joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Dāvids Rudzītis

Dāvids Rudzītis (dzimis , miris ) bija Latvijas valsts pārvaldes darbinieks, pirmais Valsts kancelejas direktors.

Dzīvesgājums 
Dzimis  Cēsu-Pils pagasta Poliešu mājās kalpa ģimenē. Mācījās Veismaņu pagasta skolā, tad Āraišu draudzes skolā un Priekuļu ministrijas skolā, bet vecāku mazturības dēļ mācības pārtrauca. Strādāja par Katlakalna pagasta rakstveža palīgu (1898-1901), pēc tam dažādos amatos pašvaldību iestādēs un Vidzemes guberņas valdē Rīgā.
Pirmā pasaules kara laikā pārzināja pārtikas apgādes darbvedību.
Pēc Februāra revolūcijas viņu iecēla par Vidzemes guberņas komisāra kancelejas direktoru un Pārtikas valdes locekli. 
 
1918. gada 17.-19. janvāra Latvijas Pagaidu Nacionālās padomes (LPNP) otrajā sesijā Pēterpilī viņu ievēlēja par LPNP sekretāru.
1918. gada novembrī D. Rudzītis kļuva par jaunizveidotās Pagaidu valdības kancelejas pārvaldnieku. D. Rudzītis protokolēja pirmo pagaidu valdības sēdi . Tautas padomes loceklis.

Ar Latvijas pagaidu valdības  lēmumu Pagaidu valdības kanceleju pārdēvēja par Valsts kanceleju un D. Rudzīti apstiprināja par Valsts kancelejas direktoru.

Saskaņā ar Valsts un Ministru prezidenta  paziņojumu D. Rudzīti uzaicināja kļūt par Ministru kabineta locekli, vienlaikus turpinot pildīt Valsts kancelejas direktora pienākumus.
Ministru kabineta locekļa un Valsts kancelejas direktora pienākumus D. Rudzītis pildīja līdz savai nāvei  Roterdamā. Apglabāts Rīgas Meža kapos.

Apbalvojumi 
 I šķiras Atzinības krusts Nr. 12 (1938.g. 16. novembrī)
 Apbalvots ar II un III pakāpes Triju Zvaigžņu ordeni, kā arī saņēmis vairākus ārvalstu apbalvojumus.

Atsauces 

1881. gadā dzimušie
1939. gadā mirušie
Tautas padomes locekļi
Valsts kancelejas direktori
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Atzinības krusta lielkrusta komandieri
Rīgas Meža kapos apbedītie
Katalāņi

Katalāņi (; ) ir romāņu tauta, kas lielākoties dzīvo Spānijas Katalonijas autonomajā apgabalā un Andorā, kā arī tuvākajās valstīs — Itālijā, Francijā. Runā katalāņu valodā, kas ir oficiālā valsts valoda Andorā, kā arī spāņu, franču un itāļu valodās. Reliģija — katolicisms. Kopējais skaits tiek lēsts ap 11,5 miljoniem.

Atsauces 

Spānijas cilvēki
Spānijas sabiedrība
Katalonija
Eiropas tautas
Varonis

Varonis parasti ir tēls, kurš ar savām spējām dara dažādas lietas citu labā.

Varonis var arī būt:
 Varonis — zemūdeņu bāzes kuģis pirmskara Latvijā;
 Varonis — hidrogrāfijas kuģis Latvijas Jūras spēkos;
 Varonis — Latvijas labdarības biedrība.
Dobeles novads (2009—2021)

Dobeles novads bija administratīvi teritoriālās reformas gaitā izveidota pašvaldība Zemgalē. Novads izveidots 2009. gadā, apvienojoties Dobeles pilsētai ar 10 apkārtējiem pagastiem. Novada centrs ir Dobelē. Novada domē bija 17 deputāti. 

Pēc 2021. gada Administratīvi teritoriālās reformas novadā iekļauts Annenieku pagasts, Auces pilsēta, Augstkalnes pagasts, Auru pagasts, Bēnes pagasts, Bērzes pagasts, Bikstu pagasts, Bukaišu pagasts, Dobeles pagasts, Dobeles pilsēta, Īles pagasts, Jaunbērzes pagasts, Krimūnu pagasts, Lielauces pagasts, Naudītes pagasts, Penkules pagasts, Tērvetes pagasts, Ukru pagasts, Vecauces pagasts, Vītiņu pagasts un Zebrenes pagasts.

Daba

Vēsture

Teritoriālais iedalījums

Apdzīvotās vietas

Iedzīvotāji

Etniskais sastāvs

Iedzīvotāju skaits un teritoriju platība

Pašvaldība

Novada pamatbudžetu ieņēmumi

Apbalvojumi 
Dobeles novada apbalvojumi: «Dobeles novada pašvaldības Goda zīme» un «Dobeles novada pašvaldības Atzinības raksts».

Tautsaimniecība

Izglītība

Sports

Kultūra

Reliģija

Ievērojami novadnieki 
 Kristaps Bergs (1843—1907), latviešu būvuzņēmējs, namīpašnieks un izdevējs
 Augusts Deglavs (1862—1922), latviešu rakstnieks, preses darbinieks, grāmatizdevējs un tirgotājs
 Kārlis Ulmanis (1877-1942), politiķis, Latvijas Ministru prezidents, 1934. gadā vadīja valsts apvērsumu.

Ievērojamas vietas

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 

 
Latvijas bijušie novadi
Abdulla II Hašimīts

Abdulla II bin al-Huseins ( / al-Malik ʿAbdullāh aṯ-ṯānī bin al-Ḥusayn; dzimis ) ir pašreizējais Jordānijas karalis. Valda no 1999. gada, kad mira viņa tēvs karalis Huseins. Hašimītu dinastijas pārstāvis un, kā apgalvots, 43. pakāpes tiešs Muhameda pēcnācējs.

Dzimis Jordānijas karaļa Huseina un viņa otrās sievas Munas (pēc izcelsmes anglietes) ģimenē. Mācījies Oksfordas Universitātē, Sandhērstā un Džordžtaunas Universitātē. Kādu laiku dienēja britu armijā. 1993. gadā kļuva par Jordānijas speciālo spēku komandieri.

1999. gadā pēc tēva nāves kļuva par Jordānijas karali. Kopš stāšanās amatā pamazām demokratizē valsts pārvaldi un veic ekonomiskas reformas. Ārpolitiski Jordānija ir viena no ASV tuvākajām sabiedrotajām Tuvajos Austrumos.

Precējies ar palestīniešu izcelsmes kuveitieti Ranju al-Jasinu. Ģimenē 4 bērni, jaunākais dzimis 2005. gadā.

Ārējās saites 

 Karaļa Abdullas II oficiālā mājaslapa , 

1962. gadā dzimušie
Jordānijas valdnieki
Hašimītu dinastija
Pašreizējie valstu vadītāji
Valdošie monarhi
Ar Krizantēmas ordeni apbalvotie
Rīva (upe)

Rīva, saukta arī Rīve, ir upe Kurzemes rietumu piekrastē. Ietek Baltijas jūrā dienvidos no Jūrkalnes. Veido šauru baseinu starp Sakas un Užavas baseiniem. Iztek no Vilgāles ezera Kurmāles paugurainē. Vidustece tek pa Bandavas pauguraini un Apriķu līdzenumu. Lejtece mežainajā Piemares līdzenumā. Lejpus Pievīkām veido līdz pat 10 m dziļu ieleju ar stāvkrastiem. Pēdējā kilometrā kanjonveidīgā gravā (līdz 12 m) izlaužas cauri Labraga stāvkrastam uz jūru.

Pietekas: labās Vilgutiņa, Aga (9 km), kreisās Bēršupīte, Mara, Drabeņu valks. Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Rīva, Labrags. Upi šķērso autoceļš P111 un kādreizējā dzelzceļa līnija Liepāja—Ventspils. Upē atrodas betona dambja paliekas, plānotās papes fabrikas vietā.

Atsauces 

Dienvidkurzemes novada upes
Kuldīgas novada upes
Ventspils novada upes
Aizputes novada upes
Pāvilostas novada upes
Rīva (upe)
Birobidžana

Birobidžana (, ) ir pilsēta Krievijas Federācijā, Ebreju autonomā apgabala centrs. Izvietojusies apgabala austrumdaļā Amūras pietekas Biras krastā.

