joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mihails Kutuzovs

Kņazs Mihails Goleniščevs-Kutuzovs (, biežāk pazīstams saīsināti kā Mihails Kutuzovs, dzimis , miris ) bija krievu ģenerālfeldmaršals, Krievijas armijas virspavēlnieks 1812. gada kara laikā. Dienējis armijā trīs Krievijas impērijas ķeizaru Katrīnas II, Pāvila I un Aleksandra I laikā. Darbojies arī kā Krievijas diplomāts Stambulā un Berlīnē. Kutuzova vārdā nosaukts 1942. gadā nodibinātais Krievijas militārais ordenis.

Dzīvesgājums 

Dzimis Sanktpēterburgā, Krievijas impērijas ģenerālleitnanta ģimenē. 1757. gadā, divpadsmit gadu vecumā, Kutuzovs iestājās militārajā skolā. Skolas laikā apguva sešas valodas. 1762. gadā kā kapteiņa dienesta pakāpē tika norīkots uz Astrahaņu, tolaik pulkveža, Aleksandra Suvorova rīcībā. 1768. gadā Kutuzovs piedalījās Baras konfederācijas sacelšanās apspiešanā Polijā. 1771. gadā Kutuzovs tika nokomandēts cīnīties Krievu-turku karā (1768–1774), kur 1773. gadā kaujā par Aluštu tika smagi ievainots deniņos, tomēr brīnumainā kārtā izdzīvoja. Ievainojuma ārstēšanas nolūkos Kutuzovs no 1774. līdz 1776. gadam viesojās Berlīnē, Leidenē un Londonā. 1776. gadā atgriezās Krievijā, kur atkal dienēja Suvorova vadībā. 1784. gadā Kutuzovs kļuva par ģenerālmajoru. 1787. gadā kārtējā Krievu-turku kara laikā Kutuzovs atkal tika ievainots deniņos.

1805. gadā Kutuzovs komandēja Krievijas impērijas karaspēku, kas cīnījās pret Napoleonu Austrijā. 1805. gada 2. decembrī Kutuzovs bija klāt Austerlicas kaujā, kad karaspēka vadīšanu bija pārņēmis Krievijas ķeizars Aleksandrs I. Pirms tam Kutuzovs aicināja sagaidīt papildspēkus un tikai tad iesaistīties izšķirošā kaujā.

Sākoties 1812. gada karam, Krievijas impērijas karaspēka virspavēlnieks bija Barklajs de Tolli, kurš Napoleona pārspēka priekšā izvēlējās izdedzinātās zemes taktiku un atkāpās valsts iekšienē, iesaistoties tikai relatīvi nelielās sadursmēs. Laikam ritot un frančiem tuvojoties valsts vecajai galvaspilsētai Maskavai, auga neapmierinātība ar Barklaja de Tolli darbību. 1812. gada 17. augustā Barklajs de Tolli tika nomainīts ar populāro karavadoni Kutuzovu, kurš turpmāk gan faktiski turpināja Barklaja de Tolli taktiku. 1812. gada 7. septembrī Kutuzovs Maskavas pievārtē komandēja Krievijas karaspēku grandiozajā (tajā piedalijās ceturtdaļmiljona kareivju) Borodinas kaujā, kas beidzās ar krievu karaspēka atkāpšanos. Pēc Kutuzova pavēles tika nodedzināta Maskava, un liesmās gāja bojā vairāki tūkstoši Borodinas kaujā ievainoto krievu karavīru. Pēc tam, kad Napoleons 1812. gada oktobrī pameta Maskavu, Kutuzovs 1812. gada 24. oktobrī sakāva franču spēkus Malojaroslavecas kaujā un, veicot karaspēka manevrēšanu, piespieda frančus virzīties pa jau izpostīto rietumu ceļu. 

1813. gadā Kutuzovs saslima un 1813. gada 28. aprīli Prūsijas pilsētā Bunclavā nomira. Apglabāts Kazaņas katedrālē Sanktpēterburgā.

Ārējās saites 

 Kutuzova biogrāfija 

Jura ordeņa kavalieri
Sanktpēterburgā dzimušie
Krievijas virsnieki
Krievijas karavadoņi
Ūmeo

Ūmeo (; []; ; ) ir universitātes pilsēta Zviedrijas ziemeļu daļā. Tā ir Ūmeo komūnas un Vesterbotenas lēnes administratīvais centrs. Pilsēta atrodas Ūmes upes krastos.

Ūmeo ir lielākā pilsēta Norlandē un divpadsmitā lielākā Zviedrijā. 2005. gadā tās iedzīvotāju skaits bija 75 645. Komūnas iedzīvotāju skaits pēc 2010. gada datiem ir 115 229. Kad 1965. gadā pilsētā tika izveidota universitāte, iedzīvotāju skaita pieaugums palielinājās un māju skaits pēdējos 30 gados dubultojās. Šobrīd katru gadu tiek uzcelti 700 līdz 800 jaunu dzīvokļu.

Ūmeo ir Zviedrijas izglītības, tehnisko un medicīnisko pētījumu centrs. Tajā ir divas universitātes ar vairāk kā 30 000 studentu. Pilsēta kopā ar Rīgu bija izvēlēta par 2014. gada Eiropas kultūras galvaspilsētu.

Pilsētā bāzēts HockeyAllsvenskan līgā spēlējošais hokeja klubs IF Björklöven. 1987. gadā komanda izcīnīja Zviedrijas čempiones titulu.

Atsauces

Ārējās saites 

 Ūmeo oficiālā vietne
 Ūmeo — 2014. gada Eiropas kultūras galvaspilsēta, oficiālā vietne
 Ūmeo reģions, oficiālā vietne
 Ūmeo tūrisma informācija, oficiālā vietne

Zviedrijas pilsētas
Aigars Apinis

Aigars Apinis (dzimis  Aizkrauklē) ir latviešu vieglatlēts, startē mešanas disciplīnās.

1992. gada 3. jūlijā viņš guva smagu kakla skriemeļa traumu, lecot ūdenī.

A. Apinis startē F52 klasē, kas nozīmē, ka viņam ierobežota pirkstu darbība un nestrādā ceļi un vēders. Sportot uzsāka 1998. gadā un jau 2000. gadā pārstāvēja Latviju Vasaras Paraolimpiskajās spēlēs Sidnejā. Gan lodes grūšanā, gan diska mešanā viņš izcīnīja bronzas medaļu F52 klasē. 2004. gada Paraolimpiskajās spēlēs Atēnās A. Apinis kļuva par sacensību uzvarētāju diska mešanā. 2008. gadā Pekinā viņš šo panākumu atkārtoja F33—34/52 klasē, kā arī izcīnīja sudraba medaļu lodes grūšanā F33—34/52 klasē. 2012. gadā Londonā viņš pirmoreiz karjerā uzvarēja Paraolimpiskajās spēlēs lodes grūšanā F52—F53 klasē ar jaunu Pasaules rekordu, kas kopumā viņam bija trešais čempiontituls. Londonā A. Apinis izcīnīja arī sudrabu diska mešanā F51—F53 klasē, tādējādi viņš Paraolimpiskajās spēlēs ir izcīnījis pilnu medaļu komplektu gan diska mešanā, gan lodes grūšanā. Viņš tika izraudzīts par Latvijas karognesēju Paraolimpisko spēļu noslēguma ceremonijā. Par čempionu diska mešanā kļuvis arī 2016. gada paraolimpiskajās spēlēs Riodežaneiro. A. Apinis tika atzīts par 2012. gada Eiropas Gada cilvēku Latvijā. 2019. gada paravieglatlētikas pasaules čempionātā Dubaijā izcīnīja zelta medaļu diska mešanā. 2020. gada vasaras paraolimpiskajās spēlēs F52 ieskaites grupā izcīnīja ceturto vietu, bet pēc konkurenta rezultāta anulēšanas par dalību neatbilstošā medicīniskajā klasē, Apinis pakāpās uz trešo vietu.

