joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Skopjes cietoksnis

Skopjes cietoksnis, arī Kales cietksnis () vai vienkārši Kale (no turku valodas kale — cietoksnis) ir viduslaiku cietoksnis Ziemeļmaķedonijas galvaspilsētā Skopjē. Atrodas pilsētas augstākajā punktā, pie vecpilsētas, augstā Vardaras upes krastā. Attēlots pilsētas ģerbonī, kas savukārt iekļauts pilsētas karogā.

Cietoksnis būvēts mūsu ēras 6. gadsimtā, galvenokārt no kaļķakmens. Tiek uzskatīts, ka cietoksnis uzcelts Bizantijas imperatora Justiniāna I valdīšanas laikā. 10.—11. gadsimtā tika turpināta cietokšņa celtniecība. Cietoksnis smagi cieta 1963. gada zemestrīcē, pēc kuras sākās mērķtiecīgi cietokšņa atjaunošanas darbi.

2007. gada maijā tika sākta arheoloģiskā izpēte cietoksnī. Tikas atrasti dažādi mūzikas instrumenti, māla ornamenti, dzīvojamas ēkas zem redzamās cietokšņa daļas, liela bizantiešu monētu kolekcija. Kad kompleksā tika atrasta 13. gadsimta baznīcas paliekas, Kultūras mantojuma aizsardzības birojs izteica ideju atjaunot to kā baznīcas muzeju. Šī ideja izraisīja sašutumu Skopjes islāmticīgajā albāņu kopienā un 2011. gadā izraisīja sadursmes starp pilsētas iedzīvotāju atšķirīgajām kopienām.

Pēdējos gados arheoloģiskā izpēte un rekonstrukcija cietoksnī apsīkusi, tas ir brīvi pieejams apmeklētājiem, taču nav labiekārtots.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Skopje
Cietokšņi un forti
Pilis Ziemeļmaķedonijā
Viduslaiku pilis
Ivans Jakubovskis

Ivans Jakubovskis (, ; dzimis , miris ) bija baltkrievu izcelsmes PSRS maršals. No 1967. līdz 1976. gadam - Varšavas līguma valstu karaspēka virspavēlnieks.

Dzīvesgājums 
Dzimis zemnieku ģimenē. Armijā no 1932. gada. Kā tanku rotas komandieris piedalījās PSRS iebrukumā Polijā 1939. gada septembrī un Ziemas karā Somijā. Pēc Vācijas iebrukuma PSRS kā tanku bataljona komandieris piedalījās kaujās Baltkrievijā. 1942. gada martā kļuva par tanku brigādes komandieri, piedalījās kaujās Donbasā un Staļingradas kaujā. Karoja Kurskas kaujā un Dņepras forsēšanas kaujās. Piedalījās kaujas Polijā, Vācijā un Čehijā. 

1948. gadā beidza Ģenerālštāba akadēmiju. 1960. gada aprīlī tika iecelts par PSRS karaspēka grupas Vācijā virspavēlnieku. Kad izcēlās 1961. gada Berlīnes krīze, kuras rezultātā tika uzcelts Berlīnes mūris, Jakubovskis kļuva par Vācijā dislocētā PSRS karaspēka virspavēlnieka vietnieku, jo par komadieri tika iecelts Ivans Koņevs. Situācijai normalizējoties, Jabubovskis atkal kļuva par virspavēlnieku. 1965. gadā tika iecelts par Kijevas Kara apgabala komandieri. 1967. gada aprīlī kļuva par PSRS Aizsardzības ministra Andreja Grečko vietnieku un Varšavas līguma valstu karaspēka virspavēlnieku.

Ārējās saites 

 Par Ivanu Jakubovski portālā "Герои Страны" 

Krievijas baltkrievi
PSRS virsnieki
Padomju Savienības Varoņi
Padomju Savienības maršali
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar Sarkanās Zvaigznes ordeni apbalvotie
Ar Suvorova ordeni apbalvotie (PSRS)
Ar Tēvijas Kara ordeni apbalvotie
Pārtikas krāsvielas

Pārtikas krāsvielas ir krāsvielu veids, ko pievieno pārtikai, lai mainītu vai pastiprinātu tās dabīgo krāsu un atjaunotu krāsu, kas zudusi tehnoloģiskās apstrādes laikā. Latvijas likumi aizliedz izmantot krāsvielas pārtikas bojāšanās vai nepareizas apstrādes dēļ radušos defektu slēpšanai, kā arī pievienot pārtikai, kas paredzēta bērniem līdz 3 gadu vecumam.

Par pārtikas krāsvielām neuzskata krāsvielas, kas izmantotas, lai iekrāsotu pārtikas produktu neēdamās daļas (piemēram, desu vai sieru apvalkus), kā arī garšvielas un citas krāsojošas sastāvdaļas (piemēram, augļu, ogu sulas, kafiju, kakao un safrānu), kas pievienotas to garšas, smaržas vai uzturvērtības dēļ.

Iedalījums 
Pēc izcelsmes pārtikas krāsvielas iedala 3 grupās:
 dabīgās krāsvielas ( — natural), kas iegūtas no dabā sastopamām izejvielām (augiem, sēklām utt). Vairums dabīgo krāsvielu ir veselībai pilnībā nekaitīgas
 dabīgajām identiskās krāsvielas ( — natural identical), kas iegūtas ķīmiski, tomēr ir identiskas dabā sastopamajām krāsvielām, piemēram, β-karotīns.
 sintētiskās krāsvielas ( — synthetic), kas iegūtas ķīmiskajā sintēzē. To priekšrocība, salīdzinājumā ar dabīgajām krāsvielām, ir noturība un zemā cena. Vairums sintētisko krāsvielu pieder azokrāsvielu grupai, no kurām lielākajai daļai ir sulfoskābes grupas, kas padara ūdenī šķīstošus tās un to vielmaiņas starpproduktus.

Atsauces 

Pārtikas krāsvielas
VII Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki

VII Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki bija Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki, kas norisinājās Rīgā, . Šajos jaunatnes dziesmu un deju svētkos piedalījās 30 000 dalībnieki un šie bija pirmie jaunatnes svētki, kas notika neatkarīgās Latvijas laikā. Svētku simboli bija gailis, Sprīdītis un Lutausis, bet logo bija meitene ar bizītēm, moto: "Māja. Sēta. Latvija." Šajos svētkos aizsākās tradīcija sniegt labdarības koncertus sanatorijās, bērnunamos un slimnīcās. Noslēguma koncertā Mežaparkā 2. jūlijā skanēja 21 kompozīcija, pieci pūtēju orķestru priekšnesumi un deviņas dejas.

Koru virsdiriģenti 
Koru virsdiriģenti bija:
 Jānis Erenštreits,
 Jānis Dūmiņš,
 Arvīds Platpers,
 Romāns Vanags,
 S. Kļava,
 J. Zirnis,
 J. Sprancmanis
 J. Brants,
 T. Broka,
 I. Bērziņš.

Ārējās saites 

 VII Latvijas skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki – Noslēguma koncerts Mežaparka Lielajā estrādē – LTV video ieraksts

Atsauces 

Latvijas Skolu jaunatnes dziesmu un deju svētki
1995. gads Latvijā
Boom Beach

Boom Beach ir stratēģijas spēle iOS un Android operētājsistēmai, kuru izstrādāja Supercell. Tā bija pieejama Kanādā no 2013. gada 11. novembra un 2014. gada 26. martā tā tika izlaista visā pasaulē.

Spēlēšanas process 
Boom Beach kombinē uzbrukšanu citiem spēlētājiem un datora ģenerētām bāzēm. Spēles sižets notiek tropiskā arhipelāgā un spēlētāju uz salas ar aizsardzības ieročiem un armiju (līdzīgi kā citā Supercell spēlē Clash of Clans). Spēlētāji var būvēt savu bāzi, uzlabot aizsardzību un atbloķēt jaunus armijas veidus. Tā bija top 10 spēle 22 valstīs uzreiz pēc tās izlaišanas. Spēle vērš spēlētāju pret pretinieku zināmu kā Blackguard, kuru pārstāv leitnants Hamermans. Izņemot galveno spēles aspektu, te ir arī kooperatīva forma, kur spēlētāji iegūst "intelu" (izdzīvojot uzbrukumos, uzbrūkot, vai kā balvas) kas tiek lietots, lai uzbruktu datora ģenerētam bāzēm operācijās.

