joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Māris Bērziņš

Māris Bērziņš (dzimis 1962. gadā) ir latviešu rakstnieks.

Biogrāfija 
M. Bērziņš beidzis 59. vidusskolu, Latvijas Universitātes Ekonomikas fakultāti. Strādājis par ekonomistu privātos uzņēmumos un valsts iestādēs.
1998. gadā viņš kļūst par Valsts kultūrkapitāla fonda direktoru, taču vēlāk pievēršas rakstniecībai. 2003. gadā izdota pirmā grāmata — romāns "Ērika Trauma sapnis". Kopš 2007. gada viņš ir Latvijas Rakstnieku savienības biedrs.

2007. gadā klajā nāk īsprozas krājums „Gūtenmorgens”, kas ieturēts absurda tradīcijā, tas piedzīvojis atkārtotu izdevumu 2009. gadā, papildinātu ar Māra Bišofa ilustrācijām un trīs jauniem stāstiem. Pēc stāsta „Gūtenmorgens un laika mašīna” Elīna Lihačeva 2009. gadā uzņēmusi īsfilmu ar tādu pašu nosaukumu. 2008. gadā nāk klajā bērnu grāmata "Resnais svešinieks". M. Bērziņš rakstījis arī lugas, no kurām divas iestudētas amatierteātrī. Lugas „Pirmā reize”, „Iztēlojies”, „Bezcerīgs gadījums” un „Kabineta suns” saņēmušas veicināšanas prēmijas Nacionālajā lugu konkursā 2006. un 2008. gadā. 2009. gadā izdota grāmata „Iztēlojies. Trīs lugas”, kas ieguva Literatūras gada balvu kā gada labākais sniegums dramaturģijā.

21. gadsimta otrajā desmitgadē M. Bērziņš raksta galvenokārt romānus — 2011. gadā nāk klajā romāns "Titāna skrūves", 2013. gadā — "Sveiks, Dzintar Mihail!", 2015. gadā vēsturisko romānu sērijā nāk klajā romāns "Svina garša", kas vēsta par nacistiskās okupācijas laiku Latvijā. 2015. gadā M. Bērziņš par šo romānu ieguvis Dzintara Soduma balvu, vēlāk arī Literatūras gada balvu par labāko prozas darbu.

2015. gadā saņēmis Baltijas Asamblejas balvu literatūrā.

Bibliogrāfija

Romāni 
 "Ērika Trauma sapnis". Rīga: Pētergailis, 2003.
 "Titāna skrūves". Rīga: Dienas grāmata, 2011.
 "Sveiks, Dzintar Mihail!". Rīga: Dienas grāmata, 2013.
 "Svina garša". Rīga: Dienas grāmata, 2015.
"Aizliegtais pianīns". Rīga: Dienas grāmata, 2019.
"Nākotnes kalējs". Rīga: Dienas grāmata, 2021.

Īsproza 
 "Gūtenmorgens". Rīga: Karogs, 2007.
 "Gūtenmorgens: mazliet pakuplināts krājums". Rīga: Mansards, 2009.
 "Gūtenmorgens otrreiz". Rīga: Dienas grāmata, 2017. 
 "Gūtenmorgens pirm'reiz". Rīga: Dienas grāmata, 2017.

Citi darbi 
 "Resnais svešinieks" [stāsts bērniem]. Rīga: Liels un mazs, 2008.
 "Iztēlojies: trīs lugas". Rīga: Mansards, 2009.
 "Laika pavēlnieki" [mākslas projekts kopā ar tēlnieku Aigaru Bikši]. Rīga: Dienas grāmata, 2011.

Citās valodās 
 Вкус свинца [Svina garša]. Krievu val. tulk. Yuri Kasyanich. Aletheya, 2020.
 Švino skonis [Svina garša]. Lietuviešu val. tulk. Laura Laurušaite. Tyto alba, 2021.

Atsauces 

1962. gadā dzimušie
Latviešu rakstnieki
21. gadsimta rakstnieki
Latvijas Universitātes absolventi
Cilvēki ar nezināmu dzimšanas datumu
Latviešu valodā rakstošie
Rīgā dzimušie
Garšas pastiprinātāji

Garšas pastiprinātāji ir pārtikas piedevas, ko pievieno pārtikas sākotnējās garšas pastiprināšanai un pārveidošanai. No garšvielām tie atšķiras ar to, ka nepiešķir savu garšu, bet gan izmaina to, kā tiek uztverta jau pārtikas esošā garša. Visvairāk izmantotie garšas pastiprinātāji ir glutamīnskābe, guanilskābe un to sāļi (E620—E629), kas stimulē garšas receptorus, pastiprinot garšas sajūtu.

Nelielos daudzumus glutamīnskābe un glutamāti ir dabīgi atrodami svaigos augļos, dārzeņos, gaļā un citur, bet guanilskābe un guanilāti salīdzinoši daudz ir sēnēs.

Izmantojums 
Pārtikas rūpniecībā garšas pastiprinātājus izmanto dažādu ēdienu ražošanā — kulinārijas izstrādājumiem, pārtikas koncentrātiem (garšvielu maisījumiem, marinādēm, sausajām zupām, biezputrām un buljona kubiņiem), margarīnam, pusfabrikātiem (piemēram, desām, cīsiņiem, aknu pastētēm, šašlikam, pelmeņiem un krabju nūjiņām) un konserviem, tos mākslīgi pievienojot pēc produktu vai izejvielu rūpnieciskās apstrādes vai uzglabāšanas, kuras laikā daļēji zuduši iepriekšminētie savienojumi, tādējādi atjaunojot un pastiprinot dabīgo garšu vai mazinot nevēlamās piegaršas (piemēram, metāla piegaršu konserviem). Garšas pastiprinātāju pievienošana nepareizas ražošanas laikā radušos garšas defektu slēpšanai nav īpaši iedarbīga un ir aizliegta ar likumu.

Garšas pastiprinātāju saraksts 
 Adipīnskābe (E355)
 Nātrija adipāts (E356)
 Kālija adipāts (E357)
 Aspartāms (E951)
 Neotāms (E961)
 Dzintarskābe (E363)
 Hlorīds
 Kālija hlorīds ​​(E508)
 Kalcija hlorīds ​​(E509)
 Magnija hlorīds ​​(E511)
 Glutamīnskābe (E620)
 Nātrija glutamāts (E621)
 Monokālija glutamāts (E622)
 Kalcija diglutamāts (E623)
 Monoamonija glutamāts (E624)
 Magnija diglutamāts (E625)
 Glicīns (E640)
 Guanilskābe (E626)
 Dinātrija guanilāts (E627)
 Dikālija guanilāts (E628)
 Kalcija guanilāts (E629)
 Inozīnskābe (E630)
 Dinātrija inozināts (E631)
 Dikālija inozināts (E632)
 Dikalcija inozināts (E633)
 Pienskābes
 Nātrija laktāts (E325)
 Kālija laktāts (E326)
 Kalcija laktāts (E327)
 Maltols (E636)
 Etilmaltols (E637)
 Ribonukleotīds
 Kalcija-5'-ribonukleotīds ​​(E634)
 Dinātrija-5'-ribonukleotīds ​​(E635)
 Taumatīns (E957)

Ārējās saites 
 Zinātnieki noskaidrojuši mehānismus, pēc kādiem darbojas pārtikas garšas pastiprinātāji  . 2009. gada 4. janvāris. Skatīts: 2016. gada 15. janvārī.
 Nātrija glutamāts — «E621» pārtikas produktos kompensē apstrādē zaudētās garšas īpašības . Latvijas Sabiedriskais medijs. 2015. gada 21. augusts. Skatīts: 2016. gada 15. janvārī.

Atsauces 

Garšas pastiprinātāji
Boruts Pāhors

Boruts Pāhors (; dzimis ) ir Slovēnijas politiķis, kurš kopš 2012. gada ir Slovēnijas prezidents. No 2008. līdz 2012. gadam viņš bija Slovēnijas premjerministrs.

Pāhors ilgstoši bijis Sociāldemokrātu partijas prezidents, vairākus termiņus bijis Nacionālas Asamblejas loceklis un no 2000. līdz 2004. gadam — tās priekšsēdētājs. 2004. gadā Pāhoru ievēlēja Eiropas Parlamentā. Pēc sociāldemokrātu uzvaras 2008. gada parlamenta vēlēšanās Pāhors tika apstiprināts premjerministra amatā.

