joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Daugavpils Marka Rotko mākslas centrs

Daugavpils Marka Rotko mākslas centrs (DMRAC) ir multifunkcionāla Daugavpils pašvaldības kultūras, mākslas un izglītības iestāde, kurā glabājas vairāki Marka Rotko gleznu oriģināli. Tā iekārtota Daugavpils cietokšņa arsenāla ēkā Mihaila ielā 3.

Daugavpils Marka Rotko mākslas centrā atrodas Rotko telpa ar oriģināliem darbiem, kolekcija ar muzeju kvalitātes reprodukcijām, multimediju ekspozīcija par mākslinieka biogrāfiju un mākslas aktivitātēm. DMRAC piedāvā arī mākslinieku rezidences, video telpu, arhīvu/bibliotēku, konferenču, semināru tikšanās telpas, restorānu.

Izveide 
Līdz 1993. gadam bijušajā cietokšņa artilērijas arsenāla ēkā atradās kara skolas kazarmas. Pēc kara skolas slēgšanas ēka netika izmantota vairākus gadus, laiku pa laikam arsenāla ēkas telpās pirmajā stāvā notika mākslas un foto izstādes. Daugavpils Marka Rotko mākslas centra (DRMC) izveides projekta attīstība sākās ar ideju 2002 gadā, kad tika uzsākta M. Rotko simtgadu svinību organizēšana. 2007. gada sākumā Daugavpils dome apstiprināja Marka Rotko mākslas centra izveides koncepciju arsenāla ēkā. 2008. gadā SIA "ARHIS" izstrādāja tā tehnisko projektu. No 2011. gada maija līdz 2012. gada decembrim notika būvdarbi, pamatīgi rekonstruējot vēsturisko ēku un laukumu. Marka Rotko mākslas centra ēkas restaurācija izmaksāja apmēram četru miljonus latu (vairāk nekā 5,7 miljonus eiro), no tiem 85% ieguldīja trīs dažādi Eiropas fondi, 12% — Daugavpils pilsēta, 3% — Latvijas valsts.

Rotko mākslas centra kolekcijas pamatā sākotnēji bija Daugavpils starptautisko mākslas plenēru „Marks Rotko” (2005—2012) laikā tapušie glezniecības darbi. Pēc plenēra noteikumiem, katrs dalībnieks dāvināja vismaz vienu savu mākslas darbu topošā mākslas centra krājumam (228 mākslas darbi dažādās tehnikās, 112 mākslinieki no 25 valstīm). Plenēru darbiem pievienojās arī individuālie dāvinājumi no Latvijā un pasaulē atzītiem māksliniekiem (I. Krolle, M. Kluša, S. Geršovs, A. Gals, B. Holsteins u.c.).

2013. gadā centrā viesojās ap 91 000, bet 2014. gadā — gandrīz 116 000 cilvēku.

Telpas 
DRM centrā ietilpst Rotko oriģinālu zāle, Rotko klusuma telpa "Klusums ir tik precīzs" (Silence is so accurate), video zāle, Rotko darbu reprodukciju un digitālā ekspozīcija.
Mākslas centra laikmetīgās mākslas sektorā tiek iekārtotas dažādas izstādes.

Marka Rotko darbu kolekcija 
Marka Rotko simtgades svinību 2003. gadā ietvaros Daugavpils pilsētai tika uzdāvināta viņa gleznu reprodukciju kolekcija, kurā ietilpa četrdesmit viena Marka Rotko gleznu muzeja kvalitātes kopija. Kopš 2013. gada mākslas centrā eksponēti seši mākslinieka darbu oriģināli, ko centram deponējuši viņa bērni Keita Rotko-Praizela (Kate Rothko Prizel) un Kristofers Rotko (Christopher Rothko): „Ifigenijas upurēšana”, „Māte un bērns”, „Augstais priesteris”, „Bez nosaukuma”, „Nr. 10 (brūns, melns, sjēna uz tumšā vīna)” un „Nr. 7 (oranžais un šokolāde)”.
Plānots, ka 2016. gadā uz Latviju atceļos jauni Marka Rotko oriģināldarbi, kas nomainīs esošo mākslinieka gleznu izstādi.

Atsauces

Ārējās saites 

 Daugavpils Marka Rotko mākslas centrs

Mākslas muzeji un galerijas Latvijā
Daugavpils
Marks Rotko
Imants Cepītis

Imants Cepītis (1935-1993) bija latviešu kordiriģents, Latvijas Valsts konservatorijas docents. Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1933. gada 9. janvārī Gulbenē vai arī 1935. gada 9. janvārī. Mācījās Gulbenes vidusskolā un vēlāk Cēsu mūzikas vidusskolā. Iestājās PSKP (1954), 1959. gadā beidza Latvijas Valsts Konservatorijas Jāņa Ozoliņa kordiriģentu klasi, kopā ar Ausmu Derkēvicu bija sieviešu kora "Dzintars" diriģents.

No 1969. gada bija Valsts Akadēmiskā kora (tagad - akadēmiskā kora “Latvija”) mākslinieciskais vadītājs un galvenais diriģents. I. Cepīša vadībā koris ar lieliem panākumiem uzstājās dažāda līmeņa koru skatēs un konkursos dažādās pasaules valstīs.
Vispārējo latviešu Dziesmu un Deju svētku virsdiriģents.

Noslepkavots 1993. gada 16. jūlijā Rīgā, apglabāts 1. Meža kapos.

Apbalvojumi 
 LPSR Tautas skatuves mākslinieks (1977)
 LPSR Valsts prēmija (1980)

Atsauces 

1935. gadā dzimušie
1993. gadā mirušie
Latviešu diriģenti
Gulbenes novadā dzimušie
Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieki
Klimata pārmaiņas

Klimata pārmaiņas vai klimata maiņa ir izmaiņas klimatu raksturojošos rādītājos (piemēram, vidējā gaisa temperatūrā, vidējā nokrišņu daudzumā, dažādu ekstrēmu laikapstākļu biežumā), kas novērotas ilgākā laika posmā — vismaz vairākos gadu desmitos. Klimata pārmaiņas var apskatīt gan noteiktā teritorijā, gan pasaules mērogā. Visbiežāk runā tieši par pasaules mēroga izmaiņām klimatā, kas Zemes vēsturē notikušas dažādu dabisku faktoru ietekmē, bet mūsdienās būtiska problēma ir iespējami cilvēku izraisītas globālas klimata pārmaiņas.

Kā būtiska globāla mēroga problēma, klimata pārmaiņas tika oficiāli atzītas pirmajā pasaules klimata mainības konferencē, kas notika Ženēvā 1979. gadā. 20. gadsimta gaitā ir būtiski paaugstinājušās nozīmīgāko siltumnīcefekta gāzu (CH4, N2O, CO2) koncentrācijas. Ir pierādīts, ka ogļskābās gāzes koncentrācijas palielināšanās divās reizēs var izraisīt 5–6°C lielu vidējās Zemes temperatūras paaugstinājumu. 

Tiek uzskatīts, ka klimata pārmaiņas kļūst par vienu no lielākajiem izaicinājumiem, ar ko cilvēki saskaras mūsdienās. Tā ir globāla problēma ar faktiskām un prognozējamām nākotnes vides un sociālām sekām, ietekmēm uz fiziskām un bioloģiskām sistēmām pasaulē. Daži piemēri, kas tiek minēti literatūrā, ir arvien nopietnāki ekstremālo laikapstākļu gadījumi (biežāki sausuma un plūdu periodi), Arktikas un Antarktikas sniega un ledus segas zudumi (kas ietekmē tundras ekosistēmu), jūras līmeņa paaugstināšanās, lielāks koraļļu mirstības gadījumu skaits jūras virsmas ūdens temperatūras kāpuma dēļ, pārtuksnešošanās, kopējās bioloģiskās daudzveidības samazinājums, lielāki kaitējumi piekrastes reģioniem plūdu un vētru dēļ un cilvēku migrācija.