Valūta 
Spēle izmanto arī premium valūtu — dimantus. Dimantus var iegūt sasniedzot noteiktus starpposmus un pabeidzot noteiktus sasniegumus, bet galvenais veids kā tos iegūt ir to nopirkšana par reālu naudu. Dimantus arī var dabūt no dārgumu lādēm, kuras parādās skatoties spēles mapē. Dimanti var paātrināt jebkuru spēles aspektu (izņemot zemūdenes niršanu).

Atsauces 

Android spēles
IOS spēles
Supercell
Kārlis Frikhofs

Kārlis Frīdrihs Frikhofs (,  — ) bija igauņu tautības virsnieks, kas dienēja latviešu strēlniekos. Par Ziemassvētku kaujās izrādīto varonību apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.

Dzīvesgājums 

Dzimis Veneveres pagastā, Krievijas impērijas Vidzemes guberņā. Pēc Hugo Trefnera ģimnāzijas pabeigšanas studējis Tērbatas universitātē. Studentu korporācijas "Sakala" buršs.

Sākoties Pirmajam pasaules karam, 1914. gadā iesaukts Krievijas impērijas armijā. Ieguvis virsnieka dienesta pakāpi pēc Pavlova karaskolas pabeigšanas 1915. gada 1. oktobrī. Pēc paša vēlēšanās 1916. gada 26. martā pārcelts uz latviešu strēlnieku vienībām, kur no 9. jūlija dienējis 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulkā, komandējis pulka 3. rotas komandieris. 1916. gada 23. jūnijā paaugstināts par podpuručiku (virsleitnantu), savukārt 20. oktobrī apbalvots ar Staņislava ordeni (III šķiras, ar šķēpiem).

Tīreļpurvā, ar savu rotu pārraujot vācu aizsardzību un iebrūkot Ložmetējkalna aizmugurē, kritis Ziemassvētku kauju pirmajā dienā — 1917. gada 5. janvārī (pēc v. s. 1916. gada 23. decembrī). Par kaujā izrādīto varonību pēc nāves 1917. gadā apbalvots ar Jura ordeņa IV šķiru, savukārt 1920. gadā ar Lāčplēša Kara ordeņa III šķiru. Atdusas Rīgas Brāļu kapos.

Apraksti par apbalvošanu

Atsauces 

Latviešu strēlnieku virsnieki
Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri
Jura ordeņa kavalieri
Rīgas Brāļu kapos apbedītie
Milo Džukanovičs

Milo Džukanovičs (, ; dzimis ) ir Melnkalnes politiķis. Pašreizējais valsts premjerministrs (amatu ieņem ceturto reizi), bijis arī valsts prezidents. Pārstāv Demokrātisko sociālistu partiju, ir ilggadējs partijas prezidents.

Absolvējis Melnkalnes universitāti. Politiskās karjeras sākumā bija Slobodana Miloševiča tuvs sabiedrotais. 1996. gadā pievērsās neatkarīgas Melnkalnes idejai. Pārraudzīja Dienvidslāvijas pārveidošanu Serbijā un Melnkalnē un Melnkalnes pakāpenisko atdalīšanos no Serbijas, kas beidžas ar uzvaru 2006. gada maija neatkarības referendumā, kurā par neatkarīgu Melnkalni nobalsoja 55,5% cilvēku (tikai par 0,5% pārsniedzot nepieciešamo 55% robežu).

Laikā no 1998. līdz 2002. gadam bija Melnkalnes prezidents, pirms un pēc tam vadījis valdību. 2006. gadā uz pusgadu bija aizsardzības ministra vietas izpildītājs.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 Biogrāfija  

1962. gadā dzimušie
Melnkalnē dzimušie
Melnkalnes politiķi
Pašreizējie valstu vadītāji
Melnkalnes premjerministri
Kvandžu

Kvandžu (, ) ir sestā lielākā pilsēta Korejas Republikā (Dienvidkorejā), kā arī viena no sešām Korejas Republikas metropoles pilsētām. Tā atrodas valsts dienvidrietumos. Pilsēta dibināta 57. gadā p.m.ē. un bija nozīmīgs politiskais un tirdzniecības centrs Pekčes valstī triju karaļvalstu periodā. Kvandžu atrodas viens no 2002. gada FIFA Pasaules kausa stadioniem.

Burtiskā tulkojumā "Kvandžu" nozīmē ‘gaismas province’.

Dienvidkorejas pilsētas
Kārlis Brože

Kārlis Brože ( — 1941. gads) bija latviešu virsnieks, Pirmā pasaules un Krievijas pilsoņu kara dalībnieks, karojis ukraiņu vienībās. Vēlāk aizsargs un policists — Rīgas prefektūras 2. iecirkņa priekšnieks.

Dzīvesgājums 

Dzimis "Kņadu" mājās, Briedupēs, Burtnieku pagastā. Mācījies Valmierā un vēlāk Rīgā, 1911. gadā kā eksterns ieguvis mājskolotāja tiesības Sanktpēterburgas Pedagoģiskajā institūtā.

Pirmā pasaules kara laikā dienējis Krievijas impērijas armijā. 1916. gada pabeidzis Orenburgas praporščiku skolu, kā virsnieks dienējis kavalērijā. Dienestu beidzis poručika dienesta pakāpē. Pēc tam, no 1917. gada, dienējis Ukrainas Tautas Republikas bruņotajos spēkos — komandējis Melno zaporožcu kazaku vienību, pulkvežleitnants. Piedalījies Pirmajā Ziemas pārgājienā, kā arī kaujā par Voznesensku un Hmeļnicku. Neskatoties uz ukraiņu valodas neprasmi, ar ko dažreiz nav bijuši apmierināti viņa kazaki, kā komandieris izpelnījies labu slavu starp padotajiem. Dienesta laikā apbalvots ar Ukrainas Tautas Republikas Dzelzs krusta ordeni.

1920. gada nogalē atgriezies dzimtenē. No 1921. gada 10. marta bijis policijas, tajā skaitā arī aizsargu dienestā, strādājis par policijas priekšnieku iecirkņos Valmierā, Valkā un Smiltenē. 1932. gadā apbalvots ar V šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. No 1935. gada jūlija Rīgas prefektūras 2. iecirkņa priekšnieks.

Pēc padomju karaspēka ienākšanas Latvijā, 1940. gada jūlija sākumā pēc pašas vēlēšanās atvaļinājies no dienesta policijā. Vēlāk padomju varas iestāžu arestēts un 1941. gadā nošauts.

Atsauces 

Pirmā pasaules kara dalībnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri
Valmieras novadā dzimušie
Pauls Šturms

Pauls Aleksandrs Šturms ( — ) bija latviešu strēlnieku virsnieks, par Ziemassvētku kaujās izrādīto varonību pēc nāves apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.

Dzīves gājums 

Dzimis Gaigaļos, Līvbērzes pagastā. Mācījies Jelgavas reālskolā, tomēr skolas gaitas pārtrauca Pirmais pasaules karš.

Nepilnu 18 gadu vecumā 1915. gadā brīvprātīgi kā pirmās šķiras savvaļnieks iestājas Krievijas impērijas armijā. Tā paša gada septembrī pabeidzis Viļņas karaskolu. Pēc karaskolas nosūtīts dienestā uz Čeļabinsku, bet vēlāk, 1916. gadā, pārnācis uz latviešu strēlnieku vienībām — dienējis 7. Bauskas latviešu strēlnieku pulkā kā 7. rotas komandieris. Apbalvots ar vairākiem apbalvojumiem, tajā skaitā ar III šķiras Staņislava ordeni ar šķēpiem un lentu. Dienestā sasniedzis podporučika (virsleitnanta) dienesta pakāpi.