2011. gada septembrī Pahora valdība zaudēja uzticības balsojumā saistībā ar ekonomisko krīzi un politisko sasprindzinājumu. Viņš turpināja darbu kā pro tempore premjerministrs, līdz 2012. gada februārī viņu nomainīja Janezs Janša. Jūnijā viņš paziņoja, ka kandidēs uz pamatā ceremoniālo Slovēnijas prezidenta amatu. Vēlēšanās 2. decembrī viņš pārspēja amatā esošo prezidentu Danilo Tirku, saņemot aptuveni divas trešdaļas balsu.

Privātā dzīve 
Pahoram un viņa partnerei Taņai Pečarai ir dēls Luka. Bez dzimtās slovēņu valodas viņš runā arī angļu, franču, itāļu, serbu un horvātu valodā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Bortuta Pahora profils Eiropas Parlamenta deputātu datubāzē
 
 Slovēnijas premjerministra birojs
 

1963. gadā dzimušie
Slovēnijas prezidenti
Slovēnijas premjerministri
Slovēnijas politiķi
Pašreizējie valstu vadītāji
Slovēnijā dzimušie
Jēvle

Jēvle (, ) ir pilsēta Zviedrijā, Jēvleborjas lēnes administratīvais centrs. 2010. gadā pilsētā dzīvoja 71 tūkstotis iedzīvotāju, līdz ar to tā ir 13. lielākā Zviedrijas pilsēta. Jēvle ir vecākā pilsēta Norlandē (Zviedrijas ziemeļu daļā), pilsētas tiesības ieguvusi 1446. gadā.

Pilsētu pārstāv divi klubi, kas spēlē Zviedrijas augstākajās līgās — hokeja komanda Brynäs IF un futbola komanda Gefle IF.

Viena no Jēvles sadraudzības pilsētām ir Jūrmala.

Zviedrijas pilsētas
Dēla

Dēla () ir Grieķijai piederoša sala Egejas jūrā, Kiklādu arhipelāgā, administratīvi ietilpst Dienvidegejas perifērijā. Viena no nozīmīgākajām mitoloģiskajām, vēsturiskajām un arheoloģiskajām vietām valstī.

Tiek uzskatīts, ka šeit Lēto dzemdējusi Artemīdu un Apollonu. Jonieši salā aizsāka Dēlas svētkus, tika rīkotas spēles par godu Apollonam, kura pielūgšanas kultu arī ieviesa jonieši. Dēlas sala bija svētceļojumu mērķis, vēlāk — tirdzniecības osta. 

Mūsdienās ir mazapdzīvota sala, atvērts arheoloģijas muzejs. Kopš 1873. gadā salā tiek veikti arheoloģiskie izrakumi Atēnu Francijas skolas (École Française d’Athènes) vadībā. Ievērojami objekti Dēlas salā ir teātris, teātra kvartāls, lauvu terase, Dionīsa māja, Dioskurīda un Kleopatras māja, Svētais ezers.

1990. gadā Dēla iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Ārējās saites 

Grieķijas salas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Grieķijā
Kenijas kalns

Kenijas kalns ir augstākais kalns Kenijā un otrais augstākais Āfrikā pēc Kilimandžāro. Kalna augstākās virsotnes ir Batians (5199 m), Nelions (5188 m) un Lenana (4985 m). Kenijas kalns atrodas centrālajā Kenijā 16,5 km uz dienvidiem no ekvatora, aptuveni 150 km uz ziemeļaustrumiem no valsts galvaspilsētas Nairobi. No kalna arī ir cēlies valsts nosaukums. Kalns ir stratovulkāns, kas radies aptuveni pirms 3 miljoniem gadu pēc Lielā Rifta ielejas izveidošanās.

Pirms apledošanas kalns bija aptuveni 7000 m augsts, bet vēlāk kalnu klāja ledājs, kura dēļ kalnam ir ļoti erodētas nogāzes un vairākas ledāja kušanas ūdeņu radītas ielejas. Pašlaik uz kalna ir 11 nelieli ledāji, bet ar mežiem apaugušās nogāzes ir nozīmīga ūdens resursu ieguves vieta Kenijas iedzīvotājiem. Šajās nogāzēs ir vairākas dabas zonas. Nogāžu lejasdaļā atrodas dažādi mežu veidi, kuros sastopamas vairākas endēmas sugas. 715 km2 ap kalna centrālu daļu atrodas nacionālais parks, kas iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, to katru gadu apmeklē vairāk nekā 16 000 cilvēku.

Atsauces

Ārējās saites 

 
 
 
 

UNESCO Pasaules mantojuma vietas Kenijā
Stratovulkāni
Kenijas ģeogrāfija
Jukio Hatojama

Jukio Hatojama (, Hatoyama Yukio; dzimis ) ir japāņu politiķis, bijušais Japānas premjerministrs. Japānas Demokrātiskās partijas pārstāvis.

Viņa radinieki bija politiķi, vecvectēvs bija parlamenta deputāts, vectēvs — Liberāldemokrātiskās partijas dibinātājs, Japānas premjerministrs. Otrs vectēvs bija Bridgestone Corporation dibinātājs.

Ieguvis inženiera izglītību, absolvēja Tokijas Universitāti un Stenforda Universitāti. Bijis pasniedzējs Tokijā, vēlāk kļuva par tēva personīgo sekretāru. 1986. gadā Hatojama tika ievēlēts parlamentā (bija Liberāldemokrātiskās partijas biedrs). 1993. gadā pameta Liberāldemokrātisko partiju. Pievienojās par galveno opozīcijas partiju kļuvušajai Japānas Demokrātiskajai partijai. Bija partijas prezidents no 1999. līdz 2002. gadam un ir kopš 2009. gada.

2009. gada vēlēšanās Hatojamas partija uzvarēja ilgo valdījušo Liberāldemokrātisko partiju, Hatojama kļuva par valsts premjeru. Sākotnējos mēnešos turēja solījumu samazināt izdevumus, tomēr ar laiku viņa administrācija kļuva neefektīva. Samazinoties atbalsta reitingam un uztraucoties par tuvojošajām vēlēšanām, Hatojama atkāpās gan no premjerministra, gan no partijas prezidenta amata.

Ārējās saites 

 

1947. gadā dzimušie
Japānas premjerministri
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Pertti Kurikan Nimipäivät

Pertti Kurikan Nimipäivät (PKN) ir somu pankroka grupa, tika izveidota 2009. gadā. Visiem grupas dalībniekiem ir attīstības traucējumi.

2015. gadā pārstāvēja Somiju 2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā ar dziesmu Aina mun pitää.

Ārējās saites 
 
 

Somijas mūzikas grupas
2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieki
Somijas Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieki
Pormalis

Pormalis (sieviešu dzimtē Pormale) ir latviešu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu:
 Andrejs Pormalis (1898—1977) — latviešu keramiķis;
 Raimonds Pormalis (1926—2012) — latviešu prozaiķis.

Latviešu uzvārdi
Bazālā membrāna

Bazālā membrāna ir šaurs, fibrozs, bezšūnu slānis, kas atdala epitēliju (ādā, elpceļos, gremošanas traktā u.c), mezotēliju (pleiras dobumā, perikarda dobumā u.c.), endotēliju (asinsvados, limfvados u.c.) no zemāk pieguļošajiem saistaudiem.

Funkcijas 
Bazālā membrāna savieno saistaudus ar citiem audiem, orientē un stabilizē šūnu slāņus un vienlaikus ietekmējot kaimiņšūnu polaritāti, dalīšanos, metabolismu, migrāciju un reģenerāciju. Šajā procesā aktīvi piedalās laminīna un perlekāna molekulas, mijiedarbojoties ar attiecīgajiem epiteliocītu receptoriem. Pie tam bazālā membrāna darbojas arī kā selektīva barjera starp blakusesošajiem audiem. Cauri tai  starp epitēliju un saistaudiem notiek vielmaiņas procesi — vielu difūzija un filtrācija. Piemēram, acs lēcas bazālā membrāna ne tikai balsta, bet arī piešķir lēcas kapsulai elastību. Tādēļ lēca var mainīt formu.

