joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Luijs Bonaparts

Luijs Napoleons Bonaparts (; dzimis , miris ) bija Holandes karalis no 1806. līdz 1810. gadam. Napoleona jaunākais brālis un Napoleona III tēvs.

Dzimis Korsikā. Kopā ar Napoleonu piedalījies Ēģiptes kampaņā. Pēc tam, kad Napoleons kļuva par Francijas pirmo konsulu tika noorganizētas Luija laulības ar Napoleona sievas Žozefīnes Boharnē meitu Hortenziju.

1806. gada 5. jūnijā Napoleons iecēla Luiju par Holandes karali. Darbodamies kā karalis, Luijs centās iemācīties nīderlandiešu valodu un iespēju robežās realizēt neatkarīgu politiku. 1810. gada 1. jūlijā franču karaspēks piespieda Luiju atteikties no troņa un 9. jūlijā Francija anektēja Nīderlandi, bet Luijs devās trimdā uz Austriju.

Ārējās saites 
 

1778. gadā dzimušie
1846. gadā mirušie
Nīderlandes monarhi
Himsa

Himsa jeb Homsa (, Ḥimṣ) ir pilsēta Sīrijas rietumos, Himsas muhāfazas administratīvais centrs. Tā atrodas 162 km uz ziemeļiem no Sīrijas galvaspilsētas Damaskas, Orontas upes krastos. 2009. gadā pilsētā dzīvoja 1,27 miljoni iedzīvotāju, un pēc šī rādītāja tā ir trešā lielākā Sīrijas pilsēta pēc Damaskas un Halebas.

Senajos laikos pilsēta bija zināma kā Emesa ().

Sīrijas pilsētas
Svens Neiss

Svens Neiss (; []; dzimis  Bonheidenā, Beļģijā) ir bijušais Beļģijas riteņbraucējs, kurš svarīgākās uzvaras guvis velokrosa sacensībās.

Neiss savu līdzbiedru un velokrosa autoritāšu vidū tiek uzskatīts par vienu no visu laiku labākajiem velokrosa braucējiem.

Neiss piedalījies arī divās Olimpiskajās spēlēs, startējot kalnu riteņbraukšanas (XCO) disciplīnā. 2008. gadā viņš izcīnīja devīto vietu, bet 2012. gadā nefinišēja.

Atsauces

Ārējās saites
 
 

1976. gadā dzimušie
Beļģijas riteņbraucēji
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Džeremijs Voterspūns

Džeremijs Lī Voterspūns (; dzimis ) ir Kanādas ātrslidotājs un treneris. Viņš tiek uzskatīts par vienu no visu laiku izcilākajiem ātrslidotājiem sprinta distancēs.

Karjera 
Piedalījies četrās Olimpiskajās spēlēs (, , , ). Vienīgo medaļu izcīnījis 1998. gadā Nagano, kur ieņēma otro vietu 500 m distancē. Vēl 1998. gadā izcīnīja 6. vietu 1000 m distancē, 2006. gadā Turīnā un 2010. gadā Vankūverā izcīnījis 9. vietu 500 m distancē. Ir viens no medaļām bagātākajiem ātrslidotājiem Pasaules čempionātā sprintā (4 zelti, 4 sudrabi, 1 bronza). Distanču Pasaules čempionātā ir izcīnījis 4 zelta, 3 sudraba un 3 bronzas medaļas.

Ar panākumiem startējis Pasaules kausa izcīņā, kur ar uzvarām 49 posmos (vēl 17 otrās vietas un 13 trešās vietas) 500 m distancē ir veiksmīgākais sportists šajā distancē, kā arī ar 67 uzvarām, 27 otrajām vietām un 29 trešajām vietām ir veiksmīgākais ātrslidotājs Pasaules kausa vēsturē starp vīriešiem.

Beidza karjeru pēc 2010. gada Ziemas Olimpiskajām spēlēm, tomēr 2013. gada oktobrī paziņoja par atgriešanos. Starplaikā bijis treneris, trenējis arī latvieti Haraldu Silovu.

Atsauces

Ārējās saites 

 Speedskatingnews profils

1976. gadā dzimušie
Kanādas ātrslidotāji
Ātrslidotāji 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskie sudraba medaļnieki ātrslidošanā
Klaudija Pehšteina

Klaudija Pehšteina (; dzimusi ) ir vācu ātrslidotāja.

Piedalījusies astoņās Olimpiskajās spēlēs (, , , , , , , ). Ar izcīnītām piecām zelta, divām sudraba un divām bronzas medaļām Pehšteina ir medaļām bagātākā ātrslidotāja Olimpisko spēļu vēsturē, tāpat viņa ir viena no medaļām bagātākajām Olimpisko spēļu dalībniecēm. Vāciete ir pirmā sportiste, kas izcīnījusi medaļu piecās Olimpiskajās spēlēs pēc kārtas.

Pasaules čempionātos kopumā ir izcīnījusi 6 zelta, 20 sudraba un 13 bronzas medaļas. 2009. gadā tikusi pieķerta dopinga lietošanā un tika diskvalificēta uz diviem gadiem.

Ārējās saites

Atsauces

1972. gadā dzimušie
Berlīnē dzimušie
Vācijas ātrslidotāji
Vācijas sportisti 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 1992. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 1994. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Dopinga lietas sportā
Olimpiskie sudraba medaļnieki ātrslidošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki ātrslidošanā
Pāvils Dreijmanis

Pāvils Dreijmanis, pēc citām ziņām Dreimanis (dzimis , miris ), bija latviešu Art Deco/funkcionālisma arhitekts.

Dzīvesgājums 
Dzimis  Ungurpils pagasta (tagad Alojas novads) „Jaundreimaņos”. Studējis Gatčinā un Sanktpēterburgā. Kā brīvprātīgais piedalījies Latvijas brīvības cīņās. 1923. gadā pabeidzis arhitektūras studijas Latvijas Universitātē. No 1926. līdz 1934. gadam bijis Rīgas virsarhitekts. Iespējams, Dreijmaņa pazīstamākais darbs ir Rīgas Centrāltirgus paviljoni, kam tika piemēroti dirižabļu angāri. Viņš bija arī pirmais arhitekts, kurš Rīgā ieviesa rindu māju apbūvi. Bez Rīgas Dreijmanis projektējis ēkas Allažos, Ļaudonā un Ropažos. Projektējis arī Līvānu atbrīvošanas pieminekli. Atzinības krusta komandieris un Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieks.

Dreijmanis bijis pazīstams arī kā šaha entuziasts un spēlētājs. Pēc Pirmā pasaules kara bijis viens no 2. Rīgas Šaha biedrības atjaunošanas sapulces dalībniekiem. 1924. gadā piedalījies I Latvijas šaha kongresā, kurā ieguvis dalītu 7.—8. vietu. Kopā ar Kārli Bētiņu, prof. Dr. Arvīdu Kalniņu, komponistu Emili Melngaili un Aleksandru Kannenbergu piedalījies Senioru Kluba spēles komitejā, kas korespondencšaha mačos ar Stokholmas šaha klubiem izcīnīja pārliecinošu uzvaru Rīgai un nostiprināja Latviešu gambītam paliekošu vietu starptautiskā mērogā.

Galerija

Apbalvojumi 
 4. šķiras Triju Zvaigžņu ordenis. Apbalvots 1928. gada 14. novembrī. 
 3. šķiras Atzinības krusts. Apbalvots 1939. gada 12. maijā.

Atsauces

Ārējās saites 
Limbažu bibliotēka - novadnieku enciklopēdija
Līvānu atbrīvošanas piemineklis

1895. gadā dzimušie
1953. gadā mirušie
Limbažu novadā dzimušie
Latvijas arhitekti
Latvijas šahisti
Latvijas Universitātes absolventi
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Atzinības krusta komandieri
Martins Šmits

Martins Šmits (; dzimis ) ir vācu tramplīnlēcējs. Viņš ir viens no panākumiem bagātākajiem vācu tramplīnlēcējiem.

Piedalījies četrās Olimpiskajās spēlēs (, , , ). Ir izcīnījis vienu zeltu (2002. gadā Soltleiksitijā) un divus sudrabus (1998. gadā Nagano un 2010. gadā Vankūverā) Vācijas komandas sastāvā. Individuāli augstāko vietu izcīnījis Soltleiksitijā, kad normālā tramplīna sacensībās ieņēma 7. vietu.

