālu pielietojumam Churchill tipa tankiem, tomēr vēlāk atteicās no šīs ieceres. Nav ziņu, ka līdzīgs materiāls būtu izmantots pēckara tankiem, iespējams, ka tam par iemeslu bija plaši izplatītās vienam cilvēkam domātās pārnēsājamās "karstuma" raķetes, tādi ieroči kā Bazooka un Panzerfaust (tanku dūre) padarīja magnētiskās mīnas par lieku greznību.

Cimmerīta ķīmiskais sastāvs 

 40 % bārija sulfāts - BaSO4;
 25 % polivinilacetāts (ļoti līdzīgs PVA līmei);
 15 % pigments (okers);
 10 % cinka sulfīds — ZnS;
 10 % zāģu skaidas.

Tanki
Viļķenes pagasts

Viļķenes pagasts ir viena no Limbažu novada administratīvajām teritorijām tā. Robežojas ar sava novada Pāles, Katvaru, Limbažu, Liepupes un Salacgrīvas pagastiem. Pagasta centrs ir Viļķenē.

Daba

Hidrogrāfija 
Upes: Dzirnupīte, Dzirnupīte, Šķirstiņa (Dzirnupīte).

Ezeri: Āsteres ezers, Mazezers.

Vēsture 
19. gadsimta otrajā pusē izveidojās Rūstūžu muižas () pagasts (1852) un Viļķenes muižas (Wilkenhof) pagasts (1870). 
1935. gadā Viļķenes pagasta platība bija 89,4 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Viļķenes un Rūstužu ciema padomes, bet 1949. gadā pagastu likvidēja, abus ciemus iekļaujot Limbažu rajonā. 

1954. gadā Viļķenes ciemam pievienoja Rūstužu un Āsteres ciemus, 1975. gadā - Vitrupes ciemu. 1990. gadā Viļķenes ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvu teritoriju iekļāva Limbažu novadā.

Muižas 
Līdz 1920. gada zemes reformai tagadējā Viļķenes pagasta teritorijā atradās Āsteres muiža (Poikern), Viļķenu muiža (Wilkenhof), Rūstužu muiža (Rüssel), Šķirstiņu muiža (Napkul), Ķirbižu (Aderkasa) muiža (Kirbisch, Kürbis) un Blomes muiža (Kulsdorf), kā arī Kārļamuiža, Indriķu pusmuiža, Knipja pusmuiža, Augustiņu pusmuiža, Tiržumu pusmuiža, Lapsiņu pusmuiža un Kollo meža muiža.
Līdz mūsdienām saglabājušās vienīgi Āsteres, Blomes, Ķirbižu muižu kungu mājas, kā arī Augustiņu pusmuižas centrs. Agrākā Šķirstiņu muižas kungu māja nodega 1999. gadā, Rūstužu muižas kungu māja 2002. gadā.

Kolhozi 
1948. gada 5. novembrī Šķirstiņos nodibināja pirmo Valmieras apriņķa lauksaimniecības arteli (l/a) "Dzirkstele", kurā bija 13 biedru. Pēc 1949. gada marta deportācijas notika zemnieku saimniecību piespiedu kolektivizācija, agrāko muižu teritorijās 1949. gada aprīlī dibināja nelielus lauksaimniecības arteļus (kolhozus), kurus apvienoja 1950. gadā: 
 Šķirstiņu l/a "Dzirkstele" (1948-1957) pievienoja Šķirstiņu l/a "Draudzība" (1949), Āsteres l/a "Āstere" (1950)
 Viļķenes Budjonija vārdā nosauktajam l/a (kantoris “Augustiņos”, 1949-1957) pievienoja Viļķenmuižas l/a "Dzirnupe" (1950), Rūku l/a "Vētra"  (1950), Viļķenes l/a “Centība” (1950)
 Rūstužu Vorošilova vārdā nosauktajam l/a (1949-1957) pievienoja l/a "Savienība" (1950) un l/a "Trieciennieks" (1950)
 Vitrupes l/a "Darba Karogs” (1949-1955) pievienoja Ķirbižu l/a "Līdums" (1950), Blomes l/a "Upesciems" (1950), Lapsiņu l/a "Nākotnes kalējs" (1950)
 Ķirbižos pastāvēja I. Sudmaļa vārdā nosauktais l/a  (1949-1957).

