Rīgas aplenkums (1812)

Rīgas aplenkums jeb Rīgas aizsardzība bija militāra operācija Napoleona karu laikā 1812. gada jūlijā — decembrī, kuras gaitā Napoleona "Lielās armijas" () kreisā flanga daļas mēģināja iegūt izdevīgu pozīciju uzbrukumam Krievijas kontrolētajai Rīgai. Viņiem neizdevās šķērsot Daugavu, un attiecīgi aplenkums netika praksē realizēts.

Priekšvēsture 

1812. gadā, kad Krievijas un Francijas attiecības bija pasliktinājušās līdz kara draudiem, 26. martā ar inspekcijas vizīti Rīgā ieradās Krievijas kara ministrs Barklajs de Tolli, kurš novērtēja pilsētas aizsardzību kā labi būvētu un uzturētu, bet garnizonu kā pārlieku mazskaitlīgu un neapmācītu, nomainīja ģenerālgubernatoru Lobanovu-Rostovskiju pret kara lietās pieredzējušāko Esenu un deva rīkojumu ienaidnieka tuvošanās gadījumā nodedzināt Rīgas priekšpilsētas.

Francijas iebrukuma laikā Krievijā maršals Žaks Makdonalds ar 30 000 vīru lielu 10. armijas korpusu tika nosūtīts Sanktpēterburgas virzienā ar uzdevumu ieņemt vismaz Daugavpili un vēlami arī Rīgu. Dancigā saformētais franču korpuss sastāvēja no barona Granžāna 7. kājnieku divīzijas, kurā ietilpa poļu, bavāriešu un vestfāliešu spēki, un ģenerāļa Graverta Prūsijas 27. divīzijas jeb palīgkorpusa. Rīgas ģenerālgubernatoram Esenam pakļautie spēki bija ap 17 tūkstoši vīru 42 bataljonos. 23. jūnijā (pēc vecā stila; pēc jaunā — 5. jūlijā) aizstāvjiem palīgos ieradās Lielbritānijas Baltijas eskadra, kuru komandēja kontradmirālis Tomass Bjems Mārtins, kurš savu palīdzību Krievijai piedāvāja pats pēc savas iniciatīvas, neraugoties uz toreizējo oficiālo saspīlētību abu valstu starpā, pieņemdams, ka šāda satura pavēle vienalga tiks vai jau tikusi izdota. Ar Mārtina palīdzību Rīgā sāka būvēt lielgaballaivas, kuru ekipāžās iekļāva gan Krievijas, gan angļu jūrniekus. Dombaznīcas tornī tika uzbūvēts semafora telegrāfs kontaktam ar reidā stāvošajiem angļu kuģiem. Rīgas garnizona priekšnieks Emme vadīja aizsardzības būvju celtniecību un formēja vietējo zemessardzi.

Notikumi 

7.(19.) jūlijā notika Iecavas kauja, kurā Rīgai tuvojošais Prūsijas ģenerāļa Grāverta komandētais karaspēks sakāva ģenerāļa Lēvisa of Menāra spēkus. Ģenerālgubernators Esens, pārvērtējot pretinieka iespējas, pavēlēja gatavoties aplenkumam un nodedzināt priekšpilsētas, pēc šaubām un atcelšanas — arī ieskaitot labajā krastā esošās. Komandants Ivans Emme izziņoja Maskavas un Pēterburgas priekšpilsētas daļēju iznīcināšanu, un 11. jūlija vakarā policijai pavēlēja uzsākt dedzināšanu. Ugunsgrēks, vēja un sliktās organizācijas dēļ kļuva nekontrolējams, sagādājot pilsētniekiem vēl lielāku postu, kā bija plānots.

19. (31.) jūlijā Rīgā beidzot ieradās 67 krievu lielgaballaivas, kuras skaitā krietni pārsniedza Mārtina izgatavotās. Uz to laiku prūši bija izvietojušies ap Rīgu dienvidu puslokā pa līniju Sloka — Olaine — Ķekava. Lēvisa of Menāra spēki sāka pretuzbrukumu rietumu virzienā, un to atbalstošās krievu un angļu lielgaballaivas, virzoties augšup pa Lielupi, spēja sasniegt Sloku un tālāk Kalnciemu. Laivas devās tālāk uz Jelgavu, kuru apšaudīja, bet atkāpās no tās prūšu artilērijas atbildes uguns rezultātā. Tomēr pēc dažām dienām prūši spēja atspiest krievus atpakaļ no ieņemtās teritorijas.

10.(22.) augustā krievi, pēc māņu uzbrukumiem Slokas un Olaines virzienos, uzbruka Ķekavai, piespiežot pretiniekus atkāpties uz dienvidiem. 26. augustā (7. septembrī) prūši sāka pretuzbrukumu un krievi savukārt atkāpās uz izejas pozīcijām.

Makdonalds, kurš bāzējās Daugavpilī un, neraugoties uz Napoleona pavēlēm, bija veicis no turienes ļoti maz aktīvu darbību, pēc tā pārvirzīja uz Jēkabpili Ginenbeina brigādi no franču 7. divīzijas, kurai bija jāpalīdz ieņemt Rīgu. Pilsrundālē tika izvietoti 130 smagie (“aplenkuma”) lielgabali. Taču tobrīd pats Maskavu ieņēmušais Napoleons aicināja Makdonaldu nesteigties, cerēdams uz miera sarunām, kuras tā arī netika uzsāktas.