Atsauces 

Audi
Histoloģija
Jans Huss

Jans Huss (; ; dzimis 1369. gadā, miris 1415. gada 6. jūlijā), bieži saukts arī Jānis Huss, bija čehu priesteris, filozofs un Kārļa Universitātes rektors Prāgā. Huss tiek uzskatīts par pirmo baznīcu reformistu, vēl pirms Lutera, Kalvina un Cvinglija.

Viņa mācība rosināja Reformāciju, tā kļuva par pamatu protestantisma tradīcijām, kā arī lielā mērā Rietumu civilizācijas kultūrvēsturiskai kopībai.

Jaunības gadi 
Jaunībā Huss devās uz Prāgu, kur viņš pelnīja iztiku dziedot un kalpojot baznīcās. Viņš uzcītīgi mācījās, 1393. gadā ieguva bakalaura grādu Prāgas Universitātē un 1396. gadā maģistra grādu. Viņš tika iesvētīts par priesteri 1400. gadā, kļuva par rektoru universitātē (1402-1403).

Husu uzskata par 1406. gadā sarakstītās De orthographia bohemica autoru. Šai darbā izveidota čehu rakstība ar diakritiskajām zīmēm. Modificētu Husa alfabētu lietojam arī Latvijā.

Reformācija 
Huss bija protestantisma priekštecis, viņa mācībām bija liela ietekme Eiropas valstīs. Reformistus atbalstīja Bohēmijā. Ar Bohemijas karaļa atbalstu universitātē čehu reformisti guva virsroku, un vācieši bija spiesti pārcelties uz citām universitātēm.

Huss un viņa piekritēji iedvesmojās no angļu reformatora Džona Viklifa teoloģijas un filozofijas, īpaši no viņa neoplatoniskām mācībām par Dievu. Huss uzskatīja, ka Svētā Trīsvienība ir augstākā autoritāte, kurai pakļauta baznīca. Baznīcas autoritāte ir spēkā tikai tad, ja tā pārstāv Dieva patiesību. Patiesība ir Husa mācības galvenais jēdziens: tā pastāv vienīgi Kristū un tai ir spēks atbrīvot cilvēku no grēka.

Husu tiesāja par ķecerību pret Katoļu Baznīcu un viņam piesprieda nāvessodu sadedzinot uz sārta.  nāvessods tika izpildīts, viņš tika sadedzināts uz sārta Konstancā.

Pēc nāves 
Pēc Jana Husa nāves 1415. gadā, viņa sekotāji (zināmi kā husīti) sacēlās pret saviem katoļu valdniekiem. 1419. gadā pāvests Martins V izsludināja krusta karu pret husītiem. Husīti uzvarēja divus no pieciem krusta kariem, taču vēlāk sašķēlās un tika uzvarēti. Tomēr vēl pēc gadsimta 90% Čehijas iedzīvotāju bija Husa mācības sekotāji.

Atsauces

Ārējās saites 

 Jans Huss LU kopotajos rakstos 
 

Protestantu reformatori
Reformācija
Ar nāvi sodītie cilvēki
Dienvidčehijas apgabalā dzimušie
Palmīra

Palmīra (, Tedmurtā ; , Tadmor; , Tdmor; ) ir sena semītiešu pilsēta mūsdienu Sīrijas teritorijā. Atrodas 210 km attālumā no Damaskas. Pilsēta tikusi pieminēta ebreju Bībelē, Asīrijas valdnieku annālēs, atradusies Seleikīdu un Romas impērijas sastāvā. Viens no nozīmīgākajiem kultūras centriem antīkajā pasaulē.

Pilsēta pieminēta tikusi jau 19. gadsimtā p.m.ē. 3. gadsimtā p.m.ē. guvusi ievērību, kad caur to sāka vest viens no galvenajiem austrumu-rietumu tirdzniecības ceļiem. Palmīra uzcelta oāzē, pusceļā starp Vidusjūru rietumos un Eifratu austrumos. Palīdzēja savienot Romu ar Divupi un Austrumiem.

Pilsētā ir vairāki ievērojami tempļi, pieminekļi. Arhitektūrā un mākslā apvienots grieķu un romiešu stils ar vietējām tradīcijām.

1929.-1932. gadā pilsēta tika pamesta pilnībā. 1980. gadā Palmīra tikusi iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, kopš 2013. gada atrodas arī apdraudēto Pasaules mantojuma objektu sarakstā.

2015. gada maijā senā pilsēta nonāca Islāma valsts kaujinieku kontrolē, daļa pilsētas arheoloģisko pieminekļu tika iznīcināti.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Sīrijas pilsētas
Senās pilsētas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Sīrijā
Il Volo

Il Volo ir itāļu popmūzikas trio, kura sastāvā ir tenori Pjero Barone un Ignacio Bosketo un baritons Džanluka Džinoble.

2009. gadā visi trīs jaunieši piedalījās Ti lascio una canzone dziedāšanas šovā, sākumā kā solomākslinieki. Idejas par puiši apvienošanu grupā pieder šova autoram Roberto Čenči, kas vēlējies izveidot līdzīgu trio "trim tenoriem" (Lučāno Pavaroti, Plasido Domingo un Hosē Karerass).

Kopumā karjeras laikā grupa izdevusi trīs studijas albumus un vienu EP ierakstu. Piedalījušies We Are the World 25 for Haiti ierakstā. 2015. gadā grupa uzvarējusi Sanremo mūzikas festivālā ar dziesmu Grande amore, kļūstot arī par Itālijas pārstāvi 2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā.

Viņi izdeva septiņus studijas albumus. Jaunākā albuma nosaukums ir Il Volo Sings Morricone, un tas ir Ennio Morricone veltīts veltījuma albums.

Diskogrāfija 
Studijas albumi
 Il Volo (2010)
 We Are Love (2012)
 Buon Natale: The Christmas Album (2013)
Grande Amore // Grande Amore International Version // L'amore Si Muove (2015)
Ámame (2018)
Musica (2019)
Il Volo Sings Morricone (2021)

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Itālijas mūzikas grupas
2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieki‎
Vladimirs Voroņins

Vladimirs Voroņins (, ; dzimis ) ir Moldovas politiķis. Laikā no 2001. līdz 2009. gadam bija Moldovas prezidents, kopš 1994. gada ir Moldovas komunistu partijas pirmais sekretārs. Viņš ir pirmais valsts vadītāja amatā demokrātiski ievēlētais komunistiskās partijas līderis Eiropā pēc Austrumu bloka sabrukšanas.

20. gadsimta 60. gados bijis maizes fabrikas direktors, ap šo laiku sācis darboties Moldovas komunistiskajā partijā. Nākamajās divās desmitgadēs ieņēma arvien augstākus amatus partijā, bijis arī Moldovas PSR iekšlietu ministrs.

Pēc PSRS sabrukuma Voroņins 1993. gadā atkal nodibināja komunistisko partiju. 2001. gadā tā uzvarēja parlamenta vēlēšanās, Voroņins tika ievēlēts valsts prezidenta amatā. Prezidentūras pirmajos gados neveiksmīgi mēģināja samazināt lielo valsts parādu un bezdarba līmeni. Lai arī vispārēji Voroņina lēmumi ārlietās bija Krievijai labvēlīgi, attiecības ar Maskavu palika vēsākas, kad Voroņins atteicās piešķirt autonomijas statusu Piedņestrai, separātistu reģionam ar Krievijas militāro klātbūtni. Vēlāk meklēja atbalstu Rietumos, lai atrisinātu konfliktu. Viņa partija vēlēšanās uzvarēja arī 2005. gadā, kad uz otru termiņu ievēlēja arī Voroņinu. Solīja atrisināt Piedņestras jautājumu, uzlabot dzīves standartus, atcelt ierobežojumus plašsaziņas līdzekļiem, veicināt lielāku integrāciju Eiropā. Neatzina 2006. gada referenduma par Piedņestras pievienošanu Krievijai rezultātus.

Tā kā saskaņā ar konsitūciju Voroņins nedrīkstēja tikt ievēlēts prezidenta amatā uz trešo termiņu, 2009. gadā viņš tika ievēlēts parlamenta spīkera amatā.