Vēsture 

Apdzīvota vieta šeit radās līdz ar dzelzceļa stacijas atvēršanu 1915. gadā. 1928. gadā tas tika pārveidots par strādnieku ciematu Tihoņkaja-Stancija (Тихонькая-Станция). 1932. gadā ieguva pilsētciemata statusu un Birobidžanas nosaukumu, kas radies no divu lielāko apgabala upju — Biras un Bidžanas nosaukumiem. 1934. gadā, līdz ar Ebreju autonomā apgabala izveidošanu, kļūst par tā administratīvo centru. Kopš 1937. gada pilsēta.

Augstākā izglītība 

Pilsētā darbojas vairāku augstskolu filiāles. Kopskaitā tās ir piecas un piedāvā studiju programmas gan humanitāro zinātņu, gan arī eksakto zinātņu priekšmetos. Kopš 1990. gada šeit darbojās Krievijas Izglītības ministrijas nacionālo problēmu institūta filiāle, kurai ir vadošā loma ebreju mācību materiālu un metodikas izstrādē Krievijā. Līdzās šim institūtam darbojās vēl divi.

Ekonomika 

Vieglā rūpniecība: trikotāža (uzņēmumi Viktoriya, Diamant), tekstilrūpniecība (šūšanas fabrika Nadežda), kā arī apavu. Kopš 1960. gadiem darbojās trikotāžas fabrika.

Pilsētā ir arī attīstīta mašīnbūve. Kopš 1960. gadiem darbojās lauksaimniecības kombainu ražotne. Bez šiem uzņēmumiem darbojās arī transformatoru, autoremonta, mēbeļu rūpnīcas. Līdzās šīm nozarēm arīdzan darbojas pārtikas ražošanas uzņēmumi, kuri ražo makaronus, pienu un citus produktus.

Siltumu un enerģiju pilsētai nodrošina Birobidžanas TECs

Kultūra 

Pilsētā darbojas Muzikālais ebreju teātris un apgabala Filharmonija. Katru gadu notiek ebreju dziesmu festivāls, kurš kopš 1991. gada ir starptautisks. Pie pilsētas teātra darbojās teātra studija “Koglet” ().

Birobidžanā atrodas novadpētniecības, mākslas un mūsdienu mākslas muzeji.

Masu informācijas līdzekļi 

 Laikraksts “Birobidžanas Nedēļa” ()
 Laikraksts krievu valodā un jidišā “Birobidžaner Štern” ()
 Radio “Taiga-Austrumi” ()

Ārējās saites 

 Birobidžana Ebreju elektroniskajā enciklopēdijā 
 Pilsētai veltīta mājaslapa 
 Raksts par pilsētu 
 Dažāda informācija par Birobidžanu (1928-1970)  
 Grāmata par Birobidžanu un Ebreju autonomo apgabalu (PDF)
Voskresenskas "Himik"

Voskresenskas "Himik" () ir hokeja komanda, kura bāzēta Maskavas apgabala Voskresenskā, Krievijā un pašlaik spēlē MHL. 

No 2005. līdz 2008. gadam komanda spēlēja Krievijas Augstākajā līgā. 2007-08 sezonā tā kļuva par Augstākās līga čempioni un izcīnīja Bratinas kausu. 2008-09 sezonā komanda spēlēja KHL līgas Tarasova divīzija, sezonu noslēdzot pēdējā - 24. vietā. Komandai bija finansiālas problēmas, tādēļ tika nolemts, ka tās vietā KHL spēlēs Jekaterinburgas "Avtomobilist", bet Voskresenska atgriezīsies Augstākajā līgā. 2009. gada jūlijā komanda bankrotēja, taču vēlāk tā tika atjaunota kā MHL klubs.

Visu KHL sezonu rezultāti

Ārējās saites 
 Komandas oficiālā mājaslapa 

Himik
Johans IV fon Zintens

Johans IV fon Zintens (vācu: Johannes Walteri von Sinten, vai Johannes von Sinten jeb Zinten, latīņu: Iohannes a Sinten; miris 1397. gadā), literatūrā arī Jānis no Cintenes vai Jānis Sintenis, bija astotais Rīgas virsbīskaps no 1374. gada 23. oktobra līdz 1393. gada 24. septembrim.

Dzīvesgājums 
Dzimis Zintenē Prūsijā. 1352.-1359. gadā bija notārs un Rīgas rātes sekretārs. 1359. gadā kļuvis par Rīgas domkapitula locekli. 1371. gadā kļuvis par arhibīskapa vietnieku (vicarius generalis) viņa prombūtnes laikā. Šajā laikā tika iecelts arī par domkapitula prioru. 1374. gadā Romas pāvests viņu iecēla par Rīgas arhibīskapu. Savā darības laikā 1380. gadā pārveda pirmā Livonijas bīskapa Meinarda pīšļus no Ikšķiles un apglabāja Doma baznīcā, kā arī 1385. gadā piešķīra Limbažiem Rīgas pilsētas tiesības. 1391. gadā ordenis viņu piespieda bēgt uz Lībeku, pārmetot nodevīgas attiecības ar lietuviešiem un krieviem. Viņš iesniedza sūdzību pāvestam un vācu ķeizaram. 1391. gadā Romas pāvests viņu iecēla par Aleksandrijas latīņu titulāro patriarhu. Miris 1397. gadā Garcā, apbedīts Štetīnā.

Dokumenti

Skatīt arī 
 Rīgas arhibīskapi

1397. gadā mirušie
Rīgas arhibīskapi
Valdnieki Latvijas teritorijā
Johans V fon Vallenrods

Johans V fon Vallenrods vai Jānis Valenrods (, ; ap 1370. — 28.05.1419.) bija Rīgas virsbīskaps (27.08.1393.—30.05.1418). Viņu kā Vācijas impērijas firstu uzaicināja uz Konstances koncīlu, pēc kura lēmuma sadedzināja uz sārta čehu brīvdomātāju un baznīcas reformatoru Janu Husu.

Dzīvesgājums 
Dzimis ap 1370. gadu Frankenlandes bruņnieku dzimtā tagadējā Bavārijā. Iestājies Vācu ordenī. 1393. gadā tika iecelts par Rīgas virsbīskapu laikā, kad saglabājas spriegums starp Rīgas arhibīskapiju un Livonijas ordeni. Viņa valdīšanas laikā nomainījās trīs Livonijas ordeņa mestri — Vennemars fon Brigenejs, Konrāds fon Fītinghofs un Dītrihs Torks. Lielu daļu no sava valdīšanas laika viņš pavadīja diplomātiskos ceļojumos uz Itāliju. 1418. gadā viņš kļuva par Lježas bīskapu tagadējā Beļģijā, bet jau pēc gada mira.

Dokumenti

Skatīt arī 
 Rīgas arhibīskapi

Valdnieki Latvijas teritorijā
Rīgas arhibīskapi
Diametrs

Diametrs ir lielākais attālums starp diviem kādas figūras punktiem vai arī nogrieznis, kas tos savieno ar riņķa līnijas centru un ar kādu no tās punktiem. Diametru parasti apzīmē ar d vai D. Diametra garums ir vienāds ar divkāršotu rādiusa garumu. Parasti jēdzienu "diametrs" attiecina uz riņķi un riņķa līniju, taču matemātikā to attiecina uz dažādiem matemātiskiem objektiem, tajā skaitā uz grafiem.
Riņķa līnijas diametrs ir vienāds ar divkāršotu tās rādiusa garumu. Jebkurš riņķa līnijas diametrs iet caur tās centru.

Vispārinājums 
Augstākminētā definīcija ir speciāls gadījums vispārīgākai definīcijai. Kādas metriskas telpas apakškopas diametrs ir vismazākā augšējā robeža attālumiem starp punktiem šajā apakškopā. Tātad, ja A ir apakškopa, tad tās diametrs ir
 D = sup { d(x, y) | x, y ∈ A }.

Grafa diametrs 
Par grafa diametru sauc lielāko attālumu starp divām tā virsotnēm. Tā, piemēram, pilnā grafa  diametrs ir 1.

