joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Arturs Alberings

Arturs Alberings ( — ) bija Latvijas agronoms, politiķis un sabiedriskais darbinieks. Latviešu zemnieku savienības biedrs. Latvijas Ministru prezidents no 1926. gada maija līdz decembrim. Bijis arī Latvijas zemkopības ministrs.

Biogrāfija

Pirms Latvijas proklamēšanas 
Dzimis  Valmieras apriņķa Virķēnu "Klāvās" lauksaimnieka ģimenē. Pabeidzis Viļķenes pamatskolu un Harkovas lauksaimniecības vidusskolu, Norvēģijā studējis agronomiju, turpat un Vācijā papildinājis arī zināšanas zivkopībā. Krievijā strādājis par zemkopības un zivkopības skolas direktoru, kā arī muižu pārvaldnieku. Pēc atgriešanās Latvijā sācis vadīt kursus Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrībā, dibināja un vadīja lopu pārraudzības biedrības Rūjienas un Valmieras apkārtnē. Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā iesaistījies politikā. Augustā ievēlēts par Vidzemes Zemes padomes locekli. 1918. gada novembrī kā Latviešu zemnieku savienības pārstāvis kļuva par Tautas padomes locekli.

Politiskā darbība 
Alberings tika ievēlēts Satversmes sapulcē. Darbojās agrārlietu un valsts nodevību lietu izmeklēšanas komisijās. 1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā, bija tās priekšsēdētāja Frīdriha Vesmaņa pirmais biedrs. Arī 2. Saeimā bija priekšsēdētāja (šoreiz — P. Kalniņš) pirmais biedrs.

1926. gada maijā, pēc tam, kad nepieņemtā budžeta dēļ demisionēja Kārļa Ulmaņa vadītā valdība, izveidojās Alberinga Ministru kabinets. Septembrī Alberings sāka pildīt arī finanšu ministra pienākumus, sakarā ar līdzšinējā ministra Jāņa Blumberga demisiju. Decembrī Saeimā premjerministram Alberingam tika jautāts, kādēļ joprojām nav atrasts jauns finanšu ministrs, uz ko viņš atbildēja, ka viņš pats ir uzņēmies finanšu ministra amatu, nevis pilda pienākumus. Parlamenta vairākums šo skaidrojumu atzina par neapmierinošu, un valdība demisionēja.

Alberings kandidēja un tika ievēlēts arī 3. Saeimas vēlēšanās. Bija zemkopības ministrs Celmiņa otrajā (1928—1930) un Ulmaņa trešajā valdībā (1931).

Apbalvots ar 2. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni 1926. gadā. No 1926. gada rudens semestra ir studentu biedrības "Fraternitas Rusticana" goda filistrs.

Nāve 
Arturs Alberings nomira  pēc neilgas cīņas ar plaušu karsoni.

Atsauces 

1877. gadā dzimušie
1934. gadā mirušie
Valmieras novadā dzimušie
Latviešu zemnieku savienības politiķi
Latvijas Ministru prezidenti
Latvijas finanšu ministri
Latvijas zemkopības ministri
Tautas padomes locekļi
Satversmes sapulces deputāti
1. Saeimas deputāti
2. Saeimas deputāti
3. Saeimas deputāti
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Leonīds Kravčuks

Leonīds Kravčuks (; dzimis , miris ) bija ukraiņu politiķis, bijušais Ukrainas PSR Augstākās padomes priekšsēdētājs (1990-1991) un Ukrainas Republikas prezidents (1991-1994).

Biogrāfija 
Dzimis 1934. gada 10. janvārī Veļikožitinā, toreiz Polijai piederošajā Rietumukrainā (tagad Rivnes apgabalā). Tēvs Makars Kravčuks dienēja Polijas jātnieku armijā, pēc tam Sarkanajā armijā, kritis Otrajā pasaules karā. Studēja Kijevas Valsts universitātē, kuru absolvēja 1958. gadā.
Strādāja par pasniedzēju Čerņivcu finanšu tehnikumā (1958-1960).
Vēlāk bija lektors Politiskās izglītības namā, sekretāra palīgs, katedras vadītājs, darbojās PSRS Komunistiskās partijas Čerņivcu apgabala komitejā (1960-1967).

PSKP CK Sabiedrisko zinātņu akadēmijas aspirants Maskavā (1967-1970), bēc tās beigšanas darbojās Ukrainas Komunistiskās partijas Centrālajā komitejā (1970-1988), bija Ukrainas KP Politbiroja locekļa kandidāts (1989-1990), loceklis (1990-1991). Ukrainas PSR Augstākās padomes priekšsēdētājs (1990-1991).

Pēc Augusta puča izstājās no Komunistiskās partijas, Ukrainas vārdā parakstīja Belovežas gāršas līgumu. Pēc tam bija Ukrainas Republikas prezidents (1991-1994).

Ārējās saites

1934. gadā dzimušie
2022. gadā mirušie
Ukrainas prezidenti
Ukraiņi
Ar Oktobra Revolūcijas ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ateisms

Ateisms ( — 'bez';  — 'dievs') ir uzskatu sistēma, kuras pārstāvji vai nu noliedz dievību esamību, vai arī nepiekrīt teismam. Visvairāk to tomēr saista ar neticību dievību esamībai. Daudzi ateisti ir skeptiski noskaņoti arī pret jebkādām pārdabiskām parādībām, apgalvojot, ka tam trūkst lietisku pierādījumu.

Antīkajā pasaulē daži ateisma aspekti parādījās epikūrismā, taču izzuda no grieķu-romiešu filozofijas tradīcijām līdz ar kristietības ietekmes palielināšanos. Ateisma ideja no jauna parādījās apgaismības laikā, kad ateismā apsūdzēja tos, kas apšaubīja reliģisko status quo, taču līdz 18. gadsimta beigām tas nostiprinājās kā augošas minoritātes filozofiskā nostāja. Ateisms izplatījās paralēli racionālismam un humānismam, un 20. gadsimtā jau bija kļuvis par bieži sastopamu uzskatu sistēmu, īpaši zinātnieku vidū.

Ateisma veidi 

Pastāv divi galvenie ateisma veidi: 
 vājais ateisms (dēvēts arī par implicīto ateismu vai negatīvo ateismu) — uzskats, ka nav redzama racionāla pamata, lai apgalvotu jebko par dievību esamību vai neesamību;
 stiprais ateisms (dēvēts arī par eksplicīto ateismu un pozitīvo ateismu) — pārliecība, ka dievi neeksistē.

Vājā ateisma pārstāvis var, piemēram, uzskatīt, ka dievību esamība ir apšaubāma, jo tai trūkst pierādījumu. Teisti apgalvo, ka pastāv kāda dievība vai dievību grupa. Vājā ateisma pārstāvji neapgalvo pretējo; viņi atturas no piekrišanas teistiskiem apgalvojumiem. Agnosticisms ir epistemoloģiska nostāja, ka patiesība par dievību esamību vai tās trūkumu nav zināma un, iespējams, nav arī izzināma. Agnostiskais teisms savukārt nozīmē uzskatu, ka dievību esamība nav pierādāma, taču turpināšanu tai ticēt (tam pretstata agnostisko ateismu).

Racionālisti mēdz būt stiprā ateisma pārstāvji. Viņu argumentācijas pamatā, piemēram, var būt apgalvojumi, ka dievības ideja pati par sevi ir pretrunīga, tādēļ neiespējama (piemēram, ļaunuma problēmas dēļ), vai arī uzskats, ka ticība jebkam pārdabiskam nav racionāli pamatojama. Stiprā ateisma pārstāvji kā argumentu mēdz izmantot arī ticības psiholoģiskās iezīmes (piemēram, Patiesi ticīgā sindroms), kā rezultātā sliecas atbalstīt uzskatu sistēmas, kas balstās uz kritisko domāšanu, nevis ticību.

Pastāv arī termins „antiteisms”, un ar to apzīmē uzskatu sistēmu, kas postulē, ka reliģija ir nosodāma un vairo naidu dažādu uzskatu pārstāvju starpā.

Ateisms saistīts ar sekulārā humānisma morāles vērtību sistēmu.

Literatūra 

 Dž. Badžīni. Ateisms. Ļoti saistošs ievads. 1/4 Satori, 2008.