Izcīnījis vairākas medaļas Pasaules čempionātā. Lielā tramplīna sacensībās divus čempionātus pēc kārtas (1999, 2001) izcīnīja zeltu, vēl zeltu šajos gados izcīnījis komandu sacensībās uz lielā tramplīna. Tāpat ir trīs sudraba un trīs bronzas medaļu ieguvējs.

Ar panākumiem startējis Pasaules kausa sacensībās. 1999. un 2000. gadā izcīnījis uzvaru Pasaules kausa kopvērtējumā, 2001. gadā ierindojies 2. vietā.

1999. gadā Šmits tika atzīts par gada labāko Vācijas sportistu.

Sasniegumi

Olimpiskās spēles

Pasaules čempionāts

Ārējās saites 

1978. gadā dzimušie
Vācijas tramplīnlēcēji
Tramplīnlēcēji 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Bādenē-Virtembergā dzimušie
Olimpiskie zelta medaļnieki tramplīnlēkšanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki tramplīnlēkšanā
Glenns Hols

Glenns Hols (; dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, vārtsargs, karjeras laikā aizvadīja 16 sezonas Nacionālās hokeja līgas klubos Detroitas "Red Wings", Čikāgas "Black Hawks" un Sentluisas "Blues". Trīs reizes kā līgas labākais vārtsargs viņš ieguva Vezinas balvu.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Hols sāka 1951.—52. gada sezonā, kuru aizvadīja Amerikas hokeja līgas vienībā Indianapolisas "Capitals". Jau tobrīd Hols bija Detroitas "Red Wings" sistēmā, 1952.—53. gada sezonā aizvadot arī sešas spēles tās sastāvā. 1954.—55. gada sezonā "Red Wings" rindās Hols laukumā devās divās spēlēs, pārējo laiku šajās trīs sezonās aizvadot Rietumu hokeja līgas vienībā Edmontonas "Flyers".

1955.—56. gada sezonā, kad uz Bostonas "Bruins" bija pārcēlies Terijs Savčuks, Hols kļuva par komandas pamatvārtsargu, sezonas beigās kā līgas labākais debitants izcīnot arī Kaldera balvu. Pēc 1956.—57. gada sezonas Hols tika aizmainīts uz Čikāgas "Black Hawks" vienību.

1961. gadā Hols kopā ar "Black Hawks" izcīnīja Stenlija kausu. 1963. un 1967. gadā kā līgas labākais vārtsargs ieguva Vezinas balvu. "Black Hawks" rindās Hols astoņu sezonu garumā aizvadīja 502 pilnas spēles pēc kārtas, kas vēl joprojām ir NHL rekords starp vārtsargiem. Hala pēc kārtas aizvadīto spēļu sērija pārtrūka 1962. gada 8. novembrī.

1967. gada vasarā Hols pievienojās jaunizveidotās komandas Sentluisas "Blues" rindām. Nākamajās trīs sezonās Hals kopā ar "Blues" sasniedza Stenlija kausa finālu, visas trīs reizes gan ar 0—4 piekāpjoties Monreālas "Canadiens". 1968. gadā kā izslēgšanas kārtas vērtīgākais spēlētājs Hols ieguva Kona Smita balvu. Pēc 1968.—69. gada sezonas beigām Hols trešo reizi saņēma Vezinas balvu un paziņoja par profesionālās karjeras beigām, taču nākamajā sezonā tomēr aizvadīja 18 spēles "Blues" sastāvā. Karjeru Hols beidz pēc 1970.—71. gada sezonas.

Ārējās saites 

1931. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Detroitas "Red Wings" spēlētāji
Čikāgas "Blackhawks" spēlētāji
Sentluisas "Blues" spēlētāji
Stenlija kausa ieguvēji
Hokeja slavas zālē uzņemtie
Hokeja slavas zālē uzņemto spēlētāju uzskaitījums

Šis ir visu to hokejistu uzskaitījums, kas tikuši uzņemti Hokeja slavas zālē.

Pašlaik Hokeja slavas zālē uzņemti 289 spēlētāji. Kopš 2010. gada slavas zālē uzņemtas arī astoņas sievietes.

Lai gan slavas zālē spēlētāji ierasti tiek uzņemti vismaz trīs gadus pēc to profesionālās karjeras beigām, slavas zāles vēsturē bijuši vairāki gadījumi, kad tas noticis ātrāk, lai īpaši uzsvērtu spēlētāju nopelnu — tie ir bijuši Dits Klepers, Moriss Rišārs, Teds Lindsijs, Reds Kellijs, Terijs Savčuks, Žans Belivo, Gordijs Hovs, Bobijs Ors, Mario Lemjē un Veins Greckis.

Uzskaitījums

Piezīmes 

Hokejistu uzskaitījumi
Signe Baumane

Signe Baumane (dzimusi ) ir Ņujorkā dzīvojoša latviešu animācijas filmu režisore, scenāriste, māksliniece un grāmatu ilustratore.

Dzimusi Aucē, augusi Tukumā un Sahalīnā. Absolvējusi Rīgas 2. vidusskolu. Studējusi filozofiju Maskavā. Kopš 1995. gada dzīvo un strādā Ņujorkā. Kino mākslas un zinātnes akadēmijas biedre no 2005. gada.

Režisētās filmas 
 Akmeņi manās kabatās (2014)
 Veterinārārsts (2007)
 Zobārsts (2005)
 Sieviete (2002)
 Tīģeru zelts (1995)
Kurpītes (1993)
 Ragana un govs. Cikls "Rāvējslēdzējs" (1991)

Ārējās saites 
Signes Baumanes mājaslapa
Signe Baumane filmas.lv

1964. gadā dzimušie
Latviešu animatori
Latviešu režisori
ASV latvieši
Aucē dzimušie
Roberts Rubenis

Roberts Rubenis bija Latvijas Bruņoto spēku leitnants, Latviešu leģionārs un Kureļa grupas bataljona komandieris. Kritis kaujā ar vāciešiem.

Biogrāfija
Roberts Rubenis piedzima 1917. gada 9. septembrī Daugavpils apriņķa Krustpils pagastā un 1937. gadā beidza mācības Malnavas lauksaimniecības vidusskolā. No 1938. gada rudens līdz 1940. gada pavasarim Rubenis dienēja Latvijas armijā, sākotnēji 7. Siguldas kājnieku pulkā, vēlāk — auto tanku pulkā, iegūstot leitnanta dienesta pakāpi.
1943. gada 15. maijā apprecējās ar Ainu Jaunzemi.

Darbība Otrā pasaules kara laikā 
1944. gada 13. martā Rubeni iesauca latviešu leģionā un viņš nonāca 15. latviešu SS grenadieru apmācību un papildinājumu brigādes 1. štāba rotā. Iespējams, ka Bredova kaujas grupas sastāvā viņš piedalījās 1944. gada 27. – 28. jūlija cīņās Jelgavas apkārtnē un pēc šīm kaujām atkāpās Skrīveru virzienā, kur bija sākusies ģenerāļa Kureļa grupas darbība.

Leitnantam Rubenim uzticēja veidot rotu Bebru pagastā.1944. gada 19. septembrī, Kureļa grupai pārvietojoties uz Kurzemi, Rubenis kopā ar savu vienību atkāpās uz Ropažiem, bet jau 22. septembrī turpināja ceļu uz Kurzemi.

1944. gada oktobrī Rubeņa 200 vīru vienība novietojās Ventspils apriņķa Ugāles pagasta „Ilziķos”. Uzzinājis par kureliešu atbruņošanu, leitnants Rubenis pavēlēja bataljonam doties pārgājienā. Pusnaktī tas gar Usmas ezera austrumu malu devās Rendas virzienā un 16. novembrī Abavas krastā pie Pērkoņu mājām bataljons sadūrās ar vācu automašīnām. Nākamajā dienā Rubenis ieradās SS obergrupenfīrera Jekelna komandpunktā, kur atteicās padoties.