A. Apinis dzīvo Birzgalē, kā arī Rīgā, par sasniegumiem sportā saņēmis Triju Zvaigžņu ordeni.

Atsauces

Ārējās saites 

 
 Infostradasports profils 

1973. gadā dzimušie
Aizkrauklē dzimušie
Latvijas vieglatlēti
Paraolimpisko spēļu dalībnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Eiropas Gada cilvēki Latvijā
Gabinova

Gabinova () ir ciems Rēzeknes novada Vērēmu pagastā. Ciems atrodas 2,2 km attālumā no pagasta centra Sondoriem, abpus vietējā nozīmes autoceļa Burzava (V586).

Interesanti fakti 
Čehijas galvaspilsētā Prāgā ir iela, kuras nosaukums ir Gabinova.

Atsauces
Mareks Gruškevics

Mareks Gruškevics (dzimis ) ir Radio Marija Latvija prezidents.

Vadījis Latvijas Badmintona federāciju.

Bijis Liepājas pilsētas pašvaldības padomnieks izglītības attīstības jautājumos.

Izglītības un zinātnes ministrijas valsts sekretārs periodā (2006-2012).

Izglītība 
M.Gruškevics absolvējis Riga Graduate School of Law, Master of Business Administration (M.B.A.). Bakalaura grādu ieguvis pabeidzot Rīgas Tehnisko universitāti.

Karjera 

2015.gadā uzsāka darbu Latvijas Bankā Monetārās politikas pārvaldē padomnieka amatā, konsultējot bankas vadību ar izglītības politiku un cilvēkkapitāla attīstību saistītos jautājumos.

Autors pētniecības darbam - "Latvijas strukturālās reformas izglītībā un zinātnē"

2014. gada 23. martā gadskārtējā Latvijas Badmintona federācijas biedru sapulcē uz četriem gadiem ievēlēja jaunu biedrības valdi, kura par federācijas prezidentu apstiprināja Mareku Gruškevicu.
  
2006. gada 8. decembrī M. Gruškevics iecelts par Izglītības un zinātnes ministrijas valsts sekretāru.

1999. gada septembrī M. Gruškevics sāka strādāt Izglītības un zinātnes ministrijā par Finanšu un ekonomikas departamenta direktora pienākumu izpildītāju, Ekonomikas nodaļas vadītāja amatā. No 2000. gada septembra līdz 2006. gada septembrim vadīja ministrijas Politikas koordinācijas departamentu (Izglītības politikas departamenta direktors, direktora vietnieks).

Atsauces

Ārējās saites 
 Latvijas Republikas Izglītības un zinātnes ministrija
 http://www.rml.lv

1978. gadā dzimušie
Latvijas valsts sekretāri
Ogres Centrālā bibliotēka

Ogres Centrālā bibliotēka ir Ogres novada pašvaldības kultūras, izglītības un informācijas patstāvīga iestāde, kuras darbības mērķis ir iedzīvotāju bibliotekārā, bibliogrāfiskā un informacionālā apkalpošana. Bibliotēka ir pašvaldības budžeta iestāde. Tās saimnieciskā un finansiālā darbība pakļauta Ogres novada domei.

Vēsture 
Ogres centrālā bibliotēka dibināta 1928. gadā, kad Ogre iegūst pilsētas statusu. Bibliotēkas dibinātājs ir skolotājs Teodors Spuriņš. Pirmā Ogres bibliotēkas adrese ir Rīgas ielā 13. Sakumā bibliotēkas krājumu veido 1500 sējumi. Interesants fakts, ka bibliotēku no 1948. gada 21. decembra līdz 1949. gada 31. martam vadīja Gunārs Cilinskis.1949. gada 31. maijā tiek apvienotas Ogres pilsētas un apriņķa bibliotēkas - Ogres apriņķa bibliotēkā. 1950. gadā sakarā ar teritoriālo reformu, likvidējot apriņķus bibliotēku pārdēvē par Ogres rajona bibliotēku. 1979.gadā bibliotēka pārdēvēta par Ogres rajona centrālo bibliotēku. Rajonā pakļautība Ogres RCB stradā līdz 1992.gada maijam, tad to pārņēma Ogres pilsēta. Kopš 1992. gada bibliotēkas nosaukums ir Ogres Centrālā bibliotēka. 1995. gadā bibliotēka savā īpašumā iegūst mobilo bibliotēku — bibliobusu.

2010. gada statistika 

Apmeklējumu kopskaits ir 282 782, no tiem 35 000 — virtuālie apmeklējumi, un to skaits jūtami samazinājies (2009. gadā — 45 000).

Izsniegumu skaits ir 525 336 (2009. gadā — 552 873) vienības.

Bibliobuss 
1995. gadā Ogres centrālā bibliotēka savu bibliobusu ieguva Kultūras ministrijas izsludinātajā konkursā. Tolaik tā bija pirmā mobilā bibliotēka Latvijā. Bibliobuss apkalpo Ogres, Lielvārdes un Ķeguma novadu iedzīvotājus 4 maršrutos.Ogres pilsētas iedzīvotājus — 2 maršrutos. Katru mēnesi bibliobuss nobrauc aptuveni , apkalpojot 262 lasītājus (2010).

Atsauces

Ārējās saites 
 Ogres centrālā bibliotēka

Latvijas bibliotēkas
Celtnes un būves Ogrē
Skice

-Logo jeb logotips, arī firmas zīme, ir grafisks attēlojums, zīme vai simbols kas ļauj atšķirt viena uzņēmuma ražoto vai piedāvātos pakalpojumus no citiem konkurentiem . Tas ir uzņēmuma stila svarīgākais elements, kuram ir vislielākā nozīme uzņēmuma produkcijas vai pakalpojumu atpazīšanā

Skice, arī uzmetums, mets (no grieķu valodas σχέδιος - skedios, "veikts bez sagatavošanās", angļu: sketch, itāļu: schizzo), šī vārda nozīmes visplašākajā izpratnē, ir strauji izpildīts brīvrokas zīmējums, kas parasti nav paredzēts kā pabeigts darbs. Skice var kalpot vairākiem mērķiem: tā var attēlot kaut ko, ko mākslinieks redz, tā var piefiksēt kādu ideju, kā arī veicināt idejas tālāku attīstību vēlāk, arī tikt izmantota kā ātrs veids attēla, idejas vai gleznas pamata grafiskai attēlošanai. Skicēšana parasti sastāda noteiktu mākslas studiju daļu.

Termins "skice" visbiežāk tiek attiecināts uz grafisku darbu, kas izpildīts ar kādu no sausajiem līdzekļiem, piemēram, grafīta zīmuli, ogli vai pasteļkrītiņiem. To var lietot arī attiecībā uz zīmējumiem ar rakstāmspalvu un tinti, pildspalvu, ūdenskrāsām un eļļas krāsām. Pēdējie divi parasti tiek dēvēti par "ūdenskrāsu skicēm" un "eļļas skicēm". Skulptori savukārt mēdz veidot trīs dimensiju skices no māla vai plastilīna.

Skice ir vēl kas negatavs, kas apzīmēts tikai vispārīgās formās, līnijās, gaismēnās, krāsu laukumos. Tomēr skicei sevī jau jāsatur turpmākā darba kompozīcijas galvenie noteicēji elementi, ar ko tā atšķiras no studijas.

Kā glezniecībā, tā arī tēlniecībā skice kalpo kā kāda temata kompozīcijas pirmuzmetums, pēc kura vēlāk izveido nodomāto gatavo darbu.

Termins "skiču albums" jeb "skiču burtnīca" attiecināms uz tukšu lapu salikumu albuma vai burtnīcas veidā, kuru mākslinieks var izmantot, lai tajā zīmētu skices. Skiču albumi var būt gan ar iesietām, gan salīmētām lapām, kas dod iespēju tās nepieciešamības gadījumā no albuma izplēst.

Vairums vizuālo mākslinieku skicēšanu lielākā vai mazākā mērā izmanto kā ideju attēlošanas vai izstrādes veidu. Atsevišķu mākslinieku skices ir kļuvušas labi pazīstamas, pašas kļūstot par mākslas objektiem, kā, piemēram, Leonardo da Vinči un Edgara Degā skices, kas, līdz ar pabeigtām studijām, atrodamas šo mākslinieku skiču burtnīcās.