Skatīt arī 
 Agnosticisms

Atsauces un piezīmes

Ārējās saites 
 Biežāk uzdotie jautājumi par ateismu
 Freedom From Religion Foundation
 RichardDawkins.net
Dinamīts

Dinamīts ir sprāgstviela, ko izgudroja zviedru ķīmiķis un inženieris Alfrēds Nobels 1866. gadā (patentēja 1867. gadā). Tas ātri kļuva populārs, jo bija daudz drošāks par alternatīvām - šaujampulveri un nitroglicerīnu.

Nobelam dinamīta patents deva lielu bagātību, par kuru pēc viņa nāves tika izveidota Nobela prēmija.

Mūsdienās dinamītu lieto maz, tā vietā izmanto amonija nitrātu saturošas sprāgstvielas.

Sastāvs 

Dinamīts satur dažādu sprāgstvielu maisījumu — tas satur nitroglicerīnu vai nitroglicerīna un dietilēnglikola dinitrāta maisījumu kopā ar nātrija nitrāta un citu nitrātu piedevām, piesūcinot ar tiem kādu inertu materiālu (gūrdinamīti), vai oksidēties spējīgu materiālu (jauktie dinamīti). Vislabākie un stabilākie ir tā saucamie želatinētie dinamīti, kas bez nitroglicerīna un neorganiskiem nitrātiem satur koloksilīnu. Koloksilīna 7—10% šķīdumu nitroglicerīnā sauc par "sprāgstošo recekli" — tā ir elastīga, kaučukam līdzīga masa, kas ir visspēcīgākais no dinamītiem. Dinamīts nav tik jutīgs pret triecieniem kā tīrs nitroglicerīns, kas savas nestabilitātes dēļ Eiropā tika aizliegts. 

Dinamīts ir visai mazjutīgs pret triecieniem. Nelieli dinamīta daudzumi ugunī sadeg, bet nesprāgst. Dinamīta spridzināšanai ir vajadzīgs detonators.

Atsauces 

Sprāgstvielas
Sprāgstošie ieroči
Mūzika Latvijā

Latvijā mūzikai ir senas tradīcijas, sākot ar tradicionālo tautas mūziku līdz pat mūsdienu klasiskajai un populārajai estrādes mūzikai. Īpaši nozīmīga ir tieši tradicionālās mūzikas forma — dainas, kas satur pirmskristietības dzīvesveidu, tematus un nostāstus, un, kas Eiropas tradicionālajā mūzikā ir īpaši reti sastopams, vokālo burdonu.

Mūziķi

Komponisti 
 Kārlis Baumanis
 Mārtiņš Brauns
 Platons Buravickis
 Līga Celma
 Emīls Dārziņš
 Rihards Dubra
 Andris Dzenītis
 Maija Einfelde
 Ēriks Ešenvalds
 Francis Ādams Feihtners
 Lūcija Garūta
 Johans Ādams Hillers
 Jānis Ivanovs
 Jēkabs Jančevskis
 Imants Kalniņš
 Jānis Kalniņš
 Romualds Kalsons
 Juris Karlsons
 Juris Kulakovs
Māris Lasmanis
 Zigmars Liepiņš
 Jānis Lūsēns
 Selga Mence
 Johans Gotfrīds Mītels
 Raimonds Pauls
 Pēteris Plakidis
 Gundaris Pone
 Uģis Prauliņš
 Santa Ratniece
 Indra Riše
 Lolita Ritmane
 Ādolfs Skulte
 Bruno Skulte
 Uldis Stabulnieks
 Helvijs Stengrevics
 Armands Strazds
 Vilnis Šmīdbergs
 Georgs Mihaels Tēlemanis
 Pēteris Vasks
 Jāzeps Vītols

Skatuves mākslinieki / grupas

Dziesminieki 
u.c.

Dziedošie profesionālie latviešu aktieri 
 Andris Bērziņš
 Harijs Ozols
 Harijs Spanovskis
 Igors Siliņš
 Intars Rešetins
 Ivars Kalniņš
 Juris Hiršs
 Jānis Paukštello
Karīna Tatarinova
 Raimonda Vazdika
 Varis Vētra
u.c.

Mūzikas pasākumi / festivāli 
 Latvijas Mūzikas ierakstu gada balva
 Mikrofona aptauja
 Jaunais vilnis
 Eirodziesma
 Latvijas Muzikālā līga
 Tu esi pamanīts
 Skaņu mežs
 Latvijas šlāgeraptauja
 Studentu Paradīze
 Mūzikas un mākslas festivāls BILDES
 Dziesminieku saiets
 Positivus
 Supernova (konkurss)

Plašsaziņas līdzekļi 
 Mūzikas saule žurnāls

Skatīt arī 
 Dainas
 Latvijas popmūzika
 Latvijas rokmūzika

Ārējās saites 
 Latvijas mūzikas informācijas serveris
 Latvijas Mūzikas informācijas centrs 
 Latvijas Komponistu savienība
 Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmija 
 Latvijas Nacionālā opera
 Latvijas Koncerti
 Hermaņa Brauna fonds
 www.dziesmas.lv
 www.tornis.lv 
 Zaļā Delfīna aptauja par labāko gada albumu, grupu progresīvajā rokmūzikā, ko veido dažādu valstu mūziķi, rokmūzikas kritiķi, producenti, ierakstu izdevēji utt. Postroka grupu un ierakstu leiblu plašākais saraksts internetā.
 dziesminieki Latvijā un pasaules mūzikā

Latvijas mūzika
Korka

Korka (, ) ir otra lielākā Īrijas pilsēta pēc iedzīvotāju skaita, Korkas grāfistes centrs, svarīga osta. Atrodas Īrijas dienvidos pie Lī upes, netālu no jūras. Pilsētas nosaukums īru valodā nozīmē purvaina vieta, kas labi raksturo apkārtni. Rakstos, tāpat kā Dublinu, Korku pirmoreiz pieminējis Ptolemajs m.ē. 140. gadā, kurš saucis to par Ivuernis.

Vēsture 
Tradīcija vēsta, ka Korku nodibināja Sv.Finbārs 7. gadsimtā, izveidodams šeit abatiju, kura pastāvēja 250 gadu un bija slavena visā toreizējā Eiropā. Tomēr ap 820. gadu abatijai uzbruka vikingi, nopostīja to un nodibināja savu pilsētu. Kaut arī 1024. gadā īri sakāva normāņus, tie palika uz dzīvi pilsētā. 1176. gadā sakās normāņu (angļu) iebrukums Īrijā.

Tāpat kā Dublina, Korka kļuva par tipisku viduslaiku pilsētu. Tomēr drīz pilsētas raksturs mainījās, kas ļauj pilsētas pašreizējiem iedzīvotājiem apgalvot, ka Korka ir īstā Īrijas galvaspilsēta. Ja Dublina pamazām kļuva par angļu priekšposteni Īrijā, tad Korkas grāfiste tika saukta par dumpinieku grāfisti, bet Korka iesaistījās visos nemieros pret angļu varu.

Lielā kartupeļu bada laikā (1845-1852) no Korkas tūkstošiem īru, glābjoties no bada, devās pāri okeānam uz ASV. Īrijas neatkarības kara laikā (1919-1921) angļu paramilitāristi t.s. melnie-dzeltenbrūnie izposta pilsētu. Arī Īrijas pilsoņu kara laikā (1922-1923) Korka kādu laiku bija republikāņu rokās.

Korka bija 2005. gada Eiropas kultūras galvaspilsēta.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Cilvēki 
Korkā dzimuši:

 Rojs Kīns (Roy Keane) (1971-) — futbolists
 Kilians Mērfijs (Cillian Murphy) (1976-) — aktieris (Disco Pigs)
 Māte Džonsa (Mother Jones) (1837-1930) — ASV sabiedriskā aktīviste

Atsauces 

Īrijas pilsētas
Praja

Praja () ir Kaboverdes galvaspilsēta, valsts lielākā pilsēta. Izvietojusies valsts dienvidos Santjagu salas dienvidu krastā Sotaventu salu grupā.

Pirmoreiz vēstures avotos minēta 1615. gadā kā Praja de Santamarijas (Praia de Santa Maria) zvejnieku ciemats dabīgas ostas krastā. 1770. gadā kļuva par Kaboverdes galvaspilsētu nedaudz senākās Ribeiragrandes vietā.

Atsauces

Ārējās saites 

Kaboverdes pilsētas
Āfrikas galvaspilsētas
Reina

Reina (, , ) ir upe Eiropā, Vācijas lielākā upe. Sākas Šveices Alpos Graubindenes kantonā, netālu no Sengotarda pārejas kā divas upītes - Priekšreina (Vorderrhein) un Aizreina (Hinterrhein).

