joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Bergs

Bergs (vācu, nīderlandiešu un  — 'kalns'; sieviešu dzimtē Berga) ir ģermāņu cilmes uzvārds, kam zviedru valodā sastopams līdzīgs uzvārds ar tādu pašu cilmi — Berjs (). Cilvēki ar šo uzvārdu:

 Albans Bergs (Alban Berg; 1885—1935) — Austrijas komponists;
 Andris Bergs (1976) — latviešu politiķis;
 Arveds Bergs (1875—1941) — latviešu politiķis;
 Edgars Bergs (1878—1968) — latviešu luterāņu mācītājs;
 Eižens Bergs (1855—1919) — latviešu luterāņu mācītājs;
 Fricis Bergs (1900—1994) — latviešu politiķis;
 Frīdrihs fon Bergs (1794—1874) — vācbaltiešu virsnieks, ģeodēzists un politiķis;
 Gothards Vilhelms fon Bergs (Gotthard Wilhelm von Berg, 1682—1756) — vācbaltiešu muižnieks;
 ‎Gregors fon Bergs (1765—1838) — vācbaltiešu virsnieks un valstsvīrs;
 Kārlis Bergs (1843—1902) — Latvijā dzimis Argentīnas zoologs;
 Kristaps Bergs (1843—1907) — latviešu būvuzņēmējs;
 Magnuss Johans fon Bergs (Magnus Johann von Berg, 1719—1784) — vācbaltiešu virsnieks;
 Solko van den Bergs (Solko van den Bergh; 1854 — 1916) — nīderlandiešu sporta šāvējs, olimpiskās bronzas medaļas ieguvējs;
 Teodors Bergs (1902—1966) — latviešu šahists.

Skatīt arī 
 Berjs
 Berge
 Berģis
 Berga bazārs

Ģermāņu uzvārdi
Kārlis Irbe (1861—1934)

Kārlis Irbe (dzimis , miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs, pirmais Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas (LELB) bīskaps un sabiedrisks darbinieks.

Dzīvesgājums 

Kārlis Irbe dzimis Lielsatiķu “Sīļos” (tagad Brocēnu novada Gaiķu pagastā). Viņa tēvs bija rentnieks Kristaps Irbe, māte — Lavīze (dzim. Dišlere).
Skolojies Gaiķos, Aizputē un Saldū.
No 1881. līdz 1886. gadam studējis Tērbatas Universitātē. 1886. gada 3. decembrī Vecpiebalgā iepazinies ar vēlāko komponistu Emili Melngaili. Bijis aktīvs studentu korporācijas "Lettonia" biedrs. Pēc studijām prakses gadu kalpoja Smiltenes draudzē. Pēc tam uzsāka patstāvīgu kalpošanu un tika ordinēts Maskavas vācu draudzē. Kad saņēma aicinājumu kalpot Dzērbenes — Drustu draudzē, pieņēma to, un tika apstiprināts 1888. gadā. 1902. gadā tika ievēlēts par Cēsu iecirkņa prāvestu. Politisku apsvērumu dēļ uz laiku tika atstādināts no kalpošanas. Starpposmā apceļoja Eiropu. 1905. gadā pieņēma piedāvājumu strādāt V. Maldoņa vadītajā meiteņu ģimnāzijā.

Pirmā Pasaules kara laikā uzturējās Krievijā un Ukrainā. 1915. gadā kalpoja kā mācītājs Harkovas latviešu (bēgļu) draudzē. 1917. gadā dibināja latviešu Pētera draudzi Maskavā. 1917. gadā uzsāka darbu pie latviešu luteriskās baznīcas izveides. Saņēma Krievijas Pagaidu valdības atļauju un tika nozīmēts par pirmo konsistorijas prezidentu ar ģenerālsuperintendenta tiesībām.

1920. gadā Kārlis Irbe atgriezās Latvijā. Piedalījās luteriskās baznīcas satversmes izstrādē.
1922. gadā no 21. līdz  notika luterāņu 2. Sinode. Šīs sinodes laikā K. Irbi ievēlēja par LELB pirmo bīskapu. Šī paša gada  Kārli Irbi iesvētīja par bīskapu Zviedrijas arhibīskaps Nātans Sēderblūms.
Kārļa Irbes kalpošanas laikā tika atjaunota karos sapostītā luterāņu baznīca, izveidota un apstiprināta LELB Satversme un Agenda, izdota Dziesmu grāmata, sāka iznākt LELB Baznīcas kalendārs. Kārlis Irbe apbalvots ar Triju zvaigžņu un Zviedrijas Ziemeļu zvaigznes ordeni.
Nozīmīgākās problēmas K. Irbes kalpošanas laikā bija latviešu un vācbaltu luterāņu savstarpējā neiecietība un pretstāvēšana, Jēkaba baznīcas atdošana katoļiem un Doma baznīcas piederība. 
Irbe aktīvi bet nesekmīgi vērsās pret Doma baznīcas atņemšanu vācu draudzei. Pēdējā iemesla dēļ  K. Irbe sasauca Ārkārtas Sinodi un nolika pilnvaras.

Mūža pēdējos gadus pavadīja, aktīvi strādājot pie jaunatnes nozares un ārmisijas attīstīšanas, 1931. gadā viņa meita Anna Irbe sāka misijas darbu Britu Indijā.
Miris  pie sava rakstāmgalda.
Apglabāts Rīgas Meža kapos. 1926. gadā apbalvots ar Triju Zvaigžņu ordeni.

Avoti 

 Feldmanis R. Kārlis Irbe, Latvijas evaņģēliski luteriskas Baznīcas pirmais bīskaps 1861 — 1934. — Rīga: nepublicēta lekcija, b.g.
 Mesters Ē. LELB bīskaps Dr. theol. Kārlis Irbe. — b.v.: Svētdienas rīts, 1994. — 159 lpp.

Atsauces

Ārējās saites 
 Kārlis Irbe Latvijas evanģēliski luteriskās baznīcas mājaslapā

Skatīt arī 
 Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskapi

Latvijas luterāņu bīskapi
Tartu Universitātes absolventi
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Saldus novadā dzimušie
Rīgas Meža kapos apbedītie
Teodors Grīnbergs

Teodors Grīnbergs (dzimis , miris ) bija latviešu luterāņu mācītājs, Latvijas evaņģēliski luteriskās Baznīcas otrais bīskaps, pirmais arhibīskaps, Latvijas evaņģēliski luteriskās Baznīcas ārpus Latvijas arhibīskaps un trimdas darbinieks.

Bijis 1. Saeimas deputāts. Viens no 1944. gada 17. marta Latvijas Centrālās padomes memoranda parakstītājiem.

Dzīvesgājums 
Dzimis Dundagas pagasta Ģibzdes muižas "Mazlejās" (tagad Valdgales pagastā) zemnieka ģimenē. Skolojies Popē, Ģibzdē, Talsos un Jelgavā. No 1891. līdz 1896. gadam studējis teoloģiju Tērbatas Universitātē. Kļuvis par vecākās latviešu studentu korporācijas Lettonia biedru. No 1899. līdz 1932. gadam kalpoja kā mācītājs Lutriņu un Ventspils draudzē. Līdztekus pienākumiem draudzē pildījis arī skolotāja, Ventspils domnieka un Domes priekšsēdētāja pienākumus.

1929. gadā LU Teoloģijas fakultāte piešķīra T. Grīnbergam goda doktora grādu, un 1932. gadā viņš tika ievēlēts par ārštata profesoru. Šinī pašā gadā ievēlēts par LELB arhibīskapu, bija pirmais šī titula īpašnieks. Līdz pat 1944. gada nogalei pildīja savus amata pienākumus. Viņa amata pilnvaru laikā izdota jauna Dziesmu grāmata un jauna tulkojuma Jaunās Derības izdevums. 1938. gada jūlijā tika panākta cieša sadarbība ar Anglijas anglikāņu baznīcu. Vācu okupācijas iestādes 1944. gada otrajā pusē evakuēja T. Grīnbergu līdz ar citu baznīcu vadību uz Vāciju. Kopš nokļūšanas trimdā pildīja LELB ārpus Latvijas arhibīskapa pienākumus.

Miris Eslingenē 1962. gada 14. jūnijā.

Apbalvots ar I, II un IV šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.

