joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
2015. gada Latvijas prezidenta vēlēšanas

2015. gada Latvijas prezidenta vēlēšanas notika 3. jūnijā, kad 12. Saeima par Valsts prezidentu ievēlēja Raimondu Vējoni.

Informatīvā kampaņa 
2015. gada aprīlī portāla ManaBalss.lv veidotāji izveidoja projektu MansPrezidents.lv, kur lietotāji varēja izvirzīt savas Valsts prezidenta kandidatūras, ar mērķi iespaidot politiķu veikto izvēli. Pēc kandidātu izvirzīšanas balsošanai tika piedāvāti populārākie, kā arī Saeimā pārstāvēto partiju oficiāli izvirzītie kandidāti: Mārtiņš Bondars, Vaira Vīķe-Freiberga, Egils Levits, Sandra Kalniete, Gunārs Kūtris, Raimonds Vējonis un Sergejs Dolgopolovs.

Kandidāti 
Laika posmā no 19. līdz 24. maijam notiek Valsts prezidenta amata kandidātu virzīšana pirmajai balsošanas kārtai. Pirmajā kandidātu pieteikšanas dienā (19. maijā) tika iesniegta Mārtiņa Bondara (Reģionu alianse; virza Latvijas Reģionu apvienība) un Sergeja Dolgopolova (Saskaņa) kandidatūra.

 prezidenta amatam tika izvirzīts Raimonds Vējonis (Latvijas Zaļā partija), kandidatūru izvirzot Zaļo un Zemnieku savienības deputātiem Augustam Brigmanim, Gundaram Daudzem, Ingmāram Līdakam, Aināram Mežulim un Valdim Skujiņam, kā arī «Vienotības» frakcijas vadītājai Solvitai Āboltiņai.  amatam tika izvirzīta bezpartijiskā Egila Levita kandidatūra, to parakstot Gaidim Bērziņam, Inārai Mūrniecei, Imantam Parādniekam (visi — Nacionālā apvienība), Ringoldam Balodim («No sirds Latvijai»), Lolitai Čigānei un Veiko Spolītim (abi — «Vienotība»).

No parlamentā pārstāvētajām partijām savu kandidātu nevirzīja «No sirds Latvijai». Partijas kongresā tika nolemts amatam nominēt Gunāru Kūtri, taču dienu pirms kandidātu oficiālās virzīšanas — 18. maijā — Kūtris savu kandidatūru atsauca un partijas Saeimas frakcija nolēma citu kandidātu neatbalstīt. Savu kandidātu nevirzīja arī «Vienotība».

Vēlēšanu norise

1. balsojums 

Kopā bija 99 zīmes, no kurām nederīgas bija 6. Pret visiem kandidātiem balsoja 5 deputāti.

2. balsojums 

Kopā bija 99 zīmes, no kurām nederīgas bija 3. Pret visiem kandidātiem balsoja 6 deputāti.

3. balsojums 

Kopā bija 98 zīmes, no kurām nederīgas bija 2. Pret visiem kandidātiem balsoja 12 deputāti.

4. balsojums 

Kopā bija 99 zīmes, no kurām nederīga bija 1. Pret abiem kandidātiem balsoja 26 deputāti.

5. balsojums 

Kopā bija 98 zīmes, no kurām nederīga bija 1. Pret kandidātu balsoja 42 deputāti.

Atsauces

Ārējās saites 
 Valsts prezidenta ievēlēšanas likums

Prezidenta vēlēšanas
Latvijas prezidenta vēlēšanas
Annibale de Gaspariss

Annibale de Gaspariss (;  — ) bija itāļu astronoms, Kapodimontes observatorijas Neapolē vadītājs (1864.-1889.). Atklājis 9 asteroīdus.

1851. gadā saņēmis Karaliskās Astronomijas biedrības Zelta medaļu. 1851. un 1852. gadā saņēmis Lalanda balvu.

Annibales de Gasparisa vārdā nosaukti asteroīds 4279 Gaspariss, Mēness krāteris De Gaspariss un Gasparisa plaisa uz Mēness.

Atsauces 
 
 

Astronomi
Valsts apvērsums Sīrijā (1954)

Valsts apvērsums Sīrijā gāza militāro diktatoru Adibu Šišakli un atjaunoja parlamentāro demokrātiju Sīrijas Republikā, Prezidenta amatā tika atjaunots prezidents Hašims el Atāsī.