Skatīt arī 
 Rādiuss
 Horda
 Pī
 Riņķa līnija

Atsauces

Ārējās saites 

Ģeometrija
Ises svētnīca

Ise — Japānas karaliskā sintoistu svētnīca

Ises svētnīca atrodas meža vidū Ises līča dienvidrietumu krastā, Honsju salas dienvidos, Mie prefektūrā, un tā ir viena no vecākajām sintoistu svētnīcām Japānā, kas glabā japāņu nacionālās reliģijas sintoisma - senās tradīcijas. Tomēr tās koka ēkas ar salmu jumtiem pieder pie jaunākajām celtnēm, jo reizi 20 gados tās tiek nojauktas un pēc tam tieši tādas pašas ēkas tiek uzbūvētas no jauna uz blakus esošā zemes gabala. Šis process simbolizē dzīves atjaunotni, līdzīgu dabas cikliskajai atdzimšanai. Tāpēc Isē svētas ir nevis atsevišķas celtnes, bet vieta kopumā.

Šī periodiskā ēku celšana, kas sākās jau 7. gadsimtā, Ises templim piešķir svaigumu un tradīciju pārmantojamības valdzinājumu. Tempļu komplekss ir slēgts apmeklētājiem. Tajā drīkst ieiet tikai priesteri un Japānas imperatora ģimenes locekļi. Parastie viesi var vienīgi slepus lūkoties caur ieejas vārtu balto zīda aizskaru, lai mēģinātu saskatīt noslēpumainās senatnīgās būves, ap kurām stiepjas mūžzaļi augi.

Atšķirībā no Eiropas milzīgajām katedrālēm, kuras izgaismo vitrāžām rotāti logi, vai apzeltītajiem budistu tempļiem un flīzēm apšūtajām mošejām Ises būves ir iespējami vienkāršas. Divu taisnstūra ēku starpā izvietotie būdām līdzīgie tempļi celti no gaiša koka honki - Japānas cipreses. Tie nav ne krāsoti, ne lakoti. Stāvie jumti rūpīgi pārklāti ar biezu brūnu niedru kārtu. No lieliski apstrādātajiem materiāliem celtie tempļi, ap kuriem aug milzīgas kriptomērijas un kuri pakļauti vējam, saulei un zvaigznēm, rada dievišķu sajūtu, kas harmonē ar Japāņu tautas reliģiju. 
Imperatora (iekšējais) templis veltīts Saules dievietei Amaterasu Omikami, no kuras cēlusies Japānas imperatoru cilts. Savukārt ārējais templis veltīts zemkopības un auglības dievietei Tojuko Okami.
Sintoisms ir sena japāņu tautas reliģija. Vārds sinto cēlies no ķīniešu vārda ar nozīmi „dievu ceļš”. Sintoisma pamatā ir kami — kalnu, koku, klinšhu,avotu un un citu dabas parādību garu pielūgšana.

Japānā ir tūkstošiem kami veltītu svētnīcu. Tās parasti atrodas ļoti gleznainās vietās. Mistiskā dabas izjūta, kas ticīgā domas pievērš garīgai apcerei, jau izsenis raksturīga arī Ises svētnīcām. Ises svētnīca tiek uzskatīta par karaliskās ģimenes īpašo svētnīcu. Tomēr viduslaikos arvien pieaugošā nabadzība lika Ises sargiem meklēt tautas atbalstu svētnīcas uzturēšanai. Pamazām Ise kļuva par tautas svētvietu.

Sintoistu svētnīcas
Tomass Šēnings

Tomass Šēnings, arī Toms Šēnings (vācu: Thomas Schöning, latīņu: Thomas Schoningus) bija Rīgas virsbīskaps (1528-1539), kura rezidence atradās Kokneses pilī.

Dzīvesgājums 

Dzimis Rīgas birģermeistara Johana Šēninga ģimenē.
No 1499.-1500. gada studēja Rostokas universitātē. 1505. gadā ievēlēts par Rīgas domkungu.
1515. gadā kļuva par Rīgas domkapitula dekānu.
1519.-1528. gadā bija Rīgas domkapitula prāvests.

1528. gada 6. februārī domkapituls viņu pēc Livonijas mestra Valtera Pletenberga ieteikuma ievēlēja par arhibīskapu, kas tika apstiprināts Regensburgas reihstāgā.
1529. gadā viņš Lībekā noslēdza līgumu uz 6 gadiem ar Rīgas pilsētu, pēc kura Rīga atkal atzina arhibīskapa virskundzību, bet tās iedzīvotājiem bija tiesības paturēt Mārtiņa Lutera ticību. Par savu koadjuktoru viņš uzaicināja Brandenburgas markgrāfu Vilhelmu, kuram piešķīra Raunas pili ar Raunas, Piebalgas, Smiltenes, Dzērbenes, Limbažu, Vainižu un Salacas pilsnovadiem, bet pats pārcēlās uz Kokneses pili.
1531. gadā pāvests Klements VII beidzot apstiprināja viņu par Rīgas arhibīskapu, tomēr Rīgas, Tallinas un Tērbatas rātes bija protestantu kontrolē un arhibīskapam vairs nepakļāvās.
1533. gadā Rīgas rāte atņēma katoļu arhibīskapam Tomasam Šēningam Doma baznīcu un četrus klosterus, atstājot vienīgi Marijas Magdalēnas klosteri.
1539. gada 11. augustā viņš mira savā rezidencē Kokneses pilī.

Dokumenti

Atsauces

Skatīt arī 
 Rīgas arhibīskapi

1539. gadā mirušie
Rīgas arhibīskapi
Valdnieki Latvijas teritorijā
Rīgā dzimušie
Montesuma II

Montesuma II (navatlu: Motēuczōma Xōcoyōtzin) (dzimis 1466. vai 1480. gadā, miris 1520. jūnijā) bija devītais Tenočtitlānas acteku valdnieks (tlatoani), kas valdīja no 1502. gada līdz 1520. gadam.

Montesumas II valdīšanas laikā Acteku impērija sasniedza savu lielāko platību. Viņš paplašināja impērijas teritoriju uz dienvidiem līdz Tevantepekas zemesšaurumam un Klusā okeāna piekrastē pat vēl tālāk uz dienvidaustrumiem, impērijas sastāvā iekļāva zapoteku un tlapaneku zemes.

Montesumas II valdīšanas laiks sakrita ar Spānijas iebrukumu Amerikā. 1519. gadā spāņu konkistadori uzsāka acteku valsts iekarošanu. Ienākot Tenočtitlānā, Montesuma konkistadoru vadoni Ernanu Kortesu uzņēma kā viesi, bet drīz sākās acteku konfrontācija ar spāņiem, kuri valdnieku padarīja par savu gūstekni. 1520. gada jūnijā, kad konkistadori piespieda Montesumu II vērsties pie savas tautas ar aicinājumu pakļauties iekarotājiem, tie nomētāja valdnieku ar akmeņiem un pēc dažām dienām viņš mira no gūtajiem ievainojumiem. Pastāv arī vairākas citas Montesumas nāves versijas.

Atsauces

Literatūra 
 Ross Hassig (1988). Aztec Warfare: Imperial Expansion and Political Control. Civilization of the American Indian series, no. 188. Norman: University of Oklahoma Press. 

1520. gadā mirušie
Meksikas vēsture
Nogalinātie monarhi
Sergejs Mozjakins

Sergejs Mozjakins (dzimis ; ) ir krievu hokejists, kreisās malas uzbrucējs, Krievijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2017) Mozjakins spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Magņitogorskas "Metallurg" rindās un ir komandas kapteinis.

Spēlētāja karjera 
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Mozjakins uzsāka 1999-00 sezonā, kad pievienojās Krievijas Superlīgas klubam Maskavas CSKA. 2002. gadā viņu draftēja NHL klubs Kolumbusas "Blue Jackets", bet Mozjakins turpināja spēlēt CSKA rindās. Tajā viņš spēlēja līdz pat 2006. gadam, kad pievienojās Mitišču "Atlant" vienībai.

Mozjakins bija 2007.—08. gada sezonas Superlīgas rezultatīvākais spēlētājs. "Atlant" rindās 2009.—10. un 2010.—11. gada sezonās pildīja arī tās kapteiņa funkcijas, taču tad pievienojās Magņitogorskas "Metallurg" rindām.