Literatūrā 
Vispārīgāka rakstura apcerējums, kas aptver galveno tēmu bez sīkākas detalizācijas; neliels beletristikas tēlojums ļoti savilktā dzejiskā izteiksmē. Skices jēdziens attiecināms gan uz literāru darbu, kas no īpaša stila viedokļa skaitās pabeigts, gan arī uz pirmuzmetumiem tālākai veidošanai. Pirmajā nozīmē skice kā iemīļots siluetiska raksturojuma žanrs Eiropā izplatījās kopš 19. gs. beigām impresionisma un simbolisma ietekmē.

Siluetiskas skices veidā savus dzejnieku portretus uzmetis R. de Gurmons (Le Livre des Masques), vācu teātra kritiķis H. Bārs savas recenzijas u.c.

Dzejiskā prozā par modernās skices meistaru uzskata P. Altenbergu. No latviešu rakstniekiem šai žanrā zīmīgākos paraugus devis A. Smilga (Silueti).

Priekšdarba nozīmē skice ietilpst sacerējumā kā detaļu vai sižeta uzmetums.

Atsauces 

Zīmējums
Grafika
Glezniecība
Tēlniecība
Literatūra
Lāčplēsis (eposs)

"Lāčplēsis" ir 1888. gada Andreja Pumpura poēma.

Vēsture 
A. Pumpurs sarakstīja savu apjomīgo poēmu laika posmā no 1872. līdz 1887. gadam. Eposs tika izdots 1888. gadā III Vispārīgo latviešu Dziedāšanas svētku laikā.
"Lāčplēsis" ir balstīts uz tautas teikām un radīts tautiskā romantisma periodā, kad aktualizējas nepieciešamība izveidot senatnē balstītu nacionālo ideoloģiju. Pumpura poēma sabiedrībā ir folklorizējusies, tā tiek uzskatīta par latviešu tautas nacionālo eposu. Tā centrā ir dievu izvēlētais varonis Lāčplēsis un viņa cīņa ar vācu krustnešiem, kuras beigās Lāčplēsis iet bojā. Folklorizējušies ir poēmas tēli Laimdota, Spīdala, Kangars, Melnais bruņinieks. Eposa manuskripts gāja bojā Pirmajā pasaules karā, tomēr vēlāk tika atrasti pirmizdevuma eksemplāri ar Pumpura sākotnējā varianta labojumiem, kuri 1947. gadā iestrādāti eposa atjaunotā teksta izdevumā.

Eposa sižets izmantots vairākkārt - gan Raiņa lugā "Uguns un nakts", Fallija lugā "Lāčplēsis", gan Aleksandra Rusteiķa kinofilmā "Lāčplēsis", Jāņa Mediņa operā "Uguns un nakts", Zigmara Liepiņa un Māras Zālītes rokoperā "Lāčplēsis" un citos darbos.

Tulkojumi 
Eposs "Lāčplēsis" tulkots vismaz 13 svešvalodās — igauņu, lietuviešu, krievu, poļu, japāņu, somu, čehu, holandiešu, dāņu, armēņu, angļu, altajiešu, spāņu valodā. 2007. gadā tulkots angļu valodā (Bearslayer). Šo tulkojumu veicis Artūrs Kroplijs (Arthur Cropley), bet izdevis Latvijas Universitātes Akadēmiskais apgāds. 2013. gadā izdots tulkojums armēņu valodā. Tulkojuma veikšanai Fēlikss Bahčinjans veltījis aptuveni piecpadsmit gadus, kopš 1998. gada, kad to pamudinājis darīt Māris Čaklais. Salīdzinoši ātrāk "Lāčplēsis" iztulkots krievu valodā. Vladimirs Deržavins to esot veicis pusotra mēneša laikā, sākot ar 1941. gada marta vidu. Deržavina, kā tulkotājs to raksturo, burtiskais tulkojums līdz 1988. gadam izdots sešas reizes, bet 1983. gadā izdots jauns atdzejojums krievu valodā. To veica Ludmila Kopilova. Vladimira Deržavina 1948. gada tulkojums izmantots kā pamats, lai eposu "Lāčplēsis" tulkotu citās valodās, piemēram, šādi tas tulkots japāņu valodā. Japāņu valodā tulkojis Ipei (citviet Ipejs, arī Ipeki) Fukuro. "Krievu tulkojumu viņam iedevis padomju vēstnieks Japānā." Informācija par izdevumiem japāņu valodā nav pilnīga. Atbilstoši žurnālā Karogs publicētajai informācijai "Lāčplēsis" izdots vismaz deviņas reizes no 1954. gada, kad izdots pirmais "Lāčplēša" tulkojums japāņu valodā, līdz 1967. gadam, kad iznācis devītais izdevums. Kopējais metiens esot 200 000 eksemplāri, un viss strauji izpārdots. Andreja Pumpura Lielvārdes muzejs apzinājis vērtīgu 1956. gadā izdotu izdevumu, kura metiens esot bijis 200 eksemplāri. 2017. gadā izdots tulkojums spāņu valodā, to tulkojis Latvijā dzīvojošais spāņu literāts Migels Anhels Peress Sančess.

Literatūra 
 Ojārs Lāms. Lāčplēša zvaigznājs. Rīga: Zinātne, 2008.
 Lāčplēša ceļš pasaulē. Sast. Ausma Cimdiņa un Ojārs Lāms. Rīga: Zinātne, 2010.

Skatīt arī 
 Latviešu mitoloģija

Atsauces

Ārējās saites 

 Eposa teksts
 librivox audioieraksts

Eposi
Ledus dziļurbums

Ledus dziļurbums ir glacioloģijas izpētes metode, ar kuras palīdzību tiek iegūti ledus vairoga hronoloģiski paraugi. Parasti šādi dziļurbumi tiek veikti polārajos apvidos (Grenlandē un Antarktīdā), bet šādu izpētes metodi pielieto arī augstkalnu ledāju izpētē.

Tā kā gan polārie, gan kalnu ledāji veidojas gadu gaitā, pakāpeniski uzkrājoties sniega kārtam, zemākie (dziļākie) ledus paraugi ir vecāki par augšējiem, un šādu ledus paraugu izpēte sniedz sistemātiskus datus par klimatu. Šādu materiālu izpēte ļauj iegūt datus kā par vietējo (parauga iegūšanas vietas) temperatūru un nokrišņu izmaiņām gadu gaitā, tā arī analizēt vispārējas klimatiskas un ģeoloģiskas parādības pasaulē.

Šādos ledus dziļurbumu paraugos ir dažādi iekļāvumi, kā vēja atnesti putekļi, pelni, atmosfēras gaisa burbuļi un radioaktīvas substances, kas ļauj hronoloģiski noteikt nokrišņu daudzumu, temperatūru, vulkānisko un Saules aktivitāti, gāzu sastāvu atmosfērā.

Ar ledus paraugiem izpētāmā perioda garums atkarīgs no urbuma dziļuma un var variēties no dažiem gadiem līdz pat 800 000 gadu senai pagātnei, kā EPICA projektā. Laika izšķirtspēja (īsākais periods, ko iespējams precīzi nošķirt paraugā) atkarīgs no ikgadējā nokrišņu daudzuma un samazinās lielākā dziļumā, augšējiem slāņiem saspiežot zemākos.

Urbšana 

Ledus paraugi tie iegūti, ieurbjoties ledus slānī ar dobu urbi. Iegūto paraugu garums ir atkarīgs no urbšanas cilindra garuma, kas parasti ir  un ap  diametrā. Paraugu iegūšana no liela dziļuma ir ilgstošs process, jo cikliski jāatkārto urbja un cilindra nolaišana urbumā, parauga izgriešana un visa kompleksa izcelšana virspusē, tā iztukšošana un sagatavošana nākamajam ciklam. Dziļākie ledus urbumi Grenlandē un Antarktīda pārsniedz  dziļumu.

