joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Marians Rejevskis

Marians Ādams Rejevskis (, dzimis , miris ) bija poļu matemātiķis un kriptogrāfs, kas 1932. gadā atšifrēja "Enigmas" kodu. Tā bija vaciešu nozīmīgākā šifrēšanas mašīna. Rejevska un viņa kolēģu panākumi ļāva britiem nolasīt "Enigmu" Otrā pasaules kara laikā, un zem koda "Ultra" veikt militāro spiegošanu, rezultātā palīdzot sakaut Trešo reihu.

Biogrāfija 

Studējis matemātiku Poznaņas universitātē. 1932. gadā Rejevskis iestājās darbā Polijas armijas ģenerālštāba kriptogrāfijas nodaļā — Biuro Szyfrów, un jau tā paša gada decembrī uzlauza Enigmas kodu.

Redzot 2. Pasaules kara sākuma neizbēgamību, poļu ģenerālštābs 1939. gada 25. jūlijā nodod atšifrēšanas algoritmu angļu un franču izlūkdienestiem.

Sākoties 2. pasaules karam, 1939. gada septembrī Biuro Szyfrów tiek caur Rumāniju evakuēts uz Franciju. Kad arī Francija tiek okupēta, Rejevskis kādu laiku strādā Višī Francijas zonā, pēc tam franču Alžīrijā. Kad 1942. gadā Vācija okupē arī Višī zonu, Rejevskis dodas uz Spāniju, pēc tam caur Portugāli uz Lielbritāniju, kur iestājas Polijas armijā.

Pēc kara Rejevskis atgriežas Polijā pie sievas un bērniem un, bez īpašas slavas, strādā rūpnīcā par grāmatvedi.

Ārējās saites 

 Enigmas koda uzlaušana 

1905. gadā dzimušie
1980. gadā mirušie
Kriptogrāfi
Izgudrotāji
Polijas matemātiķi
Kujāvijas-Pomožes vojevodistē dzimušie
Sauszemes bruņotie spēki

Sauszemes bruņotie spēki, arī armija (no  — 'apbruņot'), ir kādas valsts bruņoto spēku daļa, kas paredzēta karadarbībai uz sauszemes, pārsvarā pret ārēju pretinieku. Lielākajā daļā bruņoto spēku vēsturiski izveidojusies sauszemes bruņoto spēku strikta nodalīšana no kara flotes un gaisa spēkiem, parasti uzturot trīs neatkarīgas organizācijas.

Ar jēdzienu armija dažreiz mēdz apzīmēt visu kādas valsts bruņoto spēku kopumu, ar to apzīmējot jebkāda veida karaspēku.

Formācijas 
Daudzu valstu bruņotajos spēkos armija ir arī liela formācija, kas sastāv no diviem vai vairāk korpusiem. Atsevišķai armijai tiek dots vārds vai numurs, lai atšķirtu to no bruņotajiem spēkiem kopumā. Piemēram, ASV Pirmā armija, Ziemeļvirdžīnijas armija.

Armijas ir lielas formācijas, kas var stipri atšķirties lieluma, sastāva un atbildības atkarībā no valsts, bruņoto spēku atzara un izveidošanas mērķa. Piemēram, Padomju Savienībā 2. pasaules kara laikā armijas bija korpusa lieluma formācijas, kas bija pakļautas armijas lieluma frontēm. Miera laikā PSRS armija parasti bija pakļauta kara apgabalam.

Skatīt arī 
 Karš
 Zemessardze
 Latvijas Nacionālie bruņotie spēki

Militārā organizācija
Latvijas Pirmā partija

"Latvijas Pirmā partija" bija Latvijas politiskā partija, kas dibināta 2002. gadā. 2007. gadā partija apvienojās ar partiju Latvijas ceļš, izveidojot partiju LPP/LC.

Vēsture 
Partija dibināta 2002. gadā pirms 8. Saeimas vēlēšanām uz Jaunās kristīgās partijas (Jaunās partijas pēctece) pamata.

 2002—2004 — pie varas E. Repšes valdībā
 2004 — pie varas I. Emša valdībā
 kopš 2004 — pie varas A. Kalvīša valdībā
 2006 — veido vēlēšanu apvienību ar LC, uzņemot kandidātus arī no vairākām reģionālām partijām
 2007 — saplūst ar LC, "Mēs savam novadam" un Vidzemes apvienību, veidojot LPP/LC.

Rezultāti vēlēšanās

Literatūra 
Mednis I. Partiju laiki Latvijā (1988-2002). — R.: Drukātava, 2007.  — 318.—323. lpp.

Ārējās saites 
 Partijas mājaslapa: latviski un krieviski
 Klips — Pret LPP vērsts anonīms propagandas klips (LPP pārstāvji "Jaunās paaudzes" dievkalpojumos)

Latvijas bijušās politiskās partijas
Jaunais Centrs

Jaunais Centrs (saīsināti: JC) bija centriski kreisa Latvijas politiskā partija. Sākot ar 2005. gadu tā ietilpa apvienībā "Saskaņas Centrs", bet 2010. gadā pārtrauca darbību, jo apvienojās ar TSP un SDP, izveidojot partiju "Saskaņa". JC vadītājs bija Sergejs Dolgopolovs.

2005. gadā 26. maijā Latgales apgabaltiesa par vainīgiem vēlētāju ietekmēšanā un viņu balsu uzpirkšanā par labu „Jaunā Centra” biedriem Igoram Ignatjevam un Irēnai Seikstei 2005. gada Rēzeknes domes vēlēšanās atzina Jāni Krēsliņu un Anfinogenu Goršanovu, piespriežot viņiem attiecīgi 1600 latus un 1040 latus lielu naudas sodu. Domes vēlēšanu rezultāti tika atcelti un tika sarīkotas atkārtotas vēlēšanas.

2005. gada 18. martā Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs aizdomās par aptuveni 14 000 latu liela kukuļa piedāvāšanu Ilmāram Ančānam, lai panāktu Jūrmalas bijušā mēra Jura Hlevicka pārvēlēšanu, t.s. Jūrmalgeitā aizturēja „Jaunā Centra” deputāta kandidātus — Leonīdu Lasmani un Gvido Hariju Volbrugu. Lasmanis tiesas procesa laikā pameta valsti un šobrīd ir izsludināts starptautiskā meklēšanā, bet Volbrugam Zemgales apgabaltiesa 2007. gada 19. martā piesprieda nosacītu brīvības atņemšanu uz trim gadiem ar pārbaudes laiku uz trim gadiem.

Pēc skandāliem Jaunais Centrs izplatīja paziņojumu, ka „kategoriski un pilnībā norobežojas” no balsu pirkšanas vēlēšanās Jūrmalā un Rēzeknē un kukuļdošanas Jūrmalas mēra vēlēšanās, apgalvojot, ka par Rēzeknē balsu pirkšanā apsūdzētie nekad neesot bijuši ne JC biedri, ne arī partijas atbalstītāji, Rēzeknē notikušo nosaucot par „politisku provokāciju”.

2008. gada 4. martā Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs aizdomās par 4100 latu liela kukuļa pieprasīšanu un pieņemšanu aizturēja „Saskaņas Centrā” ietilpstošās partijas „Jaunais centrs” biedru un Rīgas domes Labklājības departamenta Juridiskās nodaļas vadītāju Orlando Rozenu, kam 2014. gada 17. martā Rīgas pilsētas Latgales priekšpilsētas tiesa piesprieda 5 gadu cietumsodu.

Atsauces 

Latvijas bijušās politiskās partijas
Jūrmala — mūsu mājas

Jūrmala — mūsu mājas ir viena no reģionālajām partijām Jūrmalā. Tās vadītāji ir politiķis Raimonds Munkevics un ūdens atrakciju parka "Nemo" īpašnieks Māris Dzenītis. R. Munkevics divreiz ir bijis Jūrmalas mēra amatā.

Dalība vēlēšanās

Pašvaldību vēlēšanas 

Latvijas reģionālās partijas
Konservatīvā partija (Latvija)

Konservatīvā partija ir bijusī Latvijas politiskā partija. Dibināta 1998. gada 9. jūlijā, likvidēta 2008. gada 29. maijā. 
Partijas priekšsēdētāja vietnieks bija Normunds Grostiņš.
2005. gadā Konservatīvās partijas biedru M. Lujānu ievēlēja par Rīgas Domes deputātu no "Dzimtenes"/LSP saraksta.