Tīreļpurvā, ar savu rotu pārraujot vācu aizsardzību un iebrūkot Ložmetējkalna aizmugurē, kritis Ziemassvētku kauju pirmajā dienā — 1917. gada 5. janvārī (pēc v. s. 1916. gada 23. decembrī). Par kaujā izrādīto varonību pēc nāves 1917. gadā apbalvots ar Jura ordeņa IV šķiru, savukārt 1920. gadā ar Lāčplēša Kara ordeņa III šķiru. Apglabāts Rīgas Brāļu kapos.

Apraksti par apbalvošanu

Atsauces 

Latviešu strēlnieku virsnieki
Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri
Jura ordeņa kavalieri
Staņislava ordeņa kavalieri
Rīgas Brāļu kapos apbedītie
Jelgavas novadā dzimušie
Fallijs

Fallijs (dzimis , miris ), īstajā vārdā Konrāds Bullāns, bija latviešu rakstnieks.

Dzīvesgājums 
Dzimis  Biržu pagasta "Bullīšu" māju saimnieka ģimenē, 1880. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz Jēkabpili, 1885. gadā uz Saratovu, tad uz Rīgu, visbeidzot uz Pēterburgu, kur mācījās pilsētas 10. ģimnāzijā. Studēja tieslietas Pēterburgas Universitātē (1898-1904). 1900. gadā žurnālā "Sociāldemokrāts" Londonā ar pseidonīmu Tirtejs tika publicēts viņa dzejolis "Kas vaiga sviedros sausu maizi lauž", 1901. gadā Mājas Viesa Mēnešrakstā satīriskais dzejojums "Ziedoņa sapnis". Šajā laikā kļuva plaši pazīstams ar latviešu literārajos žunālos publicētām novelēm "Nellija" (1902), "Putniņš" (1904), "Bairena galva" (1905), kā arī dzejas grāmatām un lugām.  

Pēc garīgas slimības pārciešanas 1905. gadā atgriezās uz dzīvi Latvijā un strādāja par krievu valodas skolotāju Ķeniņu ģimnāzijā (1906-1908). 
1908. gadā devās uz Ženēvu, kur apprecējās ar savu bijušo skolnieci Mildu Palēviču. Dzīvoja Strasburgā un Minhenē (1909), Erlangenē (1909-1910), tad kopā ar sievu devās uz Venēciju, Florenci un Romu (1910—1911). 
1911. gadā neilgi strādāja pie profesora Kārļa Baloža Berlīnē, tad pārcēlās uz Parīzi, kur viņa sieva Milda studēja mākslas vēsturi un filozofiju (1911—1915). Pabeidza rakstīt lugu "Lācplēsis" (1908-1912) un "Lakstīgalas" (1912).

Pēc Pirmā pasaules kara sākuma caur Londonu un Stokholmu pārbrauca dzimtenē, tomēr drīz devās uz Maskavu, kur sasirga un mira 1915. gada 6. decembrī.

Daiļrades raksturojums 
Tiek pieskaitīts pie dekadentiem. Bez dzejas rakstījis arī skices, tēlojumus, stāstus, tēlojumus, poēmas, psiholoģiskās lugas.

Dzeja 
 Daile un spēks un milzums: Fallija dzejoļi. Rīga: Burtnieka apgāds, 1904. - [21] lpp.
 Dziesmu leja un kalnu gals. Pēterburga: A. Gulbjis, 1905.
 Prometejs un Dionīss: dzejol̦i. 1906., atkārtots izdevums Čikāgā: O. Jēgens, 1972.
 Dzejdarbu izlase. Mildas Palēvičas priekšvārds. Rīga: Latvju grāmata, 1942. - 572 lpp.
 Meža balodīts: dzejolīši. Lasāmrakstāmgrāmatiņa, rakstāmlasāmgrāmatiņa pirmsskolas vecuma bērniem. Red. Lolija Vēze. Rīga: Preses nams, 1993. - 32 lpp.
 Man dziesminieka gaita. Izlase. Rīga: apgāds "Jaunā Daugava", 2009. - 200 lpp.

Atsauces 

1877. gadā dzimušie
1915. gadā mirušie
Latviešu rakstnieki
Latviešu valodā rakstošie
Trimdas latvieši
Jēkabpils novadā dzimušie
Olešnice

Olešnice () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Blansko apriņķī.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz pieminēta 1073. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Rājeca-Jestršebi

Rājeca-Jestršebi () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Blansko apriņķī. Tiek saukta arī par "Morāvijas karsta ziemeļu vārtiem".

Vēsture 
Pilsēta izveidota 1960. gadā apvienojot divas padzīvotās vietas - Jestršebus un Rājecu pie Svitavas. Ilgu laiku apdzīvotās vietas atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Sanandreasa lūzums (filma)

"Sanandreasa lūzums" () ir 2015. gada amerikāņu katastrofu filma, kuras režisors ir Breds Peitons. Filmas vispasaules pirmizrāde notika 2015. gada 29. maijā, tās izplatītājs ir Warner Bros.

Galvenās lomas filmā atveido Dveins Džonsons (attēlo helikopteru pilotu Reju), Karla Gugino (attēlo Reja bijušo sievu Emmu), Aleksandra Dadario (attēlo Reja meitu Bleiku), Hugo Džonstons-Bērts (attēlo Benu), bet Ārts Pārkinsons attēlo Bena brāli Oliju. Filmā epizodiska loma ir arī dziedātājai Kailijai Minogai (attēlo Suzannu).

Ārējās saites 
 

2015. gada filmas
ASV katastrofu filmas
Velke Opatovice

Velke Opatovice () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Blansko apriņķī.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz pieminēta 1308. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Tūrisms
Pilsētā atrodas 1757. gadā celtā baroka pils, kā arī Morāvijas kartogrāfijas centrs ar pastāvīgo ekspozīciju.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Adam

Adam var būt:

Roberts Adams (Robert Adam, 1728 - 1792) - skotu arhitekts
Ādolfs Adāns (Adolphe Adam, 1803 - 1856) - franču komponists
Strenču psihoneiroloģiskā slimnīca

Strenču Psihoneiroloģiskā slimnīca ir valsts SIA, kas atrodas Strenčos un sniedz psihiatrisko un narkoloģisko palīdzību, kā arī nodrošina sociālās aprūpes pakalpojumus.

Vēsture 
1899. gadā pēc Vidzemes bruņniecības iniciatīvas tika nolemts celt Vidzemes guberņas psihiatrisko slimnīcu (tolaik: Vājprātīgo iestādi Strenčos, ), kuras būve sākās 1903. gadā. Projekta autors bija arhitekts Augusts Reinbergs. Slimnīca tika atklāta 1907. gada 10. februārī (28. janvārī pēc vecā stila), tās kompleksā ietilpa tiem laikiem moderna centrālapkure, elektrība, ūdensvads, noteksistēma, darbnīcas un palīgsaimniecība. Pirmais slimnīcas direktors bija Alberts Bērs (1907-1919). 
Sākotnēji iestādē bija 180 vietu, strādāja trīs ārsti, sešas māsas, viens feldšeris, astoņas vecākās un 55 jaunākās slimnieku kopējas u.c. Ārstniecībā, galvenokārt, tika izmantota darba un ūdens terapija. Tika izveidota bibliotēka, kurā notika dažādi sarīkojumi.

Latvijas Republikas valdība Strenču psihiatrisko slimnīcu pārņēma 1919. gadā, slimnieku skaits pieauga no 114 1919. gadā līdz 364 1940. gadā, slimnīcas komplekss tika papildināts ar saimniecības klēti, pagrabu, lopu kūti, betona eļļas pagrabu, kapliču ar sekcijas telpu un morgu. Slimnīcas direktori šajā laikā bija Hermanis Hildebrands (1920-1927) un Arvēds Sukurs (1927-1938, 1940-1942). 
Otrā Pasaules kara laikā 1943. gadā nacisti nošāva 294 psihiatriskās slimnīcas pacientus, viņu nogalināšanas vietā pēc kara uzcelts piemineklis. Slimnīcu izmantoja vācu armijas kara hospitāļa un izlūku skolas vajadzībām.