Atšķirība no ģeoloģiskajiem dziļurbumiem Zemes garozā, ledus urbšanā jāpārvar ledus deformācija, kas rodas spiediena rezultātā jau no  dziļuma. Spiediena kompensēšanai urbumu piepilda ar šķidrumu. Šķidrumam vienlaicīgi jānodrošina attiecīgu blīvumu, zemu viskozitāti, izturību pret sasalšanu, kā arī darba drošības (toksiskuma un ugunsdrošības) un vides tīrības prasības. Vienlaicīgi šāds šķīdums nedrīkst ietekmēt iegūtā parauga kvalitāti un neprognozējami iespaidot pētījumu rezultātus. Dažādos projektos ir lietoti butilacetāts un petroleja, kas papildināti ar dažādām vielām blīvuma paaugstināšanai.

Paraugu izpēte un uzglabāšana 

Urbšanas procesā iegūtie paraugi tiek pasargāti no piesārņojumiem un citiem vides faktoriem. Paraugi pēc attīrīšanas no urbšanas šķīduma tiek iepakoti plastmasas maisos un uzglabāti zemā temperatūrā, kas parasti ievērojami neatšķiras no temperatūras parauga iegūšanas vietā. Antarktīda un Grenlandē paraugu apstrāde, uzglabāšana un izpēte parasti notiek laboratorijās, kas iekārtotas ledus slānī dziļumā, kur nav ārējās vides ietekmētas temperatūras izmaiņas.

Paraugiem, kas iegūti no liela dziļuma, nepieciešama speciāla aklimatizēšanas metodika, jo spiediena izmaiņas rezultātā tie kļūst ļoti trausli. Šāda paraugu aklimatizēšana (relaksēšana) var ilgt vairākus mēnešus.

Atsauces 

Glacioloģija
Loits

Loits ir Igaunijas melnā metāla grupa.

Vēsture 

Loits tika dibināta 1996. gadā Tallinā, Igaunijā. Grupas muzicēšanas stils ir tuvs melnajam metālam, bet bieži tiek izmantoti arī klasiskā smagā roka elementi.

Loits daiļradē liela nozīme ir dziesmu tekstiem. To galvenā tēma ir patriotisms un Igaunijas vēsture, galvenokārt 2.pasaules kara laikā. Vairāki albumi veltīti igauņu bruņotajiem formējumiem vācu armijā.
Grupai nereti pārmesta neonacisma propaganda, bet Loits vairākas reizes ir paziņojusi, ka tai nav nekādas saistības ar šo ideoloģiju.
Visas dziesmas tiek izpildītas igauņu valodā.
Līdz šim grupa izdevusi trīs pilna garuma albumus un vairākus EP.

Diskogrāfija 

 Toelised Kuningad Promo 	Demo 	1999 	 
 Toelised Kuningad / Rehearsal Demo 	2000 	 
 Ei Kahetse Midagi 	Pilna garuma	2001 	
 Legion Estland 	EP 	2002 	
 Raiugem Ruunideks 	EP 	2003 	 
 Reval 15.02.2003 	VHS 	2003 	 
 Promo 2004 	Izlase 	 2004 	 
 Meeste Muusika 	EP 	2004 	 
 Vere Kutse Kohustab 	Pilna garuma 	2004 	
 Vere Kutse 	 DVD 	2006 	 
 Mustad Laulud 	EP 	2007 	 
 Leegion laval 12.01.07 	DVD 	2007 	 
 Must Album Pilna garuma 2007
 Raiugem ruunideks EP      2013
 Tulisilma Sund    EP      2016

Ārējās saites 
 Loits metāla enciklopēdijā 
 Grupas sadaļa Igaunijas metāla mūzikas lapā  

1990. gadu mūzikas grupas
2000. gadu mūzikas grupas
Igaunijas melnā metāla grupas
Igaunijas smagā metāla grupas
Igaunijas rokgrupas
Sarma Sedleniece

Sarma Sedleniece (dzimusi  Rīgā) ir Latvijas šaha meistare, kas uzvarēja Latvijas sieviešu šaha čempionātā 1968. gadā.

Šahistes karjera 
Šahu sākusi spēlēt 13 gadu vecumā un jau pēc diviem gadiem uzvarējusi Latvijas jauniešu šaha čempionātā, kurā pēc tam vēl uzvarēja trīs gadus pēc kārtas (1955 - 1957). Arī Rīgas sieviešu šaha čempionātā tika uzvarēts četras reizes (1959, 1960, 1969 un 1970).
1968. gada Latvijas sieviešu šaha čempionātā Sarma Sedleniece kopā ar Ilgu Kļaviņu dalīja pirmo vietu, taču uzvarēja savu pretinieci papildmačā par čempiones nosaukumu. Pēc tam Sarma Sedleniece vēl divas reizes ieņēma vietu uz goda pjedestāla - 1971. gadā tika iegūta otrā vieta, bet 1972. gadā viņa ierindojās trešajā vietā.
1971. gadā "Daugavas" komandas sastāvā Sarma Sedleniece piedalījās PSRS komandu čempionātā.
Sarma Sedleniece ir arī pirmā Latvijas sieviešu korespondencšaha čempione (1969-1970).
Sarma Sedleniece ir pazīstama kā ilggadēja turnīru cīnītāja. Pēdējo reizi Latvijas sieviešu šaha čempionāta finālā viņa piedalījās 2003. gadā, bet 2011. gadā piedalījās starptautiskā meistara A.Vītoliņa piemiņas turnīrā Carnikavā.

Nozīmīgākās sacensības 
 1954. gads, 1. vieta Latvijas jauniešu šaha čempionātā.
 1955. gads, 1. vieta Latvijas jauniešu šaha čempionātā.
 1956. gads, 1. vieta Latvijas jauniešu šaha čempionātā.
 1957. gads, 1. vieta Latvijas jauniešu šaha čempionātā.
 1959. gads, 1. vieta Rīgas sieviešu šaha čempionātā.
 1960. gads, 1. vieta Rīgas sieviešu šaha čempionātā.
 1968. gads, 1. vieta Latvijas sieviešu šaha čempionātā.
 1969. gads, 1. vieta Rīgas sieviešu šaha čempionātā.
 1969.-1970. gads, 1. vieta 1. Latvijas sieviešu korespondencšaha čempionātā.
 1970. gads, 1. vieta Rīgas sieviešu šaha čempionātā.
 1971. gads, 2. vieta Latvijas studentu šaha čempionātā.
 1972. gads, 3. vieta Latvijas sieviešu šaha čempionātā.

Atsauces

Ārējās saites 
  šahista profils vietnē 365chess.com
  šahista profils vietnē olimpbase.org
 Žuravļevs, N.; Dulbergs, I.; Kuzmičovs, G. (1980), Latvijas šahistu jaunrade, Rīga, Avots., 106. - 107. lpp.

1939. gadā dzimušie
Latvijas šahisti
PSRS šahisti
Rīgā dzimušie
1595. gads Latvijā

Šajā lapā ir apkopoti 1595. gada notikumi pašreizējās Latvijas teritorijā, kuras Kurzemes un Zemgales novadi atradās Kurzemes hercogistes sastāvā, bet Vidzemes un Latgales novadi Pārdaugavas hercogistes sastāvā (Žečpospoļitas province). Kurzemes ziemeļdaļā atradās Piltenes apgabals, bet dienviddaļā Grobiņas apgabals, kuri nebija pakļauti Kurzemes hercogistei.

Notikumi Latvijas teritorijā

Nezināms laiks vai visa gada laikā 
 Livonijas lielhercogs skaitījās Polijas karalis un Lietuvas lielkņazs Sigismunds III Vāsa.

 Vilhelms Ketlers atgriezās no studijām Rostokas universitātē un Kurzemes hercogisti saskaņā ar testamentu sāka kopā pārvaldīt abi Gotharda Ketlera dēli Frīdrihs un Vilhelms.

 Žagarē uz Kurzemes-Lietuvas robežas tika izveidots muitas punkts.

 No Kurzemes hercogistes uz Krakovu tika deleģēts sūtnis Jēkabs fon Šverins.

 Nodegušā Doma baznīcas gotiskā torņa vietā tika uzcelts jauns baznīcas tornis. Tas tika veidots renesanses formās ar kupolu un galeriju, virs kuras pacēlās slaida piramidāla smaile. Torņa smailes galā tika nostiprināta bumba virs kuras atradās zelta gailis. Tornis bija 140 metrus augsts — tobrīd pats augstākais Rīgā. 