1957. gadā mazos kolhozus apvienoja padomju saimniecībās (sovhozos) "Vitrupe" un "Viļķene". 1992. gadā sovhozu zemi atkal sadalīja individuālās zemnieku saimniecībās.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas

Ievērojamas personības 
 Fabians fon Aderkass (pirms 1602—1683), Zviedrijas armijas ģenerālmajors;
 Baumaņu Kārlis (1835—1905), latviešu komponists, dzejnieks;
 Kārlis Baumanis (1892—1937), latviešu komunists, PSRS sabiedriskais darbinieks
 Artūrs Reinfelds (1911—2003), arhitekts

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Vidzeme
Limbažu novada pagasti
Starfuckers, Inc.

"Starfuckers, Inc." (zināms arī kā "Starsuckers, Inc." cenzētajā versijā) ir ceturtais singls no Nine Inch Nails dubultalbuma The Fragile. Šis ir viens no retajiem Nine Inch Nails izdevumiem, kam nav Halo numura. Dziesmas izdevumā radiostacijām un arī videoklipā tās nosaukums "Starfuckers, Inc." tika mainīts uz mazāk rupju "Starsuckers, Inc.". Dziesma ir par cilvēka personības notrulināšanos komercialitātes un slavas priekšā.. Tiek spekulēts, ka dziesma ir "veltīta" Merilinam Mensonam vai arī Kortnijai Lovai.

Dziesmu saraksts 
 "Starsuckers, Inc." [4:13]
 "Starfuckers, Inc." [4:06]
 "Starsuckers, Inc." (Video Version) [4:18]

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 

 "Starfuckers, Inc." singla versijas
 "Starfuckers, Inc." NinWiki informācija

2000. gada singli
Nine Inch Nails dziesmas
Vidrižu pagasts

Vidrižu pagasts ir viena no Limbažu novada administratīvajām teritorijām tā dienvidos. Robežojas ar sava novada Skultes un Limbažu pagastiem, Siguldas novada Lēdurgas un Krimuldas pagastiem un Saulkrastu novada Sējas pagastu. Pagasta pārvalde atrodas Gravās.

Daba

Hidrogrāfija 
Upes: Igate.

Ezeri: Bīriņu ezers, Višezers.

Vēsture 
Pagasts (Vidsell, Widdrisch, Widrickshof) pirmoreiz minēts 1582. gada zemes revīzijas dokumentos. 1935. gadā pagasta platība bija 108,2 km². 1945. gadā pagastā izveidoja Vidrižu un Gravas ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. 1954. gadā Vidrižu ciemam pievienoja Gravas ciemu. 1962. gadā pievienoja Bīriņu ciemu, bet p/s "Skulte" teritoriju pievienoja 1971. gadā pievienoja Skultes ciemam. 1990. gadā ciemu pārdēvēja par pagastu. 2009. gadā pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Limbažu novadā.

Ģerbonis 
Četras zvaigznes, ausekļi, apzīmē četrus Vidrižu pagasta apdzīvotos centrus — Bīriņus, Igati, Vidrižus un Gravas. Smaile simbolizē tiekšanos uz attīstību. Sarkanā krāsa ir saikne ar Vidzemes ģerboni. Sudraba jeb pelēkā krāsa simbolizē zemi, augsni, jo galvenā nodarbošanās Vidrižu pagastā ir lauksaimniecība.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Bīriņi, Vidriži, Igate.

Ievērojamas personības 
 Pēteris Ozoliņš (1864—1938), aktieris un Rīgas Latviešu biedrības teātra direktors 
 Leons Paegle (1890—1926), skolotājs, rakstnieks un sabiedriskais darbinieks.
 Hugo Legzdiņš (1903—2004), Latvijas Jūras spēku virsnieks, Latvijas pirmās zemūdenes "Ronis" komandieris (1940—1941), vēlāk — pedagogs jūrnieku mācību iestādēs.
 Mārtiņš Nukša (1878‑1942), latviešu politiķis un diplomāts. Latvijas vēstnieks Varšavā (1921—1930), Stokholmā (1930—1933) un Prāgā (1933—1938).

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces

Ārējās saites 

Vidzeme
Limbažu novada pagasti
The Village Voice

The Village Voice ir bezmaksas nedēļas laikraksts Ņujorkā, ASV, kas satur izmeklētus rakstus, pašreizējo notikumu un kultūras analīzi, mākslas apskatus un pasākumus, kas notiek Ņujorkā. Tas arī tiek izplatīts ārpus ASV, tikai par maksu.