Pēc kara 1950. gadā slimnīcā tika ārstēti 403 slimnieki, pēc 1978. gada slimnieku skaits pārsniedza tūkstoti. Svarīgākās ārstniecības metodes bija insulīnterapija un elektrošoks, kopš 1957. gada sāka lietot neiroleptiskos līdzekļus. 1974. gadā sāka arī narkoloģisko slimnieku ārstēšanu.

Slimnīcas komplekss 
Slimnīcas komplekss sastāv no vairākām paviljona tipa ēkām slimniekiem un saimniecības kompleksa. Harmonisku vidi veido slimnīcas parks, tajā uzstādīts piemineklis pirmajam slimnīcas direktoram A. Bēram un arhitektam A. Rainbergam. Pāri slimnīcas teritorijai joprojām paceļas 20. gadsimta sākumā projektētais skurstenis - ūdenstornis, kas ir industriālais piemineklis, viena no neparastākajām inženiertehniskajām būvēm Baltijā.

Atsauces 

 
Psihoneiroloģiskās slimnīcas Latvijā
Strenči
Inka

Inka (; ) ir pilsēta Spānijas salā Maļorkā. Pašvaldības iedzīvotāju skaits 2012. gadā bija 30 066, bet tās teritorija aizņēma 58,4 km².

Pilsēta ir dzelzceļa mezgls Maļorkas dzelzceļa tīklā. No tās atiet dzelzceļa līnijas uz salas galvaspilsētu Palmu, Sapoblu un Manakoru.

Pilsētā atrodas apavu ražošanas uzņēmuma "Camper" galvenā mītne.

Inka plašāk zināma ar saviem vīna pagrabiem. Pilsēta, tāpat kā blakus esošā pašvaldība Binisalema no 17. līdz 19. gadsimtam bija liels vīna ražošanas centrs. Taču šo nozari iznīcināja vīnogu kaitēklis phylloxera un tās iedzīvotāji pievērsās citām nodarbēm kā ādu apstrāde un saistītā amatniecība. Daudzi no vīna pagrabiem tiek izmantoti kā restorāni, kas piedāvā tradicionālus Maļorkas ēdienus.

Ārējās saites 
 Inkas karte
 Pašvaldības vietne

Baleāru Salu pilsētas
Maļorka
Kristjans Palusalu

Kristjans Palusalu (; dzimis , miris ), līdz 1935. gadam Kristjans Trosmanis (Kristjan Trossmann), bija igauņu cīkstonis. Vienīgais cīkstonis Olimpisko spēļu vēsturē, kas uzvarējis gan brīvajā, gan grieķu-romiešu cīņā.

Piedalījies  Berlīnē, Vācijā. Tajās izcīnīja zelta medaļu abās cīņu sporta smagsvara disciplīnās: gan brīvajā, gan grieķu-romiešu cīņā. Atgriežoties mājās, Tallinā viņu ielās sagaidīja aptuveni trešdaļa pilsētas iedzīvotāju. Igaunijā viņš kļuva par leģendu, kļuva par nācijas spēka simbolu. 1937. gadā Parīzē kļuva par Eiropas čempionu grieķu-romiešu cīņā.

Pēc Igaunijas okupācijas 1940. gadā Palusalu nākamajā gadā tika apcietināts un nosūtīts uz Gulaga nometni Arhangeļskas apgabalā. Par bēgšanu notiesāts ar nāvi, tomēr vēlāk nosūtīts uz fronti cīnīties pret somiem Ziemas karā. Dezertējis, pārgājis somu pusē un pēc īsa apcietinājuma atgriezies dzimtenē. Pēc otrās padomju okupācijas apcietināts, bet vēlāk atļauts strādāt par treneri un sporta tiesnesi.

Atsauces

Ārējās saites 

1908. gadā dzimušie
1987. gadā mirušie
Igaunijas cīkstoņi
1936. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Pērnavas apriņķī dzimušie
Olimpiskie zelta medaļnieki cīņas sportā
Valstu himnu uzskaitījums

Šajā uzskaitījumā apkopotas atzīto un neatzīto valstu himnas. Vairums par valstu himnām ir izvēlētas "slavinošās, garīgās un patriotiskās dziesmas". Vairums himnu ir vai nu gājiena vai arī himnas stilā. Himna par valsts himnu var kļūt ar teritorijas konstitūcijas likumu, ko pieņēmuši likumdevēji, vai vienkārši pēc tradīcijas. Karaliskā himna ir patriotiska dziesma līdzīgi kā valsts himna, bet tā īpaši slavē un pielūdz moharhu vai tā dinastiju. Šādas himnas parasti atskaņo monarha uzstāšanās laikā vai ar citiem nozīmīgiem notikumiem monarhu dzīvē. Atsevišķas valstis, piemēram, Jordānija, karalisko himnu izmanto arī kā valsts himnu.

Pastāv vairākas versijas par vecākās valsts himnas statusu. Starp valstu himnām senākā varētu būt Nīderlandes valsts himna "Wilhelmus", kas sarakstīta starp 1568 un 1572 gadu. Japānas himna "Kimigajo" ir himna ar visvecāko tekstu. Tā savus vārdus ieguvusi no Kokin Wakashū, kas pirmo reizi tika publicēts 905. gadā, bet mūzika šiem vārdiem tika sacerēta 1880. gadā. Pirmā himna, kas oficiāli tika apstiprināta par valsts himnu, bija Spānijas himna "Marcha Real" 1770. gadā; himnas pirmsākumi nav zināmi, tiek uzskatīts, ka tā radusies 16. gadsimtā un tai ir venēciešu izcelsme, vai pat to sakomponējis Prūsijas karalis Frīdrihs II Lielais; tā ir viena no nedaudzajām valstu himnām, kas nekas nav bijusi kā oficiāla dziesma. Himnas kļuva populāras Eiropas valstīs 18. gadsimtā. Piemēram, Apvienotās Karalistes himna "God Save the Queen", pirmoreiz tika atskaņota 1745. gadā ar nosaukumu God Save the King (latviski: "Dievs, sargi Karali"). Francijas himna "Marseljēza" tika rakstīta pusgadsimtu vēlāk 1792. gadā un pieņemta 1795. gadā.

Valstu himnas visbiežāk tiek rakstītas valsts de facto vai oficiālajā valodā. Piemēram, Indijas himna "Jana Gana Mana", sarakstīta gan sanskrita, gan Bengāļu valodā. Valstīm, kurām ir vairākas valsts valodas pastāv arī vairākas himnas versijas. Piemēram, Šveices valsts himnā — "Šveices psalms" — ir dažādas dzejas rondas katrā no 4 oficiālajām valsts valodām: franču, vācu, itāļu un retoromāņu valodās. Jaunzēlandes himnā — God Defend New Zealand — pirmo pantu izpilda maoru valodā ("Aotearoa"), savukārt otro pantu angļu valodā. Dienvidāfrikas himna — Nkosi Sikelel' iAfrika — ir unikāla ar to, ka piecās no vienpadsmit valsts valodām tiek lietota tāda pati himna, taču katra valoda veido savas strofas.

Uzskaitījums

Valstis

Pašpasludinātās valstis

Atsauces 

Valstu himnas
Alberts Bērs

Alberts Bērs (Albert Behr, 1860-1919) bija ārsts psihiatrs, dr. med. (1891). Strenču psihiatriskās slimnīcas pirmais direktors.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1860. gada 3. novembrī Jelgavā ārsta Dr. med. Hugo Bēra un viņa sievas Lauras, dzimušas Frīdlības, ģimenē. Mācījās  Jelgavas ģimnāzijā, Bērzaines ģimnāzijā (1874-1877) un Vīlandes ģimnāzijā (1878-1882). Studēja medicīnu Tērbatas Universitātē (1882-1885 un 1886-1891). Strādāja par ārstu asistentu Sarkankalna vājprātīgo iestādē (Irrenanstalt Rothenberg, 1891-1892), pēc tam par nervu un psihisko slimību ārstu Rīgā (1892-1904). Papildinājās Vācijā, Austroungārijā un Beļģijā. 
No 1907. gada jaunuzbūvētās Strenču vājprātīgo iestādes direktors. 