Ārējās saites 
 
 

1941. gadā dzimušie
Moldovas politiķi
Ekspress-AM7

Ekspress-AM7 (Экспресс-АМ7) ir Krievijas uzņēmuma Kosmičeskaja svjaz' sakaru pavadonis. Tas orbītā tika palaists 2015. gada martā. Pavadonis nodrošina sakarus Krievijā, Eiropā, Āfrikā un Dienvidāzijā. 

2011. gadā nesējraķetes kļūmes dēļ tika zaudēts sakaru pavadonis Ekspress-AT2. 2012. gada martā Kosmičeskaja svjaz' noslēdza līgumu ar EADS Astrium par tā aizvietotāja Ekspress-AM4R un jauna pavadoņa Ekspress-AM7 izgatavošanu.

Kosmisko aparātu izgatavoja Francijas uzņēmums Airbus Defence and Space (agrākais Astrium) uz platformas Eurostar E3000 bāzes ar derīgās kravas jaudu 14 kW un plānoto darbības ilgumu 15 gadi. Tam ir 62 aktīvie raidītāji: 36 Ku, 24 C un 2 L joslas; 10 antenas.

Lidojuma gaita 
Ekspress-AM7 palaišana notika  22:05:00  UTC no Baikonuras kosmodroma 200. laukuma 39. palaišanas iekārtas ar nesējraķeti Proton-M / Briz-M. No dzinējbloka Briz-M pavadonis atdalījās 07:18 UTC. Ģeostacionāro orbītu tas sasniedza ar saviem dzinējiem.

Pavadonis tika izvietots ģeostacionārajā orbītā 40° austrumu garuma, kur aizvietoja 2013. gadā darbību beigušo Ekspress-AM1. 24. aprīlī tika sākta Ekspress-AM7 ekspluatācija.

Atsauces

Ārējās saites 
 Express AM4R and Express AM7 Airbus Defence and Space 
 Ekspress-AM7 Kosmičeskaja svjaz' mājaslapā 
 Ekspress-AM 7 Gunter Dirk Krebs 

AM7
Gajs Sebastjans

Gajs Teodors Sebastjans (; dzimis ) ir Malaizijā dzimis austrāliešu dziedātājs un dziesmu autors.

2003. gadā uzvarējis šova Australian Idol pirmajā sezonā. Mūziķa karjeras laikā ir izdevis septiņus studijas albumus, divus EP ierakstus, vienu labāko dziesmu izlasi. Astoņi no viņa albumiem ir ierindojušies Austrālijas albumu topa pirmajā desmitniekā, divi no tiem — pirmajā vietā. 12 Sebastjana izdotie singli iekļuvuši valsts topa pirmajā desmitniekā, 6 no tiem — pirmajā vietā. Viņš ir vienīgais vīrietis Austrālijā, kura seši singli ierindojušies topa pirmajā vietā (ieņem trešo vietu starp visiem Austrālijas māksliniekiem). 24 reizes ticis nominēts ARIA mūzikas balvai, to vairākas reizes ir arī saņēmis.

2015. gadā, Eirovīzijas dziesmu konkursa 60 gadu jubilejas gadā, kļuva par pirmo Austrālijas pārstāvi Eirovīzijas dziesmu konkursa vēsturē. Viņa izpildītā dziesma Tonight Again Eirovīzijas finālā ierindojās 5. vietā.

Diskogrāfija 
Studijas albumi
 2003: Just as I Am
 2004: Beautiful Life
 2006: Closer to the Sun
 2007: The Memphis Album
 2009: Like it Like That
 2012: Armageddon
 2014: Madness

Atsauces

Ārējās saites 
 
 
 

1981. gadā dzimušie
Austrāliešu dziedātāji
2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieki
Ēģiptieši

Ēģiptieši (, maṣreyyīn) vai Ēģiptes arābi ir nācija Tuvajos Austrumos, Ēģiptes pamatiedzīvotāji. Veidojas no divām konfesionāli atšķirīgām kopienām — musulmaņiem arābiem (63—76 miljoni) un kristiešiem koptiem (7—20 miljoni). Ēģiptē ēģiptieši veido ap 98% no iedzīvotāju kopskaita. Ap 4 miljoniem ēģiptiešu mīt diasporā, galvenokārt kaimiņvalstīs Tuvajos Austrumos un Ziemeļāfrikā, kā arī ASV, Apvienotajā Karalistē un citur. Ikdienā kā musulmaņi tā kopti lieto arābu valodas dialektu, kas ir viena no izplatītākajām arābu valodas formām arābu pasaulē.

Vēsture 
Ēģiptieši izsenis apdzīvojuši Nīlas lejteci tagadējās Ēģiptes teritorijā, kur jau kopš aptuveni 3150. gada pirms mūsu ēras izveidoja attīstītu Senās Ēģiptes civilizāciju. Ap 7. gadsimtu sakarā ar arābu iekarojumiem sākās Ēģiptes arabizācija un izlamizācija, kas pamatā tika pabeigta 14. gadsimtā. Seno ēģiptiešu pēctečus, kuri nepārgāja islāmā un saglabāja kristietību, dēvē par koptiem. Ēģiptes kristiešu baznīcā lietotā koptu valoda ir pēdējā dzīvā seno ēģiptiešu valodas forma.

Atsauces 

Arābu tautas
Āfrikas tautas
Ēģiptes tautas
Dravantu ala

Dravantu ala bija ala, kas atradās Skaļupes kreisajā krastā, starp Dravantu un Zužu zemēm, lejpus Ķempju — Ieriķu ceļa, Līgatnes pagastā. Alā ļoti strauji notika sufozijas procesi, kas 10 gadu laikā alas garumu pagarināja no 6,8 m līdz vairāk kā 10 m, bet augstums tai bija 4 m un alai bija divas telpas. Alu atklāja 20. gadsimta 90. gados, bet tā sabruka 2005. gada rudenī. Netālu no alas atrodas aptuveni 1,5 m dziļa kritene, kuras iekšienē ir smilšakmens siena.

Atsauces 

Latvijas alas
Līgatnes pagasts
Ingus Jakovičs

Ingus Jakovičs (dzimis  Madonā) ir latviešu basketbolists, spēlē saspēles vadītāja pozīcijā. 2022. gadā pārstāv Francijas klubu CSP Limoges. Latvijas basketbola izlases spēlētājs.

Karjera 
Basketbola gaitas pieaugušo komandā sāka Gulbenē, pārstāvot Gulbenes "Buki" Latvijas Basketbola otrajā līgā. 2010. gadā pārcēlās uz Rīgu, kur pārstāvēja BAA Riga, spēlējot Rīgas 49. vidusskolā, izcīnīja VEF Rīgas skolu superlīgas kausu. 2011. gadā pārcēlās uz Liepāju, pievienojoties Liepājas "Lauvas", kur pakāpeniski kļuva par vienu no komandas līderiem.

2014. gada 3. janvārī I. Jakovičs pievienojās Rīgas VEF, noslēdzot līgumu uz trim gadiem. Lielāku spēles laiku izpelnījās 2014.—2015. gada sezonā, kad par VEF galveno treneri kļuva Nikolajs Mazurs. 2015. gada 21. februārī piedalījās arī Latvijas Basketbola līgas Zvaigžņu spēlē.

2016. gada vasarā pārcēlās uz Krievijas klubu BC Nizhny Novgorod, kura galvenais treneris ir latvietis Artūrs Štālbergs. Gada beigās pievienojās LBL klubam BK Ventspils. Ar Ventspils komandu kļuva par 2018. gada LBL čempionu.

2019. gada vasarā I. Jakovičs noslēdza līgumu ar Itālijas komandu Pallacanestro Varese. 2021. gaadā pievienojās Ukrainas klubam Kijevas "Budivelnyk", bet sezonas gaitā pārcēlās uz Valmieru, lai spēlētu Valmiera Glass ViA. 2022. gada 1. februārī pievienojās Francijas klubam CSP Limoges.

Izlase 
Ingus Jakovičs spēlējis vairāka vecuma Latvijas jauniešu izlasēs, tostarp U-18 un U-20 izlasē. Lielākais panākums saistās ar Latvijas U-20 izlasi, kas 2013. gadā izcīnīja sudraba medaļas Eiropas čempionātā Tallinā. I. Jakovičs bija viens no komandas līderiem, vidēji spēlē gūdams 13,6 punktus un izpildot 3,5 rezultatīvas piespēles.