Novembrī rotu pārveidoja par Kureļa grupas 2. bataljonu — kopā aptuveni 450 vīru, kurš bija izvietojies Ugāles pagasta Ilziķos, Trebiņos un Vanagos. 1944. gada 18. novembrī bataljons atsita vāciešu uzbrukumu. Nākamajā dienā bataljons uzbruka SS obergrupenfīrera Jekelna štābam un nāvīgi ievainoto Robertu Rubeni aizveda uz Novadnieku mežsarga mājām. Paslēptas salmu vezumā, leitnanta Rubeņa mirstīgās atliekas nogādāja Ilziķu mājās un apbedīja.

Pēdējās bataljona cīņas noritēja 9. decembrī pie Vēveru mājām. Dzīvi palikušie rubenieši atkāpjoties pārgāja Vēlogu dambi un izklīda. Starp vāciešiem bija krituši bataljona komandieris Helds un Salaspils nometnes bijušais komandants, SS oberšturmfīrers Kurts Krauze.

Atsauces

Literatūra
 Jānis Ūdris „Leitnants Rubenis. Bruņinieks Roberts”. — Zvaigzne, Rīga 2016.

Ārējās saites
 Indulis Burka Lepns par savu vecvectēvu — Staburags 10.11.2009.
 Rubeņa bataljona muzejs

Skatīt arī
 Kureļa grupa
 Kurzemes cietoksnis
 Latvijas Centrālā padome

Jēkabpils novadā dzimušie
Latviešu militārpersonas
Latviešu leģionāri
Artūrs Bethers

Artūrs Bethers (, dzimis , miris ) bija Bauskā dzimis vācbaltiešu izcelsmes anatoms un patologs.

Dzimis Bauskā. 1856. gadā Tērbatas universitātē ieguva doktora grādu medicīnā. Papildinājies Vācijā, Francijā un Austrijā. 1862. gadā kļuva par Tērbatas universitātes patoloģijas profesoru. No 1871. līdz 1877. gadam - žurnāla Dorpater Medicinische Zeitschrift redaktors.

Pazīstams ar pētījumiem cilvēka auss uzbūvē. Bethera vārdā nosauktas auss struktūrā atrodošās Bethera šūnas.

Nepilna bibliogrāfija

Observationes microscopicae de ratione qua nervus cochleae mammalium terminator, 1856.
Mittheilung über einen bester noch unbekannten Blasenwurm, 1862.
Ueber die Entwickelung und Bau des Gehörlabyrinths nach Untersuchungen an Säugethieren, 1869.
Kritische Bemerkungen und neue Beiträge zur Litteratur des Gehörlabyrinths, 1872.
Neue Untersuchungen über die rothen Blutkörperchen, 1876.
 

1831. gadā dzimušie
Bauskā dzimušie
1889. gadā mirušie
Vācbaltieši
Anatomi
Alberts Vīksne

Alberts Vīksne (1896-1976) bija Latvijas Bruņoto spēku un Latviešu leģiona virsnieks.

Dzīvesgājums 
Dzimis Vīpes pagastā, pirmo izglītību ieguva Daugavpils pilsētas skolā. 1915. gadā iesaukts Krievijas impērijas armijā un nosūtīts uz 2. armijas korpusa 43. kājnieku divīzijas 171. Korbinas rezerves pulku Krasnoje Selo, no tā viņu nosūtīja uz Ziemeļfrontes praporščiku skolu Gatčinā. Mācības Vīksne beidza 1916. gada martā un nonāk 21. armijas korpusa 43. kājnieku divīzijas 174. Romenas rezerves pulkā Narvā, pēc tam Rezerves latviešu strēlnieku pulkā. 1917. gada februārī Vīksne nonāca 3. Kurzemes latviešu strēlnieku pulkā, tā sastāvā piedalījās kaujās Rīgas frontē un sasniedza štābskapitāna pakāpi, atvaļināts 1917. gada decembrī.

Latvijas Brīvības cīņās 
Dienestam Latvijas bruņotajos spēkos Vīksne pieteicās brīvprātīgi 1919. gada 1. jūlijā un tika iecelts par Daugavpils apriņķa komandiera vietnieku, novembrī viņu pārcēla uz 4. Valmieras kājnieku pulku, tā sastāvā piedalījās Latgales atbrīvošanā. 1920. gada aprīlī Vīksni iecēla par rotas komandieri, ar varonību viņš izcēlās 8.-9. jūnijā, izlūkgājienā Baltinavas rajonā ar savu rotu straujā triecienā iegūstot divus ienaidnieka lielgabalus, par to 1922. gadā apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.

Starpkaru periodā 
Pēc Brīvības cīņu noslēguma Vīksne turpināja militāro dienestu, 1925. gadā viņš absolvēja virsnieku kursus un tika nozīmēts par rotas komandieri 5. Cēsu kājnieku pulkā. 1933. gadā beidza bataljonu komandieru kursus un 1935. gada februāri tika paaugstināts par pulkvedi-leitnantu un pārcelts uz 9. Rēzeknes kājnieku pulku kā bataljona komandieris. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 18. jūlijā Vīksni pārcēla uz štāba bataljonu.

Otrajā pasaules karā 
 
Pēc 1943. gada 10. februāra pavēles par vienota Latviešu leģiona Vīksne brīvprātīgi pieteicās dienestam un tika iecelts par 32. grenadieru pulka I bataljona komandieri, tā sastāvā Vīksne 1943. gada decembra sākumā nonāca frontē Novosokoļņiku rajonā. I bataljonu Vīksne komandēja līdz 1943. gada decembrim, atkal uzņemoties tā vadību no 1944. gada 13. aprīļa. 1944. gada 10. decembrī Vīksni iecēla par 34. pulka komandieri, viņš pulku vada kaujās smagajās kaujās Pomerānijas līnijā, par kauju pie Immenheimas 1944. gada 25. janvārī viņu apbalvoja ar I un II šķiras Dzelzs krustu. 1945. gada 7. februārī Vīksni ievainoja un viņš bija spiests savu pulku atstāt, uzņemoties tā vadību tikai pēdējā kara posmā, no 1945. gada 1. aprīļa.

Pēckara dzīve 
Pēc Vācijas kapitulācijas Vīksne nonāca Rietumu sabiedroto gūstā, vēlāk Cēdelgēmas gūstekņu nometnē. Pēc atbrīvošanas dzīvoja Vācijā un pildīja dienestu britu un amerikāņu militārajās palīgvienībās. Pensionējies 1964. gadā.

Pulkvežleitnants Alberts Vīksne miris Kaizerslauternā 1976. gada 31. decembrī.

Atsauces 

Jēkabpils novadā dzimušie
Latvijas Bruņoto spēku virsnieki
Latviešu leģiona virsnieki
Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri
Rīgas Mārtiņa luterāņu baznīca

Rīgas Mārtiņa luterāņu baznīca ir 1852. gadā uzcelts Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams, kas atrodas Slokas ielā 34 Pārdaugavā, Rīgā. Tā ir senākā Pārdaugavas luterāņu baznīca, kas celta kā Zāles tipa baznīca ar iebūvētām emporām (luktām, balkonu) un eklektiskās romāņu arhitektūras formās veidotām sarkano ķieģeļu fasādēm.

Šobrīd Rīgas Mārtiņa baznīcā kalpo mācītājs Aivars Smuidris.

Vēsture 
Lielākā daļa Pārdaugavas latviešu jau kopš 17. gadsimta piederēja Sv. Jāņa luterāņu draudzei tagadējā Vecrīgā. 18. gadsimta vidū Pārdaugavas iedzīvotāji Rīgas maģistrātam iesniedza lūgumu par atsevišķas draudzes dibināšanu Daugavas kreisajā krastā. Tomēr tikai 1846. gada 18. februārī Lielā ģilde nolēma atvēlēt līdzekļus baznīcas celšanai Āgenskalnā, kur bija uzceltas daudzas bagāto pilsoņu ārpilsētas mājas. Tā kā ģildes sapulce notika Mārtiņa Lutera 300. nāves gadadienā, baznīcai deva Svētā Mārtiņa vārdu. Dievnama projektu 1851. gada 15. maijā pabeidza pilsētas arhitekts Johans Daniels Felsko. Baznīcai izvēlētā vieta atradās Āgenskalnā, Jāņa baznīcas kapsētas tuvumā pie Daugavgrīvas ceļa, ar mežu apaugušā uzkalnā. Mārtiņa baznīcas celšanai zemi dāvināja Švarcmuižas īpašnieks Dr. S. Švarcs. Lielās ģildes vecākais Eberhards Mihaēls fon Bulmerinks (v. Bulmerincq) baznīcas celšanai ziedoja 20 tūkstošus rubļu.