Latvijas brīvības cīņu laikā viņu 1919. gadā apcietināja LSPR varas iestādes. Miris Smiltenes cietumā 1919. gada 18. maijā.

Atsauces 

Latvijas ārsti
Vācbaltieši
Jelgavā dzimušie
Dolni Kounice

Dolni Kounice () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Brno lauku apriņķī uz dienvidiem no Brno pie Jihlavas upes.

Vēsture 
Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Slimnīca Ģintermuiža

Slimnīca "Ģintermuiža" ir Valsts SIA, kas atrodas Jelgavā un sniedz psihiatrisko un narkoloģisko palīdzību, kā arī nodrošina sociālās rehabilitācijas pakalpojumus.

Vēsture 
1887. gadā 3. jūnijā Jelgavas Jāņa draudzes mācītājs Traugots Kristiāns Frīdrihs Ludvigs Katerfelds (1843-1910) Ģintermuižas ēku kompleksā pie Jelgavas Kurzemes sinodes uzdevumā atklāja iestādi "Epileptiķiem un dumjiem" ar 15 gultām, nosaucot to par Taboru (Anstalt „Tabor“ für Epileptische und Blöde). 1901. gada 1. janvārī blakus Taboram atklāja Kurzemes bruņniecības finansēto iestādi psihisko slimnieku ārstēšanai, ko 1901.-1919. gadā vadīja Hermanis Hildebrands. 1910. gadā slimnīca ieguva nosaukumu "Ģintermuiža" (Irrenheil- und Pflegeanstalt der Kurländischen Ritterschaft Günthershof bei Mitau). 

Latvijas Republikas valdība 1921. gada 1. aprīlī Tabora un Ģintermuižas iestādes apvienoja un izveidoja valsts slimnīcu "Ģintermuiža". Tika uzbūvētas jaunas ēkas, personāls apmācīts slimnieku kopšanā, pilnveidojās darba terapija, izveidoja galdnieku, kalēju, kurpnieku un grozu pinēju darbnīcas.
Otrā Pasaules kara laikā 1942. gada 8. janvārī nacisti Garajos kalnos netālu no slimnīcas mežā nošāva 443 slimniekus. Pēc kara slimnīcu atjaunoja, svarīgākās ārstniecības metodes bija insulīnterapija un elektrošoks. 1950. gadu vidū psihisko slimību ārstēšanā sāka pielietot pirmos neiroleptiskos preparātus, 1964. gadā atvēra dispansera nodaļu ambulatoriem slimniekiem. 1970. gados uzcēla jaunus slimnīcas korpusus, pacientu gultu skaits sasniedza 1250, slimnīcā bija 18 nodaļas. 

2005. gadā slimnīcai pievienoja Jelgavas Narkoloģisko slimnīcu, bet 2006. gadā Rindzeles Narkoloģiskās rehabilitācijas centru.
2006. gadā slimnīcas vadība noslēdza līgumu par valsts galvojumu kredītam 10,5 miljonu latu (14,9 milj EUR) apmērā slimnīcas "Ģintermuiža" ēku un infrastruktūras rekonstrukcijai un renovācijai. 
Pēc 2009. gada slimnīcas vadībai uzdeva samazināt gultu skaitu no 500 līdz 425.
2011. gada pavasarī pilnībā tika pabeigta slimnīcas nodaļu renovācija.

ES projekti 
No 2007. līdz 2013. gadam slimnīca  „Ģintermuiža”  īstenoja Eiropas Reģionālās attīstības fonda projektu „Stacionārās veselības aprūpes infrastruktūras uzlabošana VSIA ”Slimnīca „Ģintermuiža””, uzlabojot psihiatriskās palīdzības pakalpojumu kvalitāti un paaugstinot pakalpojumu izmaksu efektivitāti”, bet no 2012. līdz 2014. gadam ESF darbības programmas "Cilvēkresursi un nodarbinātība" projektu „Sociālās rehabilitācijas programmas izstrāde un ieviešana no psihoaktīvām vielām atkarīgām pilngadīgām personām Jelgavā un Jelgavas novadā”.

Atsauces 

Psihoneiroloģiskās slimnīcas Latvijā
Jelgava
Juris Borzovs

Juris Borzovs (dzimis  Somijā, padomju armijas karabāzē Siuntio) ir latviešu datorzinātnieks.

Dzīvesgājums 
Studēja Latvijas Universitātes Fizikas un matemātikas fakultātē (1968-1973), bijis Studentu celtnieku vienības I zonas komisārs (1970)<ref>Borzovs, J. I zonas SCV komisārs, "Ne tikai rubļu tūkstoši, Padomju Students, 1979. gada 29. oktobris.</ref>, LVU komjaunatnes komitejas sekretāra vietnieks (1971–1972).  
No 1973. līdz 1992. gadam dažādos amatos strādāja Latvijas Universitātes Matemātikas un informātikas institūtā. Līdztekus no 1974. gada docētājs Latvijas Universitātē. 1989. gadā beidza Baltkrievijas Zinātņu akadēmijas Matemātikas institūtu.

Papildinājās Stokholmas Universitātē un Zviedrijas Karaliskajā Tehnoloģiju institūtā (1991). Pēc 1992. gada vadīja "SWH Rīga" un "SWH informatīvā sistēma" Programmatūras kvalitātes grupu (1992-1994), bija Rīgas Informācijas tehnoloģiju institūta direktors (1995-2010) un RTU profesors (2000-2008). Ieguvis Sertificētas Informācijas Sistēmu Auditora (CISA) apliecību (1997). Dibinājis Information Systems Audit and Control Latvijas nodaļu, ir arī vadījis to.  A/s Exigen Services Latvija'' prezidenta vietnieks (2001–2010).  
2009. gadā kļuva par jaunizveidotās Latvijas Universitātes Datorikas fakultātes dekānu.

Zinātniskie sasniegumi 
Ieviesis neatkarīgu datorprogrammu testēšanu un programminženierijas standartus Latvijā. Apmēram 150 zinātnisku rakstu autors. Angļu—latviešu—krievu valodas skaidrojošās vārdnīcas "Personālie datori" sastādītājs.

Apbalvojumi 
2014. gada oktobrī apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.

Atsauces

Ārējās saites 
 Biogrāfija
 Profils Latvijas Zinātņu akadēmijas vietnē 

1950. gadā dzimušie
Latvijas datorzinātnieki
Latvijas Universitātes absolventi
Latvijas Universitātes darbinieki
Rīgas Tehniskās universitātes darbinieki
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Ieriķu iela (Rīga)

Ieriķu iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā. Tā veido robežu starp Purvciema un Teikas apkaimēm. Ieriķu iela sākas no Zemitāna tilta un beidzas krustojumā ar Biķernieku ielu. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 2282 metri.

Vēsture 
Pirmo reizi Rīgas ielas sarakstos Ieriķu iela sastopama jau 1935. gadā ar savu tagadējo nosaukumu, kas laika gaitā nav mainījies.

Ieriķu iela ierīkota 20. gadsimta 30. gados dzīvokļu kooperatīva "Savs stūrītis" teritorijā no Zemitānu dzelzceļa stacijas līdz Ūnijas ielas krustojumam. 1939. gadā tā sniedzās līdz Ķeguma ielai. Pēc Zemitānu viadukta uzbūvēšanas (1985) ielas trase posmā no dzelzceļa līdz Georgija Gailes (Ūnijas) ielas krustojumam tika paplašināta. Ieriķu iela ir daļa no pilsētas nozīmes transporta maģistrāles, kas savieno pilsētas centru ar apvedceļu. Tās apbūvi veido daudzstāvu dzīvojamās ēkas, kas būvētas 50.—60. gados. Tai piekļaujas VEF teritorija.