 Pēc Johana Klopmaņa rīkojuma tika uzcelta Lielvircavas luterāņu baznīca, vecākā mūra baznīca Jelgavas novadā.

 Pirmo reizi vēstures avotos tika minētas apdzīvotas vietas - Taurupe un Zante, kā arī Anniņmuža.

 Ar Polijas karaļa atļauju Ketleru dzimta Embūtes īpašumu pārdeva Emmeriham fon Mirbaham.

 Polijas karalis pie Istras (Franapoles) ezera izlēņoja zemi D. Živultam, kurš, savukārt, tur izveidoja Živultoščiznas muižu (tagad Franapole, Zvirgzdenes pagasts). 

 Mollīna tipogrāfija Rīgā izdeva 4 jaunas grāmatas.

Maijs 
 23. maijs — Jelgavā tika izdots dokuments "Brüderlicher Vertrag der Herzöge Friedrich und Wilhelm", kas atrunāja galma (pārvaldes) dalīšanu un skāra arī Kurzemes hercogistes teritorijas dalīšanas juridisko piekritību.

Kultūra 
 Rīgā dzīvojošais dzejnieks Bazīlijs Plīnijs publicēja savu nozīmīgāko darbu - poēmu "Cildenās Rīgas, Livonijas metropoles slavinājums". Poēma tika sarakstīta latīņu valodā un izdota Leipcigā.

Zinātne 
 Izcilais viduslaiku kartogrāfs Gerarduss Merkators savā atlantā publicēja tā laika precīzāko Latvijas teritorijas karti.

Dzimuši 
 9. jūnijs — Vladislavs IV Vāsa, Polijas karalis un Lietuvas lielkņazs, kā arī Livonijas hercogs (miris 1648.)
 10. oktobris — Kristians von Korfs, Priekules mantinieks.

Miruši 
 Georgs fon Eferns, burggrāfa Vilhelma fon Eferna dēls. Georgam veltītā kapu plāksne ir izcilākais agrīnā ziemeļu manierisma mākslas darbs Latvijā. (dzimis 1577.)

Attēlu galerija 

Latvija
 
Notikumi Latvijā pēc gada
Džeimijs Fokss

Ēriks Marlons Bišops (; dzimis ), pazīstams kā Džeimijs Fokss (Jamie Foxx), ir amerikāņu aktieris, dziedātājs, dziesmu autors, komiķis un radio raidījumu vadītājs.

Plašāku atpazīstamību viņš ieguva pēc Reja Čārlza lomas 2004. gada biogrāfiskajā filmā "Rejs" (Ray), par ko viņš saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu, BAFTA kino balvu, Zelta globusa balvu un Ekrāna aktieru ģildes balvu kā labākais aktieris. Tajā pašā gadā viņu arī nominēja Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā" par lomu kriminālfilmā "Līdzzinātājs".

Vēl atveidojis seržantu Saiksu filmā "Podpauris" (2005), ierakstu kompānijas vadītāju Kērtisu Teiloru jaunāko filmā "Sapņu meitenes" (2006), detektīvu Rikardo Tubsu televīzijas seriāla Maiami Vice 2006. gada adaptācijā, titullomu filmā "Atsvabinātais Džango" (2012), superļaundari Elektro filmā "Apbrīnojamais Zirnekļcilvēks 2" (2014), Villu Staksu filmā "Enija" (2014), gangsteri Batu / Leonu Džefersonu III filmā "Zaļknābis pie stūres" (2017) un Valteru Makmiljanu filmā Just Mercy (2019), par ko viņš saņēma Ekrāna aktieru ģildes balvu. 1991. gadā Fokss pievienojās aktieriem skeču komēdijas šovā In Living Color, kurā darbojās līdz pat šova beigām 1994. gadā. Pēc šiem panākumiem viņš izveidoja savu televīzijas šovu The Jamie Foxx Show (1996—2001).

Fokss kā mūziķis ir saņēmis Grammy balvu, un izdevis četrus albumus. 2007. gadā Džeimijs Fokss ieguva savu zvaigzni Holivudas Slavas alejā.

Ārējās saites 

 

1967. gadā dzimušie
Teksasā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
ASV komiķi
Kinoakadēmijas balvas ieguvēji aktieri
Grammy balvas ieguvēji
Edijs Īgans

Edvards "Edijs" Patriks Frānsiss Īgans (;  — ) bija amerikāņu sportists.

Viņš ir viens no diviem sportistiem, kas izcīnījuši zelta medaļu gan vasaras, gan ziemas olimpiskajās spēlēs. 1920. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš piedalījās boksa sacensībās, kur izcīnīja zelta medaļu light-heavyweight svara kategorijā. Piedalījās arī 1924. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, kur zaudēja pirmajā kārtā.

Vēlāk startēja arī ziemas olimpiskajās spēlēs. 1932. gadā E. Īgans piedalījās bobsleja sacensībās Billija Fiskes vadītajā četriniekā. Šajās sacensībās tika gūta uzvara. Viņš ir pašlaik (pēc 2010. gada Vankūveras olimpiskajām spēlēm) vienīgais sportists, kas ir izcīnījis zelta medaļu gan vasaras, gan ziemas olimpiskajās spēlēs dažādos sporta veidos (zviedrs Jiliss Grefstrems (Gillis Grafström) izcīnīja zelta medaļu vienīgi daiļslidošanā, kas sākotnēji bija iekļauta vasaras olimpisko spēļu programmā, pēc tam — ziemas olimpisko spēļu programmā).

Atsauces

Ārējās saites 

1897. gadā dzimušie
Kolorādo dzimušie
1967. gadā mirušie
ASV bokseri
ASV bobslejisti
1920. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1924. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Bobslejisti 1932. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
ASV olimpiskie zelta medaļnieki
Olimpiskie zelta medaļnieki bobslejā
Olimpiskie zelta medaļnieki boksā
Klāra Hjūza

Klāra Hjūza (; dzimusi ) ir kanādiešu sportiste — šosejas riteņbraucēja un ātrslidotāja. Viņa ir viena no nedaudzajiem sportistiem, kas izcīnījuši medaļu gan vasaras, gan ziemas olimpiskajās spēlēs.

1996. gada vasaras olimpiskajās spēlēs izcīnīja bronzas medaļu grupas braucienā un individuālajā braucienā. Piedalījusies arī . un . Tāpat šosejas riteņbraukšanā izcīnījusi sudraba medaļu 1995. gada Pasaules čempionāta individuālajā braucienā.

Tāpat ir piedalījusies vairākās ziemas olimpiskajās spēlēs ātrslidošanas sacensībās. 2002. gadā viņa izcīnīja bronzas medaļu 5000 m distancē. 2006. gadā kanādiete kļuva par čempioni 5000 m distancē un izcīnīja sudrabu komandas stafetē. 2010. gadā K. Hjūza bija Kanādas karognesēja atklāšanas ceremonijā un bronzas medaļas ieguvēja 5000 m distancē.

Ārējās saites 

 

 Speed Skating Canada
 SkateResults

1972. gadā dzimušie
Kanādas riteņbraucēji
Kanādas ātrslidotāji
1996. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Ātrslidotāji 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Vinipegā dzimušie
Olimpiskie sudraba medaļnieki ātrslidošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki ātrslidošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki riteņbraukšanā
Kriss Hojs

Kristofers Endrū "Kriss" Hojs (; dzimis ) ir bijušais skotu treka riteņbraucējs, kas Apvienoto Karalisti pārstāvēja Olimpiskajās spēlēs un Pasaules čempionātos, savukārt Nāciju Sadraudzības spēlēs bija Skotijas pārstāvis.