1851. gada 16. maijā tika likts pamatakmens, bet 1852. gada 26. oktobrī baznīcu svinīgi iesvētīja. Baznīcas būvdarbus veica Rīgas mūrnieku meistari Krīgers, Šteinerts un Kruts. Paralēli būvdarbiem abās pusēs jaunceltnei iestādīja Holandes liepu alejas un 1851. gada novembrī būvmeistars Krīgers (Krüger) sāka celt arī mācītāja māju Mārtiņa ielā 3, kur tagad atrodas draudzes kanceleja. 1855. gadā atklāja baznīcas pirmās ērģeles, kuras būvēja Rīgas ērģeļbūvētājs A. Martins.

No 1887. līdz 1888. gadam celtni pārbūvēja pēc akadēmiķa Heinriha Kārļa Šēla projekta. Nojauca nelielo veco torni un ēkai Slokas ielas pusē piebūvēja plašu priekštelpu ar diviem torņiem katrā pusē. Altāra galā izveidoja jaunu pusapaļu apsīdu. Paplašināja arī baznīcas draudzes telpu līdz 1200 sēdvietām. 1893. gadā baznīcā iebūvēja Valkera firmas ērģeles ar 2 manuāļiem un 20 balsīm. Baznīcas altārglezna ir igauņu mākslinieka Johana Kēlera gleznas "Pieta" kopija.

Mārtiņa kapi 
Netālu no baznīcas atrodas Mārtiņa kapi. Tie ietver bijušo Āgenskalna brīvkapsētu un Sv. Jāņa baznīcas kapus. Kapsēta šeit ierīkota 1773. gadā, un tie ir vecākie līdz mūsdienām saglabātie Pārdaugavas kapi.

Atsauces

Ārējās saites 
 Rīgas Mārtiņa baznīca

Baznīcas Rīgā
Luterāņu baznīcas Latvijā
Alfrēds Tiltiņš

Alfrēds Tiltiņš (, , dzimis , miris ) bija latviešu izcelsmes padomju spiegs. PSRS militārās izlūkošanas GRU rezidents. Triju (pēc citiem avotiem divu) Sarkanā Karoga ordeņa un viena Ļeņina ordeņa kavalieris.

Dzīvesgājums 
Dzimis Mežotnes pagastā zemnieka Matīsa Tiltiņa ģimenē. 1916. gadā beidza Alekseja kara skolu (Алексеевское военное училище) Maskavā. Pirmā pasaules kara laikā dienēja latviešu strēlnieku vienībās, Krievijas pilsoņu kara laikā iestājās boļševiku partijā. Padomju-poļu kara laikā 1920. gada augustā krita poļu gūstā, atbrīvots pēc kara beigām 1921. gada februārī.

No 1922. līdz 1926. gadam veica GRU rezidenta pienākumus Parīzē, bet vēlāk Vācijā. Darbojās kopā ar savu sievu Mariju Tiltiņu, dzimušu Šūlu. No 1927. gada bija GRU rezidents ASV ar segvārdu Alfred Tilton, kur savervēja vairākus amerikāņu komunistus, arī latviešu izcelsmes Nikolaju Dozenbergu. 1930. gadā Tiltiņu atsauca uz PSRS, kur viņš darbojās dažādos amatos Sarkanajā armijā. Tāpat kā brālis Pēteris Pauls Tiltiņš (Pols Armāns), piedalījās Spānijas pilsoņu karā.

Apcietināts 1937. gada 27. novembrī. 1940. gada 15. decembrī notiesāts uz 15 gadiem. 1942. gadā miris. 1957. gadā reabilitēts.

Ārējās saites 
Alfrēds Tiltiņš 
Alfrēds Tiltiņš 

1897. gadā dzimušie
1942. gadā mirušie
Spiegi
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Padomju represiju upuri
Krievijas latvieši
Bauskas novadā dzimušie
Ipolits Tēns

Ipolits Adolfs Tēns (; dzimis , miris ) bija franču pozitīvisma literatūras kritiķis un vēsturnieks. Viens no naturālisma teorētiķiem. Literatūras kritikas historisma principa ieviesējs kritikā. Uzskatīja, mākslas darbs jāskata vides (ģeogrāfisko un klimatisko apstākļu), rases (autora īpašību)  un momenta (vēsturiskā brīža) (le milieu, la race, le moment) kontekstā.

Dzimis Vuzjē, Francijas ziemeļos. 1853. gadā ieguvis doktora grādu Sorbonnā.

Pazīstamākie darbi 

 De Personis Platonicis (1853).
 La Fontaine et ses Fables (1853/1861).
 Voyage aux Pyrénées (1855).
 Essai sur Tite-Live (1856) 
 Les Philosophes classiques du XIXe en France (1857 un 1868)
 Essais de critique et d’histoire (1858 un 1882)
 Vie et opinions politiques d'un chat (1858)
 Histoire de la littérature anglaise (1864)
 Philosophie de l’art (1865 un 1882)
 Nouveaux essais de critique et d’histoire: Balzac. (1865 un 1901)
 Voyage en Italie (1866)
 Notes sur Paris. Vie et opinions de M. Frédéric-Thomas Graindorge (1867)
 De l’intelligence (1870)
 Un séjour en France de 1792 (1872)
 Notes sur l’Angleterre (1872)
 Les Origines de la France contemporaine : EAN: 978 2221122181 
 L’ancien régime (1875)
 La Révolution : I – l’anarchie (1878)
 La Révolution : II – La conquête jacobine (1881)
 La Révolution : III – Le gouvernement révolutionnaire (1883)
 Le Régime moderne (1890-1893)
 Derniers essais de critique et d’histoire (1894)
 Carnets de voyage, notes sur la province (1863-1865 un 1897)
 H. Taine, sa vie et sa correspondance (1903-1907)
 Une Anglaise témoin de la Révolution française (1792 - 1795), 1872 ; atkārtoti 2006.

Ārējās saites 

1828. gadā dzimušie
1893. gadā mirušie
Literatūras kritiķi
Francijas cilvēki
Latvijas Invalīdu atbalsta asociācija

Latvijas Invalīdu atbalsta asociācija ir nevalstiskā organizācija, kas ir dibināta 2010. gadā Jūrmalā, Latvijā. Asociācijas darbības mērķis ir juridisko un konsultatīvo pakalpojumu sniegšana cilvēkiem ar īpašām vajadzībām. 2011.gadā asociācijai ir piešķirts Sabiedriskā labuma organizācijas statuss.

Projekti un aktivitātes 
 Rīgas pilsētas transporta infrastruktūras piemērotības cilvēkiem ar īpašām vajadzībām uzlabošana (2012.-2015.) 
 Pakalpojumu sniegšana cilvēkiem ar īpašām vajadzībām ieslodzījumu vietās (sākot ar 2014. gadu)

Atsauces

Ārējās saites 
 Asociācijas oficiālā mājaslapa
 Oficiālā informācija no LR Uzņēmumu reģistra
 Informācija cilvēkiem ar invaliditāti

Latvijas nevalstiskās organizācijas
Invaliditāte
Mikrofona aptauja 1981

1981. gada Mikrofona aptaujā piedalījās 21 komponists ar 26 dziesmām, kuras izpildīja 14 solisti un sešas grupas, kopā par dziesmām nobalsoja 28 246 klausītāji. Uzvarēja Aijas Kukules dziedātā Raimonda Paula dziesma "Dāvāja Māriņa", kurā piedalījās arī mazā Līga Kreicberga. Otra populāra tā gada dziesma, kas tikai pašās gada beigās tika iesniegta aptaujai un ātri guva milzīgu popularitāti, bija Ulda Stabulnieka patriotiskā kompozīcija "Tik un tā", kas beigās palika otrajā vietā. 

Šī gada aptaujas dziesmas apkopotas divās skaņuplatēs "Mikrofons '81". 