Skatīt arī 
 Latvijas evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskapi

Atsauces 

1. Saeimas deputāti
Latvijas luterāņu bīskapi
Latvijas Universitātes darbinieki
Luterāņu arhibīskapi
Tartu Universitātes absolventi
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Trimdas latvieši
Talsu novadā dzimušie
Latvijas goda doktori
Latvijas Universitātes goda doktori
Paskāls (nozīmju atdalīšana)

Paskāls var būt:
 Paskāls — SI sistēmas spiediena mērvienība
 Blēzs Paskāls (Blaise Pascal) — franču filozofs, matemātiķis un fiziķis 
 Pascal — programmēšanas valoda
Brendans Freizers

Brendans Džeimss Freizers (, dzimis ) ir ASV un Kanādas teātra un kino aktieris.

Biogrāfija
Freizers dzimis ASV, Indianapolisā, bet, tā kā viņa tēvs bija atbildīgais par ārzemju sakariem Kanādas valdības Tūrisma birojā, viņa ģimene bieži mainīja dzīvesvietu. Brendans ir dzīvojis dažādās vietās ASV, Kanādā un Eiropā.

Freizers ir studējis Augškanādas Koledžā Toronto (Upper Canada College in Toronto) un Sietlas Korniša Mākslas koledžā (Acting at Seattle's Cornish College of the Arts).

1998. gada 27. septembrī Freizers apprecēja Aftonu Smitu, un viņiem ir trīs bērni.

Freizera hobijs ir fotografēšana.

Karjera
Freozera pirmā loma kino bija epizodiska lomiņa filmā "Dogfit" 1991. gadā. Pirmā nozīmīgā loma sekoja jau 1992. gadā filmā "Alu cilvēks" (Encino Man). Tajā pašā gadā viņš piedalījās filmā, kurā tēloja arī lielākā mēroga zvaigznes (Mets Deimons, Bens Afleks, Kriss O'Donels): "Skolas saites" (School Ties). 1997. gadā Brendans Freizers izpelnījās visparēju popularitāti, nospēlējot galveno lomu komēdijā "Džordžs no džungļiem" (George of the Jungle). Nozīmīgas ir arī lomas filmās "Mūmija" (The Mummy, 1999.) un "Mūmija atgriežas" (The Mummy returns, 2001.). 2008. gada augustā iznāca trešā filma, kurā Freizers tēlo Riku O'Konelu: "Mūmija: Imperatora Drakona kapenes" (The Mummy: Tomb of the Dragon Emperor).

Freizers ir arī teātra aktieris, 2001. gadā viņš spēlēja nozīmīgu lomu kādā no Londonas Vestenedas teātriem T. Viljamsa lugā "Kaķis uz nokaitēta skārda jumta".

2005. gadā Freizers saņēma Ekrāna aktieru ģildes balvu kategorijā "Labākais tēlojums kinofilmā" par lomu filmā "Sadursme" (Creash).

Filmogrāfija

Ārējās saites 

1968. gadā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
Kanādiešu kinoaktieri
Freizers

Freizers (Fraser, Frazer, Frazier, Frasier) ir skotu cilmes uzvārds (sieviešu dzimtē Freizere). Cilvēki ar šo vārdu:

 Brendans Freizers (Brendan Fraser) — amerikāņu aktieris (dzimis 1968);
 Džeimss Freizers (James George Frazer) — skotu antropologs (1854—1941);
 Džo Freizers (Joe Frazier) — amerikāņu bokseris (1944—2011);
 Raiens Freizers (Ryan Fraser) — skotu futbolists (dzimis 1994);
 Volts Freizers (Walt Frazier) — amerikāņu basketbolists (dzimis 1945).

Skatīt arī 
 Freizere
 Frasier, ASV komēdijseriāls (1993—2004)

Skotu uzvārdi
Luterisms

Luterisms (arī luterānisms, luterticība) ir kristīgās mācības un ekleziālās organizācijas tradīcija, kas radusies 16. gadsimtā Mārtiņa Lutera aizsāktajā reformācijas procesā.

Vēsture un mācība 
Sākumā Lutera mācības piekritēji paši sevi sauca par evaņģēliskajiem kristiešiem, taču pāvesta piekritēji protestēja pret šo nosaukumu un tas neieviesās. Vārdu luterāņi pirmie lietoja reformācijas pretinieki un tas nostiprinājās tikai pēc Trīsdesmitgadu kara 17. gadsimta vidū.

Luterisma mācības galvenais avots ir Vecās un Jaunā Derības Svētie Raksti Bībele. Nozīmīgākie dokumenti ir 1580. gadā izdotā Vienprātības grāmatā, kurā apkopotas senbaznīcas un Reformācijas laika ticības apliecības. Līdzās Mārtiņam Luteram, liela ietekme uz luterisma norobežošanos no Romas mācības bija Filipam Melanhtonam un otrās paaudzes luteriskās teoloģijas pārstāvjiem — Jākobam Andreā un Mārtiņam Kemnicam.

Laika gaitā ir nostiprinājušies divi lielākie luterisma virzieni: t.s. liberālais luterisms, kas savā mācībā un praksē visbiežāk līdzinās protestantismam un konfesionālais jeb ortodoksālais luterisms, kas par savas mācības un prakses pamatu uzskata Bībeli un apliecina ticību atbilstoši Vienprātības grāmatā apkopotajām ticības apliecībām.
Vēl sastopams evaņģēliskais katolicisms, luterisma virziens, kas, paturot visas ortodoksa luterisma iezīmes, uzsver luteriskās baznīcas kontinuitāti attiecībā pret seno katolisko baznīcu.

Svarīgākās luterisma teoloģijas iezīmes ir:
 Trīs solas sola Scriptura (vienīgi Raksti), sola gratia (vienīgi Kristus žēlastība), sola fide (vienīgi ticība).
 Pestīšanas iespējamība, tikai pateicoties Jēzus Kristus aizvietnieciskajam krusta upurim.
 Bauslības un Evaņģēlija šķiršana.

Luterisma izplatība 
Pasaulē ir aptuveni 60 miljoni luteriešu, no kuriem aptuveni 38 miljoni dzīvo Eiropā. Galvenās mītnes zemes ir ASV, Vācija, Skandināvijas valstis.

Organizācijas 
Nozīmīgākās starptautiskās organizācijas: Pasaules luterāņu federācija, Starptautiskā luterāņu sinode un Konfesionāli evaņģēlisko luterāņu konference.

Luterisms Latvijā 
Vēsturiski luterisms ir trešā senākā kristīgā konfesija Latvijā. 2007. gadā luterāņi veidoja lielāko kristīgo konfesiju Latvijā (290 draudzes, ap 450 tūkstoši ticīgo) līdztekus katoļiem (284 draudzes, ap 430 tūkstoši ticīgo) un pareizticīgajiem (117 draudzes, ap 350 tūkstoši ticīgo). Latvijas Republikas Tieslietu ministrijas ziņojumā par reliģisko organizāciju 2015. gada darbības pārskatiem minēts, ka Latvijas evaņģēliski luteriskajai baznīcai ir 700 465 locekļu.

Latvijā luterāņi veido trīs Baznīcas:
 Latvijas Evaņģēliski luterisko baznīcu ar 288 draudzēm un aptuveni 450 000 ticīgajiem,
 Latvijas Konfesionāli luteriskā baznīcu ar astoņām draudzēm un aptuveni 250 ticīgajiem,
 Evaņģēliski luterisko brīvbaznīcu Latvijā ar četrām draudzēm un misijām
 un atsevišķas draudzes.
Atšķirības šo Baznīcu starpā veido atšķirīga pieeja baznīcu sadraudzības vai nošķiršanās izpratnei.

Latviešu luterāņus ārpus Latvijas, lielākoties, vieno Latvijas Evaņģēliski luteriskā baznīca ārpus Latvijas.