2014. gada 14. jūlijā debitēja Latvijas pieaugušo nacionālajā izlasē.

Statistika

2014./2015.gada sezona

Atsauces

Ārējās saites 

1993. gadā dzimušie
Madonā dzimušie
Latvijas basketbolisti
Saspēles vadītāji
Anna Sofija

Anna Sofija Dīrmeijere (; dzimusi 1990. gada 1. septembrī), plašāk pazīstama kā Anna Sofija, ir vācu dziedātāja un komposiste, kas ar dziesmu Black Smoke piedalījās 2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā.

Dzīve un karjera

1990—2015: bērnība un karjeras sākums 
Anna Sofija piedzima 1990. gada 1. septembrī Londonā, Lielbritānijā. Agrā vecumā viņa kopā ar saviem vecākiem pārvācās atpakaļ uz Vāciju, kur viņi apmetās Hamburgā. Kopš četru gadu vecuma mācījusies baletu, bet 2010. gadā ieguva savu abitūriju un uzsāka mācības Ņujorkā, "Lī Strasberga teātra un filmu institūtā". 2012. gadā Anna Sofija izdeva savu debijas singlu Get Over Yourself.

2015—pašlaik: Eirovīzija un pirmais albums 

Mūziķe iesniedza dziesmas Jump the Gun un Black Smoke Vācijas atlasei Unser Song für Österreich 2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursam. Black Smoke ieguva 2. vietu atlasē, bet pirmās vietas ieguvējs Andreass Kimmerts atteicās piedalīties dziesmu konkursā, tāpēc šī dziesma tika izvēlēta, lai pārstāvētu Vāciju dziesmu konkursā. Gandrīz mēnesi pirms dalības konkursa finālā, Anna Sofija izdeva savu debijas albumu Silver Into Gold. Finālā mūziķe neieguva nevienu punktu, un Black Smoke ir trešā dziesma, kas pārstāvot Vāciju Eirovīzijā nav ieguvusi nevienu punktu.

Diskogrāfija

Albumi

Singli

Atsauces 

Vācu dziedātāji
1990. gadā dzimušie
Vācijas Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieki
2015. gada Eirovīzijas dziesmu konkursa dalībnieki
Londonā dzimušie
Holisms

Holisms (no  (holos) — 'viss, vesels, veselums') ir ideja, ka dažādas naturālas sistēmas (fizikālas, bioloģiskas, ķīmiskas, sociālas, ekonomiskas, mentālas, lingvistikas, u.c.) un šo sistēmu īpašības ir jāsaprot kā viens veselums, nevis kā veseluma daļas.

Filozofijas teorijas
Zinātnes filozofija
Politikas filozofija
Galba

Servijs Sulpicijs Galba (, dzimis 3. gadā p.m.ē. 24. decembrī, miris ) bija sestais Romas imperators. Kā Romas imperators viņš bija septiņus mēnešus. Viņu nogalināja nākamā imperatora Otona kavalērija. Pirms kļūšanas par imperatoru, Galba bija Tarakonas Spānijas provinces gubernators. Viņš bija pirmais imperators tā sauktajā Četru imperatoru gadā, un pēdējais imperators, kas dzimis pirms mūsu ēras.

Dzimis bagātā ģimenē viņš ieņēma dažādus valsts amatus. Bijis gan pretors, gan konsuls. Pārvaldījis arī dažādas impērijas provinces - Akvitāniju, Augšģermāniju un Āfriku. Imperatora Klaudija valdīšanas pēdējos gados pametis valsts dienestu vecuma dēļ. Tomēr imperators Nērons iecēla viņu par Tarakonas Spānijas provinces pārvaldnieku. 68. gadā, pēc pret Nēronu vērstas sacelšanās apspiešanas, Galba pats ar karaspēku devās uz Romu, kur senāts viņu pasludināja par imperatoru.

Ārējās saites 

3. gadā p.m.ē. dzimušie
69. gadā mirušie
Romas imperatori
Boskovice

Boskovice () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Blansko apriņķī.

Vēsture 
Dibināta 11. gadsimtā, 14. gadsimta ieguvusi pilsētas tiesības. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Savulaik pilsētā bija liela ebreju kopiena. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Cilvēki
Boskovice ir fotogrāfa Josefa Koudelkas (Josef Koudelka, 1938) un Romas katoļu kardināla Tomāša Špidlīka (Tomáš Špidlík, 1919-2010) dzimtā pilsēta.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Grand Credit

Grand Credit ir nebanku finanšu iestāde, kas kopš 2007. gada darbojas Latvijas tirgū. Grand Credit sniedz kreditēšanas pakalpojumus privātpersonām un uzņēmumiem Baltijas valstīs. Uzņēmuma centrālais birojs atrodas Rīgā, Latvijā.

Vēsture 
Kompānija Grand Credit tika dibināta 2007. gada septembrī.
 
Kopš 2010. gada Grand Credit ir Latvijas Hipotekāro Nebanku Aizdevēju Asociācijas biedre.

2011.gadā tika reģistrēta un darbu uzsāka filiāle Igaunijā - Grand Credit.

Kopš 2011. gada 16. maija Grand Credit atrodas jaunās biroja telpās Rīgā, Bīskapa gātē 2, Herdera nams.

2011. gada 2. novembrī kompānija Grand Credit saņēma Patērētāju tiesību aizsardzības centra licenci pakalpojumu sniegšanai kreditēšanas jomā Latvijas Republikas teritorijā, kura saskaņā ar spēkā esošās likumdošanas prasībām katru gadu tiek pagarināta.

Laika periodā no 2013. gada 1. oktobra līdz 2014. gada 30. jūnijam kompānija bija Latvijas vispārējās iniciatīvas „Godīgs eiro ieviesējs” dalībniece.

Kopš 2014. gada jūlija Grand Credit piedalās mazā un vidējā biznesa mikrokreditēšanas valsts programmā.

Darbības rezultāti  
Grand Credit specializējas hipotekārās kreditēšanas pakalpojumu sniegšanā.

Galvenie finansēšanas virzieni ir: 
 kredīti mazajiem un vidējiem uzņēmumiem, 
 hipotekārie kredīti privātpersonām, 
 nekustamo īpašumu objektu attīstības projektu kreditēšana. 
Nekustamā īpašuma objektu attīstībai  kompānija kreditēšanas ietvaros Latvijā 2014. gadā finansēja mājokļa būvniecībai aptuveni 17 000 m².

2014. gadā lielu daļu Grand Credit kredītportfeļa sastādīja aizdevumi maziem un vidējiem uzņēmumiem, kā arī aizdevumi attīstības projektiem.

Labdarība un sponsorēšana 
Kompānija Grand Credit aktīvi piedalās dažādos labdarības un sponsorēšanas projektos, galvenokārt bērnu un jauniešu sporta un izglītības jomās. 
Kopš 2010. gada Grand Credit aktīvi sadarbojas ar Rietumu bankas Labdarības fondu.

Grand Credit pastāvīgie sadarbības partneri ir: 
 Biedrība “Kikboksa un boksa skola “Rīga”",
 Biedrība ”Sporta klubs ”Dobeles Atlēts”", 
 Biedrība “Latvijas Baleta un Dejas Ģilde”,
 Latvijas Universitātes Kultūras, Mākslas un Izglītības jaunrades biedrība ”JUVENTUS”,
 Biedrība “Rīgas starptautiskais sieviešu klubs”,
 Biedrība “Latvijas Automobiļu federācija”,
 Biedrība “Sporta klubs "Super Nova"".

Informācija presē 
 Valsts atbalsta mikrokreditēšanas programmā vēl pieejami līdzekļi attīstībai 
 Tagad būs pieejami lētāki mikro aizdevumi
 Maksims Mališko: Bizness vēlas lielāku skaidrību

Atsauces

Ārējās saites 
 Patērētāju tiesību aizsardzības centrs
 Latvijas Investīciju un attīstības aģentūras apkopojums
 LGA – Attīstības finanšu instrumenti
 Kompānijas Grand Credit mājas lapa

Latvijas uzņēmumi
Finanšu pakalpojumu uzņēmumi‎
Armēņu genocīda memoriālais komplekss

Armēņu genocīda memoriālais komplekss (, Hayots tseghaspanut'yan zoheri hushahamalir) ir oficiālais Armēnijas memoriāls, kas veltīts armēņu genocīda upuru piemiņai. Izveidots 1967. gadā Cicernakaberda pakalnā valsts galvaspilsētā Erevānā.