Ārējās saites 

 The Village Voice Oficiālā tīmekļa vietne

ASV izdotie laikraksti
Laikraksti angļu valodā
Ticība

Ticība ir (1) pārliecība par kā patiesumu, atbilstību īstenībai, arī pārliecība par kā vērtību, nozīmi bez pierādījumiem, pārbaudes; paļaušanās (piemēram ticība sev, cilvēkam, nākotnei; ticība saviem spēkiem; ticība labajam cilvēkā); (2) pārliecība par dieva esamību; reliģija (piemēram kristīgā ticība; ticības mācība). Ticība kaut ko (parādību, ideju) atzīst par patiesu, balstoties uz iekšēju subjektīvu pārliecību un neprasot pierādījumus. Ticībai nav obligāti jābalstās uz faktiem vai loģiku.

Ticība ir stipra paļāvība uz netaustāmām lietām, kuras ir vai nu tagad, vai paredzamā, vai arī tālā nākotnē notiekošas. Ticība nav pilnīgas zināšanas par kaut ko, un tādēļ ietver arī cerību uz to, kas nav redzams. Dažkārt ticībai var vilkt vienādības zīmi ar cerību un paļāvību. Parasti ticību balsta reliģiskas vai arī zinātniskas iestrādes kaut kādā jomā, kurām nevar atrast zinātnisku izskaidrojumu. Ja pienāk brīdis un tiek atrasts zinātnisks pamatojums vai arī vienkārši ticība pārtop par realitāti, tā ticībai uzreiz pienāk gals.

Visbiežāk pierasts vārdu ticība lietot saistībā ar reliģiju (terminu "ticība" dažkārt lieto kā reliģijas sinonīmu, piemēram, "kristīgā ticība"). Tomēr šo terminu lieto arī citu racionāli nepamatotu cerību vai uzskatu apzīmēšanai, piemēram, vēlēšanās nobalsojot par visvairāk apsolījušo partiju vai uzticēšanos kara propagandai.

Atsauces

Ārējās saites 

Filozofija
Reliģija
Venecuēlas futbola izlase

Venecuēlas futbola izlase ir nacionālā futbola komanda, kas pārstāv Venecuēlu starptautiskās futbola sacensībās. Venecuēlas futbola izlasi pārvalda Venecuēlas Futbola federācija. Savu pirmo spēli izlase aizvadīja 1938. gadā, cīnoties pret Panamas futbola izlasi. Venecuēlas izlase nav piedalījusies FIFA Pasaules kausa finālturnīros. Copa América Venecuēlas izlase ir piedalījusies 19 reizes, labāko rezultātu sasniedzot 2011. gadā (4. vieta).

Pasaules čempionātos 
 1930 - Nepiedalījās
 1934 - Nepiedalījās
 1938 - Nepiedalījās
 1950 - Nepiedalījās
 1954 - Nepiedalījās
 1958 - Nepiedalījās
 1962 - Nepiedalījās
 1966 - Nekvalificējās
 1970 - Nekvalificējās
 1974 - Nepiedalījās
 1978 - Nekvalificējās
 1982 - Nekvalificējās
 1986 - Nekvalificējās
 1990 - Nekvalificējās
 1994 - Nekvalificējās
 1998 - Nekvalificējās
 2002 - Nekvalificējās
 2006 - Nekvalificējās

Copa América

Ārējās saites 

 Venecuēlas Futbola federācija 
 Venecuēlas profils FIFA vietnē   

Dienvidamerikas futbola izlases
Benzin

Benzin ir vācu grupas Rammstein pirmais singls no piektā studijas albuma Rosenrot. Singls izdots . Lielāko daļu dziesmas teksta var saprast pat cilvēks, kurš neprot vācu valodu, jo lielākā daļa vārdu ir internacionāli.

Videoklips 
Videoklipa sākumā skan trauksmes signāls un grupa (ugunsdzēsēju) traucās uz nelaimes atgadījuma vietu, ar savu lielo kravas automašīnu graujot un iznīcinot savā ceļā tiltus, automašīnas un vilcienus. Ierodoties notikuma vietā, grupa konstatē, ka ugunsgrēka nemaz nav, bet uz debesskrāpja jumta stāv vīrietis un gatavojas lēkt lejā. Grupa nostiepj tentu. Vīrietis lec. Tents pārplīst.