1981. gada Mikrofona aptaujas populārākās dziesmas:

 Dāvāja Māriņa (R. Pauls, L. Briedis) - Aija Kukule un Līga Kreicberga
 Tik un tā (U. Stabulnieks, M. Zālīte) - Uldis Stabulnieks
 Meitene ar kallu ziediem (R. Pauls, I. Ziedonis) - "Credo"
 Rozīt mana nātru dārzā (R. Pauls, L. Briedis) - Jānis Paukštello
 Ar mīlestības pinekļiem (I. Vīgners, J. Peters) - Ingus Pētersons
 Dziesma par rozīti (Z. Liepiņš, K. Dimiters) - "Modo"
 Ugunsputns (R. Pauls, L. Briedis) - Žoržs Siksna
 Tāds mūžs (Z. Liepiņš, J. Peters) - Viktors Lapčenoks un "Modo"
 Paliec un neaizej (U. Stabulnieks, D. Dreika) - Margarita Vilcāne
 Pērkonu vasara (J. Sildegs, D. Avotiņa) - Viktors Lapčenoks
 Es mīlu tevi tā (R. Pauls, V. Belševica) - Imants Skrastiņš
 Princesīte (K. Dimiters) - Kaspars Dimiters un Sandra Ozolīte
 Puiši, puiši (tautasdziesma) - "Ornaments"
 Tu smējies sapnī (B. Rezņiks, L. Briedis) - "Eolika"
 Dzeltenie aizkari (E. Zariņš, S. Kaldupe) - "Dālderi"

Atsauces 

Mikrofona aptauja
Tadeušs Mazoveckis

Tadeušs Mazoveckis (; dzimis , miris ) bija poļu publicists, žurnālists, filantrops un politiķis.

Bija viens no Polijas neatkarīgās arodbiedrības "Solidaritāte" līderiem. Laikā no 1989. līdz 1991. gadam Tadeušs Mazoveckis bija Polijas ministru padomes priekšsēdētājs, kļūdams par pirmo nekomunistisko premjerministru Austrumu blokā pēc 1946. gada. Polijas pašreizējais ārlietu ministrs Radoslavs Sikorskis viņu ir nosaucis par vienu no "Polijas brīvības un neatkarības tēviem".

Atsauces

Ārējās saites 

1927. gadā dzimušie
2013. gadā mirušie
Polijas premjerministri
Mazovijas vojevodistē dzimušie
Marko Materaci

Marko Materaci (; dzimis ) ir bijušais itāļu futbolists, bijis Itālijas futbola izlases dalībnieks.

Futbolista karjeras lielāko daļu aizvadījis dažādos Itālijas klubos, 1998.—1999. gadā spēlējis Anglijas Everton klubā. Laikā no 2001. līdz 2011. gadam spēlēja Internazionale sastāvā, ar ko izcīnījis piecus Itālijas čempiontitulus (2006, 2007, 2008, 2009, 2010), četrus Itālijas kausus (2005, 2006, 2010, 2011), 2010. gadā izcīnījis uzvaru arī UEFA Čempionu līgā.

Pārstāvējis Itālijas izlasi divos FIFA Pasaules kausos (2002, 2006), 2006. gadā arī izcīnīja uzvaru, kā arī divos Eiropas čempionātos (2004, 2008). 2006. gada Pasaules kausā kļuva pazīstams ar Zinedina Zidāna izprovocēšanu uz sarkano kartīti turnīra finālā.

Sasniegumi

Spēlētāja karjera 
Inter Milan

 Itālijas Serie A: 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2008–09, 2009–10
 Coppa Italia: 2004–05, 2005–06, 2009–10, 2010–11
 Supercoppa Italiana: 2005, 2006, 2008, 2010
 UEFA Čempionu līga: 2009–10
 FIFA Klubu Pasaules kauss: 2010

Itālija

 FIFA Pasaules kauss: 2006

Individuālie sasniegumi

 Itālijas Serie A gada labākais aizsargs: 2007

Trenera karjera 
Chennaiyin

 Indijas Superlīga: 2015

Ārējās saites 

 

1973. gadā dzimušie
Itālijas futbolisti
Itālijas izlases futbolisti
Itālijas futbola treneri
2002. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
2006. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
2004. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
2008. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
Everton F.C. spēlētāji
Milānas "Internazionale" spēlētāji
Andrejs Dripe

Andrejs Dripe (dzimis  Rīgā, miris ) bija latviešu rakstnieks un publicists.

1949. gadā beidzis mācības Rīgas 1. vidusskolā, 1950. gadā — Rīgas 4. vidusskolas pedagoģijas klasē. Absolvējis Latvijas Universitātes Ģeogrāfijas fakultāti. Dripe strādājis dažādās mācību iestādēs par skolotāju, tomēr 1969. gadā sācis nopietnāk pievērsties literārajam darbam. Laikā no 1965. līdz 1969. gadam bijis zinātniskais līdzstrādnieks Cēsu vēstures muzejā.

1964. gadā kļuvis par Latvijas Rakstnieku savienības biedru, bijis savienības valdes sekretārs 1979. gadā, pēc tam bijis savienības prozas konsultants (1981—1985).

Dripes pirmā publikācija bija stāsts "Lielās zivis" 1956. gadā žurnālā "Bērnība". Rakstījis grāmatas bērniem, romānus u.c. darbus. Ir vairāku filmu scenāriju autors, tāpat vairāki viņa darbi ir tikuši ekranizēti.

1979. gadā ieguvis Latvijas PSR Nopelniem bagātā kultūras darbinieka goda nosaukumu.

Bibliogrāfija 
"Lielās zivis" (1956)
"Mežciema puikas" (1956)
"Četri ceturkšņi" (1962)
"Ceļa zīmes" (1966)
"Cietā galva" (1970)
"Pēdējā barjera" (1971)
"Tā tas varētu būt" (1973)
"Kolonijas audzinātāja piezīmes" (1975)
"Brīnumu meklējot" (1976)
"Bet kā ar meitenēm?" (1978)
"Vēstules no kolhoza" (1981)
"No piesardzīga optimista pozīcijas" (1984)
"Līdzatvestais" (1986)
"Bez skaistas maskas" (1-3, 1993-1994)
"Mazā brīvība" (1989)

Atsauces 

1929. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
2013. gadā mirušie
Latviešu rakstnieki
Latviešu valodā rakstošie
Latvijas scenāristi
Latvijas Universitātes absolventi
Latvijas PSR Nopelniem bagātie kultūras darbinieki
Mauritānijas futbola izlase

Mauritānijas futbola izlase ir futbola komanda, kas pārstāv Mauritāniju starptautiskās sacensībās. Tā ne reizi nav kvalificējusies FIFA Pasaules kausam. Āfrikas Nāciju kausa finālturnīrā pirmo reizi spēlēja 2019. gadā, vienā spēlē zaudējot un divās cīnoties neizšķirti, nespēja izkļūt no grupas.

FIFA Pasaules kauss 
1930-1974 - Nepiedalījās
1978 – Nekvalificējās
1982-1994 – Nepiedalījās
1998-2010 – Nekvalificējās
2014 - Nepiedalījās
2018 - Nekvalificējās

Āfrikas Nāciju kauss 
 1957-1978 – Nepiedalījās
 1980-1982 – Nekvalificējās
 1984 – Nepiedalījās
 1986 – Nekvalificējās
 1988 – Nepiedalījās
 1990 – Izstājās
 1992 – Nekvalificējās
 1994 – Izstājās
 1996-1998 – Nekvalificējās
 2000 – Izstājās
 2002-2010 – Nekvalificējās
 2012 – Izstājās
 2013 – Nepiedalījās
 2015-2017 – Nekvalificējās
 2019 – Grupu turnīrs

Āfrikas futbola izlases
Futbols Mauritānijā
Kivi (auglis)

Kivi ir subtropu auglis ar brūnu, pūkainu mizu un zaļu mīkstumu, pēc formas atgādina olu. To iegūst no aktinīdiju ģints (Actinidia) augiem. Šo augu dabiskais izplatības areāls ir Ķīnas dienvidi. 1950. gados šie augļi tika nosaukti par kivi savas ārējās līdzības dēļ ar kivi putniem. Pirms tam tie angļvalodīgajās valstīs bija zināmi ar nosaukumu Ķīnas ērkšķogas (Chinese gooseberry).