Pasaules klimata sistēmu veido piecas galvenās daļas — atmosfēra, hidrosfēra, kriosfēra (Zemes daļa, kuru veido ūdens cietā formā — sniegs un ledus), litosfēra un biosfēra, kā arī mijiedarbības to starpā. Sarežģītas mijiedarbības sistēmas iekšienē rada lielu klimata rādītāju īstermiņa mainību, kuru dēļ laikapstākļi noteiktās sezonās parasti atšķiras gadu no gada. Klimata pārmaiņas rada dažādi faktori, kuru rezultātā rodas ilgtermiņa novirzes klimata sistēmā. Pie dabiskiem klimata pārmaiņu izraisītājiem pieskaitāmi vulkānu izvirdumi, Zemes plātņu pārvietošanās, izmaiņas Zemes rotācijas ass slīpumā, Zemes orbītā un saules gaismas intensitātē, bet pie cilvēku radītiem — izmaiņas atmosfēras gāzu sastāvā, kā arī zemes lietojumā.

Skatīt arī 
 ANO vispārējā konvencija par klimata pārmaiņām

Atsauces
Valašske Meziržīči

Valašske Meziržīči () ir pilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Vsetīnas apriņķī, Morāvijas Valahijas reģionā.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 13. gadsimtā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Cilvēki
Valašske Meziržīči ir futbolista Milana Baroša (Milan Baroš, 1981), tenisista Tomāša Berdiha (Tomáš Berdych, 1985) un mūziķes Markētas Irglovas (Markéta Irglová, 1988) dzimtā pilsēta.

Čehijas pilsētas
Zlīnas apgabala pilsētas
Marī Dorēna-Abēra

Marī Dorēna-Abēra (; dzimusi ) ir franču biatloniste.

Trīs reizes piedalījusies olimpiskajās spēlēs (, , ). 2010. gadā Vankūverā izcīnījusi bronzas medaļu sprintā un sudraba medaļu Francijas komandas sastāvā stafetē. 2014. gadā Sočos augstākais individuālais sasniegums bija iedzīšanā ieņemtā 14. vieta. 2018. gadā Phjončhanā kļuva par olimpisko čempioni jauktajā stafetē, kā arī 4×6 km stafetē sievietēm izcīnīja bronzas medaļu .

Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā. 2015. gadā Kontiolahti izcīnījusi divas zelta medaļas, 2016. gadā Holmenkollene vēl trīs reizes kļuvusi par pasaules čempioni. Kopumā izcīnījusi 5 zelta, 8 sudraba un 4 bronzas medaļas. 

Pasaules kausā startē kopš 2008.—2009. gada sezonas, augstākais sasniegums kopvērtējumā ir 2015.—2016. gada sezonā ieņemtā 2. vieta. Pirmo individuālo uzvaru kādā Pasaules kausa distancē guvusi tikai 2015. gada Pasaules čempionātā, kad uzvarēja sprintā.

Karjeras rezultāti

Olimpiskās spēles

Pasaules čempionāts

Pasaules kausa kopvērtējums

Statistika Pasaules kausā

Ārējās saites 

 

1986. gadā dzimušie
Francijas biatlonisti
Biatlonisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Biatlonisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Biatlonisti 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskie zelta medaļnieki biatlonā
Olimpiskie sudraba medaļnieki biatlonā
Olimpiskie bronzas medaļnieki biatlonā
Taškorganas Tadžiku autonomais apriņķis

Taškorganas Tadžiku autonomais apriņķis (, Tǎshìkù'ěrgān Tǎjíkè Zìzhìxiàn; , Taxⱪurⱪan Tajik Aptonom Nahiyisi; ) ir viens no Ķīnas Tautas Republikas mazākumtautību autonomajiem apriņķiem. Izvietojies Siņdzjanas Uiguru autonomā reģiona rietumos Kašgaras prefektūra, ģeogrāfiski aizņem reti apdzīvotu apvidu Taškorganas upes ielejā un apkārtējās Pamira, Karakoruma un Kuņluņa grēdu nogāzēs. Lielākā daļa iedzīvotāju ir pamiriešu tautas sarikolieši un vahani (84%), kurus Ķīnā oficiāli dēvē par «tadžikiem», kā arī ķīnieši haņi (4%; 1995) un kirgīzi. Administratīvi iedalās 2 ciematos, 10 pagastos un 1 nacionālajā (kirgīzu) pagastā. Apriņķi no ziemeļiem uz dienvidiem šķērso Ķīnu un Pakistānu savienojošā Karakoruma šoseja.

Ārējās saites 
 China Radio International.CRI. Die im Pamir-Gebirge lebenden Tadschiken

Siņdzjana
Ķīnas nacionālās autonomijas
Ķīnas apriņķa līmeņa administratīvās vienības‎
Asītes iela

Asītes iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Bieriņos. Iela sākas krustojumā ar Ojāra Vācieša ielu un beidzas krustojumā ar Tēriņu ielu, nekrustojot citas ielas. Kopējais ielas garums ir 225 metri, tā klāta ar asfalta segumu. Ielā ir savrupmāju apbūve, atrodas arī sākumskola un pirmsskolas izglītības iestāde "Mazulītis Rū", kā arī autopiekabju tirdzniecības un nomas laukums.

Iela nosaukta Asītes — ciema Priekules novadā — vārdā.

Ielu savienojumi 
Asītes iela ir savienota ar šādām ielām:
 Ojāra Vācieša iela (T veida krustojums)
 Tēriņu iela (T veida krustojums)

Skatīt arī 
 Bieriņi

Atsauces 

Ielas Bieriņos
Zemgales priekšpilsēta
Rīgas ielu raksti, kuriem nav kartes
Zvirgzdu ezers

Zvirgzdu ezers (arī Zvirgzdenes ezers, Zvirgzdens ezers) ir ezers Kurzemē Kuldīgas novadā. Krasti lēzeni, slīpi, austrumos un ziemeļaustrumos — stāvi, dibens — smilšains, dūņains, vietām siekstains un avotains. Ezerā viena 0,1 ha liela ar krūmiem un bērziem aizaugusi sala. Ietek četri grāvji un strauti, iztek Stirna uz Užavu. Mīt līdaka, plaudis, plicis, rauda, līnis, karūsa, asaris, ķīsis, zutis, rudulis, sapals, vīķe, spidiļķis, akmeņgrauzis. Ziemeļu un rietumu krastā atpūtas vietas un peldvietas.

Ezera krastā 6 viensētas, gar rietumu galu iet autoceļš V1264. Ezera ziemeļu krastā vietējas nozīmes arheoloģiskais piemineklis Grīnbergu senkapi, bet rietumu krastā — vietējas nozīmes arheoloģiskais piemineklis Ķīšu senkapi. 1976. gadā ezera krastā uzņemta latviešu spēlfilma „Ezera sonāte”. 1992. gadā ezerā noslīcis latviešu kinooperators Juris Podnieks.

Atsauces 

Kuldīgas novada ezeri
Gudenieku pagasts
Alsungas novada ezeri
Vsetīna

Vsetīna () ir pilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Vsetīnas apriņķa centrs, Morāvijas Valahijas reģionā.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1308. gadā. 17. gadsimta pirmajā pusē pilsētu savā īpašumā ieguva Albrehts fon Vallenšteins. Pilsētas un apkārtnes iedzīvotāji tomēr ilgus gadus bruņotā cīņā pretojās kontrreformācijai. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 19. gadsimta pilsēta attīstījās kā rūpniecības centrs. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Zinātne
Pilsētas pievārtē atrodas 1950. gadā dibinātā Vsetīnas observatorija.

Cilvēki
Vsetīna ir futbolista Romana Hubnīka (Roman Hubník, 1984) un politiķa Mireka Topolāneka (Mirek Topolánek, 1956) dzimtā pilsēta. Vsetīnā dzimis arī Čehijas hokeja izlases spēlētājs Jakubs Štepāneks.

Sports 
Pilsētā bāzēta hokeja komanda HK Vsetín, kas 20. gadsimta 90. gados sešas reizes izcīnīja Čehijas Ekstralīgas čempiones titulu, tādējādi kļūstot par titulētāko komandu līgas pastāvēšanas vēsturē. Finansiālu problēmu dēļ 2007.—08. gada sezonā komanda nespēlēja, taču kopš 2008. gada tā spēlē Čehijas trešajā spēcīgākajā hokeja līgā.