Dziesmu saraksts

Pie singla strādājuši 
 Tils Lindemans — balss
 Rihards Kruspe — ģitāra, bekvokāls
 Kristians Lorencs — taustiņinstrumenti
 Pauls Landerss — ģitāra, bekvokāls
 Olivers Rīdels — basģitāra
 Kristofs Šneiders — sitaminstrumenti

Skatīt arī 
 Rammstein

Rammstein dziesmas
2005. gada singli

de:Rosenrot (Album)#Benzin
Latvijas novadu ģerboņi

Latvijas novadu ģerboņi pirmoreiz tika izstrādāti jaunajiem novadiem pēc 2009. gadā pabeigtās administratīvi teritoriālās reformas. Tāpat kā šo novadu karogi, pēc 2021. gada reformas tie zaudēja oficiālu spēku un jaunajiem novadiem ir jāizstrādā jauni ģerboņi, ja novada robežas ir mainījušās. 

Lai skice kļūtu par oficiālo novada ģerboni, to ir jāapstiprina novada domes sēdē un Valsts heraldikas komisijā (VHK). Iepriekšējie ģerboņi saglabās ierakstu Kultūras ministrijas Ģerboņu katalogā.

Kā pirmais savu jauno ģerboni pēc 2021. gada reformas apstiprināja Ādažu novads 2022. gada 27. janvārī.

Ģerboņu uzskaitījums 
Slīprakstā - novadi, kuri pastāvēja līdz 2021. gadam.

Skatīt arī 

 Ģerbonis
 Latvijas ģerbonis
 Latvijas novadu karogi
 Latvijas administratīvais iedalījums
 Latvijas pilsētu ģerboņi
 Latvijas pilsētu karogi
 Latvijas pagastu ģerboņi
 Latvijas pagastu karogi

Atsauces 

 *
Latvijas novadu karogi

Latvijas novadu karogi tika izstrādāti jaunajiem novadiem pēc 2009. gadā pabeigtās administratīvi teritoriālās reformas. Tāpat kā novadu ģerboņi, pēc 2021. gada reformas jaunajiem novadiem ir jāizstrādā jauni karogi, ja novada robežas ir mainījušās.

Karogu uzskaitījums 
Slīprakstā - novadi, kuri pastāvēja līdz 2021. gadam.

Skatīt arī 

 Karogs
 Latvijas karogs
 Latvijas novadu ģerboņi
 Latvijas novadi
 Latvijas pilsētu karogi
 Latvijas pagastu karogi

Atsauces 

 *
Veksiloloģija
Sondori (nozīmju atdalīšana)

Sondori var būt:
 Sondori — apdzīvota vieta Rēzeknes novadā, Vērēmu pagasta centrs.
 Sondori — apdzīvota vieta Līvānu novada Sutru pagastā.
 Sondori — apdzīvota vieta Ludzas novada Pureņu pagastā.
 Sondori — apdzīvota vieta Preiļu novada Preiļu pagastā.
 Sondori — apdzīvota vieta Riebiņu novada Galēnu pagastā.
 Sondori — apdzīvota vieta Riebiņu novada Sīļukalna pagastā.
 Sondori — apdzīvota vieta Viļānu novada Dekšāres pagastā.

Skatīt arī 
 Sondoru pūrs
Ķiploks

Ķiploks (Allium sativum) ir daudzgadīgs sīpolu dzimtas augs (kultivētie ķiploki parasti ir viengadīgi vai divgadīgi). Ķiploki tiek audzēti gan kā garšaugi, gan kā ārstniecības augi. Tas ir radniecīgs sīpoliem, šalotēm, puraviem un maurlokiem. Ķiplokiem ir raksturīga asa, pikanta garša. Visbiežāk no ķiplokiem izmanto to daļu, kas aug zem zemes, ķiploka sīpolu, kurš sastāv no vairākām daiviņām. Ķiploku izcelsmes vieta ir Centrālāzija, bet cilvēks apzināti tos sāka audzēt Ķīnā. Latvijā ķiplokus sāka audzēt 12.—15. gadsimtā, un tie "ienāca" no Krievijas dienvidiem.