Memoriāla celtniecība tika uzsākta 1966. gadā pēc iepriekšējā gada  notikušās 24 stundas ilgās demonstrācijas genocīda 50 gadu atzīmēšanai.

44 metrus augstā stēla simbolizē armēņu nacionālo atdzimšanu. Aplī ir izvietotas 12 plātnes, kas simbolizē 12 zaudētās provinces mūsdienu Turcijas teritorijā. Apļa centrā 1,5 m dziļumā atrodas mūžīgā uguns, kas veltīta pusotram miljonam armēņu, kas tika nogalināti genocīda laikā. Ap memoriāla parku atrodas 100 m gara siena, uz kuras atrodas to pilsētu un ciemu nosaukumi, kur notika masu slepkavības un deportācijas.

1995. gadā tika atvērts Armēņu genocīda institūtmuzejs.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Erevāna
Genocīds
Raimons Pulidors

Raimons Pulidors (; —) bija profesionāls Francijas šosejas riteņbraucējs. Viņš bija zināms kā mūžīgi otrais, jo nekad neuzvarēja Tour de France, lai arī trīs reizes bija otrais un piecas reizes trešais (ieskaitot savu pēdējo tūri 40 gadu vecumā). Par spīti savai stabilitātei viņš nekad tā arī nenēsāja dzelteno krekliņu nevienā no 14 tūrēm; no tām viņš pabeidza 12.

Viņam bija panākumiem bagāta karjera, lai arī tā sakrita ar divu citu lielisku braucēju karjerām — Žaku Anketilu un Ediju Merksu. Viņa pretinieku favorītu statuss bija viens no iemesliem, kāpēc viņš bija tik populārs līdzjutēju vidū.

Karjeras laikā viņam izdevās vienreiz uzvarēt Vuelta a España kopvērtējumā, kā arī Milāna—Sanremo klasikā. Piecas reizes viņš bija labākais Critérium International sacensībās.

Komandas 
Visu savu karjeru Pulidors pavadīja vienā komandā, kuras galvenais sponsors bija Cycles Mercier. Mainoties pārējiem sponsoriem, viņa komanda saucās Mercier-BP (1960–1967), Fagor-Mercier (1970–1971), Gan-Mercier (1972–1976) un Miko-Mercier (1977). BP bija naftas kompānija, Fagor ražoja virtuves iekārtas, Gan bija apdrošināšanas uzņēmums un Miko ražoja saldējumu.

Pirmā dopinga pārbaude tūrē 
Raimons Pulidors kļuva par pirmo braucēju, kam tika veikta dopinga pārbaude Tour de France. Pārbaudītāji pirmoreiz tūrē ieradās 1966. gadā Bordo, tomēr baumas jau bija izplatījušās un daudzi braucēji pametuši viesnīcas. Pirmais sacensību dalībnieks, ko viņi atrada, bija Pulidors.

Tika atrasti vēl daži braucēji, ieskaitot Riku van Loju. Daļa no braucējiem atteicās veikt pārbaudes. Nākamajā rītā sacensību karavāna pameta pilsētu un devās Pirenejos. Posma beigās braucēji nokāpa no velosipēdiem un sāka soļot, izkliegt protestus un apvainot sacensību ārstu Pjēru Dimā, dažiem no viņiem pieprasot, lai arī viņš veiktu testu, vai nav dzēris vīnu vai lietojis aspirīnu, lai padarītu savu darbu vieglāku. Braucēji arī kritizēja Pulidoru par piekrišanu pārbaudei. Viņš protestus noraidīja un no streika distancējās. Citi zināmi braucēji kā Žaks Anketils bija streika priekšgalā. Pulidors teica, ka kontroles viņam ir vienaldzīgas un tas sabojāja viņa attiecības ar citiem braucējiem.

Privātā dzīve 
Puildora meita apprecēja Nīderlandes riteņbraucēju Adri van der Pūlu. Viņu dēli Davids un Matjē arī ir riteņbraucēji, Matjē tiek uzskatīt par vienu no savas paaudzes talantīgākajiem braucējiem. Raimons bieži devās Matjē atbalstīt klātienē.

Miris 2019. gada 13. novembrī slimnīcā pēc ilgstošas sirds slimības ārstēšanas.

Sasniegumi lielajās tūrēs 

Piezīme: IZST — izstājās

Atsauces

Ārējās saites 

1936. gadā dzimušie
2019. gadā mirušie
Francijas riteņbraucēji
Tour de France posmu uzvarētāji
Vuelta a España kopvērtējuma uzvarētāji
Vuelta a España posmu uzvarētāji
Telangāna

Telangāna (, ) ir viens no Indijas štatiem. Štats tika dibināts 2014. gada 2. jūnijā, kad 10 apgabali atdalījās no Āndhras Pradēšas štata. Štata administratīvais centrs ir Haidarābādu. Telangānas platība ir  km2, un štatā dzīvo aptuveni 35,2 miljoni iedzīvotāju.

Burtiskā tulkojumā vārds "Telangāna" nozīmē ‘telugu zeme’.

Vēsture 

3. gadsimtā p.m.ē. telugu zemi pakļāva Maurju imperators Ašoka. Pēc viņa nāves Āndhras ķēniņš Šatavahana izveidoja savu valsti, Plīnijs Andarae lielvalsts aprakstā minējis, ka tajā ir 30 nocietinātas pilsētas, 100 tūkstoši kājnieku, 30 tūkstoši jātnieku un tūkstotis kara ziloņu. 3. gadsimtā Šatavahana dibinātā lielvalsts saira sīkākās valstīs. 

6. gadsimtā telugu zemi pakļāva Pallavas dinastija, bet 7. gadsimtā viņus uzvarēja Čalukju dinastija, bet 11. gadsimtā tamilu Čolas dinastija. 
1309. gadā telugu zemi iekaroja Deli sultāna karavadonis Maliks Kafurs. 14. un 15. gadsimtā notika pastāvīgi kari starp musulmaņu sultāniem un Vīdžajnāgaras valdniekiem. 1512. gadā telugu zemē izveidojās Golkondas sultanāts, kuru 1687. gadā iekaroja moguli. 1724. gadā izveidojās Haiderabadas nizāmu valsts, kas 1766. gadā bija spiesta atdot valsts dienviddaļu Britu Austrumindijas kompānijai, bet 1798. gadā kļuva par britu protektorātu.

Pēc Britu Indijas sadalīšanās Indijas armija 1948. gadā ieņēma Haiderabadas nizāmu valsti un inkorporēja to Indijas Savienības sastāvā kā Haiderabadas štatu. Kad Indijas štatus reorganizēja pēc izplatītākās valodas principa, 
Haiderabadas štatu 1956. gadā sadalīja, pārsvarā telugu valodā runājošo iedzīvotāju teritorijas pievienojot Āndhra Pradēšas štatam, kannadu valodā — Maisoras štatam (tagad Karnātaka), bet marathu valodā — Bombejas štatam (tagad Mahārāštra).

2009. gadā Indijas valdība nolēma pakāpeniski atdalīt Telanganas reģionu pastāvīgā štatā, šis process noslēdzās 2014. gadā.

Ārējās saites 

Indijas štati
Kunštāta

Kunštāta () ir pilsēta Čehijā, Dienvidmorāvijas apgabala Blansko apriņķī.

Vēsture 
Rakstos pirmoreiz pieminēta 1279. gadā. Ilgu laiku pilsēta atradās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1918. gada — Čehoslovākijā. Otrā pasaules kara laikā pilsētas tuvumā, Hodonīnā, bija ierīkota koncentrācijas nometne romiem. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Tūrisms
Pilsētā atrodas pirmoreiz 1380. gadā pieminētā Kunštātas pils.

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Tirkistana

Tirkistana (), agrāk arī Turkestāna (), ir Tirkistanas apgabala centrs Kazahstānā. Atrodas netālu no Sirdarjas upes, 160 km uz ziemeļrietumiem no Šimkentas. 