Ārējās saites
Vsetīnas observatorija 

Čehijas pilsētas
Zlīnas apgabala pilsētas
Karību jūras pirāti: Salazara atriebība

"Karību jūras pirāti: Salazara atriebība" (), pazīstama arī kā "Karību jūras pirāti: Miroņi neko nestāsta" (), ir amerikāņu fantāzijas filma, kuras režisori ir Espens Sandbergs un Joahims Rennings. Filmas pirmizrāde notika 2017. gada 11. maijā Šanhajā. Filmas galvenajās lomās ir Džonijs Deps, Džefrijs Rašs un Havjers Bardems. Filma veidota sadarbībā ar Walt Disney Pictures un Jerry Bruckheimer Films.

Šī ir "Karību jūras pirātu" sērijas piektā daļa.

Atsauce

Ārējās saites 

2017. gada filmas
ASV filmas
Karību jūras pirāti
Walt Disney Pictures filmas
Puķu tabaka

Puķu tabaka (Nicotiana alata) ir viengadīgs, 60 — 150 cm augsts lakstaugs. Tabakas ģints pārstāvis, ar nikotīna saturu lapās. Stumbrs stāvs, zarains, tāpat kā viss augs, ar gariem dziedzermatiņiem. Lapas izkārtotas pamīšus, sēdošas, mazliet nolaidenas. Lapu plātne iegareni lāpstveidīga, ovāla, apakšējām lapām līdz 50 cm gara un 20 cm plata, augšējās pakāpeniski samazinās, mala gluda vai reti robota, dzīslojums lapas iekšpusē stipri izteikts. Ziedi ar īsiem kātiņiem, sakārtoti rituļos, tie atveras naktī un stipri smaržo. Kauss 2,5 — 3 cm garš, līdz pusei šķelts 5 nevienādās zobainās daļās. Vainags parasti balts (bieži sastop arī rozā, sārtas un sārti violetas formas), ārpusē ar dziedzermatiņiem; vainaga stobriņš 6 — 8 cm garš; vainaga apmale riteņveidīga, 6,5 — 9 cm diametrā. Putekšņlapas — 5, to kātiņi piestriprināti vainaga stobriņa pamatam un divas trešdaļas saauguši ar vainaga stobriņu. Auglenīca ar divcirkņu sēklotni, garu pavedienveidīgu irbuli un galviņveidīgu vai mazliet divdaivainu drīksnu. Auglis — kausā ietverta pogaļa, nogatavojusies atveras ar divām vārsnēm. Zied no jūnija līdz vēlam rudenim.

Skatīt arī 
 Īstā tabaka
 Šņaucamā tabaka
 Pelēkā tabaka
 Nikotīns

Atsauces 

Nakteņu dzimta
Tabaka
Rudzupuķe

Zilā rudzupuķe (Centaurea cyanus) ir viengadīgs, 20—60 cm garš kurvjziežu dzimtas lakstaugs. Izplatīts Eiropā.

Apraksts 

Stublājs stāvs, zarains, šķautņains ar tīmekļainiem matiņiem. Sakne vārpstveidīga.

Lapas lineāras vai lancetiskas, sēdošas, stublāja apakšējās lapas var būt plūksnainas, pelēki zaļas. To garums 3—8 cm, platums 0,2—0,5 cm.

Ziedu kurvīši pa vienam zaru galā, apmēram 3 cm plati, 1,5—2 cm gari. Vīkala lapas zaļas, olveidīgas, ar zobainu, tumšu, plēvjainu piedevu galā. Kurvīša ziedu gultne ar plēkšņlapiņām. Kausmatiņi cieti, apmēram tikpat gari kā auglis, rūsgani, retumis gaiši. Ziedi zili, retumis balti, kurvīša ārmalā apmēram trīs reizes garāki nekā vidū, ar slīpu, piltuvveidīgu vainagu (piltuvziedi) un parasti neauglīgi. Kurvīša vidū violeti 15—19 divdzimumu stobrziedi.

Auglis ap 0,4 mm garš, apmatots sēklenis. Zied no jūnija līdz septembrim.

Izplatība 
Sākotnēji izplatīta Eiropas dienvidrietumu daļā, no kurienes rudzupuķe plaši ieviesusies citur Eiropā , līdz pat Urāliem, arī Kaukāzā. Latvijā diezgan bieži.

Biotopi 
Atsevišķi eksemplāri un dažāda lieluma grupas labības tīrumos, ceļmalās un nezālienēs. Raksturīga suga starp kultivētu tīrumu augiem, īpaši nezāļainos rudzu sējumos.

Izmantošana 
Iecienīts ārstniecības augs. Drogām ievāc pilnīgi izplaukušus kurvīšus, malējos zilos ziedus. Var uzglabāt vienu gadu. Lieto arī komprešu veidā.

Senāk ziedi izmantoti krāsošanai, tie satur zilu krāsvielu. Tiek audzētas piemājas dārzos kā krāšņumaugs. Labs medusaugs, no kura medusbites ievāc nektāru un putekšņus.

Galerija

Skatīt arī
 Kurvjziežu dzimta

Atsauces

Dzelkšņu apakšdzimta
Krāsvielas
Zubrži

Zubrži () ir pilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Vsetīnas apriņķī, Morāvijas Valahijas reģionā.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1310. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Zlīnas apgabala pilsētas
U.S. Sassuolo Calcio

Unione Sportiva Sassuolo Calcio  (biežāk saukts vienkārši par Sassuolo) ir Itālijas futbola klubs no Sasuolo pilsētas Emīlijas-Romanjas reģionā. Klubs dibināts 1920. gadā, pašlaik spēlē Itālijas futbola čempionāta A sērijā.

Tā kā Sasuolo nav Serie A prasībām atbilstoša stadiona, kluba mājas spēles tas aizvada kaimiņpilsētas Redžo nell'Emīlijas stadionā Mapei Stadium – Città del Tricolore, kurā ir  skatītāju vietas. Kopš savas dibināšanas klubs galvenokārt ir spēlējis zemākajās Itālijas līgās līdz 2012.—2013. gada sezonā kļuva par Serie B čempioniem, iegūstot tiesības spēlēt Serie A.

Savā Serie A debijas sezonā (2013—2014) komanda ierindojās 17. vietā, saglabājot vietu augstākajā līgā.

Komandas sastāvs 
Sastāvs .

Sasniegumi 
 B sērija
 Čempioni (1): 2012–13
 C1 sērija
 Čempioni (1): 2007–08

Atsauces

Ārējās saites 
 Oficiālā kluba vietne

Itālijas futbola klubi
U.S. Sassuolo Calcio
Skrundas lokators

Skrundas lokators jeb Skrundas radio lokācijas stacija (RLS) bija militārs Padomju armijas objekts, kas atradās tiešā Skrundas pilsētas tuvumā. Stacijā atradās RLS "Dņepr" un tika būvēts jauns RLS "Darjal".

RLS "Dņepr"

RLS "Darjal" 
Skrundas RLS "Darjal" celtniecības atļauja tika izsniegta 1984. gada 13. novembrī, to izsniedza Latvijas PSR Ministru kabinets. 1985. gada 8. augustā beztermiņa lietošanā tika piešķirts 156 ha zemes un strauji tika uzsākta celtniecība. 1988. gada 16. septembrī izsniedza atļauju artēzisko urbumu veikšanai ar patēriņu 3000 m³ diennaktī, kopumā veidojot 17 dziļurbumus.

Tika uzbūvētas divas ēkas: raidītāja ēka 8 stāvu (52 m) augstumā un uztvērēja ēka 19 stāvu (117 m) augstumā.

Raidītāja jauda 8 kW, izstarotā jauda 0,2-0,5 MW. Uztvērēja ēkā atradās 648 uztverošās antenas un lieldators. Stacijas "Darjal" pārskatāmais sektors bija 120 grādi, ziemeļrietumu virzienā. Projektētā patērēta elektroenerģija 80 MW stundā.