1812. gada 9.(21.) augustā Mārtins, nolēmis, ka tālāka viņa atrašanās Rīgā nav nepieciešama, saņēma atļauju doties prom, bet pirms tam aizveda Lielbritānijas un Krievijas jūras spēkus reidā uz franču kara ostu Dancigā, apšaudot to, izsēdinot nelielus desantus un izplatot pilsētā biedējošas proklamācijas. Viņiem izdevās radīt tādu paniku, ka Makdonaldam nācās no Daugavpils nosūtīt daļu spēku uz Dancigu, lai nomierinātu prātus.

10.(22.) septembrī Rīgā no Helsinkiem ieradās 10 tūkstošu vīru lielais Šteinheila korpuss, kuram bija pavēlēts palīdzēt Rīgas garnizonam atsviest ienaidnieku no pilsētas tuvuma un iznīcināt aplenkuma lielgabalus. Tagad spēku samērs bija mainījies krievu labā (22-25 tūkstoši pret 17) un viņi sāka uzbrukumu Pilsrundāles virzienā, taču Šteinheilam neizdevās atrast kopīgu valodu ar Esenu, kuram šķita svarīgāk atbrīvot Jelgavu, un Esena sūtītais Rozena pulks un Šteinheila spēki devās dažādos virzienos. 14.(26.) septembrī Šteinheils sagrāva Horna komandēto prūšu karaspēka grupu, un Jelgavu aizsargājušais Jorks fon Vartenburgs, baidīdamies ielenkuma, nolēma atkāpties no tās bez kaujas un pievienojās Pilsrundāles grupējumam. Rozens, ieņēmis pilsētu, sagrāba arī tās arsenālu ar daudziem karamateriāliem, kas pārliecināja Esenu par viņa rīcības pareizumu un ļāva viņam svinīgi ierasties pilsētā nākamajā dienā. Esens pavēlēja Šteinheilam nosūtīt vēl dažus pulkus (3000 vīru) uz Jelgavu laupījuma apsardzei. Tas viss aizkavēja un novājināja Šteinheilu, kamēr prūši aktīvi gatavojās kaujām ap Pilsrundāli. Šteinheila nosūtītais Belgarda pulks ar uzdevumu forsēt pa braslu Lielupi un saistīt prūšu kreiso spārnu pie Grāvendāles sadūrās ar niknu pretestību; Jorks fon Vartenburgs izmantoja krievu spēku izsvaidītību un nogurumu, pārgāja uzbrukumā un Mežotnes kaujas rezultātā piespieda Šteinheilu atkāpties Jelgavas virzienā. Arī Jelgava netika noturēta: Esens no tās aizbēga, nesagaidījis Šteinheilu, un pilsētu ieņēma prūši.

Oktobra vidū krievi mēģināja veikt uzbrukumus Ķekavas virzienā un pa Lielupi, taču prūšiem izdevās noturēt savas atgūtās pozīcijas.

Krievu militārās neveiksmes noveda pie organizatoriskām pārmaiņām. 14.(26.) oktobrī Esens tika atcelts un nomainīts ar Filipu Pauluči, Šteinheila korpusu pakļāva Vithenšteinam, kurš tolaik veiksmīgi karoja Polockas apkaimē.

Makdonalda no austrumiem uz Rīgu virzošies pulki tikmēr guva panākumus. Ginerbeins 1.(17.) novembrī ieņēma Tomi, saņemot gūstā 9 krievu virsniekus un 130 kareivjus. Nākamajā dienā Masenbahs guva tādu pašu uzvaru Jaunjelgavā. Sākās auksts rudens, un Rīgā sāka bažīties, ka pēc Daugavas aizsalšanas prūšu spēkiem dienvidos no Rīgas vairs nebūs dabīgo šķēršļu to sasniegt, un gatavojās ziemas aizsardzībai. Daugavas ledū pat iesaldēja dažas lielgaballaivas. Taču 8.(20.) decembrī prūšu spēki pēc Makdonalda pavēles, sekojot visas Napoleona Lielās armijas piemēram, sāka atkāpšanos no Krievijas.

Sekas 

No praktiskā viedokļa, vienīgās sekas šīm kaujām bija saimnieciskā postaža, ko radīja abu armiju veiktās rekvizīcijas un Rīgas daļas nodedzināšana. Tam laikam progresīvās vai radikālās idejas, ko franči ar savu okupāciju ienesa daļā Eiropas, šai veidā Latviju nesasniedza.

Barklajam de Tolli, kura vienīgā dalība Rīgas aizstāvēšanā bija Esena iecelšana un pavēle par priekšpilsētu nodedzināšanu, Rīgā 1913. gadā tika uzstādīts piemineklis. 1915. gadā tas tika novākts, bet 2002. gadā atjaunots. Esens mira Baldones sēravotā 1813. gada 11.(23.) augustā; pastāv ar pierādījumiem neapstiprināta versija par pašnāvību depresijas rezultātā (gan noslīcinoties, gan nošaujoties).

Rīgā 
1812. gada 12. jūlijā daļa Rīgas tika nodedzināta, to skaitā Maskavas un Sanktpēterburgas forštate. Nodedzinātas arī tika vismaz 4 baznīcas, 36 noliktavas, 35 valsts un 705 dzīvojamās ēkas, un citas neuzskatītās būves.

Skatīt arī 
 Napoleona kari
 1812. gada karš
 Ķekavas kauja (1812)
 Iecavas kauja (1812)
 Mežotnes kauja (1812)

Atsauces 

Rīgas vēsture
Napoleona kari
1812. gads
19. gadsimta kari