Viņš ir piedalījies četrās Olimpiskajās spēlēs Olimpiskajās spēlēs (, , , ). 2000. gadā Sidnejā viņš izcīnīja sudraba medaļu komandu sprintā, 2004. gadā Atēnās — zeltu 1 km ar atsevišķu startu. 2008. gadā Pekinā K. Hojs izcīnīja uzvaru sprintā, komandu sprintā un keirinā, savukārt 2012. gadā Londonā izcīnīja zeltu komandu sprintā un keirinā. Ar trim izcīnītām zelta medaļām viņš bija veiksmīgākais Skotijas pārstāvis Pekinas Olimpiskajās spēlēs. Ar izcīnītām septiņām olimpiskajām medaļām viņš ir visu laiku medaļām bagātākais britu sportists. Kā galveno rādītāju ņemot zelta medaļu skaitu, nevis kopējo izcīnīto medaļu skaits viņš ir arī medaļām bagātākais riteņbraucējs Olimpiskajās spēlēs. Guvis panākumus arī pasaules čempionātā, kur izcīnījis vairākas zelta medaļas. Viņš ir pirmais sportists, kas Pasaules čempionātā uzvar visās četrās sprinta distancēs.

2013. gada aprīlī paziņojas par karjeras beigām.

Atsauces

Ārējās saites 

 

 

1976. gadā dzimušie
Skotijā dzimušie
Lielbritānijas riteņbraucēji
2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskie zelta medaļnieki riteņbraukšanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki riteņbraukšanā
Guanduna

Guandunas province () ir viena no Ķīnas 22 provincēm. Province atrodas Ķīnas dienvidos un robežojas ar trijām citām provincēm — Fudzjaņu, Dzjansji un Hunaņu —, vienu autonomo reģionu — Guansji Džuanu autonomo regionu — un diviem speciāliem administratīvajiem rajoniem — Honkongu un Makao. Provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Guandžou. 2010. gadā Guandunas provincē dzīvoja 104 miljoni iedzīvotāju, no kuriem 99% ir haņi.

Ārējās saites 

Ķīnas provinces
Flandrija

Flandrija (, ) ir vēsturisks reģions mūsdienu Beļģijas ziemeļu daļā, kā arī Francijas un Nīderlandes teritorijā. Beļģijas teritorijā esošā Flandrijas reģiona platība ir  km2. Tā lielākās pilsētas ir Antverpene, Gente, Brige, Lēvena. Administratīvi Flandrija tiek iedalīta piecās provincēs.

Ārējās saites

Beļģijas administratīvais iedalījums
Rīgas vietniecība

Rīgas vietniecība (, , ) bija autonoma administratīva vienība Krievijas Impērijas sastāvā (1783–1796), kurā ietilpa Latvijas Vidzemes kultūrvēsturiskais novads un Igaunijas dienvidi. Civilās pārvaldes augstākā vara bija Rīgas ģenerālgubernatoram jeb vietvaldim (Statthalter von Riga, правитель Рижского наместничества).

Vēsture 
Krievijas ķeizariene Katrīna II 1783. gada 3. jūlijā izdeva rīkojumu, ar kuru Rīgas guberņa tika likvidēta un tās vietā izveidota Rīgas vietniecība. 
To pārvaldīja ķeizarienes iecelts ģenerālgubernators, kura uzdevums bija augstākā uzraudzība pār guberņu un tiesības komandēt tajā izveidoto karaspēku. Līdz 1786. gadam kā padomdevēja organizācija vēl darbojās landrātu kolēģija. Pēc 1787. gada Rīgas rātes vietā bija vēlēts Rīgas pilsētas galva un pilsētas Dome. Lielās ģildes vietā tika izveidotas trīs tirgotāju ģildes. Katrā apriņķī tika izveidota zemes tiesa, kurā no pieciem piesēdētājiem divi bija zemnieki. 
1795. gadā par Rīgas vietniecības pārvaldnieku kļuva ģenerālis Kazimirs fon Meijendorfs.
Pēc Katrīnas II nāves viņas dēls Pāvils I 1796. gada 28. novembrī parakstīja rīkojumu, ar kuru Rīgas vietniecības teritorijā tika izveidota Vidzemes guberņa.

Administratīvais iedalījums 

 Rīgas apriņķis (Rigische Kreis; Рижский уезд) – pilsētas Rīga, Daugavgrīva un Sloka, 25 draudžu novadi,
 Cēsu apriņķis (Wendensche Kreis; Венденский уезд) – pilsēta Cēsis, 16 draudžu novadi,
 Valmieras apriņķis (Wolmarsche Kreis; Вольмарский уезд) – pilsētas Valmiera, Limbaži, 13 draudžu novadi,
 Valkas apriņķis (Walksche Kreis; Валкский уезд) – pilsēta Valka, 11 draudžu novadi, 
 Veravas apriņķis (Werrosche Kreis; Верроский уезд) – pilsēta Verava, 8 draudžu novadi, 
 Tērbatas apriņķis (Dörptsche Kreis; Юрьевский (Дерптский) уезд) – pilsēta Tērbata, 14 draudžu novadi,
 Vīlandes apriņķis (Fellinsche Kreis; Феллинский уезд) – pilsēta Vīlande, 8 draudžu novadi, 
 Pērnavas apriņķis (Pernausche Kreis; Перновский уезд) – pilsēta Pērnava, 13 draudžu novadi, 
 Ārensburgas apriņķis (Arenburgische Kreis; Эзельский (Аренсбургский) уезд) – pilsēta Ārensburga, 16 draudžu novadi.

Pārvalde

Rīgas ģenerālgubernatori  

 1762–1791 Džordžs Brauns (George Browne) 
 1792–1798 Nikolajs Repņins (:ru:Николай Васильевич Репнин), vienlaikus arī Igaunijas gubernators un Rīgas ģenerālgubernators

Rīgas gubernatori 

(правители Рижского наместничества)
 1783 Nikolajs Naumovs 
 1783–1790 Aleksandrs Beklešovs (:ru:Беклешов, Александр Андреевич, 1745–1808), 
 1790–1792 Johans fon Reks (Johann von Reck :ru:Рек, Иван Григорьевич), 
 1792–1795 Pēteris fon der Pālens (Peter Ludwig von der Pahlen, 1745–1826) 
 1795–1797 Kazimirs fon Meijendorfs (Gerhard Konrad Kasimir von Meyendorff, 1749–1813)

Atsauces

Literatūra 
 Wilhelm Christian Friebe (1794: Physisch: ökonomisch, und statistische Bermerkungen von Lief- und Ehstland: oder von den beiden Statthalterschaften Riga und Reval. Erste Abteilung: Die Rigische Statthalterschaft, Riga: bey Johann Friedrich Hartknoch, Google books:

 
Vidzemes vēsture
Latvijas vēsture
Igaunijas vēsture
Livonija
Saule, Pērkons, Daugava

"Saule, Pērkons, Daugava" ir latviešu kora dziesma jauktajam korim ar pavadījumu. Dziesmas vārdi ir daļa no Raiņa poēmas "Daugava" (1916). Pavadījumu sacerējis komponists Mārtiņš Brauns kā mūziku lugas iestudējumam Valmieras teātrī 1988. gadā (režisors Valentīns Maculēvičs). Dziesma vairākkārt iekļauta Vispārējo latviešu dziesmu un deju svētku programmā.

Dziesmai ir divas versijas — Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētku versija, kurā tiek izpildīti visi panti, un Brauna veidotā Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju versija, kurā 5. pants netiek izpildīts.

2014. gadā ar Brauna atļauju dziesmai tika radīta versija katalāņu valodā Ara és l'hora (), kas tikusi oficiāli atzīta par Katalonijas neatkarības kustības himnu. Šai dziesmas versijai ir katalāņu dzejnieka Mikela Marti i Pola (Miquel Martí i Pol) vārdi.

2018. gadā "Saule, Pērkons, Daugava" ieguva pirmo vietu Radio SWH organizētajā LVtop100 aptaujā.

Dziesmas vārdi

Atsauces

Ārējās saites 
 XXIV Dziesmu svētku kopkora izpildījumā (2008)
 XXV Dziesmu svētku kopkora izpildījumā (2013)
 XXVI Dziesmu svētku kopkora izpildījumā (2018)

Mārtiņa Brauna dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Mārtiņš Sirmais

Mārtiņš Sirmais (dzimis ) ir latviešu orientierists. Viņš ir divkārtējs Eiropas čempionāta sudraba medaļas ieguvējs.