Atsauces

Skatīt arī 
 Protestantisms
 Reformācija

Ārējās saites 

 
Protestantisms
Starptautiskā fonētiskā asociācija

Starptautiskā fonētiskā asociācija (angļu:International Phonetic Association,  (IPA), franču: L'Association Phonétique Internationale (API)) ir organizācija, kas veicina fonētikas zinātniskos pētījumus un dažādus šīs zinātnes praktiskos pielietojumus. Asociācijas lielākais ieguldījums zinātniskajā sabiedrībā ir Starptautiskais fonētiskais alfabēts - visu valodu fonētiskā attēlojuma pieraksta standarts. Abreviatūra IPA tiek lietota gan asociācijai, gan alfabētam. Asociācija publicē "Starptautiskās fonētiskās asociācijas žurnālu" (Journal of the International Phonetic Association).

Vēsture 

1886. gadā neliela grupa franču un britu valodu pasniedzēju franču lingvista Pola Pasī (Paul Passy) vadībā nodibināja biedrību, kuras mērķis bija veicināt fonētiskā pieraksta lietošanu skolās, lai palīdzētu bērniem apgūt reālistisku svešvalodu izrunu, kā arī palīdzētu jaunāko bērnu lasītapmācībā. Šī grupa pati sevi sauca par Fonētikas skolotāju asociāciju (Dhi Fonètik Tîtcerz' Asóciécon). 1889. gada janvārī asociācijas nosaukums tika mainīts uz Dzīvo valodu profesoru fonētikas asociācija (L'Association Phonétique des Professeurs de Langues Vivantes), bet 1897. gadā - Starptautiskā fonētiskā asociācija (L'Association Phonétique Internationale).

Asociācijas lielākā ietekme pasniedzēju aprindās un kuplākais dalībnieku sastāvs bija ap 1914. gadu, kad tās sastāvā bija 1751 biedrs no 40 valstīm. 1.Pasaules karš un tā sekas stipri iedragāja asociācijas aktivitātes un žurnāls atjaunoja regulāras publikācijas tikai 1922. gadā.

Alfabēta izveide 

Grupas sākotnējais mērķis bija izveidot tādu fonētisko simbolu kopumu, kas derētu dažādām izrunām. Respektīvi, lai katrai valodai būtu alfabēts, kurš detaļās atbalstītu šīs valodas skaņas. Vēlāk tika izlemts, ka tam jābūt universālam alfabētam, kur katram simbolam atbilstu viena skaņa dažādās valodās. Alfabēta izveide raiti progresēja līdz 20.gadsimtam. Kopš tā laika ir veikti vairāki alfabēta grozījumi, ko noteica fonētikas zinātnes attīstība.

Eksaminācijas 

Asociācija kopš 1908. gada rīko eksāmenus fonētikā, piešķirot Kompetences sertifikātu (Certificates of Proficiency) angļu, franču un vācu valodas fonētikā.

Ārējās saites 
 Asociācijas oficiālā mājaslapa

Bibliogrāfija 

 International Phonetic Association. (1999). Handbook of the International Phonetic Association: A guide to the use of the International Phonetic Alphabet. Cambridge: Cambridge University Press.

 
Zinātniskās biedrības
Filips Melanhtons

Filips Melanhtons (, dzimis kā Philipp Schwartzerd; , miris ) bija vācu akadēmiskais darbinieks, teologs, nozīmīga persona luteriskajā Reformācijā, Mārtiņa Lutera draugs, domubiedrs un līdzgaitnieks.

Filips Melanhtons dzimis Bretenē, Karlsrūes tuvumā ieroču meistara ģimenē. Jau agrā skolas vecumā atklājās viņa spējas valodu apguvē. Studējis Heidelbergā un Tībingenē. Nokļuvis humānisma ietekmē un dedzīgi atbalstījis izglītošanās ideālus. Ieradies Vitenbergā kā latīņu un grieķu valodas speciālists un pievienojies Reformācijai. Melanhtons bijis izcils pedagogs, pārspējis pedagoģiskajās dotībās pašu Mārtiņu Luteru. Māriņa Lutera dzīves laikā tika uzskatīts par otro nozīmīgāko personu Vitenbergas Reformācijas teoloģijā.

Tā kā pēc rakstura viņš bija mieru meklējošs, tad pēc Mārtiņa Lutera nāves padevās oponentu spiedienam, par ko izpelnījās lielu kritiku. Dzīves nogalē vadīja vienu no luterāņu teoloģijas daļām. Pēc Mārtiņa Lutera nāves sarakstītajos darbos ievērojama novirze no paša Lutera un vēlāko luterāņu mācības jautājumos par cilvēka gribas līdzdarbošanos cilvēka pestīšanā un par Jēzus Kristus miesas un asiņu patieso klātbūtni Svētajā Vakarēdienā.

Bibliogrāfija 
Filips Melanhtons sarakstījis tādus nozīmīgus luteriskās teoloģijas darbus kā Augsburgas ticības apliecība, Augsburgas ticības apliecības aizstāvība (Apoloģija), Par pāvesta varu un primātu (Traktāts) (pievienotas Vienprātības grāmatai), kā arī sistemātiskās teoloģijas darbus.

Ārējās saites 

Luterāņu teologi
Vācijas teologi
Vācijas astrologi
Vācijas astronomi
Vācijas filologi
Humānisti
Protestantu reformatori
Vācu valodā rakstošie
Latīņu valodā rakstošie
Bādenē-Virtembergā dzimušie
Apustuļu ticības apliecība

Apustuļu ticības apliecība () ir sens kristietības ticības simbols. Ietilpst Senās Romas ticības apliecībā.

Vēsture 
Apustuļu ticības apliecība pastāvēja kā īss kristīgās ticības formulējums jau 3. gadsimta sākumā. Baznīcas tradīcija, tās autorību attiecina uz apustuļiem, no kā radies ar tās nosaukums. Tam par pamatu varētu minēt faktu, ka latīņu valodā, to veidoja divpadsmit teikumi, katra teikuma autorību piedēvējot vienam Jēzus Kristus apustulim. Taču, baznīcas vēsturnieki uzskata, ka Apustuļu ticības apliecības pamatā ir jau 2. gadsimtā skaitītā Romas ticības apliecība. Kāds noteikts autors nav zināms, tomēr, tā kā šī apliecība iesākumā nākusi no Romas draudzes un izmantota kristībām, tad varētu pieļaut, ka tās autors ir nezināms 1. un 2. gadsimtu mijas vietējās kristiešu draudzes loceklis. Par papildus apstiprinājumu šīs apliecības uzrakstīšanai Romā vai tās tuvumā liecina tās oriģinālvaloda (latīņu).

Vēstījums 
Apustuļu ticības apliecība tiek uzskatīta par senāko, jo tā radusies uz Romas kristības apliecības pamata un to neilgi pēc 2. gadsimta vidus lietoja gan Romā, gan Ziemeļāfrikā (Tertuliāns), gan Gallijā (Irenejs), gan arī Mazāzijā. Tā reaģē uz sava laika pamatstrīdiem un formulē aizstāvību pret maldiem. Tās otrais, Jēzus Kristus apliecinošais ticības artikuls rāda, ka tolaik bija svarīgi uzsvērt Jēzus kā Pestītāja dzīves mērķa piepildījuma nozīmi:

Tolaik, līdzīgi Trīsvienības mācībai arī kristoloģijai vēl nebija nostiprinātu terminu, kaut gan daudzus jau lietoja. Kaut gan Austrumu kristietībā šī ticības apliecība ir ievērojami mazāk pazīstama, tā ir autoritatīva gan Rietumu, gan Austrumu kristietībai. Tās autoritāti apšauba tikai galēji ekstremālas jaunbaznīcas un novirzieni.
Mūsdienās, draudzēs (pārsvarā Latvijas luterāņu), dievkalpojumu kārtībā, tiek lietots 8. gadsimta Apustuļu Ticības apliecības variants. Tam gan latviešu valodā ir vairāki tulkojumi.

Līdz Reformācijai (un vēl aizvien Romas baznīcā) Apustuļu ticības apliecība tika aplūkota sadalīta divpadsmit daļās, sekojot teikumu dalījumam. Mārtiņš Luters kardināli mainīja skatu uz šo ticības apliecību, viņš iedalīja apliecību trīs daļās, aplūkojot šo ticības apliecību Dieva Trīsvienības personu fokusā. Apustuļu ticības apliecība ir viena no luterāņu ticības apliecību kopuma, Vienprātības grāmatas, daļām.