Bijis 2008.—09., 2009.—10. un 2012.—13. gada sezonu KHL rezultatīvākais spēlētājs. Viņš ir spēlējis četrās līgas zvaigžņu spēlēs, 2013. gadā kā līgas vērtīgākais spēlētājs ieguvis arī Zelta nūju. 2013.—14. gada sezonā kopā ar "Metallurg" izcīnīja Gagarina kausu, finālsērijā ar 4—3 pārspējot Prāgas "Lev", tika atzīts par visas sērijas vērtīgāko spēlētāju. 2015.—16. gada sezonā Mozjakins piekto reizi karjerā bija KHL rezultatīvākais spēlētājs un kopā ar komandu otro reizi izcīnīja Gagarina kausu.

Krievijas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2006., 2008., 2009., 2010., 2013., 2015. un 2016. gada Pasaules čempionātos, 2008. un 2009. gadā kopā ar izlasi kļūstot par pasaules čempionu, 2010. un 2015. gadā izcīnot sudraba medaļas, bet 2016. gadā - bronzas medaļas.

Ārējās saites 

1981. gadā dzimušie
Krievijas hokejisti
Maskavas CSKA spēlētāji
Mitišču "Atlant" spēlētāji
Magņitogorskas "Metallurg" spēlētāji
Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēles dalībnieki
Gagarina kausa ieguvēji
Hokejisti 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Krievijas Nopelniem bagātie sporta meistari
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Jaroslavļā dzimušie
Mordehajs Dubins

Mordehajs Dubins ( — ) bija politisks un sabiedrisks darbinieks. Tautas padomes loceklis, viens no Latvijas Republikas dibinātājiem, Satversmes sapulces un visu pirmskara Saeimu deputāts.

Biogrāfija 

Dzimis Rīgā 1889. gadā turīgu ebreju tirgotāju ģimenē, kas bija ieguvusi atļauju uzturēties ārpus nometinājuma joslas. Mācījās ebreju reliģiskajā skolā. Pēc 1905. gada revolūcijas iesaistījās sabiedriskajā darbībā, palīdzot izputējušiem ebreju uzņēmējiem. Tirgojās ar kokiem, kurus pludināja no Baltkrievijas pa Daugavu. Pirmā pasaules kara laikā darbojās komitejā, kura palīdzēja karā cietušajiem vai ievainotajiem ebrejiem.

1918. gada nogalē darbojās Latvijas Tautas padomē, kur pārstāvēja Latvijas valsts dibināšanu atbalstošo ebreju kopienu. 1920. gadā bija viens no starptautiskās ortodokso ebreju politiskās kustības “Agudas Izrael” ("Izraēla savienība") Latvijas atzara (saukta par "Agudu") radītājiem un līderiem, pārstāvēja reliģiski ortodoksālos un konservatīvos ebrejus. Partija Agudat Isroel sadarbojās ar pilsoniskajām partijām, jo īpaši Latviešu Zemnieku savienību. Šo partiju viņš pārstāvēja gan Satversmes sapulcē, gan arī visās pirmskara Saeimās. Dubins bija viens no retajiem mazākumtautību pārstāvjiem, kurš jau 1. Saeimā uzstājās un komisijās runāja tikai latviešu valodā, lai arī Saeimas darbā latviešu valoda kļuva par vienīgo lietojamo valodu tikai 1932. gadā. Mordehajs Dubins aktīvi aizstāvēja ebreju tiesības un daudzkārt palīdzēja padomju ebrejiem izceļot caur Latviju uz rietumiem. Dubinam bija izšķiroša loma Padomju Savienībā apcietinātā hasīdu rabīna J. Šnejersona atbrīvošanā 1927. gadā. 
Arī Kārļa Ulmaņa režīma laikā viņš spēja saglabāt labvēlīgu varas iestāžu attieksmi pret ebrejiem. Šeit Mordehajam Dubinam palīdzēja draudzība ar pašu Ulmani.

Pēc Latvijas okupācijas M. Dubinu arestēja un izveda uz Krieviju. Pēc kara beigām viņš 1946. gadā atgriezās Latvijā, bet pēc neilga laika Dubinu atkārtoti apcietināja un 1948. gada 16. oktobrī apsūdzēja "dalībā ebreju pretpadomju nacionālistiskā organizācijā". M. Dubinam piesprieda desmit gadu ieslodzījumu cietumā. Maskavas Butirku cietumā Dubins atteicās no ēdiena un pēc tiesu psihiatriskās ekspertīzes slēdziena tika atzīts par garīgi slimu un 1949. gada 12. janvārī pārsūtīts uz Tulas speciālo psihiatrisko slimnīcu, kur 1956. gadā viņš nomira. Sākumā viņu apglabāja Tulā, bet pēc tam pārapbedīja Malahovkas ebreju kapsētā pie Maskavas.

Atsauces

Literatūra 
 Žvinklis A. Latvijas valsts darbinieku – ebreju liktenis Otrā pasaules kara laikā. // Latvijas vēsturnieku komisijas rakstu 2. sējums, Rīga, 2001.

1889. gadā dzimušie
1956. gadā mirušie
Tautas padomes locekļi
Satversmes sapulces deputāti
1. Saeimas deputāti
2. Saeimas deputāti
3. Saeimas deputāti
4. Saeimas deputāti
Rīgā dzimušie
Latvijas ebreji
Padomju represiju upuri
Krievijas valdnieku dinastiju ciltskoki

Krievijas valdnieku dinastiju ciltskoki rāda dažādu mītiskā varjagu ķēniņa Rurika dinastijas ("Rurikoviči") un Romanovu dinastijas ("Romanovi") valdnieku savstarpējās radniecības saites no 1157. līdz 1917. gadam.

Rurika dinastijas cilskoks ("Rurikoviči") 

Rurika dinastija valdīja vairākās krievu kņazistēs un lielkņazistēs, 13. gadsimtā tatāru hani iecēla Vladimiras, vēlāk Maskavas lielkņazus par saviem galvenajiem vasaļiem, kas pakāpeniski izveidoja Krievijas cara valsti.

Romanovu dinastijas ciltskoks ("Romanovi") 
Pēc juku laikiem Romanovu dinastija centās īstenot kāda Pečoru mūka pareģojumu par Maskaviju (Krieviju) kā "Trešo Romu" un izveidoja Krievijas impēriju. Divu gadsimtu laikā tā saradojās ar vairākām Vācijas un Dānijas valdnieku dzimtām, arī ar Kurzemes valdniekiem Ketleriem.

Skatīt arī 
 Polockas Rurikoviču dinastija
 Polockas kņazi
 Novgorodas kņazi
 Kijevas lielkņazi
 Krievija

Krievzemes kņazi
 
Krievijas vēsture
Golodomors

Golodomors jeb holodomors ( — 'bada nāve') ir bads, ko 1932.—1933. gadā mākslīgi izraisīja padomju vara Ukrainas PSR un ukraiņu apdzīvotajā Kubaņas reģionā. Par bada upuriem kļuva vairāki miljoni cilvēku. Golodomors tiek uzskatīts par vienu no lielākajām katastrofām Ukrainas vēsturē, bezprecedenta situācija, kad miera laikā gāja bojā miljoniem ukraiņu. Aptuvenais upuru skaits Ukrainas PSR teritorijā tiek lēsts no 2,2 miljoniem līdz 10 miljoniem.

Golodomora cēloņi joprojām ir neviennozīmīgi. Daudzi zinātnieki uzskata, ka padomju vara badu izraisīja apzināti, lai apspiestu arvien pieaugošo ukraiņu nacionālismu — līdz ar to neatzīstot golodomoru par genocīdu. Citi, savukārt, mēģina pierādīt, ka golodomors bija nelaimīgu apstākļu sakritība, kas radās industrializācijas laikā, kad PSRS piedzīvoja radikālas ekonomiskās pārmaiņas.

UNESCO (193) savā 2007. gada XXXIV sesijā 1. novembrī pieņēma rezolūciju "Par golodomora upuru Ukrainā piemiņas godināšanu", taču noraidīja tā definēšanu par "genocīdu". 2008. gada martā Ukrainas parlaments kopā ar vairākām citām valstīm atzina Padomju Savienības veiktās darbības bada izraisīšanā par genocīdu. 2008. gada 23. oktobrī Eiropas parlaments pieņēma rezolūciju, kurā golodomors tika atzīts par noziegumu pret cilvēci.