Karjera 
M. Sirmais uzaudzis un sācis trenēties orientēšanās sportā Madonā, šobrīd dzīvo Rīgā. Latvijā pārstāv klubu Meridiāns OK/CPSS, bet starptautiskajās sacensībās Somijas komandu Turun Metsänkävjät.

Lielākie sasniegumi M. Sirmajam izdevušies starptautiskajās sacensībās, kas notikušas Baltijas valstīs. Izcīnījis divas sudraba medaļas Eiropas čempionātā vidējā distancē — 2006. gadā Otepē (tikai 7 sekundes zaudēja uzvarētājam Tjerī Žoržu no Francijas) un 2008. gadā Ventspilī. 2009. gada Pasaules čempionātā Miškolcā, Ungārijā, izcīnīja 4. vietu Latvijas stafetes komandas sastāvā, kas ir viņa augstākais sasniegums Pasaules čempionātos. Individuāli labākā ir 5. vieta sprintā 2007. gadā Kijevā, Ukrainā. Augstāko vietu Pasaules kausa kopvērtējumā (13.) izcīnījis 2007. gada sezonā, savukārt augstākajā vietā pasaules rangā (6.) bijis 2008. gadā.

Desmit reizes svinējis uzvaru prestižākajās daudzdienu sacensībās Baltijā — "Kāpas" trīsdienās (2004—2016).

Ārējās saites 
 
 
 World Ranking profils 
 WorldofO profils 

1982. gadā dzimušie
Latvijas orientieristi
Madonas novadā dzimušie
Vladimirs Kovaļevskis

Vladimirs Kovaļevskis (, dzimis  Vārkavas pagastā, miris  Maskavā) bija Latvijas krievu izcelsmes biologs, bioloģijas doktors, Pēterburgas Zinātņu akadēmijas akadēmiķis, evolucionārās paleontoloģijas pamatlicējs.

Dzīvesgājums 
Dzimis Vārkavas pagastā (kas tolaik ietilpa Vitebskas guberņas Daugavpils apriņķa sastāvā) nelielās Šustjankas muižas rentnieka Onufrija Kovaļevska ģimenē. Pamatizglītību guvis mājās. Studējis Pēterburgas universitātē tieslietas, 1868. gadā apprecējās un kopā ar sievu devās uz Vāciju studēt dabaszinātnes. 1872. gadā Jēnas universitātē aizstāvējis Dr.Phil. disertāciju par zirgu paleontoloģiju (nagaiņu vēsturisko attīstību), 1875. gadā Pēterburgas universitātē ieguvis mineraloģijas un ģeoloģijas maģistra grādu.

Kopš 1881. gada ģeoloģijas fakultātes docents Maskavas universitātē. Daudz tulkojis un par saviem līdzekļiem izdevis zinātnisko literatūru – vairāk nekā 60 grāmatas par dabas zinātņu jautājumiem.

Vladimira sieva Sofija Kovaļevska bija izcila matemātiķe, pirmā profesore sieviete Krievijā. 1878. gadā piedzima meita Sofija. Miris, izdarot pašnāvību (šķiršanās no sievas, bankrots), 1883. gada 28. aprīlī, apbedīts Maskavā.

Zināmākie darbi 
 "Über das Anchitherium aurelianese Cuv. und die paläontologische Geschichte des Pferdes" (1872) - zinātņu doktora disertācija par zirgu paleontoloģiju Jēnas universitātē
 "On the Osteology of the Hyopotamidae." Proceedings of the Royal Society of London; Philosophical Transactions of the Royal Society. 163:19–94 (1873)
 "Sur l`Anchitherium aurelianense Cuv. et sur l`histoire paleontologique des chevaux", «Memoires de l`Academie des sciencer de St-Petersbourg», VII serie, v. XX, № 5 (1873)
 "Несколько слов о границах между юрской и меловой формациями и о той роли, которую могут играть юрские отложения России в решении этого вопроса." Изв.Имп.Общества ЛЕАЭ, т. XIV.М., 1874.75 с. (1874)
 "Остеология двух ископаемых видов из группы копытных — Entelodon и Gelocus Aimardi" (1875)
 "Osteologie des Genus Entelodon Aym" Palaeontographica, Band 22 (7), p. 415 - 450 (1876)
 "Monographie der Gattung Anthracotherium Cuv. und Versuch einer natürlichen Classification der fossilen Huftiere" (1876) - monogrāfija par fosilo nagaiņu klasifikāciju
 "The complete works of Vladimir Kovalevsky". (edited by Stephen Jay Gould) New York: Arno Press, 1980. 478 p.

Latvijas krievi
Latvijas cilvēki
Biologi
Pašnāvnieki
Vārkavas novadā dzimušie
Ruperts Bindenšū

Ruperts Bindenšū (; dzimis , miris ) bija viens no ievērojamākajiem Rīgas baroka arhitektiem un spoža personība Rīgas mākslas dzīvē. Plašāk pazīstams kā Rīgas Sv. Pētera baznīcas torņa projekta autors.

Dzīves gājums 
Par Bindenšū dzīvi ir saglabājies maz ziņu. Dzimis 1645. gadā Strasbūrā namdara Baltazara Bindenšū ģimenē. Pie tēva arī sācis aroda apguvi. Pēc dažām ziņām, varētu būt izglītojies arī Dienvidvācijā. Rīgā ieradies 1671. gadā no Tallinas, kur piedalījies Svētā Olafa baznīcas torņa celtniecībā. Šeit kļuvis par pilsētas galvenā būvmeistara Jakoba Jostena palīgu.

1675. gadā kļuvis par pilsētas galveno būvmeistaru un mākslas meistaru. Galvenokārt strādājis Rīgā un tās apkārtnē. Aktīvi iesaistījies Rīgas pilsētas atjaunošanā pēc 1677. gada lielā ugunsgrēka. Bindenšū piederēja ļoti plaša un vispusīga grāmatu kolekcija, kas liecināja par viņa plašo redzesloku un interesēm. 1698. gadā slimības dēļ bija spiests atstāt savu amatu un vēlāk tajā pašā gadā mira.

Profesionālā darbība 
1678. gadā Bindenšū remontējis Doma baznīcas torni. Auglīgākais periods meistara radošajā darbībā bija 17. gs. 80.-90. gadi. 1680. gadā meistars bija uzbūvējis barokālu torni ar galeriju Sv. Jāņa baznīcai, trīs gadus vēlāk veica iekštelpu atjaunošanu. 1681. gadā viņš Sv. Pētera baznīcā iebūvēja ērģeļu un altārdaļas luktas (balkonus). Vēlāk tapa arī nozīmīgākie Bindenšū darbi — Johana fon Reiterna nama projekts (1685), Rīgas Sv. Pētera baznīcas torņa (1688-1690) un fasādes (1692) renovācija, Rīgas Jēzus Evaņģēliski luteriskā baznīca (1688) no koka Rīgas Sv. Jāņa priekšpilsētā, Dannenšterna nams (pabeigts 1696), nams Mazajā Grēcinieku ielā 3 (no 1683), Lielās Ģildes fasādes pārbūve (ap 1692). Ārpus Rīgas atzīmējama Limbažu baznīcas (1679-1681) un Matīšu baznīcas (1686-1687) celtniecība pēc meistara skices.

Visi nozīmīgie privātie pasūtījumi Bindenšū karjerā bijuši saistīti ar pilsētas patriciātu. Paralēli ikdienas praktiskajiem uzdevumiem Bindenšū veiksmīgi sadarbojās ar Reiterniem, Dannenšternu un citiem Rīgas dižciltīgajiem — tas faktiski norādīja uz viņa neoficiālo "elites arhitekta" statusu.

Klasiskais lielais orderis ir Bindenšū svarīgākais novatoriskais jaunievedums Rīgas arhitektūrā. Līdz ar tā ieviešanu Rīgā var runāt par attīstītā baroka arhitektūru — tās klasicizējošajā variantā. Kopumā raksturīgs dažādu orderu izmantojums: baznīcu celtniecībā ārpus Rīgas dominē doriskais, Rīgā sastopamas dažādu orderu kombinācijas, vēlākajos gados dodot priekšroku korintiskajam.