Ārējās saites 
 Apliecība LELB mājaslapā

Reliģiskie teksti
Vispārējas kristīgas baznīcas pazīmes

Vispārējas kristīgas baznīcas pazīmes ir sistemātiskajā (dogmatiskajā) teoloģijā tradicionāli (kopš I Konstantinopoles koncila) pieņemts raksturlielumu kopums eklezioloģijā, jeb mācībā par baznīcu, pēc kurām tiek vērtēta organizācijas vai kustības piederība vispārējai Kristīgai baznīcai.

Pamata pazīmes

Patiesa baznīca ir viena 
Patiesa (kristīgā) Baznīca ir viena ir jau senbaznīcā pieņemta izpratne par vienu no (kristīgās) baznīcas pamatbūtības sastāvdaļām. Viens no spēcīgākajiem šādas pārliecības argumentiem ir Jaunās Derības Pāvila vēstulē efeziešiem sacītais par baznīcas vienumu (4.nodaļa 3.-6.panti). Kristīgās baznīcas vienība (vienotība) dažādas teoloģijas tiek skaidrota atšķirīgi, gan kā organizatoriski - hierarhiska (pārsvarā Romas katoļu teoloģijā), gan ar neredzamas baznīcas vai apslēptās baznīcas būtību.

Baznīcas svētums 
(Kristīgās) Baznīcas svētums, jeb apgalvojums, ka (kristīgā) baznīca ir svēta, ir jau senbaznīcā pieņemta izpratne par vienu no (kristīgās) baznīcas pamatbūtības sastāvdaļām. Kristīgās baznīcas svētuma pamatā ir uzskats par pilnīgumu un bezgrēcīgumu, kuru Jēzus Kristus svētuma dēļ baznīca bauda Dieva acu priekšā.

Baznīca ir katoliska (nejaukt ar Romas katoļu baznīcu) 
Katolicisms ( - vispārējs, visaptverošs) arī ir viena no kristīgo teoloģiju izvirzītajām vispārējas kristīgas baznīcas pazīmēm. Tā nosaka konkrētas mācības pēctecības atbilstību, sākot ar kristīgās baznīcas pirmsākumiem un attiecībā uz mācību un praksi. Latvijā katolicisms visbiežāk tiek kļūdaini attiecināta tikai uz Romas katoļu baznīcu.

Baznīca ir apustuliska 
Apustuliskums () tradicionāli sistemātiskajā (dogmatiskajā) teoloģijā norāda uz mācības un/vai prakses atbilstību apustuliskās senbaznīcas piemēram un liecībai.

Pestīšanas pieejamība kristīgā baznīcā 
Pestīšanas pieejamība kristīgajā baznīcā, jeb apgalvojums, ka ārpus kristīgās baznīcas nav iespējama grēcinieka pestīšana, ir jau senbaznīcā pieņemta izpratne par cilvēkam pieejamu Jēzus Kristus pestījošo nopelnu vienīgi kristīgās baznīcas ietvaros. Tradicionāli šis formulējums tiek iekļauts vispārēju kristīgas baznīcas pazīmju skaitā.

Citas pazīmes 
Tradicionālajam pazīmju skaitam var tikt pievienotas arī citas. Piemēram, Baznīca ir apslēpta vai Baznīca ir neredzama. Apslēptā baznīca ir, galvenokārt, luteriskās teoloģijas mācība. Tiek iekļauta vispārēju kristīgas baznīcas pazīmju skaitā. Pretēji, pirmkārt, Romas katoļu teoloģijai, kas apgalvo, ka patiesā kristīgā baznīca ir redzama (tās) organizatoriskajā struktūrā, vai vispār kādās organizatoriskās struktūrās un, otrkārt, zināmā opozīcijā protestantiskajai neredzamās baznīcas mācībai, ka patiesa kristīga baznīca cilvēka acīm nav saskatāma, mācība par apslēpto baznīcu uzsver, ka patiesā kristīgā baznīca ir apslēpta cilvēka acīm, bet tā ir sastopama ikvienā vietā, kur tiek pasludināta Evaņģēlija mācība un atbilstoši Kristus pavēlei pārvaldīti Sakramenti.

Atsauces

Teoloģija
Kristietība
Brāļu kapi

Brāļu kapi ir kopējs apmēram vienā laikā mirušu cilvēku apbedījums, pārsvarā kara darbības vai masu represiju rezultātā. Latvijā ar šo terminu pārsvarā saprot 1. un 2. Pasaules karā kritušo karavīru apbedījuma vietas, kas izceltas ar memoriāliem pieminekļiem.

Brāļu kapi Latvijā 

 Aknīste
 Aknīstes brāļu kapi
 Alūksne
 Alūksnes brāļu kapi
 Babītes novads
 Otrā pasaules karā kritušo padomju karavīru brāļu kapi
 Pirmā pasaules karā kritušo strēlnieku brāļu kapi Tīreļos
 Baldones novads
 Strazdiņu brāļu kapi
 Dobele
 Brāļu kapi
 Inčukalna novads
 Inčukalna brāļu kapi
 Jēkabpils
 Brāļu kapi pie Jēkabpils valsts ģimnāzijas
 Brāļu kapi pie piemiņas zīmes — lielgabala
 Jēkabpils Pirmā pasaules kara kritušo krievu karavīru Brāļu kapi
 Jēkabpils Pirmā pasaules kara kritušo vācu karavīru Brāļu kapi
 Kapeles Otrā pasaules kara kritušo vācu karavīru Brāļu kapi
 Kapeles Pirmā pasaules karā kritušo karavīru Brāļu kapi
 Otrā pasaules kara kritušo padomju karavīru Brāļu kapi Jēkabpils pilsētas kapsētā
 Otrajā pasaules karā kritušo padomju karavīru Brāļu kapi Kalna ielā
 Otrā pasaules kara kritušo padomju karavīru Brāļu kapi Varoņu ielā
 Pirmā pasaules kara kritušo baltvācu zemessardzes karavīru Brāļu kapi
 Ķekavas novads
 Butleru brāļu kapi
 Kuģu brāļu kapi
 Mazgaņģu brāļu kapi
 Ogre
 Ogres Brāļu kapi
 Priekules novads
 Sarkanarmiešu brāļu kapu piemiņas ansamblis
 Rēzeknes novads
 Sarkanarmiešu brāļu kapi
 Rīga
 Rīgas Brāļu kapi
 Saldus novads
 Saldus vācu karavīru brāļu kapi
 Sigulda
 1917. gadā kritušo karavīru brāļu kapi
 Otrā pasaules karā kritušo sarkanarmiešu brāļu kapi
 Vācu karavīru brāļu kapi Kronenberg
 Tukuma novads
 Lestenes Brāļu kapi
 Valka
 Brāļu kapu memoriāls
 Valmiera
 Otrajā pasaules karā kritušo karavīru brāļu kapu memoriāls

Brāļu kapi
Andrejs Pumpurs

Andrejs Pumpurs (dzimis , miris ) bija latviešu nacionālā romantisma dzejnieks, viņa nozīmīgākais darbs ir eposs "Lāčplēsis" (1888). Krievu—turku kara (1877—1878) dalībnieks.

Dzīvesgājums 

Andrejs Pumpurs dzimis 1841. gada 22. septembrī Lieljumpravas pagasta Daugavas kreisā krasta daļā (tagad Birzgales pagastā) "Ķeirānu" mājās muižas vīndedža Indriķa Pumpura un viņa sievas Līzes ģimenē. Mācījās Lielvārdes draudzes skolā (1853—1856), pēc tās beigšanas strādāja tēvabrāļa saimniecībā "Lāčplēši". 1856. gadā sāka strādāt par mērnieka palīgu Rembates muižā, no 1867. līdz 1872. gadam darbojās abās Piebalgas muižās, šī laika notikumi attēloti brāļu Reiņa un Matīsa Kaudzīšu romānā Mērnieku laiki (1879).

Pēc tam viņš bija muižas pārvaldnieks un mežkungs Jumurdas muižā (1872—1874), pēc tam darbojās Riharda Tomsona uzņēmumos Rīgā un kopā ar Bernhardu Dīriķi atvēra grāmatu veikalu.