2011. gadā vislielākā kivi raža tika novākta Itālijā un Jaunzēlandē. Nākamās valstis pēc iegūtās ražas bija Čīle, Grieķija un Francija.

Atsauces 

Augļi
Nobela prēmijas laureāti fizikā

Nobela prēmijas laureāti fizikā ir zinātnieki, kas saņēmuši Nobela prēmiju fizikā (). Tās ir ikgadējs apbalvojums par ieguldījumu fizikā. Nobela prēmija fizikā ir viena no piecām Alfrēda Nobela dibinātajām Nobela prēmijām (izveidota saskaņā ar Nobela 1895. gadā parakstīto testamentu). Kopš 1901. gada to pasniedz Zviedrijas Karaliskā Zinātņu Akadēmija svinīgā ceremonijā Zviedrijas galvaspilsētā Stokholmā katru gadu 10. decembrī (A. Nobela nāves dienā).

Balvas piešķiršanu organizē Nobela fonds un Komiteja, kas sastāv no pieciem Zviedrijas Karaliskās Zinātņu Akadēmijas ievēlētiem locekļiem. Apbalvošana notiek Stokholmas koncertzālē. Katram fizikas Nobela prēmijas laureātam tiek pasniegta zelta medaļa, diploms un naudas balva.

Daži fakti 
 Pirmo Nobela prēmiju fizikā 1901. gada 10. decembrī saņēma vācu zinātnieks Vilhelms Rentgens par ieguldījumu rentgenstaru atklāšanā.
 Vienīgais zinātnieks, kas saņēmis Nobela prēmiju fizikā divas reizes, ir Džons Bardīns (1956, 1972). Divas reizes Nobela prēmiju ir saņēmusi arī Marija Sklodovska-Kirī, bet divās dažādās nozarēs: fizikā (1903) un ķīmijā (1911).
 Nobela pēmjas fizikā saņēmušas tikai 4 sievietes: Marija Sklodovska-Kirī (1903), Marija Geperte-Maiere (1967), Donna Striklenda (2018) un Andrea Geza (2020).
 Jaunākais laureāts, kas jebkad saņēmis Nobela prēmiju, bija Viljams Lorenss Bregs (1915), kas saņēma Nobela prēmiju fizikā 25 gadu vecumā.
 Vecākais laureāts, kas saņēmis Nobela prēmiju fizikā, bija Artūrs Eškins (2018), kas saņēma Nobela prēmiju fizikā 96 gadu vecumā.
 Līdz 2022. gadam piešķirtas 116 Nobela prēmijas fizikā. Tās piešķirtas 221 laureātiem (Džons Bardīns apbalvots divas reizes). Sešas reizes prēmija fizikas jomā netika piešķirta (1916, 1931, 1934, 1940—1942).

Laureāti

1901—1910

1911—1920

1921—1930

1931—1940

1941—1950

1951—1960

1961—1970

1971—1980

1981—1990

1991—2000

2001—2010

2011—2020

2021—pašlaik

Laureāti pēc valsts 
Saskaņā ar datiem uz 2022. gadu, 116 Nobela prēmijas fizikā piešķirtas 221 laureātiem (Džons Bardīns apbalvots divas reizes) no 18 valstīm.

Laureātiem, kam norādītas divu valstu piederības, tabulā katrai no valstīm pieskaitīta puse punkta.

Atsauces

Ārējās saites 
 Nobela prēmija fizikā
Fleetwood Mac

Fleetwood Mac ir britu/amerikāņu rokmūzikas grupa, kas dibināta 1967. gadā Londonā.

Vēsture 
Viens no grupas dibinātājiem bija ievērojamais blūzmenis Pīters Grīns, kura ietekmē pirmajos pastāvēšanas gados Fleetwood Mac pievērsās šim stilam. Grupas sākotnējo sastāvu veidoja Grīns (ģitāra, vokāls), Džeremijs Spensers (ģitāra, vokāls), Džons Makvī (basģitāra) un Miks Flītvuds (sitamie instrumenti). Drīz pēc grupas izveidošanas tai pievienojās arī Denijs Kērvins (ģitāra, vokāls). 

Pēc Grīna aiziešanas 1970. gadā grupas sastāvs mainījās, līdz 1975. gadā par tās seju kļuva vokāliste Stīvija Niksa, bet Fleetwood Mac mainīja savas mūzikas stilu, iegūstot popmūzikai līdzīgāku skanējumu. Piedzīvojot vairākas sastāva maiņas, ar nelieliem pārtraukumiem grupa turpina darboties līdz pat šim brīdim.

No 17 izdotajiem Fleetwood Mac studijas albumiem lielāko popularitāti ieguva 1977. gada albums Rumours un 1987. gadā izdotais Tango in the Night. Rumours 31 nedēļu ieņēma Billboard Top 200 augstāko pozīciju, saņēma Grammy balvu kā 1977. gada labākais albums un ar vairāk kā 40 miljoniem pārdoto kopiju kļuva par desmito visu laiku pārdotāko albumu (2012. gada dati). Savukārt Tango in the Night ASV saņēma trīskāršo, bet Lielbritānijā astoņkārtējo platīna sertifikāciju.

Diskogrāfija

Studijas albumi 
 1968: Fleetwood Mac (Peter Green's Fleetwood Mac)
 1968: Mr. Wonderful
 1969: Then Play On 
 1970: Kiln House
 1971: Future Games
 1972: Bare Trees
 1973: Penguin 
 1973: Mystery to Me
 1974: Heroes Are Hard to Find
 1975: Fleetwood Mac
 1977: Rumours
 1979: Tusk
 1982: Mirage
 1987: Tango in the Night
 1990: Behind the Mask
 1995: Time
 2003: Say You Will

Atsauces

Ārējās saites 

 Oficiālā mājaslapa 

1960. gadu mūzikas grupas
1970. gadu mūzikas grupas
1980. gadu mūzikas grupas
1990. gadu mūzikas grupas
2000. gadu mūzikas grupas
2010. gadu mūzikas grupas
Anglijas blūza grupas
Anglijas poproka grupas
ASV popgrupas
ASV rokgrupas
Grammy balvas ieguvēji
Džons Dilindžers

Džons Herberts Dilindžers (; dzimis , miris ) bija amerikāņu banku aplaupītājs Lielās depresijas laika ASV.

Viņa banda aplaupīja divus dučus banku, kā arī četrus policijas iecirkņus. Dilindžers izvairījās no policijas četros štatos gandrīz gadu, pēc tam tika ievainots un atgriezās tēva mājās, kur atguvās. 1934. gada jūlijā atgriezās Čikāgā, kur arī pēc kino apmeklējuma viņu nošāva FIB aģenti.

Par viņu ir tikušas uzņemtas vairākas filmas.

Ārējās saites 

 FIB lieta 

1903. gadā dzimušie
Indiānā dzimušie
1934. gadā mirušie
ASV noziedznieki
Gistāfs Delors

Gistāfs Delors (; dzimis  De Klingē, miris  Mehelenā) bija profesionāls Beļģijas šosejas riteņbraucējs, kurš uzvarēja pirmo divu Vuelta a España sacensību kopvērtējumā 1935. un 1936. gadā. 1936. gada sacensību rezultāts (150:07:54) joprojām ir ilgākais uzvarētāja laiks Vuelta vēsturē, sacensības sastāvēja no 22 posmiem 4 407 km kopgarumā. Gistāfs finišēja pirmais un viņa vecākais brālis Alfonss finišēja otrais.

Biogrāfija
Delors bija profesionālis no 1932. līdz 1939. gadam, kad Otrais Pasaules karš izbeidza viņa karjeru. Delors dienēja Beļģijas armijā netālu no Māstrihtas pie Eben-Emael cietokšņa, kad 1940. gada 10. maijā iebruka Vācijas armija. Delors kopā ar citiem 1200 beļģiem tika saņemts gūstā. Stalag II-B karagūstekņu nometnē Delors tika pie darba virtuvē, jo iepazinās ar vācu virsnieku, kuram interesēja sports. Kad Delors atgriezās no kara, viņa māja bija nopostīta un 1949. gadā viņš izlēma sākt jaunu dzīvi ASV. Pēc desmit gadiem Ņujorkā viņš pārcēlās uz Losandželosu. 1956. gadā viņš zaudēja savu sievu, bet apprecējās vēlreiz. 1980. gadā Delors atgriezās uz dzīvi Beļģijā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Oficiālie Delora Tour de France rezulāti

1913. gadā dzimušie
2002. gadā mirušie
Beļģijas riteņbraucēji
Vuelta a España kopvērtējuma uzvarētāji
Vuelta a España posmu uzvarētāji
Tour de France posmu uzvarētāji
Austrumflandrijā dzimušie
Helga Dancberga

Helga Dancberga (dzimusi  Rīgā, mirusi ) bija latviešu aktrise.