Literatūra 

Mednis I. Partiju laiki Latvijā (1988-2002). — R.: Drukātava, 2007.  — 228.—230. lpp.

Latvijas bijušās politiskās partijas
Kristīgi demokrātiskā savienība

Kristīgi demokrātiskā savienība (saīsināti: KDS) ir 1991. gadā izveidota konservatīva Latvijas politiskā partija, kas atbalsta kristīgās demokrātijas idejas, modelējot sevi uz Vācijas Kristīgo demokrātu apvienības pamata. Partijas valdes priekšsēdētājs ir Mareks Raups.

1990. un 2000. gados KDS gan atsevišķi, gan apvienotos sarakstos ar citiem politiskajiem spēkiem bija pārstāvēta Saeimā un valdībā, taču vēlāk nav spējusi pārvarēt vēlēšanu barjeru. Ilglaicīga partijas vadītāja bija mūzikas psiholoģe un Rīgas Augstākā reliģijas zinātņu institūta docente Māra Viktorija Zilgalve.

10. Saeimas vēlēšanās KDS vienojās par sadarbību ar apvienību Vienotība, tomēr šajās un nākamajās vēlēšanās startēja individuāli. 2014. gada Saeimas vēlēšanās partija startēja Latvijas Reģionu apvienības sarakstā, kurš pārvarēja 5% barjeru, tomēr neviens partijas biedrs nekļuva par deputātu.

2018. gada martā pirms 13. Saeimas vēlēšanām KDS kopā ar Latvijas Sociāldemokrātisko Strādnieku partiju (LSDSP) un "Gods kalpot mūsu Latvijai" (GKML) izveidoja Apvienību SKG, kura vēlēšanās rudenī ieguva vien 0,21% balsu. Apvienībā esošās partijas, izņemot LSDSP, kopā ar partiju "No sirds Latvijai" 2019. gada martā izveidoja apvienību "Atmoda". "No sirds Latvijai" un GKML apvienojās partijā "Atmoda Latvijai", bet KDS kļuva par otru apvienības locekli.

Dalība vēlēšanās

Saeimas

Eiroparlamenta

Literatūra 
Mednis Imants Partiju laiki Latvijā (1988—2002). — R.: Drukātava, 2007.  — 309.—316. lpp.

Atsauces

Ārējās saites 
 Oficiālā mājaslapa

Latvijas konservatīvās partijas
Liepājas partija

Liepājas partija ir 2004. gada 14. decembrī dibināta labēja reģionāla partija, kuras sastāv no vairāk kā 300 liepājniekiem. Tās vadītājs ir bijušais Liepājas mērs Uldis Sesks. Partija darbojās Zaļo un Zemnieku savienībā, 12. Saeimā to pārstāvēja trīs deputāti – Valdis Skujiņš, Aija Barča un Māris Kučinskis.

Iepriekšējie logo

Atsauces

Ārējās saites 
 

Latvijas reģionālās partijas
Liepāja
Grams

Grams (SI simbols: g) ir metriskā sistēmas masas mērvienība, kas pielīdzināma kilograma  daļai.  Sākotnēji definēts kā "absolūtais svars ūdens tilpuma, kas vienāds ar kubu metra simtajā daļā [1 cm3], un ledus kušanas temperatūrā" (vēlāk pie 4°C, kas ir ūdens maksimālā blīvuma temperatūra). Tagad grams ir tūkstošdaļa kilograma, ko definē Starptautiskajā mērvienību sistēmā.

Izmantojot daudzkārtņus mērvienībām, var rakstīt:

10−12 Mt = 10−12 Tg = 10−9 kt = 10−6 t = 10−3 kg = 1 g = 103 mg = 106 μg = 109 ng = 1012 pg

Agrākā mola definīcija bija piesaistīta atomu skaitam 12 gramos tīra oglekļa izotopa (12C), kura relatīvā atommasa ir 12.

Atsauces

Ārējās saites 
 

Masas mērvienības
Kilometrs

Kilometrs (saīsinājumā km, ) ir SI sistēmas garuma atvasinātā mērvienība. Viens kilometrs pamatmērvienībās ir tūkstots metru jeb zinātniskajā pierakstā tas ir 1 m.

 1 km = 1000 m = 1 m

Saistība ar citām mērvienībām 
Viens kilometrs ir:
 1000 metru;
 aptuveni 0,621 jūdze;
 aptuveni 1094 jardi;
 aptuveni 3281 pēda.

Saistība ar citiem fizikāliem lielumiem 
Kilometrs tiek bieži izmantots, lai atvasinātu mērvienības citiem fizikāliem lielumiem, visbiežāk, laukuma un tilpuma mērvienības. Piemēram:

 kvadrātkilometrs (km2) ir laukuma mērvienība, kura ir vienāda ar kvadrāta laukumu, kura malu garumi ir precīzi viens kilometrs;
 kubikkilometrs (km3) ir tilpuma mērvienība, kura ir vienāda ar kuba tilpumu, kura šķautņu garumi ir precīzi viens kilometrs.

Lietošana 
Amerikas Savienotās Valstis un Apvienotā Karaliste ir vienīgās valstis, kur vēl joprojām plaši nelieto kilometrus, bet tā vietā lieto jūdzes. Lai gan arī šajās valstīs lēnām pāriet uz starptautisko mērīšanas sistēmu, tas ir, no jūdzēm uz kilometriem.

Garuma mērvienības
Aizkraukle

Aizkraukle ir pilsēta Vidzemes dienvidu daļā, Aizkraukles novada administratīvais centrs. Aizkrauklei cauri tek Daugava un tai blakus atrodas Pļaviņu HES ūdenskrātuve.

Nosaukums 
Pilsētas nosaukums atvasināts no viduslaiku latīņu valodā lietotā vietvārda Ascrad vai Asscrade (, literārajā vācu valodā Ascheraden, krievu tekstos Скровень), kas latviski skan "Ašķere'' - tā sauca strautu, Daugavas pieteku.

Vēsture 
Aizkraukles līvu pils pirmo reizi pieminēta Livonijas Indriķa hronikas tekstā sakarā ar līvu un lietuviešu uzbrukumu Rīgai 1204. gadā. Tad tā bijusi vistālāk austrumos novietotā līvu osta pie Daugavas ūdensceļa, vēl tālāk sākās kristīto sēļu un latgaļu zemes - Koknese un Jersika. Ap 1229. gadu notika Aizkraukles kauja starp Zemgales ķēniņa Viestarda un Aizkraukles pilskunga Markvarta vadītajiem karaspēkiem. No 1252. līdz 1478. gadam Aizkraukle bija Livonijas ordeņa Aizkraukles komturejas centrs. 

Mūsdienu Aizkraukles pilsēta radās 20. gadsimta sešdesmitajos gados kā celtnieku ciemats, pateicoties Pļaviņu HES celtniecībai. Celtnieku ciematam strauji augot, 1967. gadā tas ieguva pilsētas statusu un tajā paša laikā kļuva par rajona centru. Līdz 1990. gadam pilsētas nosaukums bija Stučka par godu Pēterim Stučkam, bet  ar Augstākās padomes lēmumu pilsēta ieguva nosaukumu Aizkraukle.

Aizkraukles pilskalns 
Aizkraukles pilskalns ir 0,5 ha liels, ar 0,1 ha lielu priekšpili (Ernests Brastiņš, 1930.), 3 ha lielu senpilsētu un ostu. Pilskalna tuvumā atrodas divi kapulauki - Aizkraukles un Lejasžagaru, kur kopumā atsegts ap 100 uz 10.-12.gs. attiecināmu apbedījumu (Urtāns, 1983.).

Aizkraukles stacija 

Uz ziemeļaustrumiem no Aizkraukles atrodas dzelzceļa stacija Aizkraukle, kura ir elektrovilcienu maršruta Rīga—Aizkraukle galapunkts. Tajā pietur arī dīzeļvilcieni līnijā Rīga—Daugavpils.