1876. gadā Andrejs Pumpurs devās prom no Latvijas un kā brīvprātīgais Maskavā iestājās par topogrāfu Krievijas Impērijas armijā. Piedalījās cīņās pret turkiem Balkānos, pēc tam mācījās Odesas junkuru skolā. Šajā laikā viņš sāka strādāt pie latviešu eposa "Lāčplēsis" pirmajiem dziedājumiem, izmantojot tautas pasaku un teiku elementus.
1880. gadā atgriezās Rīgā, kur uzdienējās līdz štāba kapteiņa pakāpei. Uz III Vispārīgajiem latviešu Dziedāšanas svētkiem viņš publicēja eposu "Lāčplēsis" sešos dziedājumos (1888), neilgi pēc tam dzejoļu krājumu "Tēvijā un svešumā" (1889).

No 1895. gada strādāja par militāro ierēdni Daugavpils intendatūrā, pavadot armijas sūtījumus uz Āziju. Daugavpilī viņš iepazinās ar Ansi Gulbi, kas kļuva par viņa darbu izdevēju.
Andrejs Pumpurs mira pēc saslimšanas ar reimatismu 1902. gada 6. jūlijā, apbedīts Rīgas Jēzus baznīcas kapos. Pumpura kapa vietā 1929. gadā uzstādīts Kārļa Zāles veidots piemineklis.

Literārā darbība 
Pirmais Andreja Pumpura dzejolis "Hīna kaps" publicēts 1869. gadā laikrakstā "Baltijas Vēstnesis". 1888. gadā Trešo Vispārējo dziesmu svētku laikā iznāca eposs "Lāčplēsis".
Pirmais un vienīgais dzejas krājums "Tēvijā un svešumā" izdots 1890. gadā, aprakstu krājums "No Daugavas līdz Donavai" izdots 1895. gadā.

Izmantotā literatūra 
 Literatūras rokasgrāmata skolēniem. — R., 1995.
 Viese S. Pie sliekšņa, pie avota. — R., 1989.

Atsauces

Ārējās saites 

 Teodors Zeiferts. Latviešu rakstniecības vēsture. 5. PUMPURS
 "Lāčplēsis" portālā letonika.lv

Latviešu rakstnieki
Latvijas rakstnieki
Latvijas dzejnieki
Krievijas militārpersonas
Lielajos kapos apbedītie
Ogres novadā dzimušie
Latviešu valodā rakstošie
Latvijas Universitātes Juridiskā fakultāte

Latvijas Universitātes Juridiskā fakultāte ir viena no Latvijas Universitātes fakultātēm. Tā minama starp vecākajām LU fakultātēm: dibināta 1919. gadā. Tās dekāne ir Kristīne Strada-Rozenberga.

Struktūrvienības 

 Tiesību teorijas un vēstures katedra. Katedras vadītāja docents, Dr.iur. Jānis Pleps
 Valststiesību zinātņu katedra. Katedras vadītājs: asoc. prof. Dr.iur. Annija Kārkliņa
 Civiltiesisko zinātņu katedra. Katedras vadītājs: asoc. prof. Dr.iur. Jānis Kārkliņš
 Krimināltiesisko zinātņu katedra. Katedras vadītāja: prof. Dr.iur. Kristīne Strada-Rozenberga
 Starptautisko un Eiropas tiesību zinātņu katedra. Katedras vadītāja p.i.: doc., Dr.iur. Arnis Buka 
 Juridiskās prakses un palīdzības centrs
 Juridiskās zinātnes institūts

Dekāni 
 Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes dekānu uzskaitījums

Atsauces

Ārējās saites 

 JF sadaļa LU portālā
 JF studentu pašpārvalde

Latvijas Universitātes fakultātes
Tiesību zinātne
Latvijas tieslietas
Tiņģere

Tiņģere ir apdzīvota vieta Talsu novada Īves pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies pagasta vidienē pie autoceļa V1368  no novada centra Talsiem un  no Rīgas.

Vēstures avotos pirmoreiz minēta 1245. gadā kā Rīgas Domkapitulam piederoša Dundagas novada zeme. Tagadējā apdzīvotā vieta izveidojusies ap bijušās Tiņģeres muižas (Tingern) centru. Izaugusi padomju gados kā ciema padomes (no 1948. gada) un kolhoza «Tiņģere» ciemats. Tiņģerē atrodas pagasta pārvalde, tautas nams, bibliotēka, bērnudārza filiāle, brīvdabas estrāde, pasts, veikali, luterāņu kapela. Tiņģeres muižas pils savā laikā ir piederējusi baronu Ostenzakenu dzimtai; līdz 2008. gadam tajā atradās pamatskola. Tiņģeres muižas parks ir valsts aizsargājams dabas piemineklis.

Atsauces 

Latvijas pagastu centri
Īve

Īve (agrāk arī Īvesmuiža) ir apdzīvota vieta Talsu novada Īves pagastā, 3 km no pagasta centra Tiņģeres.

Īve ir bijušās Īves muižas (Iwen) centrs. No muižas pils saglabājušās pils drupas un parks. Parkā liela koku un krūmu daudzveidība (vilkābeles, liepas, lapegles). Pils kompleksā saglabājušās kalpu mājas, kūtis, klētis un 1871. gadā celtās vējdzirnavas un meldermāja.

Atsauces

Ārējās saites 
 Īves pagasta vēsture
Vents Feldmanis

Vents Feldmanis (dzimis  Jūrmalā, Latvijā) ir bijušais latviešu hokejists, aizsargs, kurš lielāko daļu savas karjeras aizvadīja HK Liepājas Metalurgs sastāvā, ilgstoši pildot arī komandas kapteiņa funkcijas.

Spēlētāja karjera 
Līdz 15 gadu vecumam Feldmanis spēlēja uzbrukumā, taču tad kļuva par aizsargu. Savu profesionālā spēlētāja karjeru Feldmanis uzsāka 1992. gadā, aizvadot 11 spēles Rīgas "Juniors" rindās. Komandas sastāvā viņš spēlēja līdz 1996. gadam. 1996.—97. gada sezonu Feldmanis uzsāka Ogres "Essamika" rindās, bet otrā sezonas pusē atkal spēlēja Rīgas "Juniorā", kurā aizvadīja arī 1997.—98. gada sezonu. 

1998.—99. gada sezonā Feldmanis spēlēja Somijas Mestis līgas klubā Uusikaupunki Jää-Kotkat, taču pēc sezonas beigām pievienojās HK Liepājas Metalurgs vienībai. 2000.—01. sezonu viņš uzsāka Krievijas Superlīgas kluba Novokuzņeckas "Metallurg" rindās, taču komandas rindās aizvadīja vien sešas spēles, sezonas izskaņā atgriežoties Liepājā. 2001.—02. sezonu viņš kopā ar Juri Ozolu uzsāka Zviedrijas Allsvenskan līgas kluba Mörrum GoIS rindās, taču neapmierinošo sadzīves apstākļu dēļ tās rindās aizvadīja vien trīs spēles, pirms atgriezās "Metalurgā", kurā spēlēja līdz pat 2005.—06. gada sezonai. 2003.—04. gada sezonā viņš tika atzīts par Latvijas hokeja līgas labāko aizsargu. 

2006.—07. gada sezonā Feldmanis spēlēja Baltkrievijas Ekstralīgas kluba Grodņas "Neman" rindās, bet 2007. gada vasarā noslēdza piecu gadu līgumu ar HK Liepājas Metalurgs vienību, jau nākamajā sezonā kļūstot par Latvijas čempionu hokejā, kā arī 2007.—08. gada sezonas līgas rezultatīvāko aizsargu.

Arī nākamās sezonās Feldmanis spēlēja Liepājā, 2010. gadā kļūstot par komandas kapteini.

Latvijas hokeja izlases sastāvā kopumā aizvadījis 50 spēles, piedalījies 2003. gada Pasaules čempionātā, kā arī 1994. un 1995. gada Eiropas čempionātā junioriem un 1995. gada Pasaules čempionātā junioriem.

Atsauces

Ārējās saites 

1977. gadā dzimušie
Latvijas hokejisti
Rīgas "Juniors" spēlētāji
HK Rīgas "NIK's Brih" spēlētāji
HK Ogres "Essamika" spēlētāji
HK Liepājas Metalurga spēlētāji
Jūrmalā dzimušie
Latvijas čempioni hokejā
Rīgas Teikas vidusskola

Rīgas Teikas vidusskola ir vispārizglītojošā Rīgas mācību iestāde, kas atrodas Aizkraukles ielā 14, Teikas apkaimē.