Pilsētas ievērojamākais objekts ir Hodžas Ahmeda Jasavi mauzolejs. Vēl ievērojama ir viduslaiku pirts, četri citi mauzoleji. Nozīmīgs svētceļojumu galamērķis.

Vēsture 
Senākā apmetne karavānu ceļu krustošanās vietā zināma kopš 418. gada, bet atrastas arheoloģiskās liecības par apdzīvotās vietas esamību kopš 4. gadsimta. 

10. gadsimtā tā bija pazīstama kā Šavgara (), 12. gadsimtā kā Jasī (), kurā tolaik dzīvoja sūfiju dzejnieks un filosofs Hodža Ahmeds Jasavi. 1396.—1398. gadā Samarkandas emīrs Timurs virs viņa kapa lika uzcelt mauzoleju ar mošeju, kuras būvi pabeidza Buhāras hans Abdulhans II.

Kopš 16. gadsimta vidus pilsēta zināma ar tagadējo nosaukumu. 1598. gadā tā kļuva par Kazahu hanistes galvaspilsētu, ap Jasavi mauzoleju apbedīti vairāki hazahu hani. 1864. gada to ieņēma Krievijas impērijas karaspēks. 

20. gadsimta pirmajā pusē atradās Turkestānas APSR sastāvā, pēc tam atdota kazahiem. 20. gadsimta nogalē pilsētas iedzīvotāju skaits pieauga par 10%, šī bija otra straujāk augošā pilsēta pēc valsts jaunās galvaspilsētas Astanas.

Klimats

Atsauces

Ārējās saites 

 Kazakhstan.orexca.com

Kazahstānas pilsētas
Ahvāza

Ahvāza (, Ahvāz) ir pilsēta Irānā, Hūzestānas ostāna administratīvais centrs. 2011. gadā pilsētā dzīvoja 1,11 miljoni iedzīvotāju, bet tās aglomerācijā dzīvoja 4,53 miljoni iedzīvotāju. Pilsēta atrodas Irānas vienīgās kuģojamās upes Karunas krastos.

Pēc Kopena klimata klasifikācijas Ahvāzā valda karsts tuksneša klimats (BWh). Vidējais nokrišņu daudzums gadā ir 230 mm. Vidējā gaisa temperatūra ir no 12 °C ziemā līdz 37 °C vasarā.

Pasaules Veselības organizācija 2011. gadā Ahvāzu nosauca par pilsētu ar vislielāko gaisa piesārņojumu, un ar šo faktu tā ir iekļuvusi Ginesa rekordu grāmatā.

Atsauces 

Irānas pilsētas
Samirs Handanovičs

Samirs Handanovičs (; dzimis  Ļubļanā) ir Slovēnijas futbola vārtsargs, kas šobrīd (2022) pārstāv Milānas "Internazionale" un Slovēnijas izlasi.

Karjeru sāka dzimtās pilsētas Ļubļanas komandā Ļubļanas "Slovan", bet vēlāk pārcēlās uz NK Domžale, kur viņš pavadīja divas sezonas. 2004. gada vasarā, kad viņam bija 20 gadi, viņu iegādājās Itālijas A sērijas klubs Udinese. Divas sezonas viņš pavadīja īrē dažādos Itālijas klubos, Rimini Calcio F.C. sastāvā tika atzīts arī par otro labāko B sērijas vārtsargu aiz Džanluidži Bufona. 2007. gada vasarā viņš atgriezās Udinese komandā, kurā aizvadīja piecas sezonas.  par 11 miljoniem eiro viņu iegādājās Milānas "Internazionale".

Slovēnijas izlasē debitējis  pret Slovākiju. Izlasē aizvadījis 81 spēles, piedalījies 2010. gada FIFA Pasaules kausā.

Britu interneta portāls Daily Mail 2014. gada beigās atzina viņu par vienu no 10 labākajiem vārtsargiem pasaulē.

Viņa vecākais brālēns Jasmins Handanovičs arī ir futbola vārtsargs, kurš arī ir spēlējis Slovēnijas izlasē.

Sasniegumi 

Milānas Internazionale

 Itālijas futbola čempionāta A sērija :2020—21
 Itālijas kauss futbolā: 2021–22
 Itālijas Superkauss futbolā: 2021
 UEFA Eiropas līga finālists: 2019–20

Individuālie sasniegumi

 Slovēnijas gada futbolists: 2009, 2011, 2012

Atsauces

Ārējās saites 

1984. gadā dzimušie
Slovēnijas futbolisti
Slovēnijas izlases futbolisti
2010. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
Futbola vārtsargi
S.S. Lazio spēlētāji
Milānas "Internazionale" spēlētāji
Udinese Calcio spēlētāji
Slovēnijā dzimušie
Stevans Jovetičs

Stevans Jovetičs (; dzimis  Podgoricā (tolaik saukta par Titogradu) ir Melnkalnes futbola uzbrucējs, kas šobrīd (2021) pārstāv Ligue 1 klubu AS Monaco un Melnkalnes izlasi. Pārsvarā spēlē kā otrais uzbrucējs, lai gan var spēlēt arī kā uzbrūkošais pussargs vai malējais pussargs vai uzbrucējs. Jovetičs ir zināms ar savām bumbas kontroles un tehnikas spējām, kā arī kreativitāti.

Belgradas "Partizan" sastāvā Jovetičs debitēja  16 gadu vecumā līgas spēlē pret FK Voždovac. 2008. gada janvārī, 17 gadu, 10 mēnešu un 21 dienu vecumā tika iecelts par "Partizan" kapteini.  viņu par 8 miljoniem eiro iegādājās Itālijas A sērijas klubs ACF Fiorentina. Pirmos vārtus Fiorentina sastāvā viņš guva  pret Bergamo "Atalanta".  Jovetičs 22 miljonus eiro vērtā darījumā pārcēlās uz Anglijas futbola Premjerlīgas klubu Mančestras "City". Viņš izvēlējās spēlēt ar 35. numuru, jo ar to viņš spēlēja arī "Partizan". Pirmos vārtus premjerlīgā guva  5—1 uzvarā pār Tottenham Hotspur F.C..

Viņš ir viens no spēlētājiem, kas piedalījās pirmajā Melnkalnes izlases spēlē, 2—1 uzvarā pār Ungāriju. Ir spēlējis arī Melnkalnes U-21 izlasē.

Sasniegumi 
Partizan

 Serbijas Superlīga: 2007–08
 Serbijas kauss: 2007–08

Manchester City

 Anglijas Premjerlīga: 2013–14
 Anglijas Līgas kauss: 2013–14

Individuālie sasniegumi

 Melnkalnes gada futbolists: 2009, 2015

Atsauces

Ārējās saites 

1989. gadā dzimušie
Melnkalnē dzimušie
Melnkalnes futbolisti
Melnkalnes izlases futbolisti
AS Monaco FC spēlētāji
Manchester City F.C. spēlētāji
Sevilla FC spēlētāji
Milānas "Internazionale" spēlētāji
ACF Fiorentina spēlētāji
Berlīnes "Hertha" spēlētāji
Pafa

Pafa (, ) ir pilsēta Kipras dienvidrietumos. Atrodas Vidusjūras krastā, ap 50 km uz rietumiem no Limasolas. Pie pilsētas atrodas valsts otra lielākā lidosta — Pafas starptautiskā lidosta. Pafa 2017. gadā bija viena no divām Eiropas kultūras galvaspilsētām.

Senajos laikos bija divas Pafas: Jaunā Pafa un Vecā Pafa. Mūsdienās apdzīvota ir Jaunā Pafa. Tiek uzskatīts, ka netālu no Vecās Pafas piedzima Afrodīte. Pateicoties šim mītam, Pafa kļuva par populārāko un nozīmīgāko Afrodītes kulta vietu senajā pasaulē. Gan grieķu, gan romiešu laikos tā bija salas galvaspilsēta.