Ķiploki izaug no 20 līdz 100 cm augsti. Zem zemes atrodas ķiploka sīpols, kuru veido vairākas daiviņas. Saknes izaug vidēji līdz 20—30 cm garas. Pēc sīpola izaugšanas saknes atmirst. Vienam augam ir no 8 īdz 12 lapām, kas ir lineāras un plakanas, pie pamatnes — stobrveida.

Ķiploki tiek uzskatīti par vērtīgiem ārstniecības augiem. Tie pazemina asinsspiedienu, novērš vēdera uzpūšanos, aizsargā pret cērmēm, samazina holesterīna līmeni un tiem piemīt daudzas citas ārstnieciskas īpašības. Mitoloģijā ķiploki aizsargā arī no vampīriem.

Ķiploku raža 
Vislielākā ķiploku raža vairākus gadus pēc kārtas ir ievākta Ķīnā.

Atsauces 

Amariļļu dzimta
Garšaugi
Ārstniecības augi
Svētais Pāvils

Apustulis Pāvils (, Paulos;  vai Paullus), īstajā vārdā Sauls no Tarsas (, Saoul, , Saulos; , Šaʾul HaTarsi; dzimis ap 5.gadu, miris ap 67. gadu) ir kristiešu rakstnieks un skolotājs. Viņš Jaunajā Derībā ir uzrakstījis Pāvila vēstules. Tiek uzskatīts, ka viņš ir uzrakstījis trīspadsmit Bībeles grāmatas, kuras visas ir vēstules baznīcām un kristiešiem. Šajās vēstulēs Pāvils mēģina iedrošināt viņus, palīdzot izprast kristīgo mācību un dzīvot kristiešu dzīvi.

Biogrāfija 
Sauls bija ebrejs no Benjamina cilts, kurš uzauga apgūstot jūdu likumus un sengrieķu filozofiju. Saskaņā ar Jaunajā Derībā aprakstīto pēc Jēzus Kristus nāves Sauls kā farizejs bija pret kristiešu kustību. Viņš strādāja romiešu valdībā un vadīja kristiešu vajāšanas (arestēja un nogalināja) mūsdienu Izraēlas teritorijā un tās apkārtnē.

Saskaņā ar Apustuļu darbos aprakstīto dodoties uz Damasku vajāt kristiešus, Sauls redzēja vīziju, kurā viņu uzrunāja Jēzus Kristus ar vārdiem: "Saul, Saul, kāpēc tu Mani vajā?", kā arī sakot viņam, ka kristiešu vajāšana ir Jēzus vajāšana. Pēc šīs vīzijas Sauls kļuva akls, tomēr sekojot Jēzus norādījumam, devās uz Damasku. Damaskā viņš tikās ar Jēzus mācekli Damaskas Ananiju un atguva redzi.

Sauls tika kristīts par kristieti. Nākamos trīs gadus viņš pavadīja pētot ebreju tekstus, lai rastu izskaidrojumu kristiešu mācībai. Pēc savas pieredzes viņš pilnībā mainīja savu viedokli par kristiešiem. Viņš mainīja vārdu no Saula par Pāvilu un pilnībā veltīja savu turpmāko dzīvi evaņģēlija sludināšanai. Pāvils devās trīs misijas ceļojumos. Pirmajā ceļojumā Pāvils devās kopā ar Barnabu no Antiohijas uz Kipru. 49. gada nogalē Pāvils no Jeruzalemes devās otrajā ceļojumā uz Anatoliju un Grieķiju. Arī trešajā ceļojumā viņš apmeklēja Anatoliju un Grieķiju.
57. gadā Pāvils pēdējoreiz apmeklēja Jeruzalemi, kur tika apcietināts un aizsūtīts uz Romu. Pāvils miris Romā ap 67. gadu, iespējams mocekļa nāvē.

Pāvila vēstules 
Tiek uzskatīts, ka Pāvils uzrakstīja trīspadsmit vēstules, kas atrodamas Jaunajā Derībā. Zemāk norādītajā uzskaitījumā viņa vēstules ir uzskatītas pēc to secības Jaunajā Derībā.