20. gadsimta 60.gados, kad tika atjaunots Rīgas Sv. Pētera baznīcas tornis, par pamatu tika ņemts Bindenšū 17.gs. beigās izstrādātais projekts.

Ārējās saites 
 Ruperts Bindenšū Latvijas mākslas vēsturē

1645. gadā dzimušie
1698. gadā mirušie
Vācbaltieši
Baroka arhitekti
Latvijas arhitekti
Kannadu valoda

Kannadu valoda (ಕನ್ನಡ, izrunā: ) ir dravīdu saimes valoda un oficiālā valoda Indijas štatā Karnātakā. Kannadu valodā runā arī citos Indijas štatos. Aptuveni 38 miljoni cilvēkiem kannadu valodā ir dzimtā valoda, bet kopējais valodas pratēju skaits tiek lēsts ap 51 miljonu. 2008. gadā Indijas valdība piešķīra kannadu valodai klasiskās valodas statusu.

Kannadu valoda ir otra vecākā no četrām lielajām dravīdu valodu saimes valodām pēc rakstiskajām tradīcijām. Vecākie rakstiskie materiāli, kas sarakstīti kannadu valodā, ir datēti ar 450. gadu. Kannadu rakstība ir ļoti līdzīga telugu valodas rakstībai.

Dravīdu valodas
Indijas valodas
Lucerna (pilsēta)

Lucerna (, , ) ir pilsēta Šveicē, Lucernas kantona administratīvais centrs. Pilsēta atrodas valsts vidusdaļā, Fīrvaldšteterezera krastā. 2009. gada decembrī Lucernā dzīvoja 59,5 tūkstoši iedzīvotāju, un pēc šī rādītāja tā ir lielākā pilsēta Šveices vidusdaļā. Lucernas aglomerācijā dzīvo 250 tūkstoši iedzīvotāju, galvenokārt vācvalodīgie.

Šveices pilsētas
Teide

Teide () ir aktīvs vulkāns Tenerifes salā Spānijai piederošajās Kanāriju salās. Tas ar savu 3718 metrus augstumu ir augstākais kalns Spānijā un ar vairāk nekā 7000 metru augstumu virs okeāna dibena ir trešais lielākais vulkāns pasaulē, mērot no pamatnes okeāna dibenā.

Teides vulkāns joprojām ir aktīvs. Vulkāns pēdējo reizi izvirda 1909. gada novembrī.  

Teide atrodas nacionālajā parkā, kuru 2007. gadā pasludināja par UNESCO Pasaules mantojuma objektu. Teides vulkānu katru gadu apmeklē vairāk kā trīs miljoni apmeklētāju, kas to padara par visapmeklētāko dabas parku Spānijā un Eiropā. Pēc 2015. gada datiem tas ir astotais apmeklētākais nacionālais parks pasaulē.

Atsauces

Ārējās saites 
 Teide. Spānijas nacionālie parki

Spānijas ģeogrāfija
Kanāriju salas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Spānijā
Inga Bite

Inga Bite (dzimusi ) ir latviešu juriste un politiķe, pārstāv partiju "Reģionu alianse" (iepriekš Reformu partijas biedre). Bijusi 12. Saeimas deputāte (ievēlēta no Latvijas Reģionu apvienības) un 11. Saeimas deputāte, kā arī Saeimas priekšsēdētājas biedre.

Biogrāfija 
Izglītību ieguvusi Rīgas Centra humanitārajā vidusskolā un Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē (maģistra grāds tiesību zinātnē), kopš 2009. gada turpina studijas doktorantūrā.

Pirms pievērsās politikai, strādāja Augstākajā tiesā par senatora palīdzi, iepriekš bijusi Administratīvās apgabaltiesas priekšsēdētāja palīdze un tiesneša palīdze. Darbojusies arī valsts pārvaldē — no 2005. gada bijusi Valsts kancelejas Politikas koordinācijas departamenta vadītāja vietniece.

Dzīvo Ķekavas novadā, Baložos. 2011. gada novembrī apprecējusies, 2012. gada martā I. Bitei piedzima meita, 2014. gada novembrī — otra meita.

Politiskā darbība 
2011. gadā iesaistījusies politikā, kļūstot par Zatlera Reformu partijas biedri. Ārkārtas Saeimas vēlēšanās ievēlēta 11. Saeimā. 2011. gada 18. oktobrī ievēlēta par Saeimas priekšsēdētājas Solvitas Āboltiņas biedri. 2012. gada martā I. Bitei piedzima meita, tomēr bērna kopšanas atvaļinājumā viņa nedevās un saglabāja Saeimas deputāta mandātu. 14. jūnijā viņa ģimenes apstākļu dēļ atkāpās no Saeimas priekšsēdētāja biedra amata, kurā tika ievēlēta viņas partijas biedre Inese Lībiņa-Egnere.

2013. gada nogalē izstājās no Reformu partijas Saeimas frakcijas. 2014. gada martā iestājās partijā "Reģionu alianse".
2014. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās kandidēja no Latvijas Reģionu apvienības (LRA) saraksta, taču netika ievēlēta. Oktobrī no šīs apvienības saraksta ievēlēta 12. Saeimā. 2015. gada janvārī nolika mandātu uz bērna kopšanas atvaļinājuma laiku (viņas vietu Saeimā ieņēma Ivars Brīvers), septembrī atgriezās Saeimā. 2017. gada aprīlī I. Bite vēlreiz nolika mandātu uz bērna kopšanas atvaļinājuma laiku un viņas vietu Saeimā atkal ieņēma I. Brīvers. 2018. gada maijā atjaunoja Saeimas deputātes mandātu.

2018. gada rudenī kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Reģionu apvienības, taču netika ievēlēta. Tāpat LRA nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās. 2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās nesekmīgi kandidēja uz vietu Salaspils novada domē no Nacionālās apvienības, Latvijas Reģionu apvienības un Latvijas Zemieku savienības kopējā saraksta.

Atsauces

Ārējās saites 

 CVK profils
 

1981. gadā dzimušie
Latvijas Reģionu apvienības politiķi
11. Saeimas deputāti
12. Saeimas deputāti
Latvijas juristi
Latvijas Universitātes absolventi
Sināns

Sināns (, , dzimis , miris ) bija viszināmākais Osmaņu impērijas arhitekts un inženieris. Zināms arī kā Miimārs Sināns (, Mi'mâr Sinân — ‘arhitekts Sināns’). No 1538. gada līdz nāvei 1588. gadā viņš bija galvenais arhitekts sultānu Suleimana I, Selima II un Murada III valdīšanas laikā. Viņa jaunievedumi mošeju celtniecības plānos, inženierijas uzlabošana tiltu un akveduktu celšanā, viņa redzējums uz kopējo ainavu un pilsētplānošanu padarīja Sinānu par vienu no izcilākajiem arhitektiem pirms mūsdienu arhitektūras. Viņš tiek uzskatīts par osmaņu arhitektūras pamatlicēju. Sināna vadībā celtās celtnes ir atrodamas visā Osmaņu impērijā. Sināns pēc sultānu pavēlēm ir uzcēlis daudzas mošejas, piemēram, Troņmantnieka mošeju, Suleimana mošeju un Edirnes Selima mošeju, kā arī Sultāna Sulejmana Kanoniskā tiltu un Mehmeda pašā Sokoloviča tiltu. Bez mošejām un tiltiem Sināns projektēja arī sabiedriskās pirtis, mauzolejus, medreses un slimnīcas. Nereti Sināna darbi tiek salīdzināti ar Mikelandželo darbiem, kas bija viņa laikabiedrs Rietumu pasaulē.

Biogrāfija 

Sināns ir dzimis  (pēc citiem avotiem ap 1490. gadu) Aģirnas pilsētiņā. Pēc tautības viņš bija armēnis vai grieķis un viņa dzimtais vārds bija Jāzeps (Joseph). Tiek pieļauts, ka viņš ir abu tautību pēctecis. Pēc pievēršanās islāmam viņa vārds tika mainīts uz Sināns.

Atsauces

Ārējās saites 

1489. gadā dzimušie
Arhitekti
Inženieri
Osmaņu impērijas cilvēki
Musulmaņi
Osmaņu arhitektūra