Apskates vietas 

 Aizkraukles katoļu baznīca
 Aizkraukles vēstures un mākslas muzejs
 Kalnaziedu pilskalns
 Kalnaziedu upurozola stumbra atliekas
 Pļaviņu HES
 Pļaviņu HES ekspozīcija
 Stēla "Lāčplēša cīņa"
 "Tiem, kas nepārnāca. Staļina - Hitlera genocīda upuriem." piemiņas akmens

Attēlu galerija

Skatīt arī 
 Aizkraukles komtureja
 Aizkraukles rajons
 Aizkraukles novads

Atsauces

Ārējās saites 
 Aizkraukle - Vietas.lv 

Vidzeme
Sēlija
 
Latvijas pilsētciemati
Avogadro skaitlis

Avogadro skaitlis ir atomu vai molekulu skaits vienā molā vielas. Tā tas nosaukts par godu itāliešu zinātniekam Amedeo Avogadro, kurš dzīvoja 19. gadsimtā. Saskaņā ar mola definīciju Avogadro skaitlis ir vienāds visām vielām. Kopš 2019. gada molu definē kā vielas daudzumu, kas satur precīzi 6.02214076×1023 elementārdaļiņu (piem. atomu). Aptuveni atbilst un pirms tam definēts kā atomu skaits vienā molā oglekļa-12, tas ir, 0.012 kg jeb 12 gramos oglekļa-12 (oglekļa izotops ar atommasu 12).

Avogadro skaitļa apzīmējums un tā vērtība 

Avogadro skaitli apzīmē ar  un tā ir noteikta konstante, kuru lieto ķīmijā un fizikā.

Avogadro skaitļa nozīme 

Avogadro skaitlis ir pārejas koeficients no mikroskopiskiem masu lielumiem (atommasas, molekulmasas) uz makroskopiskiem masu lielumiem (kilogrami, tonnas).

Skatīt arī 
 Molekulu masa
 Relatīvā molekulmasa
 Vielas daudzums
 Molmasa

Atsauces

Ārējās saites 

Ķīmija
Molekulārfizika
Fundamentālās fizikas konstantes
Aloja

Aloja ir pilsēta Latvijā, Limbažu novadā. Atrodas 120 km no Rīgas, 44 km no Valmieras. Teritoriju no visām pusēm ieskauj Alojas pagasts.

Alojā atrodas pilsētas un pagasta pārvalde, vidusskola, sporta halle, kultūras nams, bibliotēka, muzejs, pareizticīgo un luterāņu baznīca.

Ģeogrāfija 
Atrodas Viduslatvijas zemienes Metsepoles līdzenumā. 

Vidējā temperatūra: -5,5 °C janvārī, +16,5 — +17 °C jūlijā. Nokrišņu daudzums ap 800 mm gadā.

Transports 
Galvenie pilsētas autoceļi ir P13 (Limbaži-Aloja) un P15 (Ainaži-Matīši-(Valmiera)), vietējie ceļi ir V120 (Aloja-Vīķi) un V139 (Aloja-Stūri).

Vēsture 
Vēstures avotos Aloja pirmoreiz minēta 1449. gadā. 1925. gadā piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss, pagasta centrs.

1937. gadā caur Aloju tika atklāta Rīgas—Rūjienas platsliežu dzelzceļa līnija. 1996. gadā satiksme tika slēgta.

1950. gadā ieguva pilsētciemata tiesības. Kopš 1992. gada — pilsēta.

Iedzīvotāji 
2021. gadā pilsētā bija 1589 iedzīvotāji, no kuriem 93% bija latvieši.

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Etniskā struktūra

Ievērojamas personības 
 Lauris Dzelzītis (1978) ir latviešu aktieris.

Apskates objekti 
Alojā nav īpaši populāru apskates objektu. Pilsētā var apskatīt:
 luterāņu un pareizticīgo baznīcas;
 pieminekli Latvijas Brīvības cīņās (1918-1920) kritušajiem;
 pieminekli dzejniekam Auseklim;
 pastaigu taku pa ūdensrožu audzētavu;
 novadpētniecības muzeju.

Attēli

Atsauces

Ārējās saites 

Vidzeme
 
Bijušie Latvijas novadu centri
Latvijas pilsētciemati
Auce

Auce, agrāk Vecauce, ir Dobeles novada pilsēta Latvijā. Auces pilsēta atrodas 35 km uz dienvidrietumiem no Dobeles. Vecauces pils ir viens no populārākajiem historicisma stila arhitektūras pieminekļiem Latvijā. Kopš 1920. gadiem bijušās Vecauces muižas saimniecību izmanto kā mācību bāzi topošajiem lauksaimniecības speciālistiem.

Vēsture 

1889. gadā pie Jelgavas–Mažeiķu dzelzceļa sāka veidoties Vecauces miests, kurā Pirmā pasaules kara laikā Vācijas impērijas karaspēks no 1915. līdz 1917. gadam ierīkoja Austrumu frontes kara lidotāju skolu ar lidlauku (Artillerie-Fliegerschule Ost I). 1920. gadā Vecauces muižā tika ierīkota Latvijas Universitātes mācību saimniecība lauksaimniecības studentiem. 1921. gada 1. jūlijā Aucē tika izveidota patstāvīga pašvaldība, bet 1924. gada 11. septembrī tā ieguva pilsētas tiesības. 1925. gada 31. oktobrī tika apstiprināts Auces ģerbonis.

Iedzīvotāji

Ievērojamas personības 
 Signe Baumane (1964),  Ņujorkā dzīvojoša latviešu animācijas filmu režisore, scenāriste, māksliniece un grāmatu ilustratore.

Apskates objekti 

 Vecauces pils (1842—1845) Akadēmijas ielā 11a – valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Pils 30 metru augstais tornis ir pati augstākā vieta, no kuras aplūkot tuvējo apkārtni. Ap pili ir 13 ha liels parks ar vairākiem pieminekļiem — pirmajam mācību “Vecauce” vadītājam Jānim Bergam un profesoram Jānim Apsītim, kā arī Pirmajā pasaules karā kritušo vācu un krievu karavīru kapi. Vecauces pils pašlaik darbojas kā tūrisma un kultūras centrs, un to apsaimnieko Latvijas Lauksaimniecības universitātes mācību un pētījumu saimniecība “Vecauce”. Pilī ir ierīkotas istabiņas viesu un tūristu izmitināšanai, cena atkarīga no labiekārtojuma pakāpes.
 Vecauces luterāņu baznīca (1866) Akadēmijas ielā 1 – valsts nozīmes arhitektūras piemineklis. Pirmā koka baznīca šajā vietā uzcelta 1667. gadā.
 Auces senkapi – valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis Jelgavas ielā, iepretim 13. un 15. namam. 1990. gada arheoloģiskajos izrakumos šeit tika atrastas 45 senlietas — darbarīki, ieroči, bronzas un sudraba rotaslietas, gandrīz visas raksturīgas zemgaļiem 5.—13. gs.
 Auces pamatskolas ēka Raiņa ielā 19, kurā mācījās rakstniece I. Grebzde, literatūrzinātniece I. Sokolova, dzejniece V. Strēlerte.

Atsauces

Ārējās saites 
 

Zemgale
 
Bijušie Latvijas novadu centri
Baloži (pilsēta)

Baloži ir pilsēta Latvijā, Ķekavas novadā. Tā ir Rīgas piepilsēta, tikai 12 km attālumā no galvaspilsētas centra un 8 km attālumā no Ķekavas. Robežojas ar Ķekavas novada Ķekavas pagastu, rietumos ar Olaines novada Olaines pagastu, ziemeļrietumos pavisam nedaudz robežojas ar Rīgas pilsētas teritoriju.

Daba 
Baloži atrodas Piejūras zemienes Rīgavas līdzenumā, virsmas augstums nepārsniedz 10 m virs jūras līmeņa. Pilsēta izveidota purvainā apvidū, daļu no teritorijas aizņem Medema purvs. Centrālajā daļā atrodas Titurgas ezers, no tā iztek regulētā Titurgas upīte. 19. gadsimta 80. gados Baložu apkārtnes mežu meliorēšanai un koku pludināšanai ierīkoja 6 km garu kanālu, ko nosauca virsmežziņa vārdā par Ostvalda kanālu. Kanāla sākums sakrīt ar mūsdienu Baložu pilsētas dienvidu robežu.

Vēsture 

Pilsētas nosaukums cēlies no kādreizējās Baložu mežniecības nosaukuma. 1947. gadā tika izveidota kūdras fabrika "Baloži", ap kuru izveidojās strādnieku ciemats, kas 1958. gadā kļuva par pilsētciematu. Kūdras fabrikas ciemats ir vecākā pilsētas daļa, šeit dominē 20. gadsimta 50.-70. gadu apbūve. 1974. gadā tā teritoriju paplašināja līdz Bauskas šosejai, iekļaujot vēlāko Titurgas teritoriju.