Atsauces

Ārējās saites 

1. gadsimtā dzimušie
1. gadsimtā mirušie
Katoļu svētie
Anglikāņu svētie
Mocekļi
Pravieši
Rakstnieki
.bd

.bd ir Bangladešas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Šo domēnu administrē Bangladešas Pasta un Telesakaru ministrija. Reģistrēšana ir pieejama šādiem otrā līmeņa domēniem:
 .com.bd — komerciālām struktūrām;
 .edu.bd — mācību iestādēm;
 .org.bd — bezpeļņas organizācijām;
 .net.bd — interneta pakalpojumu sniedzējiem;
 .ac.bd — augstākās izglītības iestādēm.

Otrā līmeņa domēnus gov.bd un mil.bd var reģistrēt tikai valsts iestādes.

Ārējās saites 
 IANA .bd whois informācija
 .bd Domēna vārdu reģistrators

Nacionālie augšējā līmeņa domēni
Bangladeša

sv:Toppdomän#B
.bg

.bg ir Bulgārijas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD).
Šim domēnam pastāv sekojoši ierobežojumi:
 reģistrētājam ir jābūt juridiskai personai
 reģistrētājam vai tā pārstāvim ir jāatrodas Bulgārijā, domēnu var reģistrēt uzņēmumi, kuriem ir pārstāvniecības Bulgārijā
 domēnam ir jābūt uzņēmuma nosaukumam vai tā abreviatūrai
 domēns var būt jebkurš vārds, ja tas ir reģistrēts kā preču zīme Bulgārijas patentu birojā
Līdz 2006. gada vidum reģistrācijas maksas bija 50 USD, kas vietējām organizācijām bija par lielu, tādēļ daudzi uzņēmumi registrēja savas mājas lapas zem .com, .org un .net, jo to cena bija ievērojami mazāka un reģistrācija bija mazāk birokrātiska.

2008. gada 25. augustā Register.bg atviegloja reģistrācijas noteikumus. Tagad ir iespējams reģistrēt domēna vārdu bez dokumentēta apstiprinājuma par uzņēmuma nosaukumu vai preču zīmi. Strīdi tiek risināti ar jaunizveidotas šķīrējtiesas palīdzību

2006. gada 18. septembrī Register.bg izveidoja jaunus otrā līmeņa domēnus formā latīņu alfabēta burts vai cipars + .bg Šie otrā līmeņa domēni ir pieejami par zemāku cenu un ar mazāk ierobežojumiem, bet bez strīdu risināšanas iespējām. Pamatā tie ir paredzēti privātpersonām.

Kopš 2009. gada 5. septembra ir iespējams reģistrēt internacionālus domēna vārdus, kuri satur kirilicas alfabēta burtus.

Skatīt arī 
 .бг

Atsauces

Ārējās saites 
 IANA .lv whois informācija
 register.bg Domēna vārdu reģistrators

Nacionālie augšējā līmeņa domēni
Bulgārija

sv:Toppdomän#B
Laidu pagasts

Laidu pagasts ir viena no Kuldīgas novada administratīvajām teritorijām. Robežojas ar sava novada Turlavas, Snēpeles, Raņķu un Rudbāržu pagastiem un Dienvidkurzemes novada Kazdangas pagastu.

Daba

Hidrogrāfija 
Upes: Dzirnavupe (lejtecē), Elkupīte, Lodeskalnupīte, Smiltnieku upīte.

Ezers: Bezdibenis.

Vēsture 
Mūsdienu Laidu pagasta teritorijā vēsturiski atradās Ēnavas muiža (Gut Ehnau), Laidu muiža (Gut Laiden, Laidi), Rudes muiža (Gut Rudden, Rude), Sermītes muiža (Gut Sergemiten, Sermīte), Valtaiķu muiža (Gut Neuhausen, Valtaiķi), Vangas muiža (Gut Wangen, Vanga).

1945. gadā Valtaiķu pagastā izveidoja Valtaiķu un Rudu ciema padomes, kuras 1954. gadā apvienoja Laidu ciemā. 1965. gadā tam pievienoja daļu Induļa ciema, 1977. gadā — daļu Turlavas ciema. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Laidu pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Kuldīgas novadā.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Laidi (pagasta centrs), Sermīte, Rude, Valtaiķi, Vanga.

Ievērojamas personības 
 Māteru Juris (1845—1885) — latviešu rakstnieks un žurnālists, Pirmās Tautas atmodas darbinieks
 Mārtiņš Remiķis (1845—1921) — latviešu literatūras cenzors Pēterburgā

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Kurzeme
Kuldīgas novada pagasti