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 
 Golodomors — Vēstures terminu skaidrojošā vārdnīca

Ukrainas vēsture
Genocīds
PSRS politiskās represijas
1997. gada Pasaules čempionāts hokejā

1997. gada Pasaules čempionāts hokejā notika Helsinkos, Turku un Tamperē, Somijā no 1997. gada 21. aprīlim līdz 5. maijam. Tas bija 61. Pasaules čempionāts hokejā.

Vietu sadalījums un statistika

Vietu sadalījums 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  — piedalījās kvalifikācijas turnīrā par palikšanu Augstākajā divīzijā

Turnīra apbalvojumi 
 Labākie hokejisti:
 Labākais vārtsargs:  Tomijs Salo
 Labākais aizsargs:  Robs Bleiks
 Labākais uzbrucējs:  Mīkaels Nīlanders

 Simboliskā izlase:
 Vārtsargs:  Tomijs Salo
 Aizsargi:  Robs Bleiks un  Tepo Numinens
 Uzbrucēji:   Mīkaels Nīlanders,  Martins Prohāzka un  Vladimīrs Vūjteks

Rezultatīvākie spēlētāji

Ārējās saites 
 IIHF mājaslapa 

Hokejs Somijā
1997. gads sportā
Pasaules čempionāts hokejā
Freimanis

Freimanis ( — 'brīvcilvēks'; sieviešu dzimtē Freimane) ir vācu cilmes Latvijā izplatīts uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

 Aigars Freimanis (1960), sociologs, "Latvijas Fakti" direktors;
 Aivars Freimanis (1936—2018), kinorežisors, scenārists un rakstnieks;
 Artūrs Freimanis (1987), basketbolists;
 Eduards Freimanis (1921), rakstnieks un pedagogs;
 Eduards Freimanis (1919—1993), futbolists;
 Gints Freimanis (1985), futbolists;
 Gunārs Freimanis (1927—1993), dzejnieks, publicists un represiju upuris;
 Imants Freimanis (1890—1929), radiotehniķis;
 Jānis Freimanis (1935—2006), zinātnieks, politiķis un publicists;
 Kārlis Freimanis (aktieris) (1983), aktieris;
 Kārlis Freimanis (gleznotājs), (1909—1987), gleznotājs;
 Mārtiņš Freimanis (1977—2011), mūziķis;
 Rolands Freimanis (1988), basketbolists;
 Tālis Freimanis (1946), basketbolists, uzņēmējs.

Skatīt arī 
 Freimaņi

Vācu uzvārdi
Latviešu uzvārdi
Poēma

Poēma ir liroepikas sacerējums, kas no liriska dzejoļa atšķiras ar lielāku apjomu, tam nereti ir sižeta iezīmes.

Tradicionāli poēmas apdzied svarīgus, izšķirošus brīžus atsevišķa cilvēka, kāda sociālā slāņa vai tautas dzīvē un atspoguļo būtiskākos procesus, kas norisinās sabiedrībā un cilvēka apziņā. Plašākās pagātnes episkās dziesmas sauc par eposiem.

Latviešu poēmas 
Latviešu poēmas aizsākumi meklējami 19. gadsimta otrajā pusē, kad nacionālā romantisma laikā dzejnieki sacerēja poēmas, kurās viņi vēlējās koncetrēt latviskās tradīcijas un pasaules uzskatu, tā radot pamatu latviešu nācijas identitātes apziņai. 20. gadsimta sākumā sarakstītajās Raiņa, Viļa Plūdoņa un citu autoru poēmās nozīmīgi bija sociālie motīvi. 20. gadsimta 20.-30. gados poēmas rakstīja Aleksandrs Čaks, smeldams tām vielu no Rīgas pagātnes un Latvijas brīvības cīņām. Vēsturiskas personības savās poēmās apdziedāja Edvarts Virza.

19. gadsimts 
 Andrejs Pumpurs — Lāčplēsis (1888)
 Jēkabs Lautenbahs-Jūsmiņš — Niedrīšu Vidvuds (1891)

20. gadsimts 
 Rainis — Ave Sol (1910)
 Vilis Plūdonis — Atraitnes dēls (1901), Uz saulaino tāli (1912)
 Edvards Virza — Karalis Nameitis, Hercogs Jēkabs, Straumēni (visas grām. "Poēmas", 1924)
 Aleksandrs Čaks — Poēma par ormani (1930), Umurkumurs (1932), Mūžības skartie (1937-39)
 Veronika Strēlerte — Ragana (krāj. "Lietus lāse", 1940)
 Zinaīda Lazda — Saules koks (t. p. nos. krāj., 1956)
 Dzintars Sodums — Poēma par Mārtiņu un Tāli ("Raksti", 2005)
 Gunars Saliņš — Jukums un Kazugans (sar. 50. gados, grām. "Raksti", 1. sēj., 2006)
 Vizma Belševica — Indriķa Latvieša piezīmes uz Livonijas hronikas malām (krāj. "Gadu gredzeni", 1969)
 Ojārs Vācietis — Einšteiniāna, Partijas piederība (krāj. "Elpa", 1966), Klavierkoncerts (krāj. "Visāda garuma stundas", 1974)
 Imants Ziedonis — Poēma par pienu (1977), Viddivvārpa (1982)
 Klāvs Elsbergs — Maza poēma 7 daļās (krāj. "Pagaidīsim ausaino", 1981)

21. gadsimts 
 Jānis Elsbergs — Daugavas bulvāris (t. p. nos. krāj. 2000)
 Dace Sparāne — Poēma bez... (krāj. "Zīdpapīra vējdzirnavas, 2002)
 Artis Ostups — Trīs fotogrāfijas (periodikā 2014)

Ārējās saites 

Literatūra
Balāde

Balāde ir liroepikas žanrs, sižetisks dzejas darbs, kam raksturīgs kāda varoņdarba, traģiska vai fantastiska notikuma attēlojums, spraiga darbība, dramatisks vēstījums. Dzejisks vēstījums par kādu neparastu, ārkārtēju notikumu ar traģisku izskaņu. Saistītā valodā pausti autora emocionālie pārdzīvojumi. Balādei ir lirikas jeb dzejas (noskaņa), epikas jeb prozas (vēstījums) un drāmas (dialogs, kulminācija) elementi. Viens no ievērojamākiem balāžu un poēmu autoriem latviešu literatūrā ir dzejnieks Vilis Plūdonis.

Latviešu balādes 
Pazīstamākās latviešu literāro autoru balādes:

 Vilis Plūdonis — "Tīreļa noslēpums",
Vilis Plūdonis — "Salgales Mada loms",
 Rainis — "Veļu laika balāde",
Rūdolfs Blaumanis — "Tālavas taurētājs".

Atsauces 

Balādes
Tautas mūzika
Anarhokapitālisms

Anarhokapitālisms (zināms arī kā brīvā tirgus anarhisms) ir anarhistiska un libertāra filozofija, kura ir pret politiskās valdības ideju, kā arī pret ekonomisku valdību, kurā pastāv brīvā tirgus kapitālisms ar pieprasījumu un piedāvājumu. Anarhokapitālisti uzskata, ka drošības un aizsardzības funkcijas var nodrošināt privātais sektors efektīvāk par valsti. Anarhokapitālistiska sabiedrībā likuma aizsardzības, tiesas un pārējos aizsardzības pakalpojumus nodrošinātu brīvprātīgi veidotas, konkurējošas organizācijas, tādas kā privātas aizsardzības aģentūras vai apdrošināšanas kompānijas. Saskaņā ar anarhokapitālisma principiem indivīdu aktivitātes tiktu regulētas ar dabisko tiesību likumiem, kurus nodrošinātu brīvais tirgus, un privātajiem likumiem. Bezupuru noziegumi un noziegumi pret valsti nepastāvētu.

Anarhokapitālisma literatūras tulkojumi latviski 
Murraijs N. Rozbards Cilvēks, ekonomija un valsts ekonomikas traktāts.

Hans-Hermans Hoppe Ekonomiskā un socioloģiskā nodokļu aplikšanas teorija.

Atsauces un piezīmes 

Anarhisms
Libertārisms
Politiskās ideoloģijas
Kārlis Ozols

Kārlis Ozols ( — ) bija Latvijas diplomāts, publicists.