Šī pilsētas daļa uzcelta no jauna 20. gadsimta 80. gados kā Ķekavas PMK strādnieku ciemats. Pilsētas tiesības piešķirtas 1991. gada 14. novembrī, vienlaikus iekļaujot pilsētas teritorijā tuvējās dārzkopības sabiedrības. 2009. gadā administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Baloži, neraugoties uz pašvaldības un iedzīvotāju protestiem, tika iekļauti Ķekavas novadā un ir viena no nedaudzajām Latvijas pilsētām, kas nav novadu centri.

Iedzīvotāji 
Saskaņā ar Pilsonības un migrācijas lietu pārvaldes datiem  Baložos bija  iedzīvotāji. 2008. gadā 53% iedzīvotāju bija latvieši, 32,3% - krievi, 4,4% - baltkrievi, 3,0% - ukraiņi.

Atsauces 

Vidzeme
 
Latvijas pilsētciemati
Brocēni

Brocēni ir pilsēta Kurzemē, Saldus novadā. Izvietojusies Cieceres ezera ziemeļaustrumu krastā pie autoceļa A9 un Rīgas — Liepājas dzelzceļa. Pilsēta sāka veidoties 1938. gadā pēc Brocēnu cementa un šīfera kombināta uzbūvēšanas. Pilsētciemata statuss kopš 1950. gada, pilsētas tiesības no 1992. gada.

Brocēnu cementa un šīfera kombināts 
20. gadsimta 20. gados profesors Eižens Rozenšteins, izpētījis bagātīgās kaļķakmens iegulas Cieceres ezera krastā, pierādīja to noderīgumu ražošanai. 1928. gadā dibinātā Rīgas cementa fabrikas H. H. Šmita akciju sabiedrība (A/S Ch. Schmit) šeit ieguva izejvielas. 1936. gadā Šmita firma uzsāka cementa fabrikas būvi Brocēnos. Būvprojektu izstrādāja Eduarda Veisa projektu birojs Rīgā sadarbībā ar dāņu firmu F. L. Smith. Būvdarbus vadīja inženieris Nikolajs Zoldners. Starp fabriku un izejvielu ieguves vietām tika izbūvēts dzelzceļš. Tolaik fabrika bija viena no modernākajām pasaulē. 1939./1940. gadā Brocēnos pēc arhitekta M. Luča projekta tika uzcelta vēl viena ražotne — šīfera fabrika.
Pēc Latvijas okupācijas fabrikas tika nacionalizētas un apvienotas Brocēnu cementa un šīfera kombinātā. Tagadējā šīfera ceha vietā Otrais pasaules kara laikā atradusies koncentrācijas nometne.

2019. gadā kombinātu no Cemex nopirka Schwenk.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Etniskā struktūra

Klimats 
Vidējā temperatūra: -5 °C janvārī, +16,5 °C jūlijā. Nokrišņu daudzums 650-700 mm gadā.

Transports 
Galvenie pilsētas autoceļi ir A9 (Rīga—Liepāja) un P109 (Kandava—Saldus), vietējie autoceļi ir V1152 (Bērzi—Brocēnu stacija) un V1156 (Brocēni—Namiķi). Pastāv dzelzceļa līnija Rīga—Liepāja, bet ik dienu pasažieru satiksme nenotiek.

Attēli

Atsauces

Skatīt arī 
 Brocēnu novads
 Brocēnu ezers
 Brocēni (stacija)
 FK Brocēni "STARTS"
 Brocēnu Romas katoļu kapela

Ārējās saites 

 Brocēnu vidusskola
 Brocēnu sporta centrs un ledus halle 
 Schwenk Latvia

Kurzeme
 
Latvijas pilsētciemati
Dagda

Dagda ir pilsēta Krāslavas novadā Latgalē. Atrodas Latgales augstienes austrumu nogāzē, pie Dagdas ezera un Narūtas upītes, 36 km ziemeļaustrumos no Krāslavas, 267 km no Rīgas. 
Agrākā Dagdas rajona (1950-1962) un Dagdas novada (2009-2021) centrs.

Vēsture 

Dagdas muiža un sīktirgotāju un amatnieku miests vēstures avotos minēta Inflantijas vaivadijas pastāvēšanas laikā 17. gadsimtā. 1705. gadā Viļakas stārasts Juris Hilzens uzcēla Dagdas katoļu baznīcu, 1741. gadā rakstnieka Jozefa Hilzena tēvs Jans Augusts Hilzens (1702-1767) uzcēla tagadējo Dagdas Svētās Trīsvienības baznīcu. No 1742. līdz 1820. gadam Dagdā darbojās jezuītu misija.

1820. gadā Dagdas muižnieks Kazimirs Bujņickis kopā ar Plāteriem aktīvi cīnījās par dzimtbūšanas atcelšanu Latgalē, tomēr Latgales apriņķi nepievienojās dzimtbūšanas atcelšanai Baltijas guberņās.
Viņa dēls Zigmunts Bujņickis bija Janvāra sacelšanās organizētājs Latgalē 1863. gada aprīlī, krievu valdības sakūdītie zemnieki izlaupīja un nodedzināja Dagdas muižu.

1915. gadā tika iesvētīta Svētā Nikolaja pareizticīgo baznīca. 1925. gadā Dagdai tika piešķirts biezi apdzīvotas vietas (ciema) statuss. 1935. gadā Dagdā bija 1104 iedzīvotāji, t.sk. 53,4% ebreju, 42,1% latviešu, 4,4% krievu. 1950. gadā Dagdai tika piešķirts strādnieku ciemata (pilsētciemata) statuss. No 1950. līdz 1962. gadam Dagda bija Dagdas rajona centrs. Kad likvidēja pilsētciematu kā apdzīvotas vietas tipu, Dagda 1992. gadā kļuva par pilsētu. Dagdas centrs vairākkārt izdedzis, bet vienmēr atkal atjaunots.

Klimats 
1972. gada martā Dagdā reģistrēts dziļākais grunts sasalums Latvijā — 150 cm.

Dagdā dzīvojuši 
Mihaēls Rots (1721 - 1785) - rakstnieks, tulkotājs, garīdznieks 
 Kazimirs Buiņickis (1788 - 1878) - rakstnieks, publicists
 Nikolajs Loskis (1870 — 1965) - filozofs

Atsauces 

Latgale
 
Latvijas pilsētciemati
Durbe

Durbe ir pilsēta Kurzemes dienvidos, viena no Dienvidkurzemes novada administratīvajām teritorijām. Ar 492 iedzīvotājiem (2020) tā ir Latvijas mazākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Izvietojusies Trumpes upītes ielejas malā netālu no Durbes ezera pie Rīgas—Liepājas šosejas (A9)  no novada domes Lieģos,   no Liepājas un  no Rīgas. Pilsētas tiesības Durbei tika piešķirtas 1893. gadā, lai gan pirmo reizi pieminēta kuršu līgumā ar Alnas Balduīnu jau 1230. gadā.

Durbes pilsētas ģerbonis ar tajā attēloto sudraba ābeli oficiāli tika apstiprināts 1925. gadā.

Vēsture 
Durbes pilsnovads līdz 13. gadsimtam ietilpa Kursas Piemares zemē, kas 1253. gada Kurzemes dalīšanas dokumentā dēvēts par Lindāli. 1260. gada 13. jūlijā šeit notika Durbes kauja starp Livonijas un Vācu ordeņa apvienotajiem spēkiem un žemaišiem, kuru pusē pārgāja ordeņa karaspēkā iesauktie kurši. Kaujā ordenis tika sakauts — krita mestrs Hornhūzens, Prūsijas un Livonijas maršali, vairāk nekā 150 bruņinieku un daudz kristīto letu, līvu un igauņu karavīru.

1263. gadā pēc Livonijas ordeņa mestra Burharda fon Hornhūzena pavēles šeit uzcēla ordeņa pili. Mūra Durbes pils uzcelta ap 1380. gadu, Lindāles vārds pēdējo reizi minēts 1387. gadā.

15. gadsimta sākumā apkārt ordeņa pilij sāka veidoties pilsētiņa (Kronflecken Durben) un gadsimta vidū tika uzcelta neliela baznīca. Vēlāk, 1651. gadā, tika iesvētīta mūra baznīca — Durbes luterāņu baznīca. Durbes pils nopostīta Lielā Ziemeļu kara laikā.

