Olimpiskās spēles

Olimpiskās spēles ir starptautiskas daudzu sporta veidu sacīkstes, kurās vairāki tūkstoši sportistu sacenšas gan vasaras, gan ziemas sporta veidos. Olimpiskās spēles tiek uzskatītas par pasaulē lielākajām sporta sacensībām, tajās piedalās sportisti no vairāk nekā 200 valstīm. Mūsdienās olimpiskās spēles notiek ik pēc diviem gadiem, secīgi mijoties ziemas un vasaras spēlēm, katras sezonas olimpiskajām spēlēm notiekot ik pēc četriem gadiem. Olimpijā, Grieķijā, laikā no 8. gadsimta p.m.ē. līdz mūsu ēras 4. gadsimta notika Antīkās olimpiskās spēles. Franču barons Pjērs de Kubertēns 1894. gadā dibināja Starptautisko Olimpisko komiteju (SOK). SOK pašlaik ir olimpiskās kustības vadības institūcija, kuras struktūra un darbības ir definētas olimpiskajā hartā.

Olimpiskās kustības attīstības laikā 20. un 21. gadsimtā ir tikušas ieviestas vairākas izmaiņas olimpiskajās spēlēs, piemēram, ziemas olimpisko spēļu izveide, Paraolimpiskās spēles sportistiem invalīdiem, Jaunatnes olimpiskās spēles pusaudžiem. SOK tāpat ir nācies pielāgoties ekonomiskajai, politiskajai, tehnoloģiskajai realitātei 20. gadsimtā. Tā rezultātā olimpiskajās spēlēs var startēt profesionāļi, sākotnēji šajās sacensībās varēja startēt vienīgi amatieri. Pirmais un Otrais pasaules karš izraisīja 1916., 1940. un 1944. gada olimpisko spēļu atcelšanu. Daudz valstu boikots aukstā kara laikā izraisīja mazāku sportistu skaitu 1980. un 1984. gada olimpiskajās spēlēs.

Pirmās vasaras olimpiskās spēles notika . gadā Atēnās, Grieķijā, bet ziemas olimpiskās spēles pirmo reizi notika . gadā Šamonī, Francijā. Vienīgā valsts, kas piedalījusies visās olimpiskajās spēlēs, ir Šveice.

Vēsture 
Mūsdienu olimpiskās spēles 1896. gadā iedibināja barons Pjērs De Kubertēns, par pamatu ņemot antīko olimpisko spēļu ideju. 1894. gada 23. jūnijā Parīzē barons de Kubertēns saaicināja starptautisku kongresu, kurā nāca klajā ar ideju atjaunot Senās Grieķijas olimpisko spēļu tradīciju kā no politikas un biznesa absolūti nošķirtas starptautiskas sporta spēles, kurās galvenais būtu sports un atlētu sacensība (ideja bija vairāk nekā aktuāla, jo Eiropas valstis gatavojās Pirmajam pasaules karam, kāpinot bruņošanos un politisko propagandu). Atsaucība bija necerēti plaša, un tūdaļ šajā tajā kongresā tika nodibināta Starptautiskā Olimpiskā komiteja, par kuras prezidentu ievēlēja grieķu komersantu Dimitri Vikelasu (), bet de Kubertēnu — par tās ģenerālsekretāru (1896. gadā viņš kļuva par SOK prezidentu).

Pēc Demetriosa ierosinājuma, 1896. gadā Grieķijā, Atēnās (lai uzsvērtu saistību ar antīkajām spēlēm), ar devīzi Citius, altius, fortius! (no  Ātrāk, augstāk, spēcīgāk!) notika pirmās olimpiskās spēles.