Dzīvesgājums 
Dzimis Veļķu pagasta "Smītēnos" (tagad Liezeres pagasts) zemnieku ģimenē. 1900. gadā pabeidza skolu Irlavā. 1907. gadā kā eksterns pabeidza reālskolu Pēterburgā. Vēlāk iestājas Rīgas politehniskajā institūtā, Inženieru nodaļā, kuru absolvēja 1914. gadā kā inženieris- tehniķis. Tai pat laikā, no 1906. līdz 1913. gadam, strādāja dažādās Krievijas impērijas rūpnīcās. 1915. gadā Galvenā artilērijas pārvalde nosūtīja viņu uz ASV kā speciālistu.

1919. gadā bija ASV latviešu delegāts Parīzes Miera konferencē. No 1920. gada bija Latvijas valdības tirdzniecības pārstāvis ASV. Šajā pat gadā uzsāka savu dienestu Latvijas Ārlietu ministrijā. Šī gada oktobrī kļuva par Reevakuācijas komisijas priekšsēdētājs Maskavā. Šo amatu viņš ieņēma līdz 1921. gada janvārim.

No 1923. līdz 1929. gadam Kārlis Ozols bija Latvijas Republikas sūtnis PSRS. 1929. gadā iesniedza lūgumu atbrīvot no šī amata. Pēc tam strādāja Ārlietu ministrijā. Apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni, darbojās vairākās sabiedriskās organizācijās un žurnālistika. Pēc 1934. gada 15. maija Kārļa Ulmaņa apvērsuma tika atlaists no amata.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 25. augustā tika apcietināts, oktobrī pārvests no Latvijas uz cietumu Maskavā. 1941. gada 23. jūnijā PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija viņam piesprieda nāvessodu, kurš drīz pēc tam tika izpildīts.

Darbi 
 "Latvijai topot" (1935)
 "Sūtņa memuāri" (krievu valodā (Мемуары посланника); 1938; Parīzē)

Ārējās saites 
 Latvju enciklopēdija. 2.sējums, 1821.lpp. historia.lv
 Kārlis OZOLS  LR Ārlietu ministrijas mājaslapā
 Kārļa Ozola fotogrāfija Latvijas Akadēmiskā bibliotēka un Rakstniecības, teātra un mūzikas muzejs

Latvijas diplomāti
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Rīgas Tehniskās universitātes absolventi
Padomju represijās nogalinātie
Madonas novadā dzimušie
Latvijas vēstnieki PSRS
Veslijs Klārks

Veslijs Klārks (Wesley Clark, dzimis ) ir atvaļināts ASV Armijas ģenerālis. Klārks ar izcilību absolvēja Vestpointu (ASV militāro akadēmiju). Viņš ir saņēmis arī prestižo Rodsa stipendiju (nosaukta Sesila Rodsa vārdā), studējot Oksfordas Universitātē, kur viņš ieguva maģistra grādu ekonomikā. Vēlāk viņš ieguva arī maģistra grādu kara lietās, absolvējot Komandas un ģenerālštāba koledžu (Command and General Staff College). Klārks 34 gadus nodienēja ASV Armijā un Aizsardzības ministrijā un šajā laikā saņēma vairākus militārus apbalvojumus, kā arī godpilno bruņinieku titulu un Prezidenta Brīvības medaļu.

No 1997. līdz 2000. gadam Klārks komandēja NATO spēkus Kosovā. Daži no viņa lēmumiem šā konflikta laikā tika asi kritizēti. Viņam bija pat saspīlētas attiecības ar aizsardzības ministru Viljamu Koenu un Apvienotās komitejas štaba ASV nodaļas ģenerāli Hjū Šeltonu. Viņi ietekmēja Klārka demisijas procesu, lai gan tika ziņots, ka Klārks pats ir aizgājis pensijā.

1944. gadā dzimušie
ASV ģenerāļi
Viestura ordeņa lielkrusta komandieri
Liepājas brāļi

Liepājas brāļi ir latviešu mūzikas grupa. Tās sastāvā ir Igo (balss), Ivo Fomins (balss), Ainars Virga (ģitāra, balss, aranžējumi), Uldis Marhilēvičs (dažādi taustiņi, balss, aranžējumi), Valdis Alviķis (bass, balss) un Andris Alviķis (bass, balss). Grupai palīdzējuši ir Tālis Marhilēvičs (taustiņi, balss), Guntis Veits (balss), Uldis Veits (balss) un Guntars Račs (balss, dzeja).

Vēsture

Pirmsākumi 
Liepājas brāļu projekts sākās kā nevainīgs joks, kura pamatdoma bija apvienot dažādās grupās spēlējošos brāļus — bijušos un esošos liepājniekus — , lai sniegtu vienreizēju uzstāšanos festivālā "Bildes '87". Dziesma "Tikai tā!" ierakstīta studijā "Melodija" un nofilmēta televīzijā, kļuva par vienu no 1988. gada lielākajiem hitiem Latvijā un itin bieži atskan radio ēterā vēl tagad. "Mikrofona '88" noslēguma koncertā dziesma "Tikai tā!" ieguva ceturto vietu.

1990. gadi 
Turpmāk šī kolektīva darbība saistīta pārsvarā ar Liepājai veltītiem pasākumiem vai festivālu "Bildes". 1995. gadā grupa piedalījās Imanta Kalniņa dziesmu izlases "Pilsētā, kurā piedzimst vējš" ierakstā. 1996. gadā Liepājas brāļu dziesma "Ej!" tika iekļauta izlasē "Tūdaliņ Tagadiņ". 1997. gadā tika svinētā liepājnieka Ulda Marhilēviča jubileja, kurā grupa Kongresu namā Rīgā izpildīja savus lielākos grāvējus, tos iemūžinot arī albumā "Marhils un draugi". Liepājas brāļi bija bieži dalībnieki arī "Liepājas dzintarā".

Mūsdienas 
2000. gadā grupa sapulcējās ierakstu studijā GEM, lai beidzot ierakstītu vairākas izpildītas, bet vēl nepiefiksētas dziesmas, tostarp sacerot arī vairākas jaunas.

2015. gadā Liepājas brāļi un to draugi, par godu gaidāmajai Guntara Rača jubilejai, atkārtoti ieraksta dziesmu "Tikai tā".

Atsauces 

1980. gadu mūzikas grupas
1990. gadu mūzikas grupas
2000. gadu mūzikas grupas
Latvijas rokgrupas
Latvijas popgrupas
Vidzemes slimnīca

Vidzemes slimnīca ir 2008. gadā izveidota IV līmeņa reģionālā slimnīca, kas sastāv no trīs daļām Valmierā, Rūjienā un Valkā. 

Tā ir lielākā Vidzemes slimnīca ārpus Rīgas, kurā strādā vairāk nekā 700 darbinieku.

2019. gadā Vidzemes slimnīca parakstīja sadarbības līgumu ar Rīgas Austrumu klīnisko universitātes slimnīcu (RAKUS).

Vēsture

Valmieras slimnīca 

1784. gadā dokumentos pirmo reizi minēts Valmieras hospitālis.  
1914. gadā pēc Georga Apiņa iniciatīvas uzcēla jaunu slimnīcas ēku. 
1975. gadā atklāja Valmieras rajona centrālās slimnīcas ēku Jumaras ielā Valmierā (direktors Uldis Laucis). 
1984. gadā blakus slimnīcai uzcēla poliklīnikas ēku. 1989. gadā izveidoja mikroķirurģijas nodaļu ar 10 gultām, 1992. gadā hemodialīzes nodaļu, 1995. gadā Rehabilitācijas un īslaicīgās sociālās aprūpes nodaļu ar 10 gultām rehabilitācijai un 20 gultām sociālajai aprūpei, kā arī reģionālo jaundzimušo intensīvās terapijas nodaļu.

1996. gadā to pārveidoja par Valmieras rajona pašvaldības bezpeļņas uzņēmumu “Valmieras slimnīca” un 2003. gadā Valmieras slimnīcai pievienoja Rūjienas slimnīcu, bet 2007. gadā Valkas slimnīcu, pārdēvējot to par Vidzemes slimnīcu.