Ģeogrāfija 
Durbe atrodas Vārtājas viļņotā līdzenuma ziemeļaustrumu malā, starp Piejūras zemieni un Rietumkursas augstieni. Vidējais Durbes pilsētas augstums ir 20 līdz 30 metri virs jūras līmeņa. Uz dienvidiem no Durbes ezera atrodas kilometru plata Durbes senleja, vietām ar 40 metrus augstiem krastiem. Durbes senlejas zemākā vieta ir Durbes purvs, kas pēc izcelsmes zemais jeb zāļu purvs.

Ievērojami cilvēki 
Par ievērojamākajiem Durbes pārstāvjiem tiek uzskatīti pirmais Latvijas Republikas ārlietu ministrs Zigfrīds Anna Meierovics (piedzima Durbē 1887. gadā), tautas atmodas laiku darbinieks Kronvaldu Atis, kurš mācījies tagadējā pilsētas domes ēkā (agrāk Špringera privātskola).

Personas, kas dzimušas un/vai dzīvojušas Durbē:

 Elizabete Grothūsa (1820—1896), vācbaltiešu rakstniece,
 Atis Kronvalds (1837—1875), pedagogs, sabiedriskais darbinieks, publicists, valodnieks,
 Laubes Indriķis (1841—1889), publicists un valodnieks,
 Jēkabs Ezers (1869—1924), rakstnieks,
 Zigfrīds Anna Meierovics (1887—1925), politiķis, diplomāts, LR ārlietu ministrs,
 Fricis Gulbis (1894—1951), rakstnieks, žurnāla "Zaļā Vārna" redaktors,
 Ģirts Vilks (1909—1983), scenogrāfs,
 Mirdza Lukaža (1930—2014), tēlniece,
 Ilga Zandberga (1932), tēlniece,
 Indra Briķe (1957), aktrise.

Skatīt arī 
 Durbes novads
 Durbes ezers

Atsauces

Ārējās saites 
 Tūrisma e—ceļvedis — attēli, apraksti, teikas, bibliogrāfija
 Durbes kauja — informācija no portāla historia.lv
 Durbes pils
 Latvijas mazo pilsētu Top 10 — Durbe

Grobiņas apriņķis
Kurzeme
Kalnciems

Kalnciems ir liels ciems (1991.—2010. gadā pilsēta), Jelgavas novada Kalnciema pagasta centrs. Atrodas Lielupes kreisajā krastā, 5 km uz dienvidiem no autoceļa A9. Attālums līdz Jelgavai 24 km, līdz Rīgai — 49 km.

Pateicoties māla un dolomīta atradnēm, Kalnciems izveidojās kā liels būvmateriālu rūpniecības centrs pie Lielupes ūdensceļa, pa kuru gatavo produkciju ar liellaivām kopš 19. gadsimta beigām transportēja uz Rīgas jaunbūvēm.

Nosaukums 
Kalnciema nosaukums cēlies no 16. gadsimtā pirmo reizi pieminētās Kalnciema muižas (Kalnzeem), kuras kungu māja atradās Lielupes pretējā krastā tagadējos Tīreļos Valgundes pagastā. 1690. gadā Kalnciema muižas īpašnieka ģimenē piedzima vēlākais Kurzemes un Zemgales hercogs un Krievijas impērijas reģents Ernests Johans Bīrons.

Vēsture 
Apdzīvota vieta pašreizējā vietā izveidojās 19. gadsimta beigās, kad šeit atradās lielākā Latvijas māla ķieģeļu ražotne. 1882. gadā uzņēmējs un nākamais Rīgas pilsētas galva Georgs Armitsteds Kalnciemā uzbūvēja pirmo apaļo Hofmaņa krāsni ķieģeļu apdedzināšanai. Lielākās ķieģeļu rūpnīcas līdz Pirmajam pasaules karam piederēja rūpniekiem Ņesteroviem, Krišjānim Ķergalvim un Pēterim Radziņam. Krievijas-Japānas kara laikā sakarā ar būvniecības apstāšanos daļu no ķieģeļnīcām slēdza, bet Pirmā pasaules kara laikā Kalnciema tuvumā notika lielas kaujas un lielākā daļa rūpnīcu tika sagrauta.

1924. gadā nodibināja AS "Ķieģelis un kūdra" un uzcēla Kalnciema skolu. Pēc 1931. gada datiem Kalnciema ciematā darbojās arī J. Šteinerta ķieģeļu rūpnīca, Smilgu kaļķu ceplis, J. Kleinberģa kaļķu ceplis, H. Ronesala kaļķu ceplis, Godmaņa un Kroģera kaļķu ceplis, Stiļļa kaļķu ceplis un AS "Silikāts" ķieģeļu rūpnīca.

Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gadā Plostmuižas akmeņlauztuvēs atvēra Kalnciema katorgu. Otrā pasaules kara laikā akmenslauztuvēs iekārtoja Rīgas ebreju geto darba nometni, bet pēc kara beigām vācu karagūstekņu nometni. 1946. gadā darbu sāka Kalnciema ķieģeļu kombināts. 1949. gadā Kalnciems ieguva strādnieku ciemata (pilsētciemata) tiesības, bet  pilsētas tiesības. Pēc privatizācijas 1994. gadā Kalnciema ķieģeļu kombinātu sadalīja mēbeļu (SIA “Gak”), dolomīta (SIA “Gneiss”) un ķieģeļu (SIA “Kalnciema ķieģelis”) ražotnēs. 1998. gadā uzcēla katoļu baznīcu. Vēlāk Kalnciema ķieģeļu fabrika nokļuva AS “Lode” īpašumā, kas Latvijas finanšu krīzes laikā 2008. gadā apturēja ražotnes darbību.

Pēc Latvijas teritoriāli administratīvās reformas  Kalnciemam atņēma pilsētas tiesības, pilsētu ar lauku teritoriju reorganizējot par pagastu Jelgavas novadā.

Atsauces 

 
Latvijas pagastu centri
Latvijas bijušās pilsētas
Latvijas pilsētciemati
Kārsava

Kārsava ir pilsēta Latgales austrumos, Ludzas novadā, netālu no Krievijas robežas, agrākā Kārsavas novada centrs. Pilsēta atrodas Rītupes kreisajā krastā, 31 km uz ziemeļiem no Ludzas, pie Pēterburgas—Viļņas dzelzceļa līnijas un autoceļu A13, P48, P49 un P50 krustojumā.

Vēsture 

Tagadējo Kārsavas teritoriju apmēram kopš 8. gadsimta apdzīvoja latgaļi. Apkārtnē atrodas vairāki latgaļu pilskalni. 12. gadsimtā un 13. gadsimta sākumā Kārsavas teritorija ietilpa latgaļu valsts Atzeles novada Abelenes sastāvā. Pēc krustnešu iekarojumiem teritorija nonāca Rīgas arhibīskapijas valdījumā.

Līdz 1763. gadam apdzīvotā vieta bija sādža. Izšķirošu impulsu Kārsavas attīstībai par saimnieciski rosīgu miestu deva 1763. gadā uzceltā katoļu baznīca. Atrazdamās pie noslogota pasta ceļa starp Rēzekni un Ostrovu, vēlāk pie Pēterburgas—Varšavas dzelzceļa līnijas, Kārsava izveidojās par tirdzniecības centru. Stacijā pieturēja starptautiskais ekspresvilciens Nord-Express. 1928. gada 11. februārī Kārsavai tika piešķirtas pilsētas tiesības.

Dabas un kultūrvēsturiskais mantojums 

 Malnavas Romas katoļu baznīca (1763. gads) – valsts arhitektūras piemineklis.
 Kārsavas pareizticīgo baznīca (19. gadsimta pirmā puse) – vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis.
 Malnavas kapliča Kārsavā (19. gadsimta pirmā puse) – vietējas nozīmes arhitektūras piemineklis

Ģeogrāfija
Kārsava atrodas uz robežas starp Adzeles pacēlumu, Abrenes nolaidenumu un Zilupes līdzenumu, un Burzovas pauguraini, teritorijas reljefs ir lēzeni viļņots 96 - 112 m v.j.l., Kārsavu ietver Kārsavas gala morēnas paugurgrēdas nelielie pauguri, kuru relatīvais augstumus ir no 10  līdz 25 m. Augstākie punkti - ZR daļā Žurilovas kalns (123 m v.j.l.), DA daļā – Malnavas pacēlums (120 m v.j.l.).
Pamatieži atrodas 80 –100 m v.j.l. Tos  veido dolomīti un dolomītmerģeļi, bet  pamatiežu virsmu sedz kvartāra nogulumi - galvenokārt smilšmāli, smiltis; nogulumu vidējais biezums variē robežās no 4,8 – 10,5 m, ZA daļā tas ir 3,9 m; Kūdras nogulumi sastopami Šņitkas ielejā.
Gruntsūdens līmenis teritorijas lielākajā daļā ir 5 – 2 m no zemes virsas līmeņa. Paaugstināts gruntsūdens līmenis (2 - 1 m) ir dažviet gar upēm un virzienā uz Rītupi. Grunts nestspēja pilsētas teritorijā ir vidēji 1 – 2,5 kg /cm2.