Iedzīvotāju protesti 
1990. gada septembrī Kuldīgas rajona iedzīvotāju referendumā 14 373 iedzīvotāji pieprasīja Skrundas lokatora celtniecības un darbības pārtraukšanu. 1990. gada 16. novembrī Kuldīgas rajona izpildkomitejas sēdē pieņēma lēmumu pārtraukt "Darjal" celtniecību un pārtraukt "Dņepr" darbību". 1991. gada augustā pilnībā tika pārtraukti celtniecības darbi.

1994. gada 6. aprīlī Skrundas estrādē norisinājās koncerts "Roks pret Skrundas lokatoru". Tajā piedalījās tādas grupas kā Pērkons, Bāze-7, Līvi, Huskvarn un citas, koncertu apmeklēja tūkstošiem cilvēku.

"Darjal" nojaukšana 
1994. gada 12. augustā tika noslēgts līgums ar ASV par "Darjal" ēku nojaukšanu. Nojaukšanas darbi tika uzticēti ASV uzņēmumam Controlled Demolition. 1995. gada janvārī uzņēmums ieveda tehniku un uzsāka sagatavošanās darbus. Ēka tika nojaukta ar kontrolētu sprādzienu 1995. gada 4. maijā. Tika izmantoti 360 kg sprāgstvielu,izvietojot tās 430 punktos.Ēka sagruva 12 sekundēs, atstājot 435 000 tonnu būvgružu, 14 000 tonnu metāla,19 000 tonnu smilšu. Sprādziena laikā skanēja speciāli šim notikuma komponēts Zigmāra Liepiņa skaņdarbs Liberatio.

Nojaukšanas darbos tika iesaistīti ap 500 rajona iedzīvotāju. 1995. gada novembrī nojaukšana tika pabeigta. Tās izmaksas bija 8,4 miljoni ASV dolāru, no tiem 7 sedza ASV, daļēji arī Ziemeļvalstis.

"Dņepr" izslēgšana 
1994. gadā noslēgtais Latvijas-Krievijas līgums paredzēja, ka RLS strādās līdz 1998. gada 31. augustam un pēc tam to demontēs 18 mēnešu laikā. Latvijā drīkstēja palikt 599 armijas virsnieki un 199 apkalpes darbinieki. Tāpat stacijas darbības laikā Krievija maksāja Latvijai nomas naudu, 5 miljonus ASV dolāru gadā. Staciju regulāri kontrolēja pārbaudes komisija, kurā darbojās arī EDSO pārstāvji.

Lokatora darbību novēroja arī Rudbāržu pagasta iedzīvotājs Ints Folkmanis, kurš 1998. gada 31. augustā svinīgā pasākumā valstsvīru un starptautisko novērotāju klātbūtnē ar savu aparatūru konstatēja šīs darbības apturēšanu.

Atsauces

Ārējās saites 
 LTV 1 sižets par Skrundas RLS spridzināšanu

1995. gads Latvijā
Skrunda
PSRS kara bāzes
Brumova-Bilnice

Brumova-Bilnice () ir pilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Zlīnas apriņķī.

Vēsture 
No 12. gadsimta zināma Brumovas pils. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. 1964. gadā izveidoja Brumovu-Bilnici, apvienojot Brumovas un Bilnices ciemus, 1965. gadā tai piešķīra pilsētas tiesības. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Zlīnas apgabala pilsētas
Gagarina

Gagarina var būt:

 Gagarina — pilsēta Smoļenskas apgabalā Krievijā;
 Poļina Gagarina — krievu dziedātāja.

Skatīt arī 
 Gagarins

Uzvārdi
Kalnbērzs

Kalnbērzs (sieviešu dzimtē Kalnbērza) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:

 Konstantīns Kalnbērzs (1950) — ārsts plastiskais ķirurgs un ortopēds, pasniedzējs;
 Viktors Kalnbērzs (1928) — ārsts ķirurgs, pasniedzējs un politiķis.

Latviešu uzvārdi
Jānis Jansons

Jānis Jansons var būt:

Jānis Jansons-Brauns (1872—1917), latviešu revolucionārs;
Jānis Jansons (1908—?), latviešu politiķis un sabiedrisks darbinieks;
Jānis Jansons (1982), latviešu florbolists;
Jānis Jansons (1990), latviešu bobslejists.
Ātrs un bez žēlastības 7

"Ātrs un bez žēlastības 7" ( jeb Fast & Furious 7) ir 2015. gada amerikāņu filma, kuras režisors ir Džeims Vans. Šī filma ir turpinājums filmai "Ātrs un bez žēlastības 6" un ir septītā filma "Ātrs un bez žēlastības" filmu sērijā. Filmas kases ieņēmumi ir pārsnieguši vienu miljardu ASV dolāru, tā ir desmitā visu laiku ienesīgākā filma.

Šī ir pēdējā filma, kurā filmējās Pols Volkers, kas gāja bojā autoavārijā.

Atsauces

Ārējās saites 
 

2015. gada filmas
Džeima Vana filmas
Ātrs un bez žēlastības
Universal Pictures filmas
Relativity Media filmas
Ludzas trakts

Ludzas trakts () jeb Ludzas stārastija bija administratīva vienība Inflantijas vaivadijas (1629-1772) sastāvā ar centru Ludzā.

Vēsture 
Poļu—zviedru karu (1600—1629) laikā Ludzas stārasti bija Dambrovu dzimtas pārstāvji, vēlāk Dēnhofi.
Otrā Ziemeļu kara laikā 1654. gadā Krievijas cara Alekseja Mihailoviča karaspēks ielenca pilsētu, parakās zem Ludzas pils mūriem un to ieņēma. Aplenkšanas laikā pili tik stipri saspridzināja, ka tā drīz vien sagruva. 

1687. gadā Ludzas stārasts Felikss Kazimirs Potockis uzcēla koka katoļu baznīcu ar plebāniju, ērģelnieka māju, skolu un slimnīcu. 1736. gadā tā gāja bojā ugunsgrēkā. 1738. gadā kanoniķis Obrickis ar draudzes locekļu atbalstu uzcēla jaunu koka baznīcu, kuru 1742. gadā konsekrēja Livonijas bīskaps Puzina. 
1765. gadā apmetne pie Ludzas pils tika nosaukta par miestu. 

Pēc pievienošanas Krievijas impērijai Ludzas traktu pārdēvēja par Ludzas apriņķi (, ).

Ludzas stārasti 
 Tomass Dambrova (Tomasz Dąbrowa, 1607-1620)
 Ādams Dambrova (no 1620)
 Gerards (Žerārs) Dēnhofs (Gerard Denhoff, 1643-1648), Pomerānijas vaivads (wojewoda pomorski)
 Vladislavs Dēnhofs (Władysław Denhoff, līdz 1658), Pomerānijas vaivads (wojewoda pomorski)
 Jans Frederiks Dēnhofs (Jan Fryderyk Denhoff, no 1659), vēlāk Vitebskas kastelāns (kasztelan witebski)
 Jans Kazimirs Krasinskis (Jan Kazimierz Krasiński, ap 1665-1669), kroņa lielais mantzinis (podskarbi wielki koronny)
 Felikss Kazimirs Potockis (Feliks Kazimierz Potocki, no 1685), Krakovas vaivads (wojewoda krakowski), vēlāk kroņa lauka etmanis (hetman polny koronny)
 Stanislavs Ernests Dēnhofs (Stanisław Ernest Denhoff, 1721-1728)
 Augusts Aleksandrs Čartoriskis (August Aleksander Czartoryski, 1736)
 Johans fon der Borhs (1762—1772)
 Mihaels fon der Borhs (1772—1781)
 Jozefs Heinrihs fon der Borhs

Atsauces 

 
Latgales vēsture
Zāgross

Zāgross (, Reschte-Kuh-e Zāgros; , Zāghrūs; kurdu: Çiyayên Zagrosê)  ir kalnu grēda Āzijā, Irānas lielākā kalnu sistēma. Stiepjas ap 1500 km garumā no Irākas Kurdistānas līdz Hormuza šaurumam. Veidojas no 15—20 mazākām paralēlām grēdām, kuru dominējošais augstums ir ap 2000—3000 metru; nelieli ledāji. Augstākā virsotne ir Zardkūhs (4548 m vjl). Grēda veidota no kaļķakmeņiem, slānekļiem. Ieplakās solončaki, ezeri, oāzes; kalnos — kalnu tuksneši, skrajmeži, krūmāji. Tiek uzskatīts, ka Zāgrosā cilvēks pirmoreiz pieradināja kazas.