Valkas slimnīca 

1920. gada oktobrī Kūru ielā 13 atvēra jaunās Valkas pilsētas slimnīcas Iekšķīgo slimību nodaļu ar 20 gultām, bet 1923. gada martā būve tika pabeigta.
1933. gada vasarā slimnīcai piebūvēja paplašinātu operāciju zāli un rentgena kabinetu, izremontēja iekštelpas un nomainīja jumta segumu.

Atsauces

Ārējās saites 
 Vidzemes slimnīca

Valmieras rajona padome
Valmiera
IV līmeņa slimnīcas Latvijā
Dzelzs krusta Bruņinieka krusts

Dzelzs krusta Bruņinieka krusts () bija augstākais Trešā reiha militārais apbalvojums. Ar to apbalvoja par panākumiem kaujas laukā. Tika nodibināts 1939. gada 1. septembrī. Reizē ar to tika atjaunots arī Dzelzs krusts. Tam bija vairākas pakāpes, kuras nāca klāt pie Dzelzs krusta Bruņinieka krusta, piemēram, Ozollapas. Pati izplatītāka no tām arī bija Dzelzs krusta Bruņinieka krusts. Otrā pasaules karā ar to tika apbalvoti 7313 karavīri.

No tiem SS - 459 cilvēki, Vērmahtā - 4777 cilvēki, Luftwaffe - 1787 Kriegsmarine - 318

Kopā bija piecas pakāpes:

 Dzelzs krusta Bruņinieka krusts (7384 apbalvoto)
 Dzelzs krusta Bruņinieka krusts ar Ozollapām (nodibināts 1940. gadā, 890 apbalvoto, 8 no tiem ārzemnieki) 
 Dzelzs krusta Bruņinieka krusts ar Ozollapām un Zobeniem (nodibināts 1941. gadā, 160 apbalvoto, viens ārzemnieks)
 Dzelzs krusta Bruņinieka krusts ar Ozollapām, Zobeniem un briljantiem (nodibināts 1941. gadā, 27 apbalvotie) 
 Dzelzs krusta Bruņinieka krusts ar Zelta Ozollapām, Zobeniem un briljantiem (nodibināts 1944 gadā, 1 apbalvotais - Hanss-Ulrihs Rūdels)

Starp apbalvojuma kavalieriem bija arī ārzemnieki: 18 rumāņi, 12 latvieši, 9 itālieši, 8 ungāri, 4 beļģi, 4 igauņi, 4 holandieši, 3 dāņi, 3 franči, 2 spāņi, 2 japāņi, 2 slovāki un 2 somi.

Izskats 

Ārējais izskats atbilda Dzelzs krusta I šķirai, bet ar atšķirībām:

 tas bija nedaudz lielāks
 to nēsāja sarkanmelnā ordeņa lentā uz kakla. 
    
Tas atkārto Lielā Dzelzs krusta formu un nēsāšanas noteikumus, bet atšķiras ar to, ka tam bija zelta krāsas maliņa, ne sudraba. Apbalvojuma kavalieriem bija tiesības netaisīt ciet mēteļa apkakli, lai apbalvojums būtu redzams.

Latvieši Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieri 

Waffen-SS ārzemnieku leģionos kopā bija 32 šī apbalvojuma kavalieri. Vislielākais to skaits bija Latviešu leģionā. Par izciliem nopelniem kara laukā kopā tika apbalvoti divpadsmit latviešu leģionāri. Lielākais skaits, kas seko šim latviešu karavīru sasniegumam, ir četri. Viņi bija:

 Miervaldis Adamsons (Legion-Untersturmführer) 
 Roberts Ancāns (Waffen-Untersturmführer) 
 Žanis Ansons (Waffen-Hauptscharführer) 
 Kārlis Aperāts (Waffen-Obersturmbannführer) 
 Kārlis Sensbergs (Waffen-Unterscharfuhrer) 
 Žanis Butkus (Waffen-Hauptsturmführer) 
 Andrejs Freimanis (SS-Obersturmführer) 
 Roberts Gaigals (Waffen-Obersturmführer) 
 Nikolajs Galdiņš (Waffen-Obersturmbannführer) 
 Voldemārs Reinholds (Waffen-Sturmbannführer) 
 Alfrēds Riekstiņš (SS-Untersturmführer) 
 Voldemārs Veiss (Waffen-Standartenführer)

Igauņi Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieri 

Četri šīs mazās republikas pilsoņi tika apbalvoti ar Dzelzs krusta Bruņinieka krustu:

 Alfonss Rebane (Waffen-Standartenführer) (Dzelzs krusta Bruņinieka krusts ar Ozollapām)
 Haralds Nugisekss (Waffen-Hauptscharführer) 
 Haralds Rīpalu (Waffen-Obersturmbannführer)
 Pauls Maitla (Waffen—Sturmbannführer)

Piezīmes un atsauces 

Trešā reiha apbalvojumi
 
Militārie ordeņi
Cūkas (kāršu spēle)

Cūkas jeb duraki (no  — 'muļķis') ir tradicionāla krievu kāršu spēle, kas izplatīta arī citās bijušajās Padomju Savienības valstīs.

Noteikumi 
Spēlei izmanto 36 kāršu komplektu. Visas kāršu spēles darbības notiek pulksteniski. Spēles gājienu uzsāk pa kreisi no dalītāja esošais spēlētājs. Spēles dalītājs tiek izvēlēts izlozes kārtībā pirms spēles. Katru nākamo izspēli dala iepriekšējās zaudētājs. Katram spēlētājam tiek izdalītas 6 kārtis pa 3 kārtīm. Atlikusī kava tiek nolikta galda vidū, atklājot nākamo kārti no kavas, kas būs konkrētās izspēles trumpju masts. Kārtīm mastā ir dažāds spēks — vājākā kārts ir 6, stiprākā — dūzis. Ja spēlētājam ir palikusi pēdējā kārts ,viņam drīkst atmest ar divām un vienādāmkārtīm,neskatoties uz to ka pretiniekam ir viena kārts palikusi uz rokas.Trumpja masta kārtis ir spēcīgākas par visu citu mastu kārtīm. Spēlētājs var veikt gājienu ar jebkādu kārti pēc paša izvēles, bet ja rokās ir vairākas vienāda stipruma kārtis (piemēram, divi kalpi vai 3 četrinieki), tad ar tām var veikt gājienu vienlaikus. Kāvējs (spēlētājs, pie kura tiek veikts gājiens) var kārtis kaut ar konkrētā masta spēcīgāku kārti vai arī kārti no trumpjiem. Ja kāvējs nevar vai nevēlas kaut kārti(s), viņš var uzņemt visas gājiena laikā izliktās kārtis. Taču, ja kāvējam ir tāda paša stipruma kārts, tad viņš var padot tās tālāk nākamajam spēlētājam ar tā paša stipruma kārti, pie nosacījuma, ja viņš (kāvējs) jau nav sācis atkaušanos. Gājiena laikā nevar dot kaušanai vairāk kārtis par kāvējam rokās esošo kāršu skaitu un kaušanai doto kāršu skaits nevar būt lielāks par sešām. Pēc katra gājiena spēlētājiem pulksteniski, sākot no gājiena uzsācēja, pēc vajadzības jāpaceļ kārtis no kavas, tā lai rokās būtu 6 kārtis. Kāvējs kārtis paceļ pēdējais. Zaudē tas spēlētājs, kuram rokās paliek pēdējās kārtis vai pēdējais veic atkaušanos.

Atsauces 

Kāršu spēles
Dekarta koordinātu sistēma

Dekarta koordinātu sistēma (jeb taisnleņķa koordinātu sistēma) ir plaknes vai telpas koordinātu sistēma, kur punkta atrašanās vietu plaknē vai telpā nosaka pēc tā attāluma no divām vai trim (telpā) savstarpēji perpendikulārām koordinātu asīm. Izmantojot taisnleņķa koordinātu sistēmu, dažādas ģeometriskas figūras (piemēram, līknes) var aprakstīt ar algebras vienādojumiem.

Koordinātu asis parasti apzīmē ar latīņu alfabēta pēdējiem lielajiem burtiem. Plaknē (ar divām koordinātu asīm), horizontālo asi parasti apzīmē ar X un vertikālo ar Y. Koordinātu asis ir bezgalīgi garas taisnes. To krustošanās punkts ir koordinātu sākumpunkts. Parasti, X koordinātu vērtības pa labi no Y ass ir pozitīvas un pa kreisi — negatīvas. Y koordinātu vērtības parasti virs X ass ir pozitīvas un zem X ass — negatīvas. Koordinātu asis sadala plakni 4 kvadrantos. Tos numurē ar romiešu cipariem, pretēji pulksteņa rādītāja kustības virzienam, sākot no labā augšējā kvadranta, kur abu koordinātu vērtības ir pozitīvas.