Klimats
Nokrišņu daudzums līdz 700 mm, aptuveni 500 mm no tiem nokrīt vasarā. Vidējā gada gaisa temperatūra ~ 4,5oC, vidējā gaisa temperatūra vasarā ir +17,6oC, bet ziemā - -7oC; siltākais mēnesis ir jūlijs, bet aukstākais – februāris. Bezsala periods ilgst 185 – 235 dienas. Ziemas periodā zeme caursalst līdz 105 cm dziļumam, bet vidēji – 59 cm.

Demogrāfija

Novadnieki 
 Anatolijs Danilāns (1943), ārsts gastroenterologs

Atsauces

Ārējās saites 

Latgale
Ķegums

Ķegums ir pilsēta Daugavas labajā krastā, Ogres novadā. Ķegumā atrodas pirmā Daugavas hidroelektrostacija — Ķeguma HES, kas uzbūvēta 1939. gadā. Upes kreisajā krastā Ķegumam piekļaujas bijusī Ķeguma pilsētas lauku teritorija, kopš 2010. gada — Tomes pagasts.

Ķegums atrodas no transporta viedokļa izdevīgā vietā — pie Rīgas—Daugavpils dzelzceļa līnijas (stacija Ķegums) un galvenā autoceļa A6. Reģionālais autoceļš P8 savieno Ķegumu ar Siguldu, bet Daugavas kreisajā krastā iet autoceļš P85 (Jaunjelgava—Ķekava). Attālums līdz Rīgai — , Ogrei — , Lielvārdei — .

Vēsture 
Lai gan mūsdienu Ķeguma apbūve uzsākta līdz ar Ķeguma HES celtniecību, taču apkaime bijusi apdzīvota arī senāk. Tagadējā Lāčplēša iela senāk ir bijis ceļš uz Rautenfeldu jeb Ķeguma muižu, kas pēc HES izbūves applūdināta.

Ķegums par apdzīvotu vietu sācis veidoties tikai 1936. gadā līdz ar Ķeguma HES celtniecību. Pirmās mājas spēkstacijas darbiniekiem celtas tagadējā Skolas ielā un Liepu alejā. Savu nosaukumu pilsēta ir ieguvusi no šai Daugavas posmā bijušajām un vēlāk applūdinātajām Ķeguma krācēm. Bīstamās Ķeguma krāces un straumes piemin arī Andrejs Pumpurs eposā "Lāčplēsis". Senos laikos Daugava bija visai intensīvs tirdzniecības ceļš — tad pa to uz Rīgu kuģojuši arī Krievzemes tirgotāji. Pēc vietējiem nostāstiem, krievu plostnieki un laivinieki, tuvojoties bīstamajām krācēm, esot saukuši "Tjagom, tjagom!", tādējādi ar saskaņotu rīcību izvairoties no avārijām.

Sākotnēji Ķeguma apvidus ietilpa Rembates pagastā. 1949. gadā Ķegumam piešķīra strādnieku ciemata (pilsētciemata) statusu un iekļāva izveidotajā Ogres rajonā. 1960. gadā, likvidējot Baldones rajonu, Ķegumam pievienoja Tomes apkaimi — vēlāko Ķeguma pilsētas lauku teritoriju. 1978. gadā līdz Ķegumam sāka kursēt elektriskie vilcieni. 1991. gadā, likvidējot pilsētciematu statusu, Ķegumam tika piešķirts pilsētas statuss.

Izveidojoties Ķeguma ūdenskrātuvei, pavisam applūda ap 13 km² liela zemes platība. Ūdens skāra vairāk nekā 400 saimniecību, no kurām pilnīgi applūda 50. Latvijas valdība samaksāja saimniekiem par īpašuma atsavināšanu, par zemi, ēkām u.c., jo Latvijai bija ļoti nepieciešama elektriskā enerģija un Ķeguma HES tolaik bija lielākā starp pārējām 63 Latvijas spēkstacijām. Ķeguma HES celtniecību veica zviedru firma "Svenska Entreprenad A. B." no 1936. līdz 1940. gadam. 1944. gada oktobrī vācu iebrucēji atkāpjoties hidroelektrostaciju saspridzināja, taču līdz 1947. gadam tā tika atjaunota un paplašināta. Lieli nopelni HES saglabāšanā un atjaunošanā bija elektrostacijas direktoram Pāvilam Krasovskim.

Atsauces 

Vidzeme
Zemgale
 
Latvijas pilsētciemati
Madona

Madona ir pilsēta Vidzemē, Madonas novada administratīvais centrs. Pēc iedzīvotāju skaita 24. lielākā pilsēta Latvijā.

Nosaukums 
Madonas vārds radies no tuvumā esošā Madonas ezera vai arī no Biržu muižas nosaukuma (). Tādēļ arī par Madonu 1903. gadā nosauca šaursliežu dzelzceļa līnijas Pļaviņas—Valka staciju un apdzīvoto vietu, kas sāka veidoties pie stacijas.

Vēsture 

Madona rakstos pirmo reizi minēta 1461. gadā, kad Rīgas arhibīskaps Silvestrs Stodevešers iznomāja Cesvaines pils novadā esošās zemes. Zviedru Vidzemes muižu redukcijas laikā tā kļuva par Zviedrijas kroņa muižu. Krievijas Impērijas ķeizariene Elizabete Biržu muižu uzdāvināja grāfam Aleksandram Buturļinam (Бутурлин), bet imperatore Katrīna II — serbu izcelsmes ģenerālmajoram Maksimam Zoričam.

Kā apdzīvots centrs Madona sāka attīstīties tikai pēc 1900. gada, kad Biržu muižas Leivēra kroga apkārtnē uzcēla pirmās koka un mūra ēkas. 1903. gadā cauri Madonai uzbūvēja Pļaviņu—Valkas šaursliežu dzelzceļa līniju.
Miesta pašvaldības tiesības Madonai piešķīra 1921. gada 1. jūlijā, bet pilsētas tiesības 1926. gada 7. jūnijā. Kopš 1925. gada 1. aprīļa Madona bija jaundibinātā Madonas apriņķa centrs. 1925. gadā Madonā bija 1357 iedzīvotāji.

1959. gadā Madonā bija 5700 iedzīvotāju, bet 1967. gadā iedzīvotāju skaits sasniedza 7200, platība 10 km2.

Iedzīvotāju sastāvs 

Pēc Pilsonības un migrācijas lietu pārvaldes datiem  bija  iedzīvotāji. Iedzīvotāju blīvums ir .

Bezdarba līmenis 2012. gadā bija 10,7% jeb 606 bezdarbnieki no visu darbspējīgo iedzīvotāju skaita.
Madonā 2013. gadā iedzīvotāju iedalījumā pēc darbaspējas vecuma lielāko īpatsvaru veidoja darbaspējīgie iedzīvotāji — 5577, līdz darbaspējas vecumam 1103, pēc darbaspējas vecuma 1826.

Daba 
Madonas pilsēta izvietota paugurainā apvidū, cauri pilsētai ZR-DA virzienā iet nogāze. Cauri pilsētai tek vairākas mazas upītes un strautiņi: Lisa, Leivārīte, Ridzīte, Mucenieku upīte, Rieba un Madonas upīte, kuras tecējumā apskatāmas skaistas gravas — Mīlestības grava, Laulības grava, Šķiršanās grava. Mīlestības gravā izveidots parks, upītes mākslīgi veidotajā ūdenskrātuvē atrodas viena no augstākajām strūklakām Latvijā.