Atsauces 

Kalnu grēdas
Irānas reljefa formas
Irākas reljefa formas
Latvijas Lombardu asociācija

Latvijas Lombardu asociācija ir sabiedriska nevalstiska organizācija Latvijā, kurā apvienojušies licencēti lombardu uzņēmumi. Asociācija aptver 70 % no Latvijas lombardu pakalpojumu sniegšanas vietām. Dibināta 2002. gadā.

Asociācija pārstāv biedru intereses nebanku kreditēšanas pakalpojumu tirgū. Tā sadarbojas ar likumdevēju, lai uzlabotu lombardu darbību regulējošus likumus un citus normatīvos aktus.

Latvijas Lombardu asociācijā apvienojušies lombardu tīkli:
 AS Dagne (kopš 2002. gada)
 SIA E Lats (E-Lats)
 SIA ExpressCredit (Lombards24.lv)
 SIA Fresh Cash
 AS Moda Kapitals (Lombards Moda; kopš 2002. gada)

Asociācijas bijušie biedri:
 AS Unions (Lombardi.lv; kopš 2002. gada)

Ārējās saites 
 Latvijas Lombardu asociācija

Lombardi
Latvijas nevalstiskās organizācijas
Ošas apgabals

Ošas apgabals () ir viena no Kirgizstānas pirmās pakāpes administratīvajām vienībām. Izvietojies valsts dienvidrietumos kalnainā apvidū. Rietumos robežojas ar Batkenas apgabalu, ziemeļrietumos — Uzbekistānas Andidžonas un Fergānas vilajetiem un Kirgizstānas Džalalabadas apgabalu, ziemeļaustrumos — ar Narinas apgabalu, austrumos — ar Ķīnas Siņdzjanas Uiguru autonomo reģionu un dienvidos — ar Tadžikistānas Kalnu Badahšānu un republikas pakļautības rajoniem. Apgabala centrs ir Ošas pilsēta, kas apgabalā neietilpst. Iedzīvotāju lielākā daļa ir kirgīzi (68,6%; 2009) un uzbeki (27,9%), kā arī uiguri (1%), turki (1%) u.c.

Ģeogrāfiski liela.u daļa apgabala teritorijas aizņem kalni. Ziemeļaustrumu daļa atrodas Tiaņšaņa Fergānas grēdas atzaros, vidusdaļā — Alaja grēda, dienvidos — Pamiram piederīgās Aizalaja grēdas ziemeļu nogāzes. Ziemeļrietumos apgabala teritorija piekļaujas Fergānas ielejas austrumu malai, dienvidos plešas reti apdzīvotā augstkalnu Alaja ieleja.

Apgabals pirmoreiz izveidots 1938. gadā kā Ošas apvidus (Ошский округ), bet 1939. gadā pārdēvēts par apgabalu. 1959. gadā apgabalam pievienoja likvidētā Džalalabatas apgabala rajonus. No 1962. līdz 1970. gadam Ošas apgabals bija vienīgais Kirgīzijas PSR, pārējā teritorija bija sadalīta republikas pakļautības rajonos. 1990. gadā no Ošas apgabala izdalīja Džalalabatas apgabalu, bet 1999. gadā — Batkenas apgabalu.

Atsauces 

Kirgizstānas administratīvais iedalījums
Johans fon der Borhs

Johans fon der Borhs, pilnā vārdā Johans Andreass Jozefs fon der Borhs (, ; dzimis 1713. gadā, miris ) bija no Borhu dzimtas cēlies Kurzemes hercogistes diplomāts un Polijas-Lietuvas kopvalsts lielkanclers. Varakļānu muižas īpašnieks.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1713. gadā Georga Gotharda fon der Borha (1683–1722) un viņa sievas Ludvikas, dzimušas fon Štokas, ģimenē. Vairākkārt ievēlēts Polijas-Lietuvas Seimā (1735, 1758, 1760, 1761, 1762, 1764). 1750. gadā apprecējās ar Ludviku Annu fon Zībergu (1725–1788), viņiem piedzima trīs bērni, to skaitā valsts darbinieks un mineralogs Mihaels fon der Borhs.

Johans fon der Borhs atbalstīja Saksijas prinča Kārļa Kristiana Jozefa (1733-1796) ievēlēšanu par Kurzemes un Zemgales hercogu 1758. gadā, viņu iecēla par Kurzemes vēstnieku Krievijas impērijā un nosūtīja uz Pēterburgu, kur viņš nesekmīgi pretojās hercoga Ernesta Johana Bīrona atjaunošanai tronī 1763. gadā. Inflantijas vaivads (1765-1767). 

1767. gadā Johans fon der Borhs kļuva par Polijas kroņa kancleru, Krievijas impērijas vēstnieka A. Repņina spiediena ietekmē bija spiests atzīt krievu prasības ierobežot Polijas-Lietuvas kopvalsts suverenitāti. Atbalstīja Bāras konfederāciju (Konfederacja barska; 1768–1772) pret krievu ietekmē esošo karali Staņislavu Poņatovski, tādēļ Krievijas valdība sekvestrēja viņa īpašumus. Savukārt viņa dēls Mihaels fon der Borhs 1771. gada novembrī kā Inflantijas gvardes kapteinis guva ievainojumu aizsargājot karali Staņislavu Poņatovski viņa nolaupīšanas mēģinājumā, tādēļ 1772. gadā tika iecelts par Ludzas stārastu. 

1780. gadā Johans fon der Borhs kļuva par Polijas-Lietuvas lielkancleru.
Miris 1780. gada 3. oktobrī Varšavā. Viņa laikā uzceltā pils Varšavā saglabājās Borhu dzimtas īpašumā līdz 1800. gadam un vēl mūsdienās tiek dēvēta par Borhu pili (Pałac Borchów).

Atsauces

Ārējās saites 

Jan Andrzej Józef Borch h. Trzy Kawki 

Vācbaltieši
1713. gadā dzimušie
Inflantijas vaivadi
Antons Velkme

Antons Velkme ( — ) bija Latvijas politiķis. Bijis Tautas padomes loceklis, Satversmes sapulces un 1. Saeimas deputāts. Pārstāvējis Latgales Kristīgo zemnieku savienību. Bijis zemkopības un iekšlietu ministra biedrs.

Dzīvesgājums 
Dzimis  Preiļu pagasta Saltupē lauksaimnieka Augusta Velkmesģimenē. Apmeklējis pagasta vietējo skolu, pēc tam pašmācības ceļā apguvis vidusskolas vielu un nokārtojis eksāmenus. 1915. gadā brīvprātīgi iestājies 5. armijas ceļu izbūves 53. nodaļā, kur dienējis līdz Pirmā pasaules kara beigām. 1917. gadā ievēlēts Daugavpils apriņķa valdē, kur darbojies līdz vācu okupācijas beigām.

Darbojies politikā, pārstāvot Latgales Kristīgo zemnieku savienību. Bijis Tautas padomes loceklis. 1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē. 1922. gadā ievēlēts 1. Saeimā. Parlamentā strādājis līdz 1925. gadam. No 1925. gada decembra līdz 1926. gada maijam bijis iekšlietu ministra biedrs ar balsošanas tiesībām valdībā. Tāpat ir bijis zemkopības ministra biedrs.

Darbojies žurnālistikā, no 1921. līdz 1926. gadam bija laikraksta "Latgolas Vōrds" redaktors. 1926. gada jūnijā ievēlēts Latvijas Bankas padomē. Bijis Latvijas Bankas Rēzeknes nodaļas pārvaldnieks.

1941. gada 14. jūnija deportācijas laikā apcietināts Rēzeknē un deportēts uz Vjatlagu, miris  vai 22. aprīlī.