Vēsture 
1938. gada oktobrī Laimdotas ielā blakus Zemitāna laukumam tika apstiprināts Rīgas pilsētas Zemitāna pamatskolas (pirms 1937. g. jūlija – Rīgas 9. pamatskola) jaunās ēkas būvprojekts, taču nav ziņu vai darbi tika pabeigti. 

Skola dibināta kā Rīgas 36. vidusskola 1953. gada 1. septembrī. No 1964. līdz 1968. gadam tā saucās par Rīgas 16. astoņgadīgo skolu. 1998. gadā to pārdēvēja par Rīgas Teikas vidusskolu.
Deviņdesmito gadu otrajā pusē auga pieprasījums pēc skolas paplašināšanas, jo skola bija pieprasīta, uz vairākām klasēm veidojās konkurss. Skola regulāri uzņēma trīs pirmās klases. Un skolas telpas bija celtas kara hospitāļa vajadzībām, kas pēc tam piemērotas skolai. 

Sen bija vajadzība pēc normālas sporta zāles, un ar to arī viss sākās. Rīgas domes atbildīgās personas saprata, ka Teikas vidusskolai ir vajadzīgas arī citas telpas. Tā tapa projekts sākumsskolas korpusam, dažādām administrācijas telpām, mācību kabinetiem, pulciņiem. 1999. gadā tika izveidoti projekta pirmsākumi, Andra Ārgaļa vadītā Rīgas dome pieņēma lēmumu un Gundara Bojāra vadītā dome to īstenoja — piešķīra budžeta līdzekļus jaunā korpusa celšanai. Tādējādi no 2001. gada 27. novembra Teikas vidusskola atradās tādā kā būvlaukumā, taču jau 2002. gadā Teikas vidusskola ieguva modernu sporta halli, trenažieru un aerobikas zāli, kā arī divus jaunus mācību korpusus. 2008. gada nogalē skolai tika piebūvēta mūsdienīga aktu zāle.

Programmas 
 Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (kods 31011011) ar 3 virzieniem
 Vispārējās vidējās izglītības profesionāli orientēta virziena programma (kods 31014011)

Direktori 
 Ligita Deiča
 Ivars Paunis
 Austra Bērziņa
 Jānis Konovalovs (Rīts)
 Indra Vīksna
 Jānis Rīts
 Edvīns Šilovs
 Ilona Bergmane
 Guna Pudule

Skolēnu parlaments 
2019./2020.gada skolēnu parlamentu vada Rūdolfs Mušperts. Skolēnu parlamentā, skolēni iesaistās skolas aktivitātēs un pasākumu veidošānā.

Atsauces

Ārējās saites 
 Rīgas Teikas vidusskolas mājaslapa

Vidusskolas Rīgā
Feldmanis

Feldmanis ( — 'laucinieks'; sieviešu dzimtē Feldmane) ir ģermāņu cilmes uzvārds, kas izplatīts arī Latvijā. Cilvēki ar šo uzvārdu:

 Ernests Feldmanis (1889—1947) — aktieris, režisors, teātra pedagogs;
 Arkādijs Feldmanis (1926—1976) — aktieris, Ernesta Feldmaņa dēls;
 Ēriks Feldmanis (1884—1945) — latviešu jurists, valsts darbinieks, apsardzības ministrs (1920), diplomāts;
 Ingus Feldmanis (1955) — latviešu mūziķis;
 Jūlijs Feldmanis (1889—1953) — latviešu jurists, diplomāts;
 Roberts Emīls Feldmanis (1910—2002) — latviešu luterāņu mācītājs;
 Vents Feldmanis (1977) — latviešu hokejists;
 Raimonds Feldmanis (1982) — latviešu basketbolists.

Skatīt arī 
 Feldbergs

Ģermāņu uzvārdi
Sēklaugi

Sēklaugi (Spermatophytes) ir augu apakšvalsts.

Klasifikācija 
Apakšvalsts 
 nodalījums †
 nodalījums 
 nodalījums 
 nodalījums 
 nodalījums 
 nodalījums

Ārējās saites
Rafaels Sperafiku

Rafaels Sperafiku (;  — ) bija Brazīlijas autosportists. Viņš bija autosportistu Rikardu un Rodrigu Sperafiku brālēns, kā arī Aleksa Sperafiku radinieks. Rafaels savulaik piedalījās Eiropas F3000 sacensībās. 

 Rafaels gāja bojā Stock Car Light sacīkstē, Interlagušas trasē Sanpaulu, Brazīlijā. Sacīkstes sestajā aplī, ātrā kreisajā pagriezienā tieši pirms starta-finiša līnijas Sperafiko spēkrats kļuva nevadāms un ietriecās sienā, atlēca atpakaļ uz trases un guva triecienu no malas. Vairāki citi braucēji tobrīd iesaistījās incidentā, jo nespēja apbraukt Sperafiku. Sacīkste tika apturēta. Rafaelam bija smagas galvas traumas, un viņš nomira uz vietas. Ruso, pilots, kurš viņā ietriecās, arī guva galvas traumas. Vēl dažiem pilotiem bija maznozīmīgas traumas. Viņa brālēns Rodrigu tajā pašā dienā kļuva par Stock Car Brasil vicečempionu.

Paranā dzimušie
Brazīlijas autosportisti
Sacīkstēs bojā gājušie autosportisti
Georgs Vilhelms Frīdrihs Hēgelis

Georgs Vilhelms Frīdrihs Hēgelis (; dzimis , miris ) bija vācu filozofs un ideālists, pirmais sistemātiski fundamentālais domātājs, kurš iezīmēja jaunu pieeju sociālajai filozofijai.

Hēgelis saka, ka mūsdienu sabiedrība ir kaut kas vairāk par politiku. Kā arī viņš uzsver, ka valsts ir vispārīgais, kopīgais, tomēr tā nav identificējama ar sabiedrību. Sabiedrība, pēc Hēgeļa uzskatiem, pati nosaka kā rīkojas (katra indivīda autonomā darbība). Uzsver, ka valsti nedrīkst identificēt ar indivīdu. Savā darbā "Tiesību zinātnes" viņš sabiedrību sauc par pilsonisko sabiedrību.Pirmais pasaulē izstrādājis vispusīgi pamatotu dialektikas teoriju, ka arī dialektisko pētniecības metodi. Dabas un sabiedrības attīstības pamatā Hēgelis lika garīgu pirmcēloni - absolūto ideju. Uzskatīja, ka cilvēks pateicoties savām loģiskajām spējām, izziņas procesā pakapeniski virzās atpakaļ uz visa esošā pirmsākumu, kurš tagad izpaužas kā klasiskās filozofijas likumu un kategoriju sistēma. Šīs sistēmas t.i. Hēgeļa dialekts loģikas izejpunkts ir esamības jēdziens, no kura loģiski izriet kvalitāte un kvantitāte, būtība un parādība atklājot arī pretrunas un pretstatus, dialektisko noliegumu, nepieciešamību un nejaušību, iespējamību un īstenību u.c. kategorijas. Cilvēces vēsturi Hēgelis izprata kā brīvības idejas izplatīšanos.

Uzskati un darbi 

Hēgelis bija viens no pirmajiem dižajiem filozofiem, kas bija universitātes profesors. Hēgelis savu sistēmu mācīja studentiem, no tā izriet Hēgeļa darbu atšķirības. Var izšķirt trīs veidu darbus. Pirmkārt, darbi, kurus publicēšanai sagatavoja pats Hēgelis, otrkārt, teksti, kuru pamats ir viņa lekciju piezīmes un visbeidzot veseli darbi, kas apkopoti no studentu lekciju konspektiem.
Hēgeļa slavenākais jaunības gadu darbs ir "Gara fenomenoloģija". Brieduma gadu darbs ir "Loģikas zinātne". Svarīgs darbs ir "Tiesību filozofija", kurā Hēgelis pētī valsts būtību un uzbūvi. Darbos par sabiedrību un kultūru ir analizējis tiesības, morāli un tikumību, ko saistīja ar īpašumu, ģimeni un valsti.