Apskates vietas un objekti 
Madonas novadpētniecības muzejs (dibināts 1944) atrodas Biržu muižas vēsturiskajā centrā ar vairāk nekā 107 000 muzeja vienību.
Mīlestības grava Madonas upītes krastos, parkā izveidots aizsprosts ar strūklaku.
Madonas 2. vidusskolas ēka (1924—1926).
Bijusī viesnīcas ēka (1901) Poruka un Saules ielu krustojumā.

Lazdonas luterāņu baznīca (1802—1805), Lazdonas Sv. Trijādības pareizticīgo baznīca (1863—1866), Madonas katoļu baznīca (1931—1934).

Iedzīvotāji

Ievērojamas personības 
Madonā dzimuši vai dzīvojuši:
 Viktors Freibergs (1955—2022), kinozinātnieks un rakstnieks
 Gints Andžāns (1986), aktieris  
 Helvijs Fiņķis, reperis

Atsauces 

Vidzeme
Mazsalaca

Mazsalaca ir pilsēta Vidzemes ziemeļos, Valmieras novadā. Atrodas Salacas labajā krastā, pie Mazsalacas ir viens no gleznainākajiem upes posmiem ar klintīm un alām, lejpus pilsētas sākas Salacas ielejas dabas parks. Attālums līdz Valmierai 45 km, līdz Rīgai — 149 km.

Vēsture 

Vieta, kur mūsdienās atrodas Mazsalaca, apdzīvota jau vidējā akmens laikmetā — ap 5000 gadu p.m.ē. Vēlāk novadā apmetušies lībieši, no lībiešu valodas arī cēlusies virkne šī novada ģeogrāfisko nosaukumu, piemēram, upes Salaca, Ķirele, Iģe, Ramata u.c.
Mazsalacas Sv. Marijas baznīca dokumentos pirmo reizi minēta 1533. gadā, poļu—zviedru karu laikā tā tika nopostīta. Zviedru Vidzemes laikā ap 1697. gadu baznīca pēc zviedru karaļa Kārļa XI pavēles atkal atjaunota. 1890. gadā tās vietā uzcelta pašreizējā Mazsalacas Svētās Annas evaņģēliski luteriskā baznīca.

1861. gadā Valtenberģu muižas īpašnieks Arnolds Fītinghofs zemniekiem par dzimtu te iznomāja pirmos apbūves gabalus un šajā vietā sākās pirmo namu celtniecība. Šajā laikā uzcēla pirmo tiltu pār Salacu. Jādomā, ka to veicinājusi ģeogrāfiski izdevīgā atrašanās vieta — jau senatnē šeit krustojušies Rūjienas—Ainažu un Valmieras—Pērnavas un citi apkārtnes apdzīvoto vietu ceļi.

Mazsalacas miestiņa iedzīvotāju skaits 1918. gadā sasniedza 1100 cilvēku, tie apdzīvoja 80 namus. Miests attīstījās lēni, pēc gandrīz 10 gadiem — 1927. gadā, iedzīvotāju skaits tajā bija pieaudzis līdz 1210 cilvēkiem. Savukārt namu skaits sasniedza 87. 1928. gadā Mazsalacai piešķīra pilsētas tiesības.

Cilvēki 
Mazsalacā dzimuši un/vai dzīvojuši:
 Gustavs Ērenpreiss (1891—1956) — velosipēdu izgatavotājs;
 Augusts Kirhenšteins (1876—1963) — mikrobiologs un politiķis;
 Valters Hirte (1913—1983) — koktēlnieks;
 Ansis Epners (1937—2003) — kinorežisors;
 Oskars Perro (1918—2003) — leģionārs un rakstnieks.

Atsauces

Skatīt arī 
 Mazsalacas novads
 Mazsalacas vidusskola
 Mazsalacas meteorīts

Ārējās saites 
 Mazsalacas pilsētas mājaslapa
 Mazsalacas pilsētas plāns
 Reinis Cukurs. Mazsalacas pagasta hronika 1127–1941

Vidzeme
Sērskābe

Sērskābe (H2SO4) tīrā veidā ir eļļains, viegli sasalstošs šķidrums. Ūdens šķīdumos tā ir stipra, neorganiska divvērtīga skābe. Sērskābes sāļus sauc par sulfātiem (dažu metālu sulfātu kristālhidrātus dēvē arī par vitrioliem).

Atrašanās dabā 
Sērskābe ir nozīmīga skābā lietus sastāvdaļa. Sēra dioksīds dabā lēnām oksidējas par sēra trioksīdu (šis process gan notiek lēnām, taču neatgriezeniski). Šādā veidā no gaisā nonākušā sēra dioksīda veidojas sērskābe.

Iegūšana 
Sērskābi iegūst, šķīdinot ūdenī sērskābes anhidrīdu SO3. Parasti ķīmiskajā rūpniecībā šķīdināšanai ūdens vietā lieto atšķaidītu sērskābi, lai neveidotos sērskābes migla no ūdens tvaikiem.

Sērskābi parasti ražo, apdedzinot sulfīdus, lielākoties dzelzs persulfīdu (pirītu), ko dēvē par kameru metodi:
 Pirīta FeS2 apdedzināšana
4FeS2 + 11O2 → 2Fe2O3 + 8SO2
 SO2 katalītiska reakcija ar O2 vanādija(V) oksīda klātbūtnē:
2SO2 + O2 → 2SO3
 Sēra (VI) oksīda reakcija ar ūdeni vai atšķaidītu sērskābes šķīdumu:
SO3 + H2O → H2SO4

Pirīta vietā ir iespējams lietot arī citus sulfīdus. Vietās, kur lielos daudzumos pieejams sērs vai sērūdeņradis, tos arī var lietot par izejvielām. Pirmās stadijas galaprodukts vienmēr ir sēra dioksīds.

Tālāk sēra dioksīdu oksidē par trioksīdu. Eksistē divas metodes. Izplatītākā ir, lietojot cietu vanādija pentoksīda katalizatoru. Šādā veidā var iegūt tīru un koncentrētu sērskābi.

Pēdējā sērskābes iegūšanas stadija ir sēra trioksīda reakcija ar ūdeni. Lai arī var lietot tīru ūdeni, parasti lieto atšķaidītu sērskābi, jo virs tās ir mazāks ūdens tvaiku spiediens. Sēra trioksīds var reaģēt arī ar ūdens tvaikiem, veidojot sērskābi (smalkas miglas veidā), kuru tālāk ir grūti atfiltrēt. Sēra trioksīdu iespējams arī izšķīdināt koncentrētā sērskābē, iegūstot oleumu.

Nitrozes metode 
Atšķaidītas sērskābes (līdz 78%) iegūšanai lieto arī homogēno katalīzi ar slāpekļa oksīdu, ko sauc par nitrozes metodi. Ar šo metodi nevar iegūt koncentrētu sērskābi.

SO2 + H2O + NO2 → H2SO4 + NO

Īpašības 
Sērskābe reaģē ar lielāko daļu citu skābju sāļu. Sērskābes hidratācija ir eksotermiska, tas nozīmē, ka, šķīdinot sērskābi ūdenī, izdalās siltums.

Ja sērskābē izšķīdina sērskābes anhidrīdu, iegūst oleumu (kūpošo sērskābi), to kopā ar slāpekļskābi lieto daudzu organisko vielu nitrēšanai.

Izmantošana 
Sērskābei ir milzīga nozīme minerālmēslu, piemēram, superfosfāta rūpniecībā.

Koncentrētu sērskābi izmanto kā ūdensatņēmēju vielu, jo tā aktīvi saista ūdens molekulas, veidojot dažāda satura hidrātus. To izmanto celuloīda, mākslīgā zīda, plastmasu, krāsvielu, medikamentu un citu organisko vielu ražošanā. Šīs sērskābes īpašības dēļ to izmanto arī dažādu neorganisko vielu un gāzu žāvēšanai eksikatoros.

Ievērojamus daudzumus šīs skābes patērē naftas produktu attīrīšanā no kaitīgiem piemaisījumiem.  Šajos procesos gan veidojas bīstami atkritumi (skābais gudrons). Latvijā Inčukalnā ir sērskābā gudrona dīķis.

Atsauces

Ārējās saites 

Sērskābe
Neorganiskās skābes
Oksidējošās skābes
Sērs
Piltene

Piltene ir sena pilsēta Kurzemes ziemeļu daļā, Ventspils novadā, pie Zvirbuļupes ietekas Ventas upes vecajā gultnē - Vecventā. Slavena ar to, ka savā laikā ir bijusi Kurzemes bīskapijas galvenā pilsēta un tās pēdējā bīskapa un vienīgā Livonijas karaļa Magnusa pēdējā rezidence 16. gadsimtā.