Atsauces 

1887. gadā dzimušie
1942. gadā mirušie
Preiļu novadā dzimušie
Kristīgo zemnieku un katoļu partijas politiķi
Tautas padomes locekļi
Satversmes sapulces deputāti
1. Saeimas deputāti
Latvijas žurnālisti
Padomju represiju upuri
Lakrica

Kailā lakrica (Glycyrrhiza glabra) ir tauriņziežu dzimtas augs. Tās dabiskais izplatības areāls ir Dienvideiropa, Tuvie Austrumi un Indija. Auga saknes saldo sulu sajauc kopā ar cukuru, cietes sīrupu un želatīnu un iegūst iebiezinātu miltu klīsteri — lakricu. Kailā lakrica botāniski nav radniecīga anīsam vai fenhelim, no kuriem arī iegūst ekstraktu ar līdzīgu garšu. Lakrica ājurvēdā zināms kā augs, ko izmanto jaunības atgūšanai.

Augšanas apstākļi 
Lakrica aug ielejās un palienēs un smilšu kāpās, kas atrodas piekrastes zonā,stepēs, pļavās, biezokņos, gar ceļiem un apūdeņošanas kanāliem, veidojot blīvu biezokni. Lakrica aug smilšainā un sārmainā augsnē, kā arī sastopama melnzemē vai arī mālainā augsnē.

Ārējās saites 

Tauriņziežu dzimta
Ārstniecības augi
Sebuāņu valoda

Sebuāņu valoda (Sinugboanon) ir austronēziešu valodu saimes valoda, kurā runā ap divdesmit vienu miljonu sebuāņu Filipīnu dienvidu daļā, galvenokārt Sebu un Mindanao salās. Tā ir otrā izplatītākā Filipīnu valoda un tai ir reģionālas valodas statuss.

Atsauces

Ārējās saites 
 Sebuanu valodas vārdnīca

Malajiešu-polinēziešu valodas
Filipīnas
Islandes fallu muzejs

Islandes fallu muzejs () ir muzejs Reikjavīkā, Islandē. Te atrodas pasaulē lielākā dzimumlocekļu un tā daļu kolekcija.

Muzejā atrodas 93 dzīvnieku sugu (tai skaitā 55 vaļu, 36 roņu) 280 dzimumlocekļa paraugi. 2011. gada jūlijā muzeja kolekcijā nonāca pirmais cilvēka dzimumloceklis. Lielākais muzejā ir 170 cm garais zilā vaļa dzimumloceklis, mazākais — 2 mm garais kāmja dzimumlocekļa kauls.

Muzeju 1997. gadā dibinājis bijušais skolotājs Sigurdurs Hjartarsons, pašlaik to vada viņa dēls Hjorturs Gisli Sigurdsons. Hjartarsonam interese par dzimumlocekļiem radās bērnībā, kad viņš ieguva liellopu pātagu, kas izgatavota no buļļa dzimumlocekļa.

Muzejs ir kļuvis par populāru tūrisma objektu, to ik gadu apmeklē ap 11 tūkstošiem cilvēku.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Islande
Muzeji
Aļina Kabajeva

Aļina Kabajeva (, ; dzimusi ) ir tatāru izcelsmes bijusī Krievijas mākslas vingrotāja un politiķe.

Divas reizes piedalījusies olimpiskajās spēlēs (, ). 2000. gadā Sidnejā izcīnīja bronzas medaļu, bet 2004. gadā Atēnās — zelta medaļu daudzcīņā. Ar panākumiem startējusi Pasaules (9 zelta medaļas) un Eiropas čempionātā (15 zelta medaļas). Krievijas otra visu laiku veiksmīgākā mākslas vingrotāja pēc Jevgeņijas Kanajevas.

Laikā no 2007. līdz 2014. gadam bijusi Krievijas Valsts domes deputāte, pārstāvējusi partiju "Vienotā Krievija". 2014. gada septembrī kļuvusi par Krievijas lielākā mediju konglomerāta Национальная Медиа Группа valdes priekšsēdētāju. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos piedalījās lāpas iedegšanā atklāšanas ceremonijā.

Kopš 2008. gada plaši uzskatīta par Krievijas prezidenta Vladimira Putina mīļāko, tomēr abas puses atteikušās publiski komentēt savu personisko dzīvi. 2015. gadā klīnikā Šveicē A. Kabajevai piedzima meita, bet 2019. gadā Maskavā — dvīņi, divi dēli.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1983. gadā dzimušie
Krievijas vingrotāji
Krievijas politiķi
2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Krievijas Nopelniem bagātie sporta meistari
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Eduards Radziņš

Eduards Jūlijs Radziņš ( — ) bija Latvijas politiķis. Bijis Valmieras pilsētas galva, Tautas padomes loceklis, Satversmes sapulces, 1., 2., 3. un 4. Saeimas deputāts. Pārstāvējis Latvijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju.

Biogrāfija 
Dzimis  Ķieģeļu pagasta Papēnmuižas "Babiņu" (tagad Kocēnu pagasts) saimnieka Miķeļa Radziņa un Trīnes dzimušas Ābeles ģimenē. Ieguvis vidējo izglītību. Krievijas impērijas gados strādājis Valmierā notāra kantorī. Piedalījies 1905. gada revolūcijā, kļuvis par Latvijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (LSDSP) biedru.

Pēc Latvijas Republikas pasludināšanas kļuvis par tās pagaidu parlamenta — Tautas padomes — locekli. Pēc tam ticis ievēlēts visos Latvijas parlamentos: Satversmes sapulcē (1920), 1. Saeimā (1922), 2. Saeimā (1925), 3. Saeimā (1928) un 4. Saeimā (1931). Tāpat bijis Valmieras pilsētas galva. Pēc Ulmaņa apvērsuma 1934. gada maijā Saeimas darbība tika apturēta. Višņa kā viens no potenciālajiem jaunā režīma pretiniekiem tika apcietināts un nogādāts Liepājas koncentrācijas nometnē, kur pavadīja vairākus mēnešus. Apvērsuma rezultātā zaudējis savus amatus.

Pēc Otrā pasaules kara beigām ticis represēts un izsūtīts uz Sibīriju, taču ap 1956. gadu atbrīvots. Miris  Valmierā.

Atsauces 

1886. gadā dzimušie
1968. gadā mirušie
Valmieras novadā dzimušie
Latvijas sociāldemokrāti
Tautas padomes locekļi
Satversmes sapulces deputāti
1. Saeimas deputāti
2. Saeimas deputāti
3. Saeimas deputāti
4. Saeimas deputāti
Valmieras pašvaldības vadītāji
Padomju represiju upuri
Batkenas apgabals

Batkenas apgabals () ir viena no Kirgizstānas pirmās pakāpes administratīvajām vienībām. Izvietojusies valsts dienvidrietumos kalnainā apvidū. Austrumos robežojas ar Ošas apgabalu, dienvidos un rietumos — ar Tadžikistānas republikas pakļautības rajoniem un Sugdas vilojatu, ziemeļos — ar Uzbekistānas Fergānas vilajetu. Apgabala teritorija iekļauj četrus Uzbekistānas un divus Tadžikistānas anklāvus. Apgabala centrs ir Batkenas pilsēta. Administratīvi iedalās trijās apgabala pakļautības pilsētās un trijos rajonos. Iedzīvotāju lielākā daļa ir kirgīzi (76,5%; 2009) un uzbeki (14,7%), kā arī tadžiki (6,9%), krievi (0,8%) u.c. Apgabals izveidots 1999. gadā, nodalot to no Ošas apgabala.

Ģeogrāfiski lielu daļu apgabala teritorijas aizņem kalni. Apgabala dienvidu robeža stiepjas pa Turkestānas grēdas un Alaja grēdas kori, vidusdaļu aizņem šo grēdu atzari un priekškalnes, bet ziemeļu daļā ir Fergānas ielejas dienvidu mala, kas arī ir visblīvāk apdzīvota.

Atsauces 

Kirgizstānas administratīvais iedalījums
Ūdenssuņi

Ūdenssuņi jeb Amerikas proteji (Necturus) ir proteju dzimtas (Proteidae) ģints, kas apvieno 5 mūsdienās dzīvojošas astaino abinieku sugas un vairākas izmirušas aizvēsturiskās sugas. Tās sastopamas Ziemeļamerikā, sākot ar Kanādas centrālo daļu, cauri ASV centrālajai daļai, austrumos sasniedzot Ziemeļkarolīnu, bet dienvidos Misisipi un Džordžiju. Pazīstamākā un visvairāk pētītā no visām sugām ir ūdenssuns (Necturus maculosus).