Ārējās saites 

1770. gadā dzimušie
1831. gadā mirušie
Vācijas filozofi
Vācijas loģiķi
Politikas filozofi
19. gadsimta filozofi
Metafizika
Romantisms
Vācu valodā rakstošie
Štutgartē dzimušie
Ogists Konts

Ogists Konts (Auguste Comte; dzimis , miris ) bija franču filozofs, pozitīvists, kurš 1838. gadā radīja terminu socioloģija, lai ar to apzīmētu zinātni par sabiedrību. O. Konts bija viens no tiem, kuri centās šo sabiedrības zinātni parādīt kā līdzvērtīgu dabaszinātnēm. Pēc viņa domām, dzīvē valda objektīvi likumi, kuri socioloģijas zinātnei būtu jāatklāj. Viņš vēlējās izveidot zinātni, kura spētu atklāt sabiedrības likumus, lai valdošā elite, šos atklājumus izmantojot, varētu sabiedrību izlabot.

Sākotnēji socioloģiju sauc par sociālo fiziku, ar socioloģijas rašanos izzūd pozitīvisma filozofiskā ievirze, nostiprinās socioloģija dažādu teoriju veidā. Liela loma viņa ideju ģenēzē ir tā skolotājam Sensimonam (1760-1825). O. Konts ir Sensimona sekretārs un vistiešākais ideju turpinātājs.

Strādāja par pasniedzēju Parīzes Tehniskajā universitātē. Dzīvoja kā pilnīgs vientuļnieks. Konta 2 darbi: „Pozitīvās filozofijas kurss”, „Pozitīvās politikas sistēma”. Atzīst tikai prāta slēdzienus, abstraktus jēdzienus. Veido virsbūves virs paša iedomātā faktiskā materiāla ar paša iedomātiem jēdzieniem (statika, dinamika). O. Konta uzskatu sistēmā iekļaujas: Sensimona idejas par sabiedrības organizāciju; pārņēma no Sensimona jēdzienu „pozitīvs” (ar to saprot kaut ko stingru un organizētu, kas kalpo progresam, lai varētu paredzēt, bet paredzēt, lai darbotos derīgi) un „jābūtība”. 

Negatīvisms pret apgaismības idejām (revolūcijām). Revolūciju nekārtībā jāpārvar ar jaunu kārtību, zinātniski pamatotu un nepieļauj jaunu revolūciju. Jaunas kārtības nopamatošana ir Konta ideja, mērķis. Vērtības ir kārtība un progress. Progresa iedīglis ir dabas iekšējā kārtība. Kārtība ir jebkura progresa pamats, bet progress vienmēr ir progresa mērķis. Garīgā attīstība notiek pirms sociālās un nosaka to. Cilvēka gara vispārējā vēsture ir dabisks un pastāvīgs ceļa rādītājs ikvienā pētījumā par cilvēces vēsturi.

Izvirzīja cilvēces attīstības 3 stadiju teoriju:
 teoloģiskais laikmets — visu neizprotamo skaidro kā brīnumu
 metafiziskais laikmets — meklē skaidrojumu lietu būtībā, filozofiskums
 pozitīvais laikmets — priekšplānā ir pozitīvie zinātniskie fakti.

Teoloģijas laikmets saistās ar katoļu baznīcu. Pozitīvisma laikmets — zinātnisks, zinātnieki cenšas pēc kārtības. Rada savu zinātņu hierarhijas sistēmu. Galvenā ir matemātika, pēc tam — fizika, ķīmija u.c. eksaktās zinātnes. Visas sabiedriskās jeb humanitārās zinātnes ir atpalikušas. Vēsture neesot zinātnes vārda cienīga. Socioloģijai jākļūst par zinātņu zinātni, jāpārņem no eksaktajām zinātnēm metodoloģiju.

Ārējās saites

Franču filozofi
19. gadsimta filozofi
Zinātnes filozofija
Sociologi
Franču valodā rakstošie
Asteres

Asteres () ir kurvjziežu dzimtas ģints. Tajā ietilpst aptuveni 170 sugas, no kurām visas, izņemot vienu, ir sastopamas tikai Eirāzijā; daudzas sugas, kas agrāk tika klasificētas asteru ģintī, tagad pieder citām kurvjziežu dzimtas ģintīm.

Ģints nosaukums cēlies no sengrieķu vārda ἀστήρ (astḗr), kas nozīmē "zvaigzne", kas attiecas uz zieda formu. Daudzas sugas un dažādi hibrīdi un šķirnes ir populāri kā dārza augi to pievilcīgo un krāsaino ziedu dēļ. Asteru sugas kā pārtikas augus izmanto vairāku Zvīņspārņu () sugu kāpuri.

Ģints klasifikācija 
Asteru ģintī senāk tika ietvertas gandrīz 600 sugas, taču pēc šīs ģints morfoloģiskajiem un molekulārajiem pētījumiem deviņdesmitajos gados tika nolemts, ka Ziemeļamerikas sugas ir labāk izdalīt vairākās, saistītās ģintīs. Pēc šīs sadalīšanas ģintī ir aptuveni 180 sugas, un visas, izņemot vienu, attiecas tikai uz Eirāziju.

Jaunās pasaules sugas tagad ir pārklasificētas ģintīs Almutaster, Canadanthus, Doellingeria, Eucephalus, Eurybia, Ionactis, Oligoneuron, Oreostemma, Sericocarpus un Symphyotrichum, lai gan visas tiek grupētas asteru ciltī (Astereae). Ķīnas astere ir nodalīta atsevišķā monotipiskajā Callistephus ģintī. Suga, kas agrāk bija pazīstama kā Aster tripolium, tagad tiek klasificēta kā Tripolium pannonicum. Suga, kas agrāk bija pazīstama kā Aster linosyris, tagad ir Galatella linosyris. Neatkarīgi no taksonomiskām izmaiņām lielākā daļa šo augu joprojām tiek plaši sauktas par asterēm.

Sugas 
Dažas no asteru sugām ir:

 Aster ageratoides
 Aster alpinus
 Aster altaicus
 Aster amellus
 Aster arenarius
 Aster bellidiastrum
 Aster diplostephioides
 Aster fastigiatus
 Aster glehnii
 Aster hayatae
 Aster hispidus
 Aster iinumae
 Aster incisus
 Aster lautureanus
 Aster maackii
 Aster magnus
 Aster neoelegans
 Aster quitensis
 Aster rugulosus
 Aster spathulifolius
 Aster tataricus
 Aster tonglingensis
 Aster tongolensis
 Aster trinervius 
 Aster yomena

Galerija

Atsauces

Asteres
Asteru apakšdzimta
Īzaks Luria

Īzaks Luria (, Yitzhak Lurya; dzimis 1534. gadā, miris ) bija viens no ievērojamākajiem Kabalas skolotājiem Cfatas (Safedas) pilsētā Izraēla zemē. Pazīstams arī kā Yitzhak Ben Shlomo Ashkenazi jeb ARI (אֲרִי), kas ir akronīms no Aškenazi Rabīns Ichaks vai pagodinošā formā Arizal.

Biogrāfija 

Dzimis Jeruzalemē 1534. gadā, pēc tēva nāves kopā ar māti pārcēlies dzīvot pie tēvoča uz Kairu. 22 gadu vecumā pārcēlies dzīvot uz vientuļu Nīlas salu, lai netraucēti studētu Zohar, apciemojis savu ģimeni tikai sabata laikā, runājis reti un vienīgi ivritā. Pieredzējis daudzas vīzijas, kurās ticies ar pravieti Eliju. 35 gadu vecumā devies atpakaļ uz dzimteni, apmeties Safedas pilsētā (tagad Cftata Izraēlā), kur izveidojis savu Kabalas skolu. Kopā ar saviem līdzgaitniekiem Mozu Kordovero un Jāzepu Karo radīja jaunu izpratni par Kabalu, iespaidoja arī ebreju reliģiju kopumā. Miris epidēmijas laikā 38 gadu vecumā, viņa dzīvestāstu un uzskatus ir apkopojis viņa skolnieks un sekotājs rabīns Haims Vitals no Kalabrijas (1543-1620).