1960. gadā beidza mācības Rīgas 1. vidusskolā, 1962. gadā absolvēja Dailes teātra 3. studiju, 1984. gadā Latvijas Konservatorijas Kultūras un mākslas zinātnes fakultātes Režijas nodaļu.

Aktrises karjeru sāka 1962. gadā Valmieras teātrī, kur darbojās līdz 1963. gadam, nākamos desmit gadus bija Liepājas teātra aktrise, kopš 1985. gada strādāja Latvijas Nacionālajā teātrī. Tēloja lomas kino un televīzijas seriālos. 1969. gadā kļuva par Latvijas Teātra darbinieku savienības biedri.

Bija precējusies ar Imantu Kalniņu, ir trīs bērni: meita Dana Kalniņa-Zaķe (Latvijas Profesionālo veselības aprūpes kapelānu asociācijas valdes priekšsēdētāja) un dvīņi (1970) Rēzija Kalniņa (aktrise) un Krists Kalniņš (garīdznieks).

Kino lomas 
 Ceplis (1972)
 Jūras vārti (1974)
 Piejūras klimats (1974)
 Liekam būt (1976)
 Dāvanas pa telefonu (1977)
 Vīrietis labākajos gados (1977)
 Vakara variants (1980)
 Mana ģimene (1982)
 Nomale (1985)
 Kā mēs aizgājām no mājām (1986)
 Dzīvīte (2004)

Atsauces

Ārējās saites 
 Helga Dancberga filmas.lv
 

1941. gadā dzimušie
2019. gadā mirušie
Rīgā dzimušie
Latvijas aktieri
Latvijas teātra aktieri
Latvijas kinoaktieri
Aleksejs Kudrins

Aleksejs Kudrins (, dzimis ) ir Latvijas krievu izcelsmes Krievijas politiķis un ekonomists.

Dzīvesgājums 
Dzimis Dobelē Padomju armijas virsnieka Leonīda Kudrina un viņa sievas Zintas Milleres ģimenē. Mātes radi 1941. gada jūnija deportācijā bija izsūtīti uz Sibīriju. 1950. gados Zinta atgriezās Dobelē, kur iepazinās ar padomju armijas daļā dienošo Leonīdu Kudrinu un izveidoja ģimeni.

Dēls Aleksejs 1967. gadā sāka mācīties skolā Tukumā, bet 1968. gadā kopā ar vecākiem pārcēlās uz Mongoliju.

No 1978. līdz 1983. gadam studēja Ļeņingradas Valsts universitātes ekonomikas fakultātē. 1990. gados, kad pilsētas mērs bija Anatolijs Sobčaks, kopā ar Vladimiru Putinu strādāja Sanktpēterburgas mērijā.

No 1996. gada strādāja prezidenta Borisa Jeļcina administrācijā. No 2000. gada 18. maija līdz 2011. gada 26. septembrim ieņēma Krievijas finanšu ministra posteni. Finanšu ministra amatā lika apmaksāt lielu daļu no valsts ārējā parāda (2012. gada valdības parāds bija 12% no IKP). Akumulējot līdzekļus Stabilizācijas fondā, Krievija relatīvi viegli pārvarēja 2008. gada globālo krīzi. Palielinoties domstarpībām ar Krievijas prezidentu Dmitriju Medvedevu, 2011. gada 26. septembrī tika atcelts no amata. Kopš 2018. gada — Krievijas Revīzijas palātas vadītājs.

2019. gada vasarā ar Kudrina atbalstu Dobelē atklāta koncertzāle “Zinta”.

2022. gada februārī Kudrins esot centies atrunāt Putinu no iebrukuma Ukrainā, brīdinot par kara sekām — ja ekonomika atgriezīsies 90. gadu sākuma līmenī, tas varot novest pie sociālās nestabilitātes. Tomēr viņa viedoklis neticis ņemts vērā.

Atsauces

Ārējās saites 

 A. Kudrina mājaslapa

1960. gadā dzimušie
Dobelē dzimušie
Krievijas politiķi
Latvijas krievi
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Kārlis Fihtenbergs

Kārlis Fihtenbergs (1886-1919) bija Latvijas Bruņoto spēku virsnieks.

Bērnība un jaunība 
Kārlis Fihtenbergs dzimis 1886. gadā Jaunpils pagastā mežsarga ģimenē, iegūst izglītību Jaunpils pagasta skolu, pēc tam Jelgavas reālskolu. 1905. gadā Fihtenbergs beidz Vecsātu zemkopības skolu un uzsāk darbu kā muižas pārvaldnieks Orlas guberņā, vēlāk arī Čerņigovas guberņā.

Pirmajā pasaules karā 
1915. gadā, sākoties Pirmajam pasaules karam Fihtenbergu iesauc Krievijas impērijas armijā, 1917. gadā beidz Žitomiras praporščiku skolu, piedalās kaujās Galīcijas frontē. Pēc Krievijas armijas sabrukuma Fihtenbergs 1918. gada 3. februārī demobilizējas, taču  jau drīz pēc pievienojas hetmaņa Skoropadska militārajiem formējumiem cīņā pret lieliniekiem.

Latvijas brīvības cīņās 
Latvijā Fihtenbergs atgriežas 1918. gada 20. decembrī un 1919. gada 5. maijā tiek iesaukts Latvijas bruņoto spēku rindās Dienvidlatvijas brigādē. Vēlāk tiek iecelts par Rīgas militārās policijas II iecirkņa priekšnieku, piedalās arī kaujās pie Slokas un Rīgas ieņemšanā 1919. gada 22. maijā.

1919. gada 15. oktobrī Bermontiādes laikā Fihtenbergs komandē 8. Daugavpils kājnieku pulka 1. rotas II vadu triecienā pār Dzelzceļa tiltu ar mērķi novērst uzmanību no desanta Bolderājā. Sākotnēji izdodas ieņemt ienaidnieka pozīcijas otrā tilta galā, Fihtenbergs varonīgi cīnās, taču tiek ievainots un līdz ar citiem 8. Daugavpils pulka vīriem saņemts gūstā. Tiek uzskatīts, ka Fihtenbergs pēc sagūstīšanas tiek spīdzināts ar mērķi noskaidrot uzbrukuma plānu. Pēc vienas no versijām 10. novembrī Fihtenbergam izdodas no gūsta izbēgt, tālākie notikumi ir miglā tīti, taču pēc Pārdaugavas atbrīvošanas viņa ledū iesaldētās mirstīgās atliekas ar spīdzināšanas pazīmēm (izgriezta mēle, salauzts žoklis, izdurtas acis, rokas satītas ar telegrāfa kabeli) tiek atrastas Daugavā pie Dzelzs tilta. Zemes klēpī mocekļa nāvē mirušo Fihtenbergu gulda Rīgas Brāļu kapos.

Pēc nāves apbalvots ar III šķiras Lāčplēša Kara ordeni, Fihtenberga atraitnei Olgai tiek piešķirtas lauku saimniecība Bauskas apriņķī, to nosauc Priežkalni - "Fichtenberg" latviskajā tulkojumā.

Līdz Otrajam pasaules karam Rīgas kara muzejā glabājās leitnanta Fihtenberga pēcnāves maska, kā arī telegrāfa kabelis, ar kuru bija satītas viņa rokas.

Atsauces 

Latvijas Bruņoto spēku virsnieki
Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri
Tukuma novadā dzimušie
Rīgas Brāļu kapos apbedītie
Galjinasa rags

Galjinasa rags ( — ‘Vistu rags’) ir zemesrags Kolumbijas ziemeļos Karību jūras krastā, Dienvidamerikas kontinentālās daļas galējais ziemeļu punkts. Izvietojies Gvahiras pussalas ziemeļu galā Lagvahiras departamentā.