Pilsētā atrodas četri kūrorti, no kuriem lielākajā nodarbināta apmēram puse Pafas iedzīvotāju. 1980. gadā pilsēta tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Ārējās saites 
 
 

Kipras pilsētas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Kiprā
Gžegožs Fitelbergs

Gžegožs Fitelbergs (; dzimis , miris ) bija Daugavpilī (tolaik Dinaburgā) dzimis poļu diriģents, vijolnieks un komponists.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1879. gadā Daugavpils cietokšņa kara muzikanta Hozjaša (Gošija) Fitelberga un viņa sievas Matildes Pincovas ģimenē. No 1891. līdz 1896. gadam viņš mācījās Varšavas Mūzikas institūtā. No 1896. gada bija vijoļnieks Varšavas Lielā teātra, no 1901. gada Varšavas filharmonijas orķestrī. 1904. — 1905. gada un 1908. — 1911. gada sezonā diriģēja Varšavas filharmonijas orķestri, kā viesdiriģents uztājās arī Berlīnē, Leipcigā, Drēzdenē un Vīnē. 1910. gada vasaras sezonā diriģēja orķestri Majoros, kur 12. septembrī pirmo reizi atskaņoja Karola Šimanovska 2. simfoniju.   

Pirmā pasaules kara laikā diriģēja Muzikālās drāmas un Marijas teātra orķestri Petrogradā (1914-1919) un Maskavas Lielā teātra orķestri (1920-1921). 1934. gadā izveidoja Polijas radio orķestri, bija tā vadītājs no 1934. līdz 1939. gadam un no 1947. līdz 1953. gadam. 
Otrā pasaules kara sākumā aizbrauca uz Argentīnu, pēc tam uz ASV, 1946. gadā atgriezās Polijā. 

Miris 1953. gadā Katovicē.
Viņa dēls Ježijs Fitelbergs arī bija komponists, kas lielu daļu dzīves nodzīvoja ASV.

Piemiņa 
Kopš 1979. gada Silēzijas filharmonijā notiek viens no svarīgākajiem mūzikas konkursiem Polijā — Gžegoža Fitelberga starptautiskais diriģentu konkurss.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 International Music Score Library Project

1879. gadā dzimušie
Daugavpilī dzimušie
1953. gadā mirušie
Poļu komponisti
Poļu diriģenti
Latvijas ebreji
Ludmila Gurčenko

Ludmila Gurčenko (, ; dzimusi Ludmila Gurčenkova , mirusi ) bija padomju un krievu aktrise, dziedātāja un kinorežisore.

Dzīvesgājums 
Dzimusi 1935. gadā Harkovā kā Ludmila Gurčenkova. Abi vecāki bija no Smoļenskas Krievijā, katrs savā laikā pārcēlies uz Harkovu. Tēvs Marks Gurčenkovs bija no Smoļenskas zemniekiem, pārcēlies uz Harkovu darba meklējumos. Māte Jeļena (dzim. Simonova) bija no Smoļenskas muižnieku dzimtas. Dzīvojot Ukrainā, uzvārds dokumentos pārtapa par Gurčenko.

1953. gadā Ludmila Gurčenko pabeidza vidusskolu Harkovā. 1958. gadā absolvēja Vissavienības valsts kinematogrāfijas institūtu Maskavā. Debitēja 1956. gada filmā "Patiesības ceļš" (Дорога правды), slavu iemantoja ar lomu Eldara Rjazanova režisētajā filmā "Karnevāla nakts" (Карнавальная ночь, 1956). 
Nākamā loma filmā "Meitene ar ģitāru" nebija vairs tik populāra. Aktrise sāka bieži uzstāties ar koncertiem, braucot pie rūpnīcu strādniekiem un ogļračiem. Tas tika uztverts negatīvi, vairākos padomju laikrakstos parādījās kritika, ka aktrise nodarbojas ar naudas pelnīšanu, viņa tika apsūdzēta patriotisma trūkumā. Iespējams, ka īstais iemesls kritikai bija Gurčenko atteikšanās strādāt KGB labā, kad viņai 1957. gadā to piedāvāja. Toreizējais PSRS kultūras ministrs Nikolajs Mihailovs uz to reaģēja asi, un nozīmīgas lomas Gurčenko vairs netika piedāvātas 10 gadus. Tikai 1973. gadā režisors Viktors Tregubovičs piedāvāja Gurčenko galveno lomu filmā "Vecās sienas" (Старые стены). Pēc tam sekoja citas lomas. Gurčenko karjera nostabilizējās, viņa kļuva par ievērojamu aktrisi, ko aicināja filmēties galvenajās lomās gan komēdijas žanrā, gan arī dramatisku tēlu atveidošanā.

Starp pēdējām Gurčenko lomām bija galvenā loma muzikālā filmā Пёстрые сумерки (2009). Šai filmai viņa bija arī režisore (kopā ar Dmitriju Korobkinu), dziesmu komponiste un izpildītāja.

Bijusi precējusies kopumā sešas reizes, bija viena meita, kas dzimusi laulībā ar otro vīru Borisu Andronikašvili. Ceturtais vīrs bija pazīstamais estrādes dziedātājs Josifs Kobzons.

Mirusi , tikusi apglabāta Novodevičjes kapsētā.

Filmas 
 "Patiesības ceļš" (Дорога правды, 1956), 
 "Karnevāla nakts" (Карнавальная ночь, 1956), 
 "Meitene ar ģitāru" (1957), 
 "Balzaminova precības" (1964), 
 "Krievijas impērijas kronis" (1971), 
 "Salmu cepurīte" (1975), 
 "Debesu lakstīgalas" (1976), 
 "Divdesmit dienas bez kara" (1976), 
 "Māmiņa" (1976), 
 "Sibiriāde" (1978), 
 "Pieci vakari" (1979), 
 "Ideāls vīrs" (1980), 
 "Mehāniķa Gavrilova mīļotā sieviete" (1981), 
 "Stacija diviem" (1982), 
 "Lidojums sapnī un īstenībā" (1983), 
 "Mīlestība un baloži" (1984), 
 "Vecās grošas" (2000), 
 "Divpadsmit krēsli" (2005).

Apbalvojumi 
Saņēmusi vairākus apbalvojumus, tai skaitā PSRS Tautas skatuves mākslinieces goda nosaukumu (1983). 2010. gadā saņēma otrās pakāpes ordeni "Par nopelniem tēvzemes labā".

Atsauces

Ārējās saites 

  

1935. gadā dzimušie
2011. gadā mirušie
Padomju aktieri
PSRS dziedātāji
Krievijas aktieri
Krievu dziedātāji
Krievijas kinorežisori
PSRS Tautas skatuves mākslinieki
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Harkivā dzimušie
Sandra Perkoviča

Sandra Perkoviča (; dzimusi ) ir horvātu vieglatlēte, startē diska mešanas sacensībās. Viņa ir divkārtēja olimpisko spēļu, divkārtēja pasaules un seškārtēja Eiropas čempione.

Piedalījusies trīs olimpiskajās spēlēs.  Londonā izcīnīja zelta medaļu ar 69,11 m tālu diska raidījumu. 2016. gadā Riodežaneiro ieguva savu otro olimpisko zeltu, bet 2020. gada olimpiskajās spēlēs Tokijā ieņēma 4. vietu.

2013. gadā Maskavā pirmo reizi kļuvusi par pasaules čempioni. Šo panākumu izdevās atkārtot 2017. gada Pasaules čempionātā Londonā. Pasaules čempionātos ieguvusi arī divas sudraba un vienu bronzas medaļu.

Sešas reizes pēc kārtas (2010, 2012, 2014, 2016, 2018, 2022) izcīnījusi Eiropas čempiones titulu. 2010. gada Eiropas čempionātā uzvarējusi, kļūdama par visu laiku jaunāko Eiropas čempioni diska mešanā sievietēm. Šis arī bija pirmais gads Perkovičai pieaugušo sacensībās, pirms tam bijusi veiksmīga junioru karjera (2009. gada Eiropas čempione junioriem).

2010. gadā uz pusgadu tika diskvalificēta par psihostimulantu lietošanu. Sportistes personiskais rekords ir 71,41 m, kas ir Horvātijas rekords. No 2012. līdz 2019. gadam astoņas reizes pēc kārtas tikusi atzīta par Horvātijas gada labāko sportisti.

Ārējās saites 

1990. gadā dzimušie
Zagrebā dzimušie
Horvātijas vieglatlētes
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Dopinga lietas vieglatlētikā
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2020. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Diska metēji
Olimpiskie zelta medaļnieki vieglatlētikā