Saistībā ar Austrumu maģistrāles posma Ieriķu iela - Vietalvas iela otrās kārtas izbūvi no 19. februāra līdz 15. decembrim Rīgā tiks ieviestas jaunas satiksmes organizācijas izmaiņas, informēja Rīgas domes Komunikācijas pārvalde.

Ielas raksturojums 
Ieriķu iela ir vietējas nozīmes iela Purvciema apkaimes ziemeļos. Tā sākas uz Zemitānu pārvada pie Zemitānu stacijas un virzās austrumu virzienā. Iela krustojas ar Braslas un Dzelzavas ielām. Pēc tam tā savienojas ar Gustava Zemgala gatvi, nākamie krustojumi ielai ir ar Kastrānes, Vaidavas un Ūnijas ielām. Tad tā krustojas ar Rubeņu un Burtnieku ielām, ar Laimdotas ielu, ar Ainavas ielu, ar Ķeguma, Stirnu un Sveķu ielām. Īsi pirms beigām tā krustojas ar Lielvārdes ielu un beidzas krustojumā ar Biķernieku ielu.

Ielu savienojumi 
Ieriķu iela ir savienota ar šādām ielām:
 Braslas iela
 Dzelzavas iela
 Gustava Zemgala gatve
 Kastrānes iela
 Vaidavas iela
 Ūnijas iela
 Rubeņu iela
 Burtnieku iela
 Laimdotas iela
 Ainavas iela
 Ķeguma iela
 Stirnu iela
 Sveķu iela
 Lielvārdes iela
 Biķernieku iela

Attēlu galerija

Skatīt arī 
 Vidzemes priekšpilsēta
 Purvciems

Atsauces 

Ielas Purvciemā
Ielas Teikā
Vidzemes priekšpilsēta
Sēra korķis

Sēra korķis () ir ausu sēra — biezas, dzeltenbrūnas substances, ko izstrādā t.s. sēra dziedzeri auss ejā — masa, kas nosprosto ārējo auss eju. Parasti ausu sērs pats atslāņojas un izdalās, bet, ja tas sastrēgst ārējās auss ejā, tas kļūst cietāks, sakrājas un noslēdz šo eju. Dažkārt korķi ausīs mēdz veidoties, ja sēram ir pārāk viskoza konsistence, kā rezultātā tas neatslāņojas nemaz. Korķa veidošanās dēļ pasliktinās dzirde un dažkārt rodas sāpes. Ja ausī iekļūst ūdens, sērs uzbriest un rada pēkšņu dzirdes pavājināšanos vai pat īslaicīgu kurlumu. Ja ausī ir sēra korķis, nav ieteicams tīrīt tās ar vates kociņiem, jo tādā veidā var iegrūst sēra korķi tālāk, kur tas var nonākt uz bungplēvītes. Cilvēkam ar sēra korķi nav ieteicams saaukstēties, jo var rasties iekaisums.

Atsauces 

Medicīna
Ilggadīgā mārpuķīte

Ilggadīgā mārpuķīte (Bellis perennis) ir kurvjziežu dzimtas suga. Nereti tās tiek sauktas vienkārši par mārpuķītēm, lai gan šī ir tikai viena no mārpuķīšu ģints sugām. To dabiskais izplatības areāls ir Eiropas mērenā josla, bet kā introducēta suga tā ir izplatīta arī Amerikas un Austrālāzijas mērenajā joslā.

Asteru apakšdzimta
Ārstniecības augi
Ivančice

Ivančice () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Brno lauku apriņķī uz dienvidrietumiem no Brno pie Jihlavas upes.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1221. gadā. 16. gadsimtā Ivančice bija ievērojams Bohēmijas brāļu centrs. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Cilvēki
Ivančice ir austriešu muzikologa Gvido Adlera (Guido Adler, 1855-1941), aktiera Vladimira Menšīka (Vladimír Menšík, 1929-1988) un mākslinieka Alfonsa Muhas (Alfons Mucha, 1860-1939) dzimtā pilsēta.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Kuržima

Kuržima () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Brno lauku apriņķī uz ziemeļrietumiem no Brno.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1226. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Modržice

Modržice () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Brno lauku apriņķī uz dienvidiem no Brno. Modržici ar Brno savieno tramvaja līnija.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1141. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Kokneses prospekts

Kokneses prospekts ir iela Mežaparka apkaimē Rīgā. Tā sākas krustojumā ar Ķīšezera ielu un beidzas krustojumā ar Meža prospektu. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 1720 metri.

Vēsture 
Iela radusies 20. gs. pirmajos gados, kad bijusi galvenais ceļš uz Ķeizarmežu (tagadējo Mežaparku); nosaukta Livonijas ordeņa mestra, vēlākā Kurzemes un Zemgales hercoga Gotharda Ketlera vārdā (Ketlera prospekts). Sākotnēji ielas trase bija iezīmēta līdz Stokholmas ielai, pēc 1910. gada iela pagarināta līdz tagadējam Meža prospektam un kļuva par Mežaparka galveno ielu. 1923. gadā to pārdēvēja par Kokneses prospektu.

Ielas raksturojums 
Kokneses prospekts ir 1,720 km garš vietējas nozīmes prospekts Mežaparka apkaimes dienvidos. Tā sākas krustojumā ar Ķīšezera ielu un virzās ziemeļu virzienā kā asfaltēts ceļš. Iela krustojas ar Mežezera, Ķelnes un Mirdzas Ķempes ielām. Pēc tam tā savienojas ar Glika ielu, nākamie krustojumi ielai ir ar Sudrabu Edžus, Vatsona, Hamburgas, Ščecinas un Annas Sakses ielām. Tad tā krustojas ar Stokholmas, Pēterupes ielām un Visbijas prospektu, ar Poruka ielu, ar Siguldas prospektu un beidzas krustojumā ar Meža prospektu.

Ielu savienojumi 
Kokneses prospekts ir savienots ar šādām ielām:
 Ķīšezera iela
 Mežezera iela
 Ķelnes iela
 Mirdzas Ķempes iela
 Glika iela
 Sudrabu Edžus iela
 Vatsona iela
 Hamburgas iela
 Ščecinas iela
 Annas Sakses iela
 Stokholmas iela
 Pēterupes iela
 Visbijas prospekts
 Poruka iela
 Siguldas prospekts
 Meža prospekts

Attēlu galerija

Skatīt arī 
 Ziemeļu rajons
 Mežaparks

Atsauces 

Ielas Mežaparkā
Ziemeļu rajons
Meža prospekts (Rīga)

Meža prospekts ir iela Mežaparka apakaimē Rīgā. Tā sākas krustojumā ar Ezermalas ielu un beidzas pie dzelzceļa līnijas Zemitāni—Skulte, aiz kuras pārtop par Tilta ielu. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 2499 metri.

Meža prospektā atrodas arī 11. tramvaju maršruta un 9. autobusu maršruta galapunkts "Mežaparks".

Vēsture 
Ierīkots 20. gs. sākumā Ķeizarmežā (tag. Mežaparkā) no Ketlera ielas (tag. Kokneses prospekta) līdz Novgorodas (tag. Siguldas) prospektam. 1911. gadā nosaukta par Ķeizara prospektu; 1923. gadā pārdēvēts tagadējā nosaukumā. 20. gados pagarināts (no Ezermalas ielas līdz toreizējam Mīlgrāvja dzelzceļam).

Ielas raksturojums 
Meža prospekts ir 2,499 km garš vietējas nozīmes prospekts Mežaparka apkaimes austrumos. Tā sākas krustojumā ar Ezermalas ielu un virzās rietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Iela krustojas ar Siguldas prospektu. Pēc tam tā savienojas ar Kokneses prospektu, nākamie krustojumi ielai ir ar Gatartas, ar Bergenas, ar Gdaņskas, ar Janševska prospektu un Stendera ielām. Tad tā krustojas ar Inčukalna, Siguldas prospektu un Varoņu ielām un beidzas krustojumā ar Viestura prospektu, kura tālāk turpinās kā Tilta iela.