Olimpisko spēļu idejas pamatā bija sengrieķu ideja par mieru (1916. gadā, gatavojoties uzvilkt mundieri un doties uz fronti, de Kubertēns nolika savas prezidenta pilnvaras SOK, jo uzskatīja, ka olimpiskie principi un līdzdalība karā nav savienojami), sportu kā indivīdu harmoniski attīstošu nodarbi, nevis valstu, bet sportistu sacensību. Profesionāliem sportistiem tika liegts piedalīties olimpiskajās spēlēs — tās tika dibinātas tikai un vienīgi kā amatieru sacensības, lai dotu iespēju piedalīties pēc iespējas plašākam atlētu lokam. Piemēram, 1913. gadā tika anulēta vieglatlēta Džima Torpa (Jim Thorpe) zelta medaļa, jo atklājās, ka viņš kā profesionālis startē beisbolā. Pēc Dž. Torpa nāves 1982. gada SOK viņu atkal atzina par olimpisko čempionu, jo sāka mainīties skats uz profesionāļiem sportā.

Politika 

Olimpiskās spēles bija nevis valstu, bet sportistu sacensības, un sportisti pārstāvēja nevis valstis, bet gan paši sevi — valsts piederība figurēja tikai kā norāde par atlēta mītnes vietu, kā to noteica viens no olimpiskajiem pamatprincipiem: sports ir sports un tam nav nekāda sakara ar valsts varu un politiku. Politiķu manipulēšana ar olimpiskajām spēlēm sākās ar 1936. gada spēlēm Berlīnē — nacistiskās Vācijas kanclers Ādolfs Hitlers izmantoja šīs spēles savas politikas un valsts propagandai. Pēc tam, t.s. "aukstā kara" gados šo praksi pārņēma praktiski visas valstis, padarot spēles no sportistu sacensībām par valstis pārstāvošu komandu sacensībām.

Komercija 

Olimpiskajām spēlēm kļūstot aizvien populārākām un masveidīgākām, to rīkošana prasīja aizvien lielākus finanšu resursus. Lai piesaistītu sponsorus, sākot no 1980. gadiem pamazām sāka atteikties no Kubertēna iedibinātajiem pamatprincipiem un atsevišķos sporta veidos sāka ļaut piedalīties profesionāļiem, un mūsdienās tās praktiski ir tikai komercializētas profesionāļu sacensības un krāšņs šovs skatītājiem.

Olimpieši no Latvijas 

Pirmo reizi sportisti no mūsdienu Latvijas teritorijas piedalījās 1912. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Stokholmā (31 sportists no Vidzemes un Kurzemes guberņām tika iekļauts Krievijas impērijas komandā, un šāvējs Haralds Blaus kļuva par pirmo, kurš izcīnījis godalgu olimpiādē (bronzas medaļa stenda šaušanā pa māla baložiem)).

1924. gadā olimpiskajās spēlēs Parīzē piedalījās jau Latvijas Republikas sportistu delegācija — kopā 41 sportists (nevienas godalgas). 1932. gada olimpiskajās spēlēs Losandželosā no Latvijas piedalījās tikai 2 sportisti (viena godalga). Latvijas sportisti startēja arī 1936. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Berlīnē (izcīnot divas godalgas).

PSRS izlases sastāvā 1952. gada olimpiskajās spēlēs Helsinkos startēja trīs sportisti no LPSR. 1956. gada olimpiskajās spēlēs Melburnā pieci sportisti no LPSR (kuri izcīnīja piecas godalgas). 1964. gada olimpiskajās spēlēs Tokijā 15 sportisti no LPSR izcīnīja desmit godalgas. 1980. gada olimpiskajās spēlēs Maskavā 13 sportisti no LPSR izcīnīja trīspadsmit godalgas.

Skatīt arī 
 Antīkās olimpiskās spēles
 Vasaras olimpiskās spēles
 Ziemas olimpiskās spēles
 Olimpiskais muzejs
 Paraolimpiskās spēles
 Olimpiskie simboli

Atsauces

Ārējās saites 

  
 Latvijas Olimpiskās komitejas mājaslapa