Kopīgās īpašības 
Ūdenssuņi ir ūdenī dzīvojoši dzīvnieki, kas atšķirībā no daudzām citām salamandrām, kļūstot pieauguši, nezaudē savas žaunas, neskatoties uz to, ka tām attīstās arī plaušas. Plaušām praktiski gandrīz nav nozīmes šo dzīvnieku elpošanā, jo šie dzīvnieki nekad nepamet ūdeni. Ūdenssuņi skābekli uzņem arī caur ādu un ļoti retos gadījumos, ieelpojot gaisu pie ūdens virsmas. Lielākā daļa šīs ģints sugu ir 28 cm garas, vienīgi ūdenssuns sasniedz 40 cm garumu. To ķermenis ir spēcīgs un masīvs, tumši brūnā, pelēkā vai melnā krāsā, turklāt ķermeņa augšpusē ar raibumojumu. Kājas masīvas, gan priekškājām, gan pakaļkājām ir četri pirksti.  

Savu nosaukumu "ūdenssuņi" šīs sugas ieguvušas tādēļ, ka spēj izdot skaņas, kas atgādina suņa rejas. Ūdenssuņiem ir gaļīgas lūpas, kas neļauj barībai izbēgt no mutes dobuma tās iesūkšanas brīdī. Augšžoklī tiem iztrūkst priekšzobu kauliņa.

Dzīves veids 
Ūdenssuņu sugas apdzīvo ezerus un nelielas upītes. Tie barojas ar baktērijām, vienšūņiem, bezmugurkaulniekiem un nelielām zivtiņām. Par šo sugu vairošanos ir ļoti maz zināmu faktu. Piemēram, ūdenssuns pārojas rudenī, bet ikrus nērš nākamajā pavasarī. Ikri tiek piestiprināti pie akmeņiem un nogrimušiem kokiem. Ūdenssuņiem abi dzimumi izrāda zināmu vecāku aprūpi par ikriem, uzturoties to tuvumā. Kāpuri tikai pēc vairākiem gadiem izaug par pieaugušiem īpatņiem.

Sistemātika 
Ūdenssuņi (Necturus)
Alabamas ūdenssuns (Necturus alabamensis)
Mazais ūdenssuns (Necturus punctatus)
Nūsas ūdenssuns (Necturus lewisi)
Raibais ūdenssuns (Necturus beyeri)
Ūdenssuns (Necturus maculosus)
†Orthophyia
†Orthophyia longa
†Paranecturus
†Paranecturus garbanii
†Mioproteus
†Mioproteus caucasicus
†Mioproteus wezei

Atsauces 

Proteju dzimta
Anna Rita Del Pjano

Anna Rita Del Pjano (), īstajā vārdā Anna Rita Vjapjano (Anna Rita Viapiano, dzimusi ) ir Itālijas teātra aktrise, kinoaktrise un teātra režisore. Aktrises karjeru uzsāka 1993. gadā ar otrā plāna lomu. Pēc tam devās uz Romu, kur slavu izpelnījās ar galveno lomu seriālos Le ali della vita un Le ali della vita 2.

Ārējās saites 
 

1966. gadā dzimušie
Apūlijā dzimušie
Itālijas teātra aktieri‎
Itāliešu kinoaktieri
Andrejs Zvjagincevs

Andrejs Zvjagincevs (; dzimis  Novosibirskā, PSRS) ir krievu kinorežisors, scenārists un aktieris.

Kļuvis sarptautiski pazīstams kā režisors ar filmu "Atgriešanās" (Возвращение, 2003), kura ieguva Zelta lauvas balvu Venēcijas kinofestivālā, kā arī Eiropas Kino balvu kategorijā "Eiropas gada atklājums" (European Discovery of the Year). Filma ieguva arī Krievijas nacionālo balvu "Nika" (Ника) kā gada labākā filma. Vēlāk Zvjagincevs uzņēma filmu "Elena" (Елена, 2011), par ko saņēma Kannu kinofestivāla speciālo žūrijas balvu Prix Un Certain Regard un Krievijas nacionālo balvu "Nika" kā labākais režisors. Lielu ievērību guva Zvjaginceva filma "Leviatāns" (2014), kas apbalvota ar Zelta globusa balvu kā labākā filma svešvalodā. Kā scenārija autors Zvjagincevs (kopā ar Oļegu Ņeginu) saņēma Kannu kinofestivāla balvu par labāko scenāriju. Zvjagincevs saņēma arī Krievijas nacionālo kinobalvu "Zelta ērglis" (Золотой орёл) kā labākais režisors. Par filmu "Nemīlestība" (Нелюбовь, 2017) ieguvis Kannu kinofestivāla Žūrijas balvu. Šī filma tika apbalvota ar Cēzara balvu kā labākā ārzemju filma, kā arī nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākā filma svešvalodā".

Andreja Zvjaginceva režisētās filmas 
 Чёрная комната (TV seriāls, 3 sērijas, 2000)
 "Atgriešanās" (Возвращение, 2003)
 "Trimda" (Изгнание, 2007)
 Апокриф (īsfilma, 2008)
 Тайна (īsfilma, 2011)
 "Elena" (Елена, 2011)
 "Leviatāns" (Левиафан, 2014)
 "Nemīlestība" (Нелюбовь, 2017)

Atsauces

Ārējās saites 

  , 

1964. gadā dzimušie
Krievijas kinorežisori
Krievijas scenāristi
Krievijas aktieri
Eiropas Kino balvas ieguvēji
Novosibirskas apgabalā dzimušie
Zelta lauvas ieguvēji
Luhačovice

Luhačovice () ir kūrortpilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Zlīnas apriņķī paugurainā apvidū.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1412. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1626. līdz 1945. gadam apkārtne piederēja Sereņi dzimtai, kas attīstīja pilsētu kā kūrortu ap minerālūdens avotiem. Strauji kūrortpilsēta attīstījās no 20. gadsimta sākuma. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Tūrisms
Pilsētā ir attīstīts spa tūrisms. Tā pazīstama ar jūgendstila arhitektūru. Čehijas valsts to iekļāvusi UNESCO Pasaules mantojuma kandidātu sarakstā.

Cilvēki
Luhačovici kā kūrortu bija iecienījis Leošs Janāčeks.

Čehijas pilsētas
Zlīnas apgabala pilsētas
Napajedla

Napajedla () ir pilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Zlīnas apriņķī pie Moravas upes.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1355. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Zlīnas apgabala pilsētas
Otrokovice

Otrokovice () ir pilsēta Čehijā, Zlīnas apgabala Zlīnas apriņķī uz rietumiem no Zlīnas pie Moravas upes.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz minēta 1141. gadā. Ilgu laiku apdzīvotā vieta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Pilsētas attīstība ir cieši saistīta ar čehu uzņēmēja, kompānijas Bata Shoes dibinātāja Tomāša Batjas (Tomáš Baťa, 1876-1932) vārdu, kurš apkārtnē attīstīja rūpniecisko ražošanu, tai skaitā veidodams infrastruktūru savu uzņēmumu strādniekiem.

Ekonomika
Pilsētā atrodas kompānijas Barum (mūsdienās daļa no Continental AG) rūpnīca un galvenā mītne. Pilsētas pievārtē atrodas mazās aviācijas ražošanas uzņēmums Zlin Aviation.

Ārējās saites
Barum 
Zlin Aviation

Čehijas pilsētas
Zlīnas apgabala pilsētas
Latvijas bendija izlase

Latvijas bendija izlase ir bendija komanda, kas pārstāv Latviju starptautiskās sacensībās. Pasaules čempionātā debitēja 2007. gadā un tās labākais sasniegums ir 8. vieta (jeb 2. vieta B divīzijā). 2014. gadā Latvijas izlase uzvarēja B divīzijā, tādējādi pirmo reizi savā pastāvēšanas vēsturē ieguva iespēju piedalīties A divīzijas turnīrā.