Ielu savienojumi 
Meža prospekts ir savienots ar šādām ielām:
 Ezermalas iela
 Siguldas prospekts
 Kokneses prospekts
 Gatartas iela
 Bergenas iela
 Gdaņskas iela
 Janševska prospekts
 Stendera iela
 Siguldas prospekts
 Inčukalna iela
 Varoņu iela
 Viestura prospekts
 Tilta iela
Meža prospekts pārtop Tilta ielā

Skatīt arī 
 Ziemeļu rajons
 Mežaparks

Atsauces 

Ielas Mežaparkā
Ziemeļu rajons
Ķīšezera iela

Ķīšezera iela ir iela Rīgā, Ziemeļu rajonā. Visā garumā tā veido robežu starp Čiekurkalna un Mežaparka apkaimēm. Tā sākas krustojumā ar Gaujas ielu un Gustava Zemgala gatvi un beidzas krustojumā ar Ezermalas ielu. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 1287 metri.

Ielas raksturojums 
Ķīšezera iela ir 1,287 km gara vietējas nozīmes iela Čiekurkalna apkaimes ziemeļaustrumos. Tā sākas krustojumā ar Gaujas ielu un virzās austrumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Iela krustojas ar Rusova ielu, Kokneses prospektu, Kadagas ielu un beidzas krustojumā ar Ezermalas ielu.

Plānots, ka Ķīšezera iela tiks par topošā Ziemeļu transporta koridora daļu.

Ielu savienojumi 
Ķīšezera iela ir savienota ar šādām ielām:
 Gaujas iela
 Gustava Zemgala gatve
 Rusova iela
 Kokneses prospekts
 Kadagas iela
 Ezermalas iela

Skatīt arī 
 Ziemeļu rajons
 Čiekurkalns
 Mežaparks

Atsauces 

Ielas Čiekurkalnā
Ziemeļu rajons
Ielas Mežaparkā
Visbijas prospekts

Visbijas prospekts ir iela Mežaparka apkaimē Rīgā. Tā sākas krustojumā ar Kokneses prospektu un Stokholmas ielu un beidzas krustojumā ar Gustava Zemgala gatvi un Inčukalna ielu. Visā garumā iela klāta ar asfalta segumu, tās kopējais garums ir 1357 metri.

Ielas raksturojums 
Visbijas prospekts ir 1,357 km garš vietējas nozīmes prospekts Mežaparka apkaimes rietumos. Tā sākas krustojumā ar Kokneses prospektu un Stokholmas ielu un virzās rietumu virzienā kā asfaltēts ceļš. Iela krustojas ar Bergenas ielu, Gdaņskas ielu, Stendera ielu un beidzas krustojumā ar Gustava Zemgala gatvi un Inčukalna ielu.

Ielu savienojumi 
Visbijas prospekts ir savienots ar šādām ielām:
 Kokneses prospekts
 Stokholmas iela
 Bergenas iela
 Gdaņskas iela
 Stendera iela
 Gustava Zemgala gatve
 Inčukalna iela

Skatīt arī 
 Ziemeļu rajons
 Mežaparks

Atsauces 

Ielas Mežaparkā
Ziemeļu rajons
Toms Laurušs

Toms Laurušs (; dzimis , Kauņā) ir Lietuvas starptautiskais lielmeistars šahā (2021).

Biogrāfija 
Sekmīgi startējis dažādos Eiropas jauniešu šaha čempionātos. 2008. gadā vecuma grupā U-14 ieņēmis otro vietu, bet 2012. gadā vecuma grupā U-16 bijis trešais. 2009. gadā piedalījies Latvijas atklātajā šaha čempionātā, kur ierindojies 17. vietā. Lietuvas izlases sastāvā piedalījies Pasaules jauniešu (U-16) šaha olimpiādē Stambulā 2012. gadā, kur pie 1. galdiņa ieguvis individuālo sudraba medaļu. Tāpat pārstāvējis Lietuvas izlasi Eiropas komandu čempionātā 2013. un 2015. gadā, un Pasaules šaha olimpiādēs (2014, 2016). Lietuvas šaha čempionātos 2014. gadā bijis bronzas laureāts, bet 2015. gadā ieņēmis 4. vietu. 2016. gadā uzvarējis Lietuvas šaha čempionātā. 2018. gadā uzvarējis Latvijas šaha festivāla "Liepājas rokāde" ātrspēles turnīrā. 2021. gada augustā izcīnījis 3. vietu RTU Open "A" turnīrā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2013. gadā viņam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2021. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Viņa vecākā māsa Brigita Stoniene arī ir šahiste.

Atsauces

Ārējās saites 
  šahista profils vietnē fide.com
  šahista profils vietnē chessgames.com
  šahista profils vietnē 365chess.com
  šahista profils vietnē chesstempo.com
  šahista profils vietnē olimpbase.org (Pasaules šaha olimpiādes)
  šahista profils vietnē olimpbase.org (Eiropas komandu šaha čempionāti)
  šahista profils vietnē olimpbase.org (Eiropas šaha klubu komandu kauss)

1996. gadā dzimušie
Kauņā dzimušie
Lietuvas šahisti
Gaidis Andrejs Zeibots

Gaidis Andrejs Zeibots (1945) ir bijušais jūras kara flotes virsnieks, viceadmirālis (1999), Latvijas Republikas Nacionālo Bruņoto spēku (NBS) komandieris (2003-2006).

Dzīves gājums 
Dzimis 1945. gada 26. jūnijā Valkas apriņķa Cirgaļu pagastā Jūlija Zeibota un viņa sievas Martas ģimenē. Tēvs nepārnāca no Otrā pasaules kara, un viņa māte nodibināja jaunu ģimeni ar Eduardu Paiķenu. Mācījās Gaujienas vidusskolā (1952-1963) un Smiltenes mūzikas skolā.

Mācījās Ļeņingradas Augstākajā jūras kara radioelektronikas inženieru skolā (1964-1969), 1968. gadā apprecējās ar medicīnas māsu Dzintru Kalniņu. Pēc skolas beigšanas bija Fregates radiotehniskā dienesta priekšnieks Tallinas jūras kara bāzē (1969-1970) un Liepājas jūras kara bāzē (1970-1972), bija Fregates komandiera vecākais palīgs (1973-1975), tad Fregates "Stepennij" komandieris (1976-1978).
Pēc studijām Jūras akadēmijā Ļeņingradā (1978-1980) bija Raķešu kuģu divīzijas štāba priekšnieka vietnieks Baltijskā (1980-1986), Liepājas jūras kara bāzes komandiera vietnieks (1987-1988), PSRS Kuģu diviziona komandieris Gdiņā, Polijā (1988-1991).

1992. gadā viņu iecēla par Latvijas Republikas Aizsardzības Jūras spēku pārvaldes priekšnieku. Tā paša gada 8. februārī G. Zeibots Liepājas Jūras koledžā pieņēma pirmo Latvijas kara jūrnieku zvērestu un 11. aprīlī uz pirmā Latvijas Jūras spēku kuģa “Sams” pacēla karakuģa karogu. Latvijas NBS Jūras spēku komandieris (1993-1999), Latvijas NBS komandieris (1996). Papildinājās Dž. Maršala stratēģisko pētījumu un aizsardzības ekonomikas koledžā Vācijā (1995) un ASV Armijas kara koledžā Karlailā Pensilvānijas štatā (1999).
1999. gada 26. augustā G. A. Zeibotu paaugstināja viceadmirāļa dienesta pakāpē, viņš bija Latvijas Republikas Aizsardzības ministrijas NATO integrācijas izpildsekretārs (2000-2002), Apvienoto operatīvo spēku komandieris un NBS komandiera vietnieks, NBS komandieris (2003-2006).