Vēsture 
Pirms 13. gadsimta, vēl pirms Ventspils dibināšanas, Piltene veidojās kā Ventas lejteces galvenā tirdzniecības vieta, drošā attālumā no Baltijas jūras sirotāju (vikingu) tieša uzbrukuma draudiem. Līdzīgā veidā veidojās senās upju ostas Daugmalē, Jelgavā, Grobiņā un Turaidā. Iespējams arī, ka vecā kuršu osta atradusies pie Lagzdīnes pilskalna. Ap 1220. gadu, pēc nepierādītām hipotēzēm un tautas teikām, Dānijas karalis Valdemārs II (1170-1241) licis Piltenē uzbūvēt pili. Ir zināms, ka šajā laikā dāņu karaspēks karaļa Valdemāra II vadībā iekaroja Tallinu (1219), bet Zobenbrāļu ordenis iekaroja Sāmsalu (1227). 1230. gadā kuršu ķēniņa Lamekina līgumā ar Romas pāvesta sūtni Alnas Balduīnu latīņu valodā pieminēta kiligunda Langis, kas atbilst mūsdienu Landzei, atrodas pāris km attālumā no Piltenes. 1309. gadā pirmo reizi tika pieminēta Kurzemes bīskapa Burharda (Burchard) (1300-1311) Piltenes pils, kurā atradusies bīskapa kanceleja un soģa (Stiftsvogt) sēdeklis. 1330. gadā lietuviešu karaspēks aplencis pili, bet nespēja to ieņemt. Ap pili bijis miestiņš (suburbium). 1350. gadā Pilteni piemeklēja mēra epidēmija.

1557. gadā Piltenei piešķīra Rīgas pilsētas tiesības un tiesas varu pēc Aizputes, Kuldīgas un Ventspils namnieku parauga. 1559. gadā Dānijas karalis Frederiks II no Kurzemes un Sāmsalas bīskapa Jāņa IV Minhauzena nopirka viņa tiesības uz Sāmsalu, bet pēc tam 1560. gada maijā no koadjutora Ulriha Bēra, kuram saskaņā ar kanoniskajām tiesībām pēc bīskapa nāves vai atteikšanās būtu jākļūst par jauno Kurzemes bīskapu, atpirka arī Kurzemes bīskapa tiesības par labu savam jaunākajam brālim Magnusam. 1578. gadā pēc zaudētās cīņas par Livonijas ķēniņvalsts izveidi Krievijas cara Ivana IV vasaļatkarībā, Magnuss apmetās Piltenē kā pēdējais luterticīgais Kurzemes bīskaps. 1579. gadā Magnuss padevās Polijas virskundzībai. 1583. gadā Bīskaps Magnuss, neatstādams mantiniekus, mira Piltenē. Līdz ar to Kurzemes bīskapijas pastāvēšanu uzskata par izbeigušos. 1585. gadā pēc tā sauktā "Piltenes mantojuma kara" (Kronborgas miera līgums) Dānija pilnībā atteicās no bijušās Kurzemes bīskapijas teritorijas par labu Polijai-Lietuvai.

1617. gadā Kurzemes bīskapija tika pārvērsta par autonomu Piltenes apgabalu Polijas-Lietuvas pakļautībā. Visa administratīvā vara pārgāja Aizputei. 1585. gadā pils inventarizācijas akti uzrāda tās izpostīto stāvokli. 1621. gadā tika pieminēts, ka pils ir pa pusei sagruvusi, savukārt ap 1750. gadu sagāzās pēdējā pils apdzīvojamā daļa.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Skatīt arī 

 Piltenes apgabals
 Ventspils rajons

Atsauces

Ārējās saites 

 Piltenes apraksts tūrisma mājas lapā
 Piltenes vēstures apskats
 Piltenes baznīca

Kurzeme
 
Latvijas pagastu centri
Pļaviņas

Pļaviņas ir pilsēta Aizkraukles novadā, Daugavas labajā krastā lejpus Aiviekstes ietekas. Robežojas rietumos ar Klintaines pagastu, ziemeļos ar Aiviekstes pagastu, dienvidos aiz Aiviekstes ir Krustpils pagasts, aiz Daugavas — Sēlpils pagasts. Pilsētu šķērso autoceļš A6 Rīga—Daugavpils, kuram aiz pilsētas ziemeļu robežas uzbūvēts apvedceļš. Sākas autoceļi P37 uz Gulbeni un P78 uz Ērgļiem. Pļaviņas šķērso arī dzelzceļa līnija Rīga - Krustpils un sākas dzelzceļa līnija uz Gulbeni.

Daba 
Pilsēta atrodas vietā, kur Austrumlatvijas ledāja mēles kušanas ūdeņi pārrāva Sēlijas paugurvalni, izveidojot senleju. Pļaviņas atrodas šīs senlejas malā 8 km garā joslā Daugavas labajā krastā — Viduslatvijas zemienes Lejasdaugavas senlejas galā, pilsētas gals iestiepjas Austrumlatvijas zemienes Aronas paugurlīdzenumā Aiviekstes labajā krastā pie tās ietekas Daugavā. Starp Gostiņiem un Pļaviņām Daugavā ietek Skanstupīte ar pieteku Maiļupīti.

Vēsture 

Tagadējo Pļaviņu un bijušās Stukmaņu muižas apkaime bijusi apdzīvota jau ap 3. gadsimtu, par ko liecina arheoloģiskie izrakumi Lokstenes pilskalnā, kā arī izrakumi 6 km no Pļaviņām Oliņkalna pilskalnā. Ziņas par Pļaviņām ir no Poļu—zviedru kara laika, kad pie Aiviekstes ietekas Daugavā atradusies zviedru kara nometne un uzceltas skanstis. Šie zviedru laika nocietinājumi ir saglabājušies līdz mūsu dienām.

Pļaviņas savu nosaukumu ieguvušas no zemnieka mājām, kas šeit atradušās. 19. gadsimta beigās Stukmaņu pagastā dažus kilometrus augšpus Stukmaņiem sāka veidoties apdzīvota vieta. Gadsimtu mijā tajā atradās krogs, Stukmaņu stacija un daži veikali, kas apkalpoja 1894. gadā būvēto stikla fabriku un dolomīta dedzinātavu. Taču, kad 1902. gadā tika atklāta Stukmaņu—Valkas dzelzceļa līnija, pilsētas attīstība bija nodrošināta. Pirmā Pasaules kara laikā šīs ražotnes tika nopostītas, taču pēc kara Pļaviņu izaugsme turpinājās.

Miesta statusu Pļaviņas ieguva 1922. gadā, bet pilsētas tiesības — 1927. gadā. No 1949. līdz 1959. gadam Pļaviņas bija Pļaviņu rajona centrs. 1956. gadā Pļaviņām pievienoja Gostiņu pilsētu. 1960. gadā pilsētai pakļāva Aiviekstes ciemu, izveidojot Pļaviņu lauku teritoriju, kas pastāvēja līdz 1975. gadam, kad ciemu atjaunoja. 1977. gadā Pļaviņām pievienoja daļu Klintaines ciema teritorijas. 2009. gadā Pļaviņas kļuva par jaunizveidotā Pļaviņu novada centru un bija viena no tā administratīvajām teritorijām. 2021. gadā Pļaviņas novadu pievienoja Aizkraukles novadam.

Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi 
 nr. 4.: rakstnieka J. Jaunsudrabiņa (1913—1939) un gleznotāja K. Štrāla (1939—1947) dzīves vieta Kalna iela 11, Pļaviņas, 
 nr. 2607.: Gostiņu skansts — viduslaiku nocietinājums Gostiņos pie Skanstupītes ietekas Daugavā
 nr. 6165.: Gostiņu luterāņu baznīca Lielā iela 34, Pļaviņas (1828—1830).
 nr. 8755.: Pļaviņu luterāņu baznīca, Raiņa iela 18, Pļaviņas (1912).

Cilvēki 
Pļaviņās dzimuši:
 Inese Jaunzeme (Goba) (1932—2011) — vieglatlēte, ieguva zelta medaļu ;
 Māris Bružiks (1962) — vieglatlēts;
 Raimonds Bergmanis (1966) — spēkavīrs, politiķis;
 Lotars Lodziņš (1973) — mūzikas producents.

Attēli

Atsauces 

Vidzeme
Latgale