Mācība 

Bezgalīgais Dievs Ein Sof ir sevi ierobežojis ("cimcum") un ar to ir pavēris ceļu pasaules tapšanai un jaunradei. Līdz ar to arī ebreju trimda un atpestīšana ir ieguvusi jaunu mistisku nozīmi.
Īzaka Luria Kabalas mācības metode balstās uz sekojošiem Kabalas mācības jauninājumiem, kas pēc būtības tiecās izskaidrot pasaules nepilnību cēloņus: 
 Garīgās sfēras sefirot ir esības desmit dimensijas, kas savā kopumā veido garīgo pirmcilvēku Ādamu Kadmonu. No Ādama Kadmona sejas caur sfērām, kā traukiem, plūst gaisma.
 Jaunrades procesā ir noticis nelaimes gadījums, jo gaisma ir bijusi pārāk stipra un trauki ir saplīsuši (shevirat hakelim), tādēļ ir radies haoss. Viss radītais šobrīd atrodas trimdā. Materiālajā pasaulē labais un ļaunais ir sajauktā stāvoklī. Gaismas stari ir ietverti čaulās (kelipoth). 
 Komplicēta procesa rezultātā (tikkun) gaisma tiek atbrīvota no čaulām un atgriezta savos pirmsākumos. Galveno lomu tajā spēlē cilvēki.
 Gaismas atbrīvošana notiek ar dvēseļu ceļošanas (gilgul), dvēseļu apaugļošanas (ibbur), meditatīvas lūgšanas (kavvana), askēzes un piepildītu lūgšanu (micvot) palīdzību.

Ārējās saites 
 Īzaka Luria biogrāfija (angliski)
 Rabīns ARI (angliski)
 Luria Kabalas centra mājas lapa (angliski)
 Kabalas attīstības vēsture: Safedas periods un Lurias Kabala (angliski)

1534. gadā dzimušie
1572. gadā mirušie
Mistiķi
Kabalisti
Rabīni
Ebreju teologi
Apollo programma

Apollo programma bija ASV pilotējamu kosmisko lidojumu projekts, ko veica Nacionālā aeronautikas un kosmosa administrācija (NASA). No 1969. līdz 1972. gadam pirmajiem cilvēkiem izdevās nolaisties uz Mēness. 

1961. gadā ASV prezidents Džons Kenedijs nolaišanos uz Mēness līdz 1960. gadu beigām pasludināja par nacionālo mērķi. Lai izmēģinātu tehnoloģijas un operācijas kosmosā, ka būtu nepieciešamas Apollo programmai, no 1961. līdz 1965. gadam tika īstenots Gemini projekts. Lai droši nogādātu cilvēkus uz Mēnesi un atpakaļ uz Zemi, tika izstrādāta nesējraķete Saturn un kosmosa kuģis Apollo. Pēc Mēness lidojumu pārtraukšanas raķete un kosmosa kuģis tika izmantots Skylab programmā 1973. — 1974. gadā, kā arī ASV un PSRS projektā Apollo-Sojuz 1975. gadā.

Programmas kulminācija tika sasniegta Apollo 11 lidojumā, kad astronauti Nīls Ārmstrongs un Bazs Oldrins 1969. gada 20. jūlijā mēness modulī nolaidās uz Mēness un izkāpa uz Mēness virsmas, kamēr Maikls Kolinss palika Mēness orbītā komandas un servisa modulī; 24. jūlijā visi trīs droši nolaidās uz Zemes. Ppēc tam piecās Apollo ekspedīcijās desmit kosmonauti izkāpa uz Mēness. Pēdējais Apollo lidojums uz Mēnesi notika 1972. gada decembrī. 

Apollo projekts tika veikts no 1961. līdz 1972. gadam, pirmo apkalpi paceļot kosmosā 1968. gadā. Programmas realizācijas laikā notika divas lielas avārijas, no kurām viena beidzās traģiski — astronauti Virdžils Grisoms, Eds Vaits un Rodžers Čeifī sadega kosmosa kuģī Apollo 1 starta laukumā. Otrs negadījums notika Apollo 13 lidojumā, kad sprādzienā tika bojāts kosmosa kuģis, bet, pateicoties lidojuma vadītāju, inženieru un kosmonautu prasmēm un atjautībai, apkalpe dzīva atgriezās uz Zemes.

Apollo sasniedza vairākus galvenos pilotējamās kosmonautikas atskaites punktus. Šī programma ir vienīgā, kas veikusi cilvēku lidojumus virs zemas Zemes orbītas. Apollo 8 bija pirmais kosmosa kuģis, kas iegājis cita debess ķermeņa orbītā. Apollo 17 misija iezīmēja sesto, pēdējo nolaišanos uz Mēness un devīto lidojumu tālāk par zemo Zemes orbītu. Programmas gaitā uz Zemes tika nogādāti 382 kg Mēness iežu un grunts, lielā mērā veicinot Mēness sastāva un ģeoloģiskās vēstures izpratni. Šī programma attīstīja NASA turpmākās pilotējamo kosmosa lidojuma iespējas un veicināja Džonsona kosmosa centra un Kenedija kosmosa centra būvniecību. Apollo arī veicināja progresu daudzās tehnoloģiju jomās, kas saistītas ar raķešu un cilvēka veiktu kosmosa lidojumu, tostarp aviācijas, telesakaru un datoru jomā.

Lidojumu kopsavilkums

Ārējās saites 

 Apollo program history at NASA's Human Space Flight (HSF) website
 The Apollo Program at the NASA History Program Office
 The Apollo Program at the National Air and Space Museum
 Apollo Program Summary Report (PDF), NASA, JSC-09423, April 1975
 Project Apollo Drawings and Technical Diagrams at the NASA History Program Office
 The Apollo Lunar Surface Journal edited by Eric M. Jones and Ken Glover
 The Apollo Flight Journal by W. David Woods, et al.
 NASA Apollo Program images and videos
 Apollo Image Atlas almost 25,000 lunar images, Lunar and Planetary Institute
Čiekuroga

Čiekuroga ir dažu skujkoku, galvenokārt kadiķu (Juniperus), auglis — čiekurs ar sulīgām zvīņām (ar ogām šim augļa veidam nav sakara). Tā kā kadiķiem sievišķie čiekuri ir ar saaugušām, sulīgām čiekurzvīņām, tad tie atgādina ogas. Arī īvju augļus dažreiz sauc par čiekurogām. Kadiķu čiekurogas izmanto medicīnā un kā garšvielas ēdieniem. Ne visu kadiķu sugu čiekurus var izmantot, jo atsevišķas kadiķu sugas ir indīgas. Čiekurus ievāc, kad tie nogatavojušies (ieguvuši zilu apsarmi).

Ārējās saites 
 Ne oga, ne čiekurs — čiekuroga. Latvijas Avīze

Augļi
Priežu dzimta

Priežu dzimta () - sugām bagātākā skujkoku dzimta. Pazīstamākās ģintis - , , lapegles (Larix) ,  un . No ~110 pasaulēs zināmām priežu sugām Latvijā savvaļā sastopama vienīgi . Parastā priede veido lielāko daļu Latvijas mežu. Otrā priežu dzimtas suga Latvijā ir .
Pārējās priežu dzimtas sugas pie mums ir introducētas. Vairākas svešzemju sugas stādītas ne tikai parkos un apstādījumos, bet arī mežu kultūrās, piemēram, , ,  un .  un  vietām ir stādīta kāpu nostiprināšanai. Dekoratīvi, bet lēnaudzīgi koki ir hemlokegles, no kurām Latvijā biežāk tiek audzēta . Baltegļu sugas daudz ir stādītas parkos un apstādījumos, no tām biežāk stādītas un izturīgākas - , , . No eksotiskākiem priežu dzimtas augiem Latvijā mēģināts ieaudzēt , kas ir vienīgā suga savā ģintī.
Priežu dzimtas augiem liela saimnieciskā nozīme, tos izmanto koksnes un dažādu vielu ieguvei, medicīnā.

Sistemātika 

 
 ģints  (ap 115 sugām)
 
 ģints 
 
 ģints  (1 suga)
 
 ģints  (ap 14 sugām)
 ģints  (5 sugas)
 
 
 
 
 
 
 ģints  (1 suga)
 
 ģints  (ap 50 sugām)
 ģints  (4 sugas)
 ģints  (3 sugas)
 
 
 
 ģints  (1 suga)
 
 ģints  (9 sugas)