Jau kopš 1949. gada decembra apvērsuma Sīrijas valdību kontrolēja Šišakli, kas 1951. gada decembrī oficiāli pārņēma visu varu un ieviesa militāro diktatūru. Savā politikā Šišakli atbalstīja Sīrijā populāro panarābismu. Režīms nonāca konfliktā ar druzu minoritāti, kas 1954. gada janvārī izvērtās militārās sadursmēs. Šišakli arī veica virkni arestu Sīrijas armijā.

Pieaugošā neapmierinātība ar Šišakli apvienoja sacelšanās plānotājus no tradicionālajām labā spārna Tautas un Nacionālajām partijām, Musulmaņu brālības, Sīrijas Komunistiskās partijas, druzu izcelsmes armijas virsniekus, Baas partijas biedrus.

Sacelšanai sākoties un redzot tās apmērus, Šišakli izvēlējās tai nepretoties, lai valstī nesāktu pilsoņu karu. Viņš bēga no valsts. Sākotnēji uz Libānu, tad uz Brazīliju.
 
Sīrijas vēsture
1964. gads
Valsts apvērsumi
Ābela prēmija

Ābela prēmija ir starptautisks, ikgadējs apbalvojums, ko pasniedz Norvēģijas valdība vienam vai vairākiem izciliem matemātiķiem. Prēmija nosaukta par godu norvēģu matemātiķim Nilam Henrikam Ābelam (1802—1829). Balvu 2001. gadā nodibināja Norvēģijas valdība, kas dibinājusi arī tikpat nozīmīgo Holberga prēmiju humanitārajā jomā. Pirmo reizi Ābela prēmiju pasniedza 2003. gadā.

Ābela prēmiju bieži dēvē par Nobela prēmiju matemātikā. Tās lielums ir 6 000 000 Norvēģijas kronu (apmēram 800 000 eiro). Vēl viens prestižs apbalvojums par sasniegumiem matemātikā ir Fīldsa prēmija, ko piešķir Starptautiskā Matemātiķu apvienība, tomēr tās apmērs naudas izteiksmē ir daudz mazāks.

Ābela prēmijas dibināšanas vēsture 
1899. gadā norvēģu matemātiķis Sofuss Lī (1842–1899) izteica ideju par Ābela prēmijas dibināšanu, lai būtu apbalvojums par izciliem sasniegumiem matemātikā. Lī bija uzzinājis, ka starp Nobela prēmijām neviena nebija paredzēta par sasniegumiem matemātikā. Lī drīzā nāve aizkavēja Ābela prēmijas izveidošanu. Lai arī 1902. gadā, sakarā ar Ābela 100. dzimšanas dienu, prēmijas dibināšanu atbalstīja karalis Oskars II, tomēr nodoms netika realizēts, jo 1905. gadā izjuka Zviedrijas un Norvēģijas savienība. 

Ideja par Ābela prēmiju kļuva aktuāla, tuvojoties Ābela 200. dzimšanas dienai. 2001. gadā Norvēģijas valdība piešķīra prēmijas sākotnējam finansējumam 200 miljonus Norvēģijas kronu. Fondu pārrauga valde, ko ievēl Norvēģijas Zinātņu akadēmija (Det Norske Videnskaps-Akademi). Pretendentus var izvirzīt katrs, tikai nevar izvirzīt sevi. Prēmiju nepiešķir mirušiem matemātiķiem, bet, ja pretendents nomirst jau pēc prēmijas izsludināšanas, tad to piešķir pēc nāves. Lēmumu par laureātu pieņem Norvēģijas Zinātņu akadēmija, balstoties uz Ābela komitejas ieteikumu. Komiteju ievēl Norvēģijas Zinātņu akadēmija, un tajā var būt gan Norvēģijas, gan citu valstu pilsoņi. Laureāta vārdu katru gadu nosauc marta beigās.

Prēmijas laureāti

Skatīt arī 
 Fīldsa prēmija

Atsauces

Ārējās saites 

 Ābela prēmijas oficiālā mājaslapa 

Apbalvojumi matemātikā
15 Einomija

Einomija, arī 15 Einomija ir asteroīds ar diametru apmēram 255 km, atrodas asteroīdu joslā, pieder S tipa asteroīdu grupai.

Asteroīdu atklāja  itāļu astronoms Annibale de Gaspariss (Annibale de Gasparis) Kapodimontes observatorijā Neapolē. Gasparisam tas bija ceturtais atklātais asteroīds (kopā 9). Asteroīds nodēvēts horas Einomijas vārdā.  Einomija grieķu mitoloģijā ir Zeva un Temīdas meita, viena no horām, likumības personifikācija. Asteroīdam nav oficiāli apstiprināta simbola, neoficiāli tiek lietots simbols – sirds ar zvaigzni virs tās.