Izņēmuma kārtā 2015. gadā Latvijas bendija izlase startēja gan A grupas, gan B grupas pasaules čempionātos. Pēc Starptautiskās Bendija federācijas lūguma, lai nodrošinātu vajadzīgo dalībvalstu skaitu, Latvijas bendija izlase 02.2015. piedalījās B grupas turnīrā, kurā izcīnīja 1. vietu. 03. 2015. Latvijas izlase debitēja pasaules čempionātā A grupā, kur astoņu komandu konkurencē ieņēma 7. vietu pasaulē, kas ir līdz šim augstākais Latvijas bendija izlases sasniegums pasaules čempionātos.

Vietas Pasaules čempionātos 
 2007 — 8. vieta (2. vieta B divīzijā)
 2008 — 9. vieta (3. vieta B divīzijā)
 2009 — 10. vieta (4. vieta B divīzijā)
 2010 — 8. vieta (2. vieta B divīzijā)
 2011 — 9. vieta (3. vieta B divīzijā)
 2012 — 10. vieta (4. vieta B divīzijā)
 2013 — 9. vieta (3. vieta B divīzijā)
 2014 — 9. vieta (1. vieta B divīzijā)
 2015 — 7. vieta (A divīzijā), 1. vieta B divīzijā
 2016 — 8. vieta (A divīzijā, izkrišana uz B divīziju)
 2017 — nepiedalījās
 2018 — nepiedalījās
 2019 — 13. vieta (5. vieta B divīzijā)
 2020 — 14 .vieta (6. vieta B divīzijā)

Bendija izlases
Bendijs Latvijā
Neaizskaramie (filma)

"Neaizskaramie" (, ) ir 2011. gada Francijas komēdijdrāma, kuras režisori ir Olivjē Nakašs un Eriks Toledano.

Filma ir par paralizēto bagāto aristokrātu Filipu un viņa kopēju Drisu, kas nesen ticis atbrīvots no cietuma un nemaz nevēlas iegūt šo darbu. Galvenās lomas attēlo Fransuā Klizē un Omars Si.

Filma guva komerciālos panākumus Francijā. Deviņu nedēļu laikā tā kļuva par filmu ar otriem lielākajiem ieņēmumiem Francijas kino vēsturē pēc Bienvenue chez les Ch'tis. "Neaizskaramie" ar 52% balsu tika atzīts par 2011. gada Francijas gada notikumu kultūrā. Tā tika nominēta dažādiem apbalvojumiem, tai skaitā Cēzara balvai astoņās nominācijās, Si ieguva Cēzara balvu kā labākais aktieris.

Atsauces

Ārējās saites 
 

2011. gada filmas
Francijas filmas
Katastrofu filmas
Džalalabadas apgabals

Džalalabadas apgabals () ir viena no Kirgizstānas pirmās pakāpes administratīvajām vienībām. Izvietojusies valsts rietumos kalnainā apvidū. Ziemeļos robežojas ar Talasas un Čujas apgabaliem, austrumos — Narinas apgabalu, dienvidaustrumos — Ošas apgabalu, dienvidos un rietumos — Uzbekistānas Taškentas, Namanganas un Andidžonas vilajetiem. Apgabala centrs ir Džalalabadas pilsēta. Iedzīvotāju lielākā daļa ir kirgīzi (71,8%; 2009) un uzbeki (24,8%), kā arī krievi (0,9%) u.c.

Ģeogrāfiski lielu daļu apgabala teritorijas aizņem rietumu Tjanšana grēdas un to atzari: Fergānas grēda, Talasas Alatau, Čatkalas grēda, Piskomas grēda. Dienvidrietumos apgabala teritorija piekļaujas Fergānas ielejas ziemeļaustrumu malai. Apgabala ziemeļdaļā uz Narinas upes uzbūvēta Toktogulas ūdenskrātuve.

Apgabals pirmoreiz izveidots 1938. gadā kā Džalalabadas apvidus (Джалал-Абадский округ), bet 1939. gadā pārdēvēts par apgabalu. 1959. gadā apgabalu likvidēja, tā teritoriju pievienojot Ošas apgabalam. 1990. gada 14. decembrī apgabalu atjaunoja, tajā iekļaujot lielāko daļu bijušās tā teritorijas.

Atsauces 

Kirgizstānas administratīvais iedalījums
Melnais lauvpērtiķis

Melnais lauvpērtiķis jeb melnais lauvtamarīns (Leontopithecus chrysopygus) ir apdraudēta primātu kārtas suga, kas dzīvo nelielā areālā Sanpaulu štata austrumos Brazīlijā.

Lauvpērtiķu ģints pieder kalitriksu dzimtai, un ģintī ietilpst četras sugas. Tās mitinās nedaudzajās lietus mežu teritorijās, kas saglabājušās Brazīlijas dienvidaustrumos.

Izskats 
Ķermeņa garums 20 — 33,5 cm, astes garums 31,5 – 40 cm. Apmatojums garš, zīdains un melns, izņemot pakaļkājas augšstilbu, sēžamvietu un astes pamatni, kas ir rudā krāsā. Kailo, tumši pelēko vai melno ģīmīti ieskauj kuplas "lauvas" krēpes.

Pēdas garas un tievas, ar ļoti gariem pirkstiem. Uz priekšējām un pakaļējām kājām asi, līki nadziņi.

Dzīvesveids 
Melnā lauvpērtiķa dabiskā vide ir tropu lietus meži. Dzīvo koku lapotnēs aptuveni 3 līdz 12 metru augstumā. Suga spēj pielāgoties vides izmaiņām un, ja ir pietiekami barības resursi un koku dobumi gulēšanai, sastopama arī purvainos mežos vai cilvēku darbības rezultātā degradētos, lielākoties ar krūmveidīgiem kokiem apaugušos mežos.

Dzīvo pastāvīgās ģimenēs, kas parasti sastāv no 4 līdz 8 īpatņiem — vairoties spējīga pāra un divus vai trīs gadus vecām atvasēm. Kad tēviņu kārtas pēcnācējs sasniedz dzimumbriedumu, tas dodas partneres meklējumos. Dažkārt vairākas ģimenes apvienojas lielākās saimēs. Tomēr, būdami savstarpēji ļoti draudzīgi, melnajiem lauvpērtiķiem no svešas grupas bara locekļi parasti uzbrūk ļoti agresīvi.

Barība 
Melnais lauvpērtiķis ir visēdājs un lieto uzturā gan augu, gan dzīvnieku izcelsmes barību. Ēdienkartē ietilpst dažādi augļi, lapas, ziedi, nektārs, koku sveķi, arī vardes, gliemji, ķirzakas, zirnekļi un kukaiņi.

Vairošanās 
Vairošanās periods ilgst no septembra līdz martam. Jaundzimušo skaits no 1 — 4, parasti 2. Pirmās divas nedēļas par mazuļiem galvenokārt rūpējas mātīte, bet pēc tam rūpes par tiem uzņemas tēviņš. Viņš tos nēsā un mātītei iedod barošanās reizēs ik pēc divām trim stundām. Apmēram pēc trim nedēļām mazuļi sāk iepazīt apkārtni, bet pie vismazākajām briesmām atgriežas pie vecākiem.

Aizsardzība 
Melnais lauvpērtiķis ir visapdraudētākā ģints suga. Vairāk nekā 90% Atlantijas okeāna piekrates mežu ir izcirsti, lai iegūtu kokogles, atbrīvotu vietu plantācijām, ganībām un rūpniecībai. Nereti nelikumīgi tiek izcirstas pat fragmentāri saglabājušās un aizsargājamās teritorijās, kur vēl mitinās melnie lauvpērtiķi.

Sugas skaits savvaļā samazinās, un kopš 20. gadsimta 70. gadiem ir uzsākta melnā lauvtamarīna pavairošanas programma nebrīvē. Pirmo eksperimentālo Darela savvaļas dzīvnieku aizsardzības trestā dzimušā tēviņa un divu mātīšu reintrodukciju dabā veica 1999. gada jūlijā.

Atsauces

Literatūra 
 Zooģeogrāfija. Noras Sloka. Rīga. Zvaigzne. 1979., 72. lpp.

Primāti