Atsauces 

Dienvidamerikas zemesragi
Dienvidamerikas ekstrēmi
Kolumbijas ģeogrāfija
Nikolajs Poļakovs

Nikolajs Poļakovs (, dzimis , miris ) bija ebreju izcelsmes Apvienotās karalistes aktieris un klauns. Poļakovs ir pasaulslavenā klauna Koko () tēla izveidotājs. Vislielāko popularitāti viņa radītais klauna tēls ieguva 20. gadsimta vidū, it īpaši Apvienotajā Karalistē.

Atsauces 

1900. gadā dzimušie
1974. gadā mirušie
Daugavpilī dzimušie
Latvijas ebreji
Klauni
Apvienotās Karalistes cilvēki
Jēkabs Voldemārs Timma

Jēkabs Voldemārs Timma (1896-1915) bija latviešu strēlnieks, viens no trīs pirmajiem kritušajiem strēlniekiem un pirmajiem, kas tika apglabāti Rīgas Brāļu kapos.

Bērnība un jaunība 

Jēkabs Voldemārs Timma dzimis Rīgā trīs bērnu ģimenē Biķerniekos, strādājis kādā no Rīgas fabrikām. 1915. gada vasarā, Pirmajam pasaules karam sasniedzot Latvijas teritoriju, Timma pieredz Kurzemes bēgļu ierašanos Rīgā.

Pirmajā pasaules karā 

Kad 1915. gada augusta sākumā tiek uzsākta strēlnieku bataljonu formēšana, Timma ar lielu entuziasmu brīvprātīgi piesakās un jau 18. augustā dodas uz apmācībām topošā 1. Daugavgrīvas latviešu strēlnieku bataljona rindās Mīlgrāvī.  8. septembrī viņš raksta vēstuli krustmātei:

Timmu ieskaita bataljona 3. rotā, ko komandē virsleitnants Dardzāns, un novieto pozīcijās Tīreļpurvā pie Kraslovsku mājām. Tur 1915. gada 25. oktobrī 2. un 3. rota gūst pirmās ugunskristības - vācu spēki trīsreiz uzbrūk pozīcijai, taču tiek padzīti, zaudējot vairākus kritušos, tostarp vienu virsnieku. Pirmajā latviešu strēlnieku sadursmē ar ienaidnieku ir arī zaudējumi, 6 strēlnieki tiek ievainoti, 3 pazūd bez vēsts un ir arī pirmie trīs kritušie.

Strēlnieka Jēkaba Voldemāra Timmas krūtis caurubj sprāgstošā lode un līdz ar Jāni Gavenas un Andreju Stūri viņš krīt kaujā pie Kraslovsku mājām 1915. gada 25. oktobrī.

Piemiņa 

Timmas un pārējo pirmo kritušo izvadīšana tiek izsludināta latviskajā Rīgas presē, uz to ierodas simtiem ļaužu. Svinīgais gājiens dodas no Latviešu biedrības nama uz Meža kapiem, kur baltos šķirstus gulda zemes klēpī, vēlāk, pievienojoties jauniem kritušajiem, tur izveidojas Rīgas Brāļu kapi. Pēc nāves Timmu apbalvo ar IV šķiras Svētā Jura krustu un paaugstina par jefreitoru.

Jēkabam Voldemāram Timmam dzejnieks Aleksandrs Čaks veltījis dzejoli no "Mūžības skarto" cikla "Vēlais viesis".

Atsauces 

1896. gadā dzimušie
Latviešu strēlnieki
Rīgas Brāļu kapos apbedītie
Bulgārijas kņaziste

Bulgārijas kņaziste () bija faktiski neatkarīga, bet juridiski Osmaņu impērijas vasaļvalsts, kas izveidojās 1878. gadā un pastāvēja līdz Bulgārijas Karalistes pasludināšanai 1908. gada 5. oktobrī.

Pēc Krievijas Impērijas uzvaras 1877-78. gada Krievu-turku karā, 1878. gada 3. martā starp Krievijas un Osmaņu impērijām tika noslēgts Sanstefano līgums, kas paredzēja vienotas valsts izveidošanu visās bulgāru apdzīvotajās zemēs. Lielbritānija un Austroungārija nevēlējās pieļaut tik lielu Krievijas ietekmes pieaugumu Balkānu un Vidusjūras reģionā. Tika sasaukts Berlīnes kongress, kura rezultātā tika izveidota daudz mazāka Bulgārijas kņaziste un autonoma Austrumrumēlija, kas palika Osmaņu impērijas sastāvā līdz dumpim 1885. gadā. Krievijas militārā uzvara pārvērtās diplomātiskā neveiksmē.

Attiecības ar Krieviju
Lai saglabātu savu ietekmi Bulgārijā, Krievija nodrošināja sava kandidāta, Aleksandra I Batenberga kļūšanu par kņazu. Lai arī imperators Aleksandrs II kņazistē bija apstiprinājis salīdzinoši liberālu konstitūciju ar plašām parlamenta tiesībām, Aleksandrs I Batenbergs valstī centās nostiprināt savu personīgo varu.

Sākotnējo bulgāru sajūsmu par atbrīvošanu no turku jūga nomainīja vilšanās, ko izraisīja valsts teritorijas ievērojamā samazināšana Berlīnes kongresā. Par vienu no Bulgārijas politikas mērķiem kļuva šo zemju atgūšana, kas neizbēgami izraisītu konfliktus ar osmaņiem un Rietumvalstīm, tā izraisot arī Krievijas neapmierinātību.

Lai saglabātu reģionā mieru un Krievijas politiskās intereses, sāka rasties nepieciešamība pēc ambiciozā kņaza gāšanas. Naktī uz 1885. gada 6. septembri Austrumrumēlijā sākas plaša sacelšanās. Province pasludināja savu neatkarību un apvienošanos ar Bulgāriju. Serbijas karalistes karalis Milans I izmantoja šo brīdi, lai izvirzītu bulgāriem teritoriālās pretenzijas, un pieteica karu. Jau 19. novembrī serbi cieš smagu sakāvi. No sagrāves serbus glāba tikai Austroungārijas impērijas iejaukšanās. 1886. gada 3. martā Bukarestē tiek noslēgts miera līgums. Pārāk ambiciozo kņazu šī uzvara tomēr neglāba. 1886. gada 20. augustā, armijas spiediena rezultātā Aleksandrs I Batenbergs atsakās no troņa un dodas trimdā. Apvērsuma rīkotājiem trūkst atbalsta, un jauna valsts apvērsuma rezultātā pie varas atgriežas Aleksandrs I Batenbergs. Šajā brīdī Krievija skaidri liek saprast, ka neatbalsta kņaza varas atjaunošanu un 8. septembrī viņš otro reizi atsakās no troņa. Turpmākos mēnešus valsti vada reģentu padome. Lai arī Krievijai izdodas novērst Batenberga varas atjaunošanu, tās politiskā ietekme kņazistē beidzas. Krievijas diplomāti pamet valsti. Bulgārijas novēršanos no Krievijas simbolizē Sakso-Koburgu dinastijas pārstāvja Ferdinanada I kāpšana tronī.

Atsauces

Bulgārijas vēsture
Krievijas vēsture
Tors: Tumsas karaļvalsts

"Tors: Tumsas karaļvalsts" () ir 2013. gada ASV supervaroņu filma, kuras režisors ir Elens Teilors. Filma ir balstīta uz Marvel Comics tāda paša nosaukuma tēlu. Filma ir turpinājums 2011. gada filmai "Tors".

Galvenās lomas filmā atveido Kriss Hemsvorts, Natālija Portmane, Toms Hidlstons, Entonijs Hopkinss, Stellans Skašgords, Idriss Elba, Kristofers Eklstons, Adevale Akinoje-Agbaje, Keta Denningsa, Rejs Stīvensons, Zekerijs Levi, Tadanobu Asano, Džeimija Aleksandra un Rīna Ruso. Filmas pirmizrāde notika  Londonā.

Atsauces

Ārējās saites 
 

2013. gada filmas
ASV zinātniskās fantastikas filmas
Marvel Cinematic Universe