Einomija ir lielākais zināmais S tipa asteroīds, atrodas asteroīdu joslas iekšmalā. Einomijas masa ir apmēram 3,25 x 1019 kg jeb aptuveni 1% no kopējās asteroīdu joslas masas. Einomijas vārdā nodēvēta Einomijas tipa asteroīdu grupa, kurā iekļauti asteroīdi ar līdzīgām orbītām un fiziskajiem parametriem. Einomija ir grupas lielākais objekts, grupā ietilpst ap 5 % no kopējā asteroīdu joslas objektu skaita.

Einomijas forma ir nedaudz izstiepta, ar četrām izteiktām malām. Virsma ir spoža, satur silikātu minerālus, niķeli un dzelzi saturošus iežus. Spektroskopiskie pētījumi parāda, ka asteroīda virsma nav viendabīga. Atklāts liels apgabals, kurš satur vairāk olivīnu, bet Fe un Ni ir mazāk, citā, mazākā apgabalā dominē piroksēni. 

Einomijai pastāv 7:16 orbitālā rezonanse ar Marsu.

Atsauces

Ārējās saites 
Einomijas orbīta

 

Asteroīdu joslas objekti
S tipa asteroīdi
Einomijas tipa asteroīdi
Augstkalnes dzirnavu ezers

Augstkalnes dzirnavu ezers (arī Augstkalnes dzirnavezers, Augstkalnes ezers, Dzirnavu ezers, Mežmuižas dzirnavezers) ir mākslīga ūdenstilpe Dobeles novada Augstkalnes pagastā. Izvietojies pagasta dienvidrietumos, uzstādināts Svētes upē Augstkalnes ciemā pie autoceļa P95. Krasti lēzeni, slīpi, vietām — stāvi, dibens — dūņains. Mīt rauda, asaris, līdaka, līnis, sapals, karūsa, plicis. Ir peldvieta.

Ziemeļu krastā Mežmuižas muižas parks un Mežmuižas evaņģēliski luteriskā baznīca.

Atsauces 

Dobeles novada ezeri
Augstkalnes pagasts
Tērvetes novada ezeri
Žoržs Volinskis

Žoržs Volinskis (;  — ) bija franču karikatūrists un komiksu autors. Viņš tika nogalināts 2015. gada 7. janvārī Charlie Hebdo apšaudē kopā ar citiem šī izdevuma darbiniekiem.

Dzīves sākums 
Žoržs Davids Volinskis piedzima 1934. gada 28. jūnijā Tunisā, Francijas protektorātā Tunisijā, ebreju ģimenē Lolai Bembaronai un Zigfrīdam Volinskim. Viņa tēvs bija no Polijas un 1936. gadā tika nogalināts, kad Žoržam bija tikai divi gadi. Viņa māte bija tunisiete no Itālijas. 1945. gadā, īsi pēc Otrā pasaules kara viņš pārvācās uz Franciju. Parīzē viņš sāka arhitektūras studijas, betpēc to pabeigšanas pievērsās karikatūru veidošanai.

Karjera 
1958. gadā Volinskis sāka zīmēt karikatūras laikrakstam Rustica, bet 1960. gadā pievērsās politiskās karikatūras žanram. 1961. gadā viņš sāka veidot politiskas un erotiskas karikatūras un komiksu slejas satīriskajam ikmēneša izdevumam Hara-Kiri.

1968. gada maija studentu nemieru laikā Volinskis kopā ar Žanu Žaku Povēru un Sinē bija viens no satīriskā žurnāla L'Enragé dibinātājiem. No 1961. līdz 1970. gadam viņš bija arī Hara-Kiri galvenais redaktors. 1970. gadu sākumā Volinskis sadarbojās ar komiksu mākslinieku Žoržu Pišāru, radot Paulette tēlu, kas parādījās komiksu žurnālā Charlie Mensuel un publicēšanas laikā izprovocēja dažādas reakcijas. Volinska darbs parādījās ikdienas laikrakstā Libération, iknedēļas Paris-Match, L'Écho des savanes un Charlie Hebdo.

2005. gadā viņš saņēma Grand Prix de la ville d'Angoulême balvu Angulemas festivālā. Tajā pašā gadā viņš saņēma Goda Leģiona ordeni.

Nāve 
Volinski kopā ar viņa septiņiem kolēģiem un diviem policistiem un vēl divām citām personām nogalināja 2015. gada 7. janvāra Charlie Hebdo apšaudē, kad bruņoti džihādistu teroristi iebruka laikraksta