Līdz Bodenezeram upi sauc par Alpu Reinu (102 km), no Bodenezera līdz Bāzelei par Kalnu Reinu (145 km). šajos posmos upe ir strauja, pie Šafhauzenes veido 20 m augstus ūdenskritumu. No Bāzeles līdz Bingenai (mazliet lejpus Maincas (Augšreina — 358 km) upe plūst pa līdzenumu, krastos augļu un vīna dārzi. Vidusreinas posmā (no Bingenas līdz Bonnai — 126 km) Reina plūst caur Reinas Šīferkalniem, veidojot krāšņu, līdz 300 m dziļu ieleju. Lejasreina (212 km) ir tipiska līdzenuma upe. Tuvojoties ietekai Ziemeļjūrā, veido vairākas attekas. Kopēja delta ar Māsu un Šeldu.

Reinas vārds cēlies no ķeltu — renos (stipra straume). Tāpat kā Donava, senatnē Reina kalpoja par dabisko robežu starp romiešu "civilizēto" pasauli un ģermāņu "barbaru" ciltīm, tā bija nemitīgu cīņu arēna. Pēc Rietumromas sabrukuma, savstarpējo cīņu turpināja divas valstis - Francija un Vācija, kas centās nostiprināties Reinas krastos. Būtībā cīņa beidzās tikai ar ES izveidošanos.

Reina vienmēr ir kalpojusi par lielu transporta artēriju, jo izdevīgi savienoja lauksaimnieciskos dienvidus ar rūpniecības centriem lejtecē.

Galvenās pietekas 

 Āre - 295 km - kreisais krasts
 Ille - 208 km - kreisais krasts
 Nekāra - 367 km - labais krasts
 Maina - 524 km - labais krasts
 Lāna - 245 km - labais krasts
 Mozele - 545 km - kreisais krasts
 Rūra - 235 km - labais krasts
 Lipe - 237 km - labais krasts

Lielākās pilsētas Reinas krastos 
 Konstanca
 Bāzele
 Strasbūra
 Špeiere
 Ludvigshāfene
 Manheima
 Vormsa
 Mainca
 Vīsbādene
 Koblenca
 Bonna
 Ķelne
 Diseldorfa
 Dīsburga
 Vēzele
 Nijmēgena
 Roterdama

Kanāli 

 Reinas-Amsterdamas kanāls izveidots no Amsterdamas ostas.
 Reinas-Mainas-Donavas kanāls izveido viscaur kuģojamu ūdensceļu no Ziemeļjūras līdz Melnajai jūrai. Pabeigts 1992.gadā.
 kanāli savieno Reinu ar Berlīni un Baltijas jūru.

Ārējās saites

Šveices upes
Austrijas upes
Vācijas upes
Francijas upes
Nīderlandes upes
Lihtenšteinas upes
Reina
Forarlberga
Gelderlande
Overeisela
Dienvidholande
Utrehtas province
Bādene-Virtemberga
Hesene
Ziemeļreina-Vestfālene
Reinzeme-Pfalca
Katmandu

Katmandu (, ) ir Nepālas galvaspilsēta un lielākā pilsēta valstī. Nepālas politiskais, ekonomiskais, kultūras un tūrisma centrs. 

Pilsēta atrodas valsts centrālājā daļā, Katmandu ielejā (kas ir UNESCO Pasaules mantojuma objekts) 1400 metrus virs jūras līmeņa. 2021. gadā tajā dzīvoja vairāk nekā 840 000 cilvēku, bet Katmandu aglomerācijā - apmēram 3 miljoni cilvēku. 

Pilsētu 723. gadā dibinājis Ličavi valdnieks Gunakamadeva, no Lalitpuras pārnesot valsts galvaspilsētu. Attīstījusies kā tirdzniecības centrs senajā ceļā no Indijas uz Ķīnu. No 13. līdz 15. gadam - Mallas dinastijas galvaspilsēta. No 1769. gada - Nepālas valsts galvaspilsēta. Cietusi zemestrīcēs 1833. un 1934. gadā, kā arī 2015. gada Nepālas zemestrīcē. Pilsētas senākā apbūve saglabājusies no 17. - 18. gadsimta.

Ārējās saites

Atsauces

Nepālas pilsētas
Āzijas galvaspilsētas
Krievu valoda

Krievu valoda (русский язык, russkij jazyk) ir teritoriāli ļoti plaši izplatīta Eirāzijas kontinentā un ir skaitliski lielākā no slāvu valodām. Krievu valoda pieder pie indoeiropiešu valodu saimes. Slāvu valodu grupā krievu valoda ir viena no trim šobrīd dzīvajām austrumslāvu apakšgrupas valodām, pārējās divas ir baltkrievu un ukraiņu. Tomēr pie austrumslāvu valodām nepieder baznīcslāvu valoda jeb senbulgāru valoda, kuras rakstiskie paraugi saglabājušies kopš 10. gadsimta.  Krievu valoda saglabā austrumslāvu valodām raksturīgo sintētiski fleksīvo struktūru un slāvu valodām kopīgu vārdu krājumu, tomēr mūsdienu krievu valodā ir liels daudzums aizgūtu vārdu un zinātnisku terminu. Krievu valoda ir viena no ANO darba valodām.

Alfabēts 

Krievu valodas alfabēts veidots uz kirilicas pamata un sastāv no 33 burtiem.

Atsauces

Skatīt arī 
 Krievu valoda Latvijā
 Krievvalodīgie

Ārējās saites 

 

 
Austrumslāvu valodas
Krievijas valodas
Latvijas valodas
Ukrainas valodas
Igaunijas valodas
Lietuvas valodas
Baltkrievijas valodas
Moldovas valodas
Piedņestras valodas
Abhāzijas valodas
Gruzijas valodas
Armēnijas valodas
Azerbaidžānas valodas
Kazahstānas valodas
Kirgizstānas valodas
Uzbekistānas valodas
Turkmenistānas valodas
Tadžikistānas valodas
Mongolijas valodas
Ķīnas valodas
Izraēlas valodas
Volga

Volga (, , , , , ) ir 3530 kilometrus gara upe Krievijas Eiropas daļā (neliela daļa no Volgas deltas atrodas Kazahstānā). Tā ir garākā Eiropas upe. Volga sākas Valdaja augstienē, Krievijā, 228 metrus virs jūras līmeņa, bet ietek Kaspijas jūrā (28 metrus zem jūras līmeņa). Upe tek caur Krievijas federācijas 4 republikām un 11 apgabaliem. Volga ir Krievijas Eiropas daļas galvenā ūdens artērija, tā jau kopš antīkajiem laikiem kalpojusi kā tirdzniecības ceļš. Volgai ir simboliska nozīme krievu kultūrā, poētiski tā saukta par Volgu-māmuļu (Волга-матушка).

Upe ar kanāliem savienota ar Baltijas jūru, Balto jūru, Azovas jūru. Upes krastos atrodas Tvera, Ribinska, Jaroslavļa, Kostroma, Kinešma, Ņižņijnovgoroda, Čeboksari, Kazaņa, Uļjanovska, Toljati, Samara, Sizraņa, Balakova, Saratova, Engelsa, Kamišina, Volgograda, Astrahaņa. PSRS laikā uz upes izbūvēja daudzus HES, izveidojor mākslīgās ūdenskrātuves, tostarp pēc platības lielāko Eiropā — Kuibiševas ūdenskrātuvi.

Etimoloģija 
Līdz pat 18. gadsimta sākumam upei nebija vienota nosaukuma. Par Volgu sauca tikai augšteci, apmēram 200 km no izteces.

Krievijā valdošais uzskats Volgas vārda izcelsmi saista ar slāvu pirmvalodas vārdu *Vьlga (valgums, mitrums).

Pēc Vladimira Toporova uzskatiem Volgas nosaukums ir baltu izcelsmes. Šajā teritorijā dzīvojošie balti zināja, ka tā ir ļoti gara upe, pa to ilgi jābrauc, un tā nebeidzas, tāpēc sākumā šo upi sauca "Ilgā". Šo sākuma skaņu "I" krieviski apzīmēja ar mīkstinājuma zīmi. Tā kā mīkstinājuma zīmi vārda sākumā neliek, tad to aizvietoja ar skaņu "v": "vilga" (ar cieto "v"). Tā šī mīkstinājuma zīme pārvērtās par cieto zīmi. Cietā zīme krievu valodā tiek paskaidrota ar "o" palīdzību.

Citas versijas nosaukuma izcelsmi saista ar Baltijas somu valodām (piemēram, ,  — 'balts').

Lielākās pietekas 
 Kama (Kamas baseins pie ieteces Volgā ir lielāks par pašas Volgas baseinu),
 Oka,
 Vetluga,
 Sura,
 Selizarovka,
 Unža,
 Mologa,
 Samara,
 Boļšojirgiza,
 Kostroma.

Atsauces

Ārējās saites 

Baltu hidronīmi
 
Krievijas upes
Kazahstānas upes
Kaspijas jūra
Tatarstāna
Kalmikija
Marijela
Čuvašija
Astrahaņas apgabals
Volgogradas apgabals
Kostromas apgabals
Maskavas apgabals
Ņižņijnovgorodas apgabals
Samaras apgabals
Saratovas apgabals
Tveras apgabals
Uļjanovskas apgabals
Jaroslavļas apgabals
Po (upe)

Po () ir Itālijas garākā upe. Tās garums ir 652 km. Tā iztek no Alpiem, bet ietek Adrijas jūrā. Tā tek caur lielām Itālijas pilsētām - Turīnu un Milānu.

Šī upe pavasara plūdu laikā mēdz pamatīgi pārplūst. Šai upei pie iztekas ir šaura delta. platākā upes vieta ir 503m.

Ārējās saites 

Itālijas upes
Po
Tadžiku valoda

Tadžiku valoda (, ,  ) ir Vidusāzijā lietots persiešu valodas variants. Tā ir indoeiropiešu saimes valoda, valsts valoda Tadžikistānā, oficiāla reģionāla valoda Afganistānā, plaši sadzīvē lietota Uzbekistānā.

Politisko un dabisko robežu rezultātā no persiešu valodas, kādu to runā Irānā un Afganistānā (dari), tadžiku valoda ir attīstījusies par atsevišķu valodu. Standartizētā valodas forma ir bāzēta uz ziemeļrietumu tadžiku Samarkandas dialektu, ko papildus ietekmējušas kaimiņu tjurku un krievu valodas. Tadžiku valoda, sakarā ar tās dabisko nošķirtību Vidusāzijas kalnos, ir arī saglabājusi virkni arhaisku elementu vārdu krājumā, kādus vairs nelieto citur persiešu valodā un citos tās dialektos.

Tadžikistānas tadžiki lieto modificētu kirilicas alfabētu, tadžiki Afganistānā raksta persiešu alfabētā. Pēc neatkarības iegūšanas Tadžikistānā vairākkārt ir izraisījušās diskusijas (un turpinās) par pāreju vai nu uz persiešu vai latīņu alfabētu, bet pagaidām saglabājas status quo.

Irāņu valodas
Tadžikistānas valodas
Afganistānas valodas
Dari

Dari () ir farsi (persiešu valodas) nosaukums Afganistānā. Dari valodā runā tadžiki un hazarieši Afganistānā.

Irāņu valodas
Afganistānas valodas
Persiešu valoda

Persiešu valoda (pašnosaukumi:  ) ir indoeiropiešu saimes irāņu atzara valodas, kurās runā pārsvarā Irānā, Afganistānā un Tadžikistānā.

Persiešu valoda daudzus gadsimtus ir bijusi viena no galvenajām islāma un rietumu pasauļu kultūras un zinātnes valodām. Atstājusi dziļu iespaidu uz daudzām Tuvo Austrumu, Kaukāza un Centrālāzijas valodām. Līdz pat britu kolonizācijai plaši lietota kā otrā valoda Indijas subkontinentā, bijusi oficiālā valoda Mogulu impērijas laikā.

Atsauces

Ārējās saites 

Irāņu valodas
Irānas valodas
Afganistānas valodas
Dušanbe

Dušanbe () ir Tadžikistānas galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Pilsētas nosaukums no tadžiku valodas nozīmē ‘pirmdiena’ (du divi + šamba vai šanbe diena) un atsaucas uz to, ka tā bija populāra pirmdienas tirgus vieta. Līdz 1929. gadam pilsēta bija zināma kā Dušamba (), bet no 1931. līdz 1961. gadam kā Staļinabada (). Pēc 2020. gada datiem iedzīvotāju skaits pilsētā bija 863 tūkstoši, bet tās aglomerācijā iedzīvotāju skaits pārsniedza 1,05 miljonus.

Vēsture 
Pirms Dušanbe kļuva par pilsēta šajā vietā atradās trīs nelielas apdzīvotas vietas, no kurām lielāko sauca par Dušambi. Dušambe ilgu laiku bija Bukhāras hanistes sastāvā. 1920. gadā tā nonāca Padomju Savienības kontrolē. Kā pilsēta tā dibināta 1925. gadā, un tā vienlaicīgi tika izvēlēta kā Tadžikijas PSR galvaspilsēta.

Ģeogrāfija 
Pilsēta atrodas Varzobas (Dušanbinkas) upes krastos Gisaras ielejā, republikas dienvidrietumos.

Pēc Kopena klimata klasifikācijas Dušanbē valda Vidusjūras klimats (Csa) ar kontinentālā klimata (Dsa) iezīmēm. Vidējā gaisa temperatūra svārstās no +2,1 °C janvārī līdz +27,1 °C jūlijā. Vidējais nokrišņu daudzums gadā ir 567 mm, vasaras ir sausas.

Demogrāfija 
Dušanbē 2011. gadā dzīvoja 83,4% tadžiki, 9,1% uzbeki, 5,1% krievi un 2,4% citu tautību cilvēki.

Sadraudzības pilsētas 
Šobrīd Dušanbei ir 10 sadraudzības pilsētas.
  Kabula, Afghanistānā
  Teherāna, Irānā
  Maskava, Krievijā
  Sanktpēterburga, Krievijā
  Akhisāra, Turcijā 
  Buldera, ASV
  Klāgenfurte, Austrijā
  Ankara, Turcijā
  Lahora, Pakistānā
  Sana, Jemenā 
  Lusaka, Zambijā

Atsauces

Ārējās saites 

Tadžikistānas administratīvais iedalījums
Āzijas galvaspilsētas
Honiara

Honiara (, ) ir Zālamana Salu galvaspilsēta. Atrodas Gvadalkanālas provinces ziemeļrietumu krastā, Matanikau upes krastos. 2021. gadā Honiarā dzīvoja 92,3 tūkstoši iedzīvotāju. Pirms Otrā pasaules kara Honiara nepastāvēja. To izveidoja amerikāņu bruņotie spēki kā militāro bāzi Zālamanu Salās. 1952. gadā tā kļuva par Zālamanu Salu galvaspilsētu, nomainot iepriekšējo galvaspilsētu Tulagi.

Ģeogrāfija 
Honiara atrodas Gvadalkanalas salas ziemeļrietumos, Matanikau upes krastos. Pilsētas platība ir 22 km². Pilsētā valda subekvatoriālais klimats, pēc Kepena klimata klasifikācijas tur ir ekvatoriālo mežu klimats (Aw) — karsts un mitrs klimats. Gaisa temperatūra gada laikā praktiski ir nemainīga un turas ap +26 °C. No janvāra līdz aprīlim ir musonu sezona, šajā laikā valda ziemeļrietumu musoni. Nokrišņu daudzums gadā ir 2180 mm.

Honiara atrodas Gvadalkanalas provincē. To no visām pusēm ieskauj Tandai apgabals.

Demogrāfija 
2021. gadā Honiarā dzīvoja 92 344 cilvēki, no kuriem lielākā daļa ir melanēzieši. Lai arī Zalamanu salās oficiālā valoda ir angļu valoda, daudzi iedzīvotāji runā kreoliskajās valodās. Dominējošā reliģija ir kristietība.

Transports 
Aviopārvadājumus no un uz Honiaru, kā arī uz Zālamanu salām nodrošina Honiaras starptautiskā lidosta. Honiara ir arī nozīmīgākā Zālamanu salu ostas pilsēta.

Administratīvais dalījums 
Administratīvi Honiara sīkāk dalās 12 apkaimēs, kas savukārt ir apvienotas trīs vēlēšanu apgabalos — Rietumu Honiarā, Centrālajā Honiarā un Austrumu Honiarā. Matanikau upe, kas plūst caur Honiaru, sadala pilsētu tā, ka sešas apkaimes ir upes kreisajā krastā, bet atlikušās sešas apkaimes ir upes labajā krastā. Krusas apkaimē atrodas valdības ēkas un institūcijas.

Atsauces

Ārējās saites 

 

Zālamana Salu pilsētas
Okeānijas galvaspilsētas
Spāņu valoda

Spāņu (español) jeb kastīliešu valoda (castellano) ir indoeiropiešu valodu saimes, romāņu valodu grupas valoda, kura ir dzimtā valoda gandrīz 400 miljoniem cilvēku galvenokārt Ibērijas pussalā un Amerikā.

Skaņu izruna spāņu valodā 

 a — a
 b — vārda sākumā vai pēc m un n — b, citur — v
 c — k izņemot pirms e un i, kad izrunā kā θ (šļupstošs s)
 ch — č
 d — d
 e — e
 f — f
 g — g, izņemot pirms e un i, kad izrunā kā h
 gu — pirms e un i — g
 h — neizrunā
 i — i
 j — h
 k — k (tikai aizgūtos vārdos)
 l — l
 ll — ļj (var variēt, piem., lj, ļ, j atkarībā no reģiona)
 m — m
 n — n
 ñ — ņj
 o — o
 p — p
 qu — k
 r — r
 s — s
 t — t
 u — u
 v — vārda sākumā vai pēc m un n — b, citur — v
 w — w (tikai aizgūtos vārdos)
 x — ks
 y — pirms patskaņiem — j,atsevišķi — i
 z — θ (šļupstošs s)

Uzsvars 

Uzsvērta:
 priekšpēdējā zilbe, ja vārds beidzas ar patskani vai n, vai s (flores);

 pēdējā zilbe, ja vārds beidzas ar līdzskani, kas nav n vai s (trabajar);

 pārējos gadījumos uzsvars tiek atzīmēts virs attiecīgā burta (corazón).

Artikuls (El artículo) 
Spāņu valodā ir:
 noteiktais artikuls

 nenoteiktais artikuls

Skatīt arī 
 Spāņu īpašvārdu atveidošana

Romāņu valodas
Spānijas valodas
Argentīnas valodas
Bolīvijas valodas
Čīles valodas
Dominikānas valodas
Ekvatoriālās Gvinejas valodas
Gvatemalas valodas
Hondurasas valodas
Kolumbijas valodas
Kostarikas valodas
Kubas valodas
Meksikas valodas
Nikaragvas valodas
Panamas valodas
Paragvajas valodas
Peru valodas
Salvadoras valodas
Urugvajas valodas
Venecuēlas valodas
ASV valodas
Karakasa

Karakasa (, izrunā: ), oficiāli Santjago de Leona de Karakasa (Santiago de León de Caracas), ir Venecuēlas galvaspilsēta un lielākā valsts pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Vēsturiskās Karakasas robežās 2009. gadā dzīvoja apmēram 1,81 miljons iedzīvotāju. Kopā ar priekšpilsētām, Lielajā Karakasā dzīvo apmēram 5,2 miljoni cilvēku. Tā ir viena no nozīmīgākajām Latīņamerikas pilsētām. Karakasa atrodas kalnienē 760-910 metrus virs jūras līmeņa.

Ārējās saites 

Venecuēlas pilsētas
Dienvidamerikas galvaspilsētas
Seula

Seula (, izrunā: , burtiskā tulkojumā: ‘galvaspilsēta’) ir Dienvidkorejas galvaspilsēta un lielākā valsts pilsēta. Tā atrodas valsts ziemeļos, netālu no demarkācijas līnijas ar Ziemeļkoreju pie Hanganas upes.

Seula ar dažādiem nosaukumiem bija Korejas galvaspilsēta no  līdz 1910. gadam, kad Koreja tika iekļauta Japānas impērijā. Pēc Otrā pasaules kara, kad Koreja tika sadalīta Ziemeļkorejā un Dienvidkorejā, Seula de jure bija ne tikai Dienvidkorejas, bet arī Ziemeļkorejas galvaspilsēta. Tikai 1972. gada decembrī Ziemeļkorejas konstitūcijā tika izmainīts, ka oficiāli Ziemeļkorejas galvaspilsēta ir Phenjana.

Seulā dzīvo gandrīz 10,5 miljoni iedzīvotāju, bet kopā ar piepilsētām Inčhonu, Suvonu, Kojanu, Sonnamu un citām tās aglomerācijā dzīvo vairāk nekā 20 miljoni, kas ir gandrīz puse no visiem valsts iedzīvotājiem. Pēc aglomerācijas iedzīvotāju skaita Seula ir otra lielākā pilsēta pasaulē aiz Tokijas aglomerācijas.

Vēsture 
Seula minēta rakstos kā Pekčes (Baekje) (viena no Trīs karaļvalstīm) galvaspilsēta Virjesona (Wiryeseong) 18. gadā p.m.ē.

6. gadsimtā Gorjo (Goryeo) valstī Seula bija "dienvidu galvaspilsēta.

Korejas kara laikā (1950—1953) pilsēta vairākas reizes tika spēcīgi nopostīta. Pēc pamiera noslēgšanas simboliski par Dienvidkorejas galvaspilsētu tika izraudzīta Seula, un mūsdienās Seulas aglomerācijā dzīvo 24% no Dienvidkorejas iedzīvotājem.

1988. gadā Seulā notika Vasaras Olimpiskās spēles.

Vietas 
 Dongmyo (Austrumu templis) (1601)
 Jongno - pazīstamākā pilsētas iela
 Kara muzejs (1994)
 Li dinastijas "Piecas lielās pilis" - Changdeokgung, Changgyeonggung, Deoksugung, Gyeongbokgung, Gyeonghuigung (XIV - XVI gs)
 Pungnap Toseong - senākais aizsardzības mūris
 Samjeondo piemineklis (1636)

Cilvēki 
 Nams Džuns Paiks (Nam June Paik; 1932—2006) — videomākslinieks
 Be Jons Džuns (Bae Yong Jun; 1972) — aktieris
 Go Kuns (Goh Kun; 1938) — politiķis, Korejas premjers
 Juns Seondo (Yun Seondo; 1587—1671) — dzejnieks
 Lī Min Ho (Lee Min-Ho; 1987) — aktieris

Atsauces

Ārējās saites 

 Mājaslapa 

 
Olimpiskās norises vietas vieglatlētikā
Republika

Republika ir valsts pārvaldes forma, kur valdīšanas orgāni tiek ievēlēti un valsts nav monarhija. Nosaukums radies no latīņu res publica — ‘sabiedriska lieta’. Republikas pārvaldes forma nenozīmē, ka valstī ir demokrātija — ir iespējamas valstis ar ierobežotu demokrātiju, ja vēlēšanu tiesības ir šauram pilsoņu slānim, vai arī zem republikas izkārtnes var slēpties tīri diktatorisks vai totalitārs režīms.

Republikas vispārīgi var iedalīt: 
 prezidentālās republikās, kurās likumdevējs ir tautas vēlēts parlaments, bet izpildvaras galva ir tautas vēlēts prezidents, kurš patstāvīgi veido valdību un vada tās darbu. Klasisks piemērs ir ASV;
 parlamentārās republikās, kurās likumdevējs parlaments veido valdību un kontrolē tās darbu. Parlamentārā republikā var būt prezidenta institūts, bet ne kā izpildvaras nesējs. Prezidents ir valsts galva un veic reprezentatīvās funkcijas. Piemērs — Latvijas Republika;
 kvaziprezidentālās republikās, kurās valstī ir tautas vēlēts parlaments un tautas vēlēts prezidents. Taču prezidents nav izpildvaras galva. Valdību veido parlaments, lai arī ar prezidenta līdzdalību. Piemērs — Krievijas Federatīvā Republika.

Ārējās saites
Bahamu premjerministri

Kopš neatkarības iegūšanas:

PLP - Bahamu Progresīvā Liberālā partija (Progressive Liberal Party) - kreisi centriska
FNM - Bahamu Brīvā Nacionālā kustība (Free National Movement) - labēji centriska

Bahamas
Nitroglicerīns

Nitroglicerīns (glicerīna trinitrāts, CH2ONO2CHONO2CH2ONO2) ir smags, bezkrāsains, indīgs, eļļains sprāgstošs šķidrums, ko iegūst, nitrējot glicerīnu. Nitroglicerīns pieskaitāms pie slāpekļskābes esteriem, jo tā molekulā nitrogrupas −NO2 saistītas ar glicerīnu caur skābekļa tiltiņu.

Vēsture 
Nitroglicerīnu pirmais ieguva itāļu ķīmiķis Askanio Sobrero 1847. gadā un nosauca par piroglicerīnu tā eksplozivitātes dēļ. Zviedru ķīmiķis Alfrēds Nobels nitroglicerīnu sāka izmantot kā sprāgstvielu, taču tā ražošana un pārvadāšana bija ārkārtīgi bīstama (notika vairāki sprādzieni ar cilvēku upuriem). 1866. gadā Alfrēds Nobels atklāja, ka, piesūcinot ar nitroglicerīnu smalkus inertus materiālus (piemēram, tā saucamo infuzoriju zemi jeb kīzelgūru), eksplozīvās īpašības saglabājas, bet mehāniskā jutība kļūst daudz mazāka. Jaunā sprāgstviela tika nosaukta par dinamītu un, to ražojot, Nobels kļuva bagāts (daļa līdzekļu tika novēlēta Nobela prēmiju izmaksāšanai).

Iegūšana 
Nitroglicerīnu iegūst, nitrējot glicerīnu ar sērskābes un slāpekļskābes maisījumu (koncentrētu skābju masas attiecības ≈55:45). Reakcija ir eksotermiska. Ja temperatūra pārsniedz ≈28 °C, sāk sadalīties daļēji nitrētais glicerīns, šis process ir vēl eksotermiskāks. Ja temperatūra ir pārāk zema (zem ≈18 °C), reakcija notiek pārāk lēni. Skābju maisījumam lēnām liek klāt glicerīnu, uzturot optimālo temperatūru. Izejvielu (glicerīna) tīrība ietekmē galaprodukta iznākumu un lietojamo reakcijas temperatūru intervālu.

Izmantošana 
To plaši lieto sprāgstvielu, īpaši dinamīta, ražošanā. To lieto arī medicīnā atsevišķu sirds problēmu ārstēšanā (nitroglicerīns paplašina asinsvadus). Saindējoties ar nitroglicerīnu, parasti sāp galva. Organismā nitroglicerīns nonāk, uzsūcoties caur ādu (vai gļotādu).

Ārējās saites 
 Video: Nitroglicerīna detonācija palēninājumā

Slāpekļskābes esteri
Sprāgstvielas
Asinsvadus paplašinoši līdzekļi
Kirilica

Kirilica (), kiriliskais raksts jeb kiriliskais alfabēts (кирилли́ческий алфави́т) ir viens no diviem senslāvu raksta variantiem. Tas izveidots, balstoties uz svētā Kirila un svētā Metodija radīto alfabētu un uz Bizantijas grieķu alfabētu. Uz senslāvu kirilicas pamata izveidotus mūsdienu alfabētus izmanto sešas slāvu valodas — baltkrievu, bulgāru, krievu, maķedoniešu, serbu un ukraiņu, kā arī daudzas neslāvu valodas, pamatā bijušās PSRS teritorijā.

Burti 

Senslāvu kirilicas alfabetā ir 43 burti. No tiem 24 pārņemti no grieķu unciāļu raksta, 19 izveidoti patstāvīgi, piemēram: ж, ш, ъ, ь un citi. Kirilicas burti tika izmantoti arī skaitļu apzīmēšanai.

Atsauces

Ārējās saites 
 Slāvu valodas un rakstzīmju kopa  
 К истории русской азбуки 
 Kirilicas rakstzīmju kopa
Mongolijas prezidenti

TRP — Mongolijas Tautas Revolucionārā partija (Mongol Ardyn Khuv'sgatt Nam) — komunistiska, pašlaik sociāldemokrātiska

Mongolija
Valsts prezidenti
Valdnieku uzskaitījumi
Ēriks Uzvarētājs

Ēriks Uzvarētājs (vecnorvēģu: Eiríkr inn sigrsæli, zviedru: Erik Segersäll) bija pirmais vēsturiski zināmais zviedru ķēniņš 10. gadsimta nogalē (valdījis no aptuveni 985. līdz 995. gadam).

Ēriks Uzvarētājs valdīja Svēlandē ap Mēlarezeru. Daži pētnieki uzskata, ka viņa vara sniedzās arī gar Baltijas jūras krastu līdz Skonei.

Iesauku Uzvarētājs Ēriks ieguvis, sakaujot dāņus pie Vecās Upsālas - galvenās seno zviedru svētvietas. Iespējams, viņš ir Zviedrijas senās galvaspilsētas Sigtunas dibinātājs.

Ēriks Uzvarētājs esot apprecējis pirmā poļu karaļa Meško I meitu Sigrīdu Lepno (Sigrid Storråda, Świętosława).

Kad Ēriks Uzvarētājs vēl nebija ķēniņš, viņš esot kristījies, bet, kļūdams par ķēniņu, atgriezās pie senču ticības.

Ārējās saites 

Ezriks Uzvarētājs
Ūlofs Klēpja karalis

Ūlofs, zviedru ķēniņš jeb Zviedru Ūlofs (vecislandiešu: Óláfr sænski), saukts arī Ūlofs Klēpja karalis (veczviedru: Olawær skotkonongær no sköte — "klēpis") vai arī Ūlofs Meslu ķēniņš (no skatt — "mesli") bija pirmais zviedru ķēniņš, kurš apvienoja savā varā Svēlandi un Jētlandi. Viņš valdīja no 995. līdz 1022. gadam.

Ūlofa māte varētu būt poļu valdnieka Meško I meita Sigrīda Lepnā (Sigrid Storråda, Świętosława). Viņš apprecējās ar obodrītu Astrīdu, kuras dēls kļuva par Zviedrijas karali Ānundu Jākobu, bet meita - par Kijevas Krievzemes kņaza Jaroslava Gudrā sievu.

Ūlofs Klēpja karalis tiek uzskatīts par pirmo Zviedrijas karali, kurš kalis savas monētas un ievācis nodokļus. Piedalījās Svoldas kaujā netālu no Rīgenas, kur koalīcijas sastāvā sakāva norvēģu spēkus.

Ūlofs ir arī pirmais kristīgais Zviedrijas karalis. Viņš kristījās 1008. gadā Husabijā (Husaby), Vesterjētlandē. Tomēr tradicionālās ticības piekritēji vēl aizvien bija tik spēcīgi, ka Ūlofs turpmāk valdīja tikai Vesterjētlandē. Nodibināja pirmo bīskapiju Skārā.

Saistība ar Latviju 
Vikingu Ingvara sāgā par Ingvaru Tālbraucēju (Yngvars saga víðförla) apdziedātajos notikumos vēstīts, ka zviedru karalis Olavs (Olof Skötkonung, ap 980–1022) sūtījis savu dēlu Ānundu (Anund Jakob, karalis 1022—1050) un Ingvaru Tālbraucēju ar trim kuģiem pie zemgaļiem (Seimgaler) pēc mesliem. Nonākuši Zemgalē, viņi sasauca sapulci, kurā pārliecināja virsaišus un zemgaļu ķēniņu maksāt meslus, taču trīs virsaiši tam nav piekrituši un pulcējuši karaspēku. Zemgaļu ķēniņš deva vikingiem savu karaspēku, kas uzvarēja zviedru pretiniekus un samaksāja meslus ar zeltu, sudrabu un citām mantām.

Atsauces

Ārējās saites 

 The Saga of Yngvar the Traveller (angliski)
 YNGVARS  SAGA  VÍÐFÖRLA (oriģinālvalodā)

Uzlofs Klēpja karalis
Ānunds Jākobs

Ānunda Jākoba (Önund, valdīja 1022. - 1050.), dzimtais vārds bija Jākobs, bet, kad tings ievēlēja viņu par karali, viņš nosauca sevi arī par Ānundu, jo ļaudis protestēja pret svešzemniecisku vārdu. Karaļa iesauka esot bijusi Ogļdeģis, jo viņš mēdzis izrēķināties ar pretiniekiem, nodedzinot viņu mājās.

Politiski viņš kopā ar Norvēģijas karali Olafu II un Magnusu I cīnījās pret Dānijas karali Knutu I. Kad kaujā pie Helgeo (Helgeå) upes, Knuts I sakāva Ānunda Jākoba un Olafa II karaspēku, dāņi kādu laiku valdīja Zviedrijas galvaspilsētā Sigtunā un apkārtnē.

Pēc tam, kad 1042. gadā Norvēģijas karalis Magnuss I kļuva arī par Dānijas karali, Ānunds Jākobs atbaltīja Magnusu līdz pat savai nāvei 1050. gadā.

Saistība ar Latviju 
Vikingu sāgā par Ingvaru Tālbraucēju (Yngvars saga víðförla) apdziedātajos notikumos vēstīts, ka zviedru karalis Olavs (Olof Skötkonung, ap 980–1022) sūtījis savu dēlu Ānundu un Ingvaru Tālbraucēju ar trim kuģiem pie zemgaļiem (Seimgaler) pēc mesliem. Nonākuši Zemgalē viņi sasauca sapulci, kurā parliecināja virsaišus un zemgaļu ķēniņu maksāt meslus, taču trīs virsaiši tam nav piekrituši un pulcējuši karaspēku. Zemgaļu ķēniņš deva vikingiem savu karaspēku, kas uzvarēja zviedru pretiniekus un samaksāja meslus ar zeltu, sudrabu un citām mantām.

Atsauces

Ārējās saites 

 The Saga of Yngvar the Traveller (angliski)
 YNGVARS  SAGA  VÍÐFÖRLA (oriģinālvalodā)

Anunds Jakobs
Ēmunds Vecais

Ēmunds Vecais (Emund den gamle) bija Zviedrijas karalis no 1050.gada līdz 1060.gadam. Ēmunds bija Ūlofa Klēpja karaļa ārlaulības dēls. Sāka valdīt Zviedrijā pēc sava pusbrāļa Ānunda Jākoba nāves lielā vecumā, tāpēc ieguvis iesauku Vecais.

Ēmunds centās atdalīt Zviedrijas baznīcu no Hamburgas-Brēmenes arhibīskapa pakļautības. Ēmunda laikā tika precīzi noteiktas Dānijas un Zviedrijas robežas. Dānijas varā palika Skone, Blēkinge, Hallande.

Ēmunds bija pēdējais Upsalas dinastijas karalis. Brēmenes Ādams raksta, ka viņa dēls Ānunds Ēmundsons tika noindēts sirojumu laikā Zviedrijas ziemeļos, tā izbeidzot Upsalas dinastiju. Nākamais Zviedrijas karalis bija no Stēnkilu dinastijas.

Emunds Vecais
Ānunds no Gardarīkas

Ānunds no Gardarīkas (Anund Gårdske). Pēc Brēmenes Adama sniegtās informācijas darbā Gesta Hammaburgensis Ecclesiae Pontificum bija Zviedrijas karalis 1070. gadā. Ānunds bija ieradies no Gardarīkas (t.i. Kijevas Krievzemes). Tā kā Ānunds bija kristietis, viņš atteicās piedalīties Upsalas tempļa ceremonijās, tāpēc tika patriekts no Zviedrijas.

Zviedrijas monarhi
Hākons Sarkanais

Kad zviedri sacēlās pret Ānundu no Gardarīkas, par Zviedrijas karali kļuva Hākons Sarkanais (Håkan Röde), kaut viņš arī bija kristietis. Hākons bija Zviedrijas karalis no 1070.gada līdz 1079.gadam, kad saslima un nomira.

Iespējams, ka Hākons bija Stēnkila ārlaulības dēls. Iesauka Sarkanais radusies viņa matu krāsas dēļ. Pēdējos gadus Hākons Sarkanais valdīja kopā ar Stēnkila dēlu Ingi Vecāko.

Zviedrijas monarhi
Programminženierija

Programminženierija ir nozare, kas nodarbojas ar datorprogrammu veidošanu un uzturēšanu, praksē pielietojot atziņas no datorzinātnes, projektu un procesu vadības, un citām nozarēm.

Datorzinātne
Inge Vecākais

Inge Vecākais () bija Zviedrijas karalis (1079-1080; 1087-1105). Viens no Stēnkila dēliem. Inges Vecākā valdīšana iezīmēja kristietības uzvaru Zviedrijā.

Dzīvesgājums 
Iesākumā valdīja kopā ar Hākonu Sarkano. Pārliecināts kristietis, atbalstīja baznīcu celšanu, tāpēc jau pēc neilga laika tika patriekts no Svēlandes un valdīja tikai zviedru kristietības centrā - Vesterjētlandē, bet par Zviedrijas karali kļuva Blotsvens.
Tomēr 1087. gadā viņš ar karaspēku atgriezās Upsalā, nogalināja Blotsvenu un noārdīja Upsalas templi. 

Savas valdīšanas beigu posmā karoja ar Norvēģijas karali Magnusu III, līdz slēdza mieru, apprecot Norvēģijas karaļa meitu.

1105. gadā mirušie
Zviedrijas monarhi
Blotsvens

Blotsvens (Blot-Sven) - Zviedrijas karalis (1084-1087). Inges Vecākā māsasvīrs. Patrieca Ingi Vecāko no Svēlandes, kad tas atteicās vadīt Upsalas tempļa ceremonijas, un pats kļuva par Zviedrijas karali. Tomēr 1087.gadā Inge Vecākais ar karaspēku atgriezās Upsalā, nogalināja Blotsvenu un noārdīja Upsalas templi, un atkal sagrāba varu Zviedrijā.

Blotsvens bija pēdējais pagānu Zviedrijas karalis. Tiek uzskatīts, ka viņš ir Sverkeru dinastijas ciltstēvs.

Zviedrijas monarhi
Filips Hālstēns

Filips Halstēns (Filip Halsten) bija Zviedrijas karalis (1105 — 1118). Inges Vecākā dēls. Valdīja kopā ar savu brāli Ingi Jaunāko. Nostāsti vēsta, ka bijis labs karalis. Nekas daudz vairāk nav zināms.

Zviedrijas monarhi
1118. gadā mirušie
Ragnvalds Muļķis

Ragnvalds Muļķis (Ragnvald Knaphövde) bija Zviedrijas karalis 1125. gadā. Pieminēts tikai Vesterjētlandes rakstos. Pēc tam, kad viņu 1125. gadā Upsalā ievēlēja par karali, viņš devās tradicionālajā braucienā pa Zviedriju, lai gūtu apstiprinājumu savam amatam vietējos tingos. Tomēr tā kā viņš nicināja jētlandiešus, Ragnvalds ierodoties Vesterjētlandē nepieņēma piedāvātos ķīlniekus, kas bija tradicionāls žests tajos laikos. Jētlandieši par to bija ļoti sašutuši, un netālu no Falčēpingas karali nogalināja.

Zviedrijas monarhi
Magnuss Stiprais

Magnuss Stiprais (; 1106—1134) bija Zviedrijas karalis (1125—1130) un Dānijas princis.

Pretendēja uz Zviedrijas troni, jo bija Inges Vecākā mazdēls. Jēti viņu ievēlēja par karali, bet svēji tam pretojās. Tā kā karaļa ievēlēšana tradicionāli notika Svēlandē, Upsalā, kad Sverkers I kļuva par karali, Magnuss Stiprais tika patriekts no Zviedrijas.

Vēlāk Magnuss piedalījās Dānijas pilsoņu karos un 1134.gadā Skonē krita kaujā.

Zviedrijas monarhi
1106. gadā dzimušie
1134. gadā mirušie
Ēriks Svētais

Ēriks Svētais (Erik den helige) (ap 1120 - 1160) bija Zviedrijas karalis (1156 - 1160).

Nodibināja neatkarīgu arhibīskapija Upsalā un iecēla angli Henriju par pirmo Zviedrijas arhibīskapu. Izdeva likumu krājumu - t.s. Upsalas kodeksu, sauktu arī par Karaļa Ērika kodeksu. 1157.gadā piedalījās leģendārājā krusta karā pret somiem, kur kā karogu lietoja dzeltenu krustu uz zila fona, kuras kļuva par Zviedrijas nacionālajām krāsām.

Tika nogalināts 1160. gadā Upsalā. Tāpat kā Sverkera I slepkavību, to noorganizēja troņa pretendents dāņu princis Magnuss Henriksons.

Pēc nāves Ēriku Svēto jau 13.gs beigās pielūdza kā svēto. Kaut arī katoļu baznīca viņu nav kanonizējusi, Ēriks Svētais tiek uzskatīts par Zviedrijas svēto aizbildni, ko īpaši atzīmē 18.maijā. Upsalas katedrālē glabājas Ērika Svētā relikvijas, bet Stokholmas ģerbonī attēlota karaļa Ērika galva.

Ezriks Svētais
1120. gadā dzimušie
1160. gadā mirušie
Katoļu svētie
Vesterjētlandes lēnē dzimušie
Kārlis VII

Kārlis VII (Karl Sverkersson) (ap 1135 - 1167) - Zviedrijas karalis (1161 - 1167). Sverkera I dēls. No Osterjētlandes.

Netālu no Erebrū nogalināja Svēlandes valdnieku (Zviedrijas karali) Magnusu Heindrihsonu. Nodibināja pastāvīgu arhibīskapiju Upsalā, tā atdalot Zviedrijas baznīcu no Dānijas (pirms tam arhibīskapija bija Lundā, Skonē, tolaik Dānijā).

1167.gadā Kārli VII nogalināja Ērika dinastijas pārstāvis Knuts I. Apbedīts Alvastras klosterī.

Zviedrijas monarhi
1135. gadā dzimušie
1167. gadā mirušie
Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija

Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija (), NSDAP jeb nacistu partija, bija 1919. gadā dibināta politiskā partija, kas Ādolfa Hitlera vadībā 1933. gadā nāca pie varas Vācijā.

NSDAP bija galvenais politiskais spēks nacistiskajā Vācijā kopš Veimāras republikas krišanas 1933. gadā līdz Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā, kad to aizliedza.

Vēlēšanu statistika 
NSDAP panākumi Reihstāga vēlēšanās:

Atsauces

Ārējās saites 

 
Aizliegtās politiskās partijas
Antisemītisms
Bijušās partijas
Nacistu organizācijas
Vācijas politiskās partijas
Jeruzaleme

Jeruzaleme (, Yerushalayim; , al-Quds Sharif, , Yərusholáyəm) ir sena pilsēta Tuvajos Austrumos, kam ir īpaša nozīme jūdaismā, kristietībā un islāmā. 2013. gadā tajā dzīvoja apmēram 890 tūkstoši cilvēku, kas pārstāv ļoti dažādas tautības un ticības.

Statuss 
Pilsētas statuss ir neviennozīmīgs — 1949. gada pamiera līnija starp Izraēlu un Palestīnas Rietumkrastu iet cauri Jeruzalemei. Kopš Izraēlas uzvaras 1967. gada Sešu dienu karā tā kontrolē visu pilsētu un ir pasludinājusi to par savu sastāvdaļu. Izraēlas Jeruzalemes likums pasludina to par Izraēlas galvaspilsētu, kaut arī daudzas valstis to neatzīst un uztur vēstniecības Telavivā. Palestīnieši arī uzskata Jeruzalemi (Austrumjeruzalemi) par galvaspilsētu nākotnes Palestīnai.
2017. gada 6. decembrī ASV prezidents Donalds Tramps paziņoja, ka ASV atzīst Jeruzalemi par Izraēlas galvaspilsētu, tādējādi atsakoties no desmitgadēm ilgās politikas šajā jautājumā.
Savukārt Turcijā notiekošajā Islāma sadarbības organizācijas ārkārtas samitā vairāk nekā 20 dalībvalstis atzina Austrumjeruzalemi par Palestīnas galvaspilsētu.

Ģeogrāfija 
Jeruzaleme atrodas aptuveni 60 km uz austrumiem no Telavivas un Vidusjūras. Savukārt vēl aptuveni 35 km attālumā uz austrumiem atrodas Nāves jūra. Aptuveni 10 km uz dienvidiem atrodas Bētleme.

Jeruzalemē pēc Kopena klimata klasifikācijas valda Vidusjūras klimats ar karstām un sausām vasarām (Csa). Janvāris ir vēsākais mēnesis ar vidējo gaisa temperatūru +9,1 °C, bet karstākais mēnesis ir augusts, kad vidējā temperatūra ir +24,5 °C. Vidējais nokrišņu daudzums gadā ir 62,0 mm, kas galvenokārt nokrīt ziemas mēnešos.

Sports 
Populārākie sporta veidi ir futbols un basketbols. Beitar Jerusalem F.C. ir viens no slavenākajiem Izraēlas futbola klubiem. No basketbola klubiem slavenākais ir Hapoel Jerusalem B.C..

Kopš 2011. gada ik gadu martā notiek Jeruzalemes maratons.

Paredzēts, ka 2018. gada Giro d'Italia sacensības sāksies ar posmu Jeruzalemē un vēl diviem Izraēlā.

Atsauces

Ārējās saites
Gazas josla

Gazas josla jeb Gazas sektors ir šaura zemes josla (54 km garumā, 12 km platumā) Palestīnā Vidusjūras piekrastē uz ziemeļaustrumiem no Sīnāja pussalas, kas nosaukts apgabala lielākās pilsētas Gazas vārdā. Gazas joslas 363 km² dzīvo aptuveni ~1 500 000 palestīniešu, kas to padara par vienu no blīvāk apdzīvotajām vietām uz planētas. Iedzīvotāju ienākumu pamatavots ir lauksaimniecības produkcijas (lielāko tiesu citrusaugļu) eksports 80% darbaspējīgo iedzīvotāju ir bez darba.

Pilsētas: Abasān el Kebīra, Beit Hānūna, Beit Lāhija, Deirelbeleha, Džebālija, Gaza, Hānjūnisa, Nusairāta, Rafaha, Šāti.

Saskaņā ar 1947. gada 29. novembra ANO rezolūciju Nr 181, Lielbritānijas mandātteritorijā Palestīnā tika paredzēts izveidot divas valstis, sadalot teritoriju starp abām lielākajām etniskajām grupām: tur dzīvojošajiem palestīniešiem un kopš XIX gs. vidus ieceļojušajiem un jau visai ievērojamas teritorijas apdzīvojošajiem ebrejiem. Gazas sektors ietilpa Palestīnas valstij paredzētajā teritorijā. Pirmā arābu-Izraēlas kara rezultātā Gazas sektoru okupēja Ēģipte, bet 1967. gadā Sešu dienu karā — Izraēla. Kopš 1993. gadā daļēji ir Palestīnas autonomijas pārvaldē. Izraēlas bruņotie spēki kontrolē Gazas joslas gaisa telpu un pieejamību no jūras puses, kā arī kontrolē tās civilos un ekonomiskos sakarus ar pārējo pasauli.

Gazas joslas blokāde 
2006. gadā Palestīnas vēlēšanās uzvarēja Hamās. Kad vara netika nodota mierīgā ceļā, 2007. gada vasarā varu Gazas joslā sagrāba Hamas, atsakoties pakļauties vēlēšanās zaudējušajai Palestīnas autonomijas valdībai, un Izraēla definēja šo teritoriju kā "naidīgu valstisku veidojumu". Kopš tā laika Gazas josla dzīvo Izraēlas īstenotas militāras blokādes un regulāras apšaudes apstākļos (Izraēla īsteno blokādi jebkuram sauszemes, gaisa un jūras transportam, un regulāri iznīcina arī to infrastruktūru, kas tur ir), savukārt Hamas teroristi izmanto blīvo apbūvi maskētiem uzbrukumiem Izraēlas spēkiem un kontrolētajai teritorijai.

Gazā ir aptuveni 1200 izeju no tuneļiem, kas ved uz Ēģipti un kas Gazas bloķēšanu padara nosacītu. Vienlaikus šie tuneļi ir bizness, jo par tiesībām izrakt tuneli, kas ļauj organizēt kontrabandu, ir jāmaksā 10 000 eiro organizācijai Hamas.

Atsauces un paskaidrojumi

Ārējās saites 

 Lolita Tomsone. Ījabs Gazā. // Rīgas Laiks.
 Gordons Franks. Gaza varēja būt maza plaukstoša piekrastes valsts.
 The Israeli Information Center for Human Rights in the Occupied Territories
 "The Guardian" publisko iespējamus pierādījumus "baltā fosfora" izmantošanai Gazā
 ANO: Gazas sektors atrodas sliktākajā situācijā 40 gadu laikā
 Izraēlas aizsardzības ministrs: Militārā operācija Gazas sektorā turpināsies
 Eiropas Parlamenta rezolūcija par situāciju Tuvajos Austrumos
 Gazas zoodārza ēzeļi pārvēršas par zebrām
 Еврейские поселения в Секторе Газа.
 Сектор Газа, что это?

Palestīna
Tuvie Austrumi