Pēc divu Speciālo uzdevumu vienības karavīru izpletņlēcēju traģiskās bojāejas 2006. gada maijā iesniedza atlūgumu Valsts prezidentei Vairai Vīķei-Freibergai. Pēc atvaļināšanas no dienesta bija Rīgas Kuģu būvētavas padomes loceklis.

Apbalvojumi 
 Triju Zvaigžņu ordeņa zelta zīme (1997);
 Norvēģijas Karaļa Bruņinieka ordenis (1998);
 Lietuvas Karaļa Ģedimina ordenis (2001);
 Viestura ordeņa 1. šķira (2004).

Literatūra 
 Edīte Sondoviča. Gaidi mani, Gaidi... Rīga: Cita izdevniecība; 2011. — 135 lpp.

Atsauces 

1945. gadā dzimušie
Latvijas Bruņoto spēku virsnieki
Viestura ordeņa lielkrusta komandieri
Triju Zvaigžņu ordeņa goda zīmju saņēmēji
Miera iela (Rīga)

Miera iela ir iela Rīgā, Vidzemes priekšpilsētā, Brasā un Centrā. Tā sākas krustojumā ar Matīsa, Brīvības un Šarlotes ielu un beidzas uz Brasas tilta. Visā garumā iela klāta ar segumu no Brīvības ielas līdz Tallinas ielai ar bruģi, tālāk asfaltēta ar bruģētu tramvaja klātni, tās kopējais garums ir 2173 metri.

Vēsture 
Senākais nosaukums ir Jaunā Mirušo iela. 1846. gadā tā atzarojās no Aleksandra (Brīvības) ielas un aiz Blieķu (tag. Aristida Briāna) ielas nogriezās pa labi un veda uz pilsētas kapiem. 1859. gadā pārdēvēta par Miera ielu; nosaukums saistīts ar to, ka sākotnēji bija ceļš, kas veda uz jaunierīkotajiem kapiem - miera vietu. 1885. gadā posms no Lielās Aleksandra ielas līdz Blieķu ielai nosaukts par Rēveles (Tallinas) ielu. Posmā no Blieķu ielas līdz Beķerejas (tag. Maiznīcas) ielai saukta par Veco Mirušo ielu. 1859. gadā Vecā Mirušo iela pārdēvēta par Karlīnes ielu. Beķerejas iela ar loku iesniedzās Lielajā Aleksandra ielā, kavējot Karlīnes ielas savienošanos ar Lielo Aleksandru ielu (1867). 1905. gadā Beķerejas ielas posms no Karlīnes ielas līdz Aleksandra ielai likvidēts un Karlīnes iela pagarināta līdz Aleksandra ielai. 1937. gadā Karlīnes iela un Lielā Lāču iela (no Miera ielas līdz dzelzceļam) nosaukta par Miera ielu.

Ielas raksturojums 
Miera iela ir 2,173 km gara vietējas nozīmes iela Brasas apkaimes rietumos un Centra apkaimes ziemeļaustrumos. Tā sākas krustojumā ar Matīsa, Brīvības un Šarlotes ielu un virzās austrumu virzienā kā bruģēta iela ar tramvaja sliedēm brauktuves vidū. Iela krustojas ar Maiznīcas, Annas, Palīdzības, Aristida Briāna un Tallinas ielām. Pēc tam brauktuvi klāj asfalta segums, bet tramvaja līnija iet abās ielas malās. Tālāk tās savienojumi ir ar Alojas, Ēveles, Mēness un Hospitāļu ielām. Šaja posmā ir daudz sabiedrisku ēku: Dzemdību nams, Tabakas fabrika (Jaunā Rīgas teātra pagaidu mājvieta), Rīgas Vingrošanas skola un Š. Dubnova Ebreju vidusskola. Nākamie krustojumi ielai ir ar Senču un Zirņu ielu. Tad tā krustojas ar Kluso, Kazarmu, Ieroču, Upes ielu un atkal krustojas ar Kluso ielu. Starp Hospitāļu un Kluso ielu Miera ielas pāra numuru pusē ir vēsturiskais kapu komplekss: Jēkaba kapi un Lielie kapi. Miera iela beidzas uz Brasas tilta, tās turpinājums ir Gaujas iela. Posms no Brasas tilta līdz Kazarmu ielai ir vienvirziena autosatiksmei, pa kuru var braukt tikai uz centra pusi. Savukārt tramvajs brauc abos virzienos.

Ielu savienojumi 
Miera iela ir savienota ar šādām ielām:
 Matīsa iela;
 Brīvības iela;
 Šarlotes iela;
 Maiznīcas iela;
 Annas iela;
 Palīdzības iela;
 Aristida Briāna iela/Tallinas iela;
 Alojas iela;
 Ēveles iela;
 Mēness iela/Hospitāļu iela;
 Senču iela/Zirņu iela;
 Klusā iela;
 Kazarmu iela;
 Ieroču iela;
 Upes iela;
 Klusā iela/Laktas iela (divlīmeņu krustojums).

Skatīt arī 
 Vidzemes priekšpilsēta
 Brasa
 Centrs

Atsauces 

Ielas Rīgas centrā
Ielas Brasā
Vidzemes priekšpilsēta
Tokijas Universitāte

Tokijas Universitāte (, Tōkyō daigaku) ir publiska izpētes universitāte, kas atrodas Japānas galvaspilsētā Tokijā. Universitātē atrodas desmit fakultātes: tieslietu, medicīnas, inženierzinātņu, zinātnes, rakstniecības, lauksaimniecības, ekonomikas, mākslas, izglītības un farmācijas fakultāte. Universitātē kopumā mācās ap 30 000 studentiem, no kuriem 2100 ir ārzemju studenti. Universitātē strādā 2604 lektori, no kuriem 2429 tur strādā uz pilnu slodzi. Universitātes ēkas ir izvietotas piecās studentu pilsētiņās.

Tokijas universitāte ir dibināta 1877. gadā. Pēc 2014. gada datiem Tokijas universitāte ir atzīta par labāko universitāti Āzijā un divdesmit pirmo labāko universitāti pasaulē.

Atsauces

Ārējās saites 

 Tokijas Universitātes oficiālā mājaslapa 

Universitātes Japānā
Tokija
Toronto Universitāte

Toronto Universitāte () ir publiska izpētes universitāte, kas atrodas Kanādas lielākajā pilsētā Toronto. Universitātē atrodas piecpadsmit fakultātes: mākslas, inženierzinātņu, arhitektūras, mūzikas, mežsaimniecības, IT, medicīnas, aprūpes, farmācijas, zobārstniecības, kinezioloģijas, tieslietu, menedžmenta, izglītības un teoloģijas fakultāte. Universitātē pēc 2012. gada datiem kopumā mācās 47 259 studenti un strādā 2547 lektori. Universitātei ir sava futbola un hokeja komanda.

Toronto universitāte ir dibināta 1827. gadā kā Karaļa koledža, bet savu tagadējo nosaukumu ieguva 1850. gadā. Tā bija pirmā augstākās izglītības iestāde Augškanādas reģionā.

Universitāte ir plašāk pazīstamā kā vieta, kur ir izgudrots insulīns un ir veikta cilmes šūnu izpēte. Tā bija pirmā vieta, kur pirmo reizi tika praktiski pielietots elektronmikroskops. Tā ir viena no divām Amerikas universitāšu asociācijas biedrēm, kas neatrodas ASV. Tā ir atzīta par vislabāko universitāti Kanādā. Pēc 2015. gada datiem universitāte ir atzīta par četrpadsmito labāko universitāti pasaulē.

Toronto universitāti ir pabeiguši seši Nobela miera prēmijas ieguvēji, kā, piemēram, Kanādas politiķis Lesters Pīrsons. 1960. gadā Toronto universitāti pabeidza Latvijas eksprezidente Vaira Vīķe-Freiberga. Universitāti ir pabeiguši daudzi Kanādas politiķi, arī pašreizējais Kanādas premjerministrs Stīvens Hārpers.

Atsauces

Ārējās saites 
 Toronto Universitātes oficiālā mājaslapa 

Universitātes Kanādā
Toronto