Formulas 
Attālumu d starp diviem punktiem plaknē, ja ir zināmas to koordinātas, var aprēķināt:
 .

Telpā plaknes koordinātu sistēmai pievieno vēl vienu asi, kuru parasti apzīmē ar Z. Šeit jebkura punkta koordinātas apraksta 3 skaitļi.

Dažreiz lieto slīpleņķa koordinātu sistēmas. Tās var būt plaknē (ar divām asīm), vai telpā (ar 3 asīm). Šeit koordinātu asis krustojoties neveido taisnu leņķi.

Koordinātas datorgrafikā 
Dažādās datoru grafiskajās vidēs, pikseļu koordinātas arī nosaka ar taisnleņķa koordinātu sistēmu. Tur parasti Y asij pozitīvās vērtības parasti ir virzienā uz leju un koordinātu sākumpunkts atrodas ekrāna kreisajā, augšējā stūrī.

Skatīt arī 
 Plakne
 Telpa
 Attālums
 Polārā koordinātu sistēma
 Cilindriskā koordinātu sistēma
 Sfēriskā koordinātu sistēma

Koordinātu sistēmas

fi:Koordinaatisto#Suorakulmainen koordinaatisto
C++

C++ (izrunā "sī plus plus", arī "cē plus plus") ir augsta līmeņa objektorientēta programmēšanas valoda.

Vēsture 
C++ tika izveidota uz C programmēšanas valodas bāzes 20. gadsimta 70. gadu beigās — 80. gadu sākumā, kad Bell Laboratories līdzstrādnieks Bjerns Stroustrups (Bjärne Stroustrup) izstrādāja jaunu programmēšanas valodu, kuru nosauca par "C ar klasēm" (par C++ tā tika pārdēvēta vēlāk). Paši būtiskākie uzlabojumi, salīdzinot ar C, bija objektorientētās programmēšanas valodas raksturojošas īpašības: inkapsulācija, mantošana un polimorfisms.

Koda piemērs 
Sveika, pasaule:
  #include <iostream>
 using namespace std;
 int main ()
 {
 cout <<"Hello world!" << endl;
 return 0;
  }

Ārējās saites 
 C++ dokumentācija un apmācība (angliski)
 Dev-C++ izstrādes vide 
 Programmēšana un C++ 

Objektorientētās programmēšanas valodas
Filips Koku

Filips Džons Viljams Koku (; dzimis  Eindhovenā) ir Nīderlandes futbola treneris, bijušais futbolists. Spēlējis pussarga pozīcijā, bijis Nīderlandes futbola izlases dalībnieks.

Koku bija vispusīgs spēlētājs un varēja spēlēt gan aizsardzībā, gan vidējā līnijā, bet parasti spēlēja kā pussargs, veidojot komandas saspēli. Viņš izcēlās ar savu bumbas atņemšanas prasmi, laukuma pārredzēšanu un komandas spēli.

Futbolista karjera 
Profesionāla futbolista karjeru sāka AZ Alkmaar. Vēlāk pārstāvējis arī Vitesse un PSV Eindhoven. No 1998. līdz 2004. gadam spēlēja Spānijas La Liga klubā FC Barcelona. 1999. gadā kļuva par Spānijas čempionu. Pēc tam atgriezās PSV. Pārstāvot šo klubu, četras reizes ir uzvarējis Eredivisie. Spēlētāja karjeru noslēdza 2008. gadā Apvienotajos Arābu Emirātos, spēlējot klubā Al Jazira.

Nīderlandes izlasē pirmo spēli aizvadīja  pret Vācijas izlasi. Izlases sastāvā piedalījies divos Pasaules kausa (, ) un trijos Eiropas čempionāta (, , ) finālturnīros. Vairākās spēlēs bijis izlases kapteinis. Kopā izlases rindās aizvadījis 101 spēli un guvis desmit vārtus.

Trenera karjera 
Trenera karjeru sāka 2008. gadā kā Nīderlandes izlases galvenā trenera Berta van Marveika asistents. Paralēli darbojās arī PSV Eindhoven treneru korusā. 2012. gada martā kļuva par PSV galvenā trenera pienākumu izpildītāju līdz sezonas beigām un noslēdza sezonu ar izcīnītu KNVB kausu.

No 2013. līdz 2018. gadam bija PSV galvenais treneris. Šajā laikā trīsreiz uzvarēja Eredivisie līgā. 2018. gada jūnijā kļuva par Turcijas Superlīgas kluba Fenerbahçe galveno treneri, parakstot līgumu uz trīs gadiem. Tomēr pēc neveiksmīga sezonas sākuma jau tā paša gada oktobrī tika atbrīvots no amata.

2019. gada jūlijā kļuva par Championship kluba Derby County galveno treneri. Anglijas klubā nostrādāja līdz 2020. gada novembrim. 2022. gada septembrī tika iecelts par Vitesse galveno treneri.

Sasniegumi

Spēlētāja karjera 
PSV Eindhoven

 Eredivisie: 1996–97, 2004–05, 2005–06, 2006–07
 KNVB beker: 1995–96, 2004–05
 Johan Cruijff Schaal: 1996, 1997

Barcelona

 Spānijas La Liga: 1998–99

Trenera karjera 
PSV Eindhoven

 Eredivisie: 2014–15, 2015–16, 2017–18
 KNVB beker: 2011–12
 Johan Cruyff Shield: 2015, 2016

Atsauces

Ārējās saites 

1970. gadā dzimušie
Nīderlandes futbolisti
Nīderlandes izlases futbolisti
Nīderlandes futbola treneri
1996. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
2000. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
2004. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
1998. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
2006. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
AZ Alkmaar spēlētāji
PSV Eindhoven spēlētāji
FC Barcelona spēlētāji
Ziemeļbrabantē dzimušie
Afganistānas pilsoņu karš

Afganistānas pilsoņu karš ir bruņotu konfliktu sērija Afganistānā, kas aizsākās pēc pēdējā karaļa Zahīršaha gāšanas 1973. gadā un turpinās līdz mūsdienām (pēc citiem avotiem par kara sākumu uzskata 1978. gadu, kad notika Aprīļa revolūcija). Historiogrāfijā parasti izdala sekojošus Afganistānas pilsoņu kara etapus:

 Afganistānas pilsoņu karš (1978—1979). Pēc Aprīļa revolūcijas pie varas nāca komunistiski noskaņota valdība. Pret viņiem nostājās opozīcija, kas noveda pie bruņota konflikta.

 Afganistānas karš (1979—1989). Posms, kad karā iesaistītājs Padomju Savienība. Tā ieveda savus bruņotos spēkus Afganistānā, lai atbalstītu komunistiski noskaņoto valdību. Šis bija plaša mēroga karš, jo tajā iesaistījās daudzas ārzemju valstis. 

 Afganistānas pilsoņu karš (1989—1992). Pēc Padomju Savienības bruņoto spēku izvešanas turpinājās cīņa starp valdības un opozicionāru spēkiem. Līdz ar Padomju Savienības sabrukumu komunistiski noskaņotā valdība zaudēja militāro atbalstu.

 Afganistānas pilsoņu karš (1992—2001). Iepriekšējā posmā uzvarēja opozīcijas spēki, tomēr pēc tam viņi uzsāka cīņu par varu savā starpā. Sākotnēji tie bija atsevišķi konflikti starp lauka komandieriem, bet vēlāk jau starp viņu grupējumiem. Grupējumi apvienojās divās organizācijās — Ziemeļu aliansē un TalibanTaliban.

 Karš Afganistānā (2001—2014). NATO karš pret Afganistānas Taliban organizāciju kā daļa no kara pret terorismu.
 Afganistānas pilsoņu karš (2015–2021). Pilsoņu kara posms pēc galveno NATO spēku izvešanas 2014. gadā.

Afganistānas vēsture
Kari ar Afganistānu
20. gadsimta kari
21. gadsimta kari
Kari Āzijā
Aukstais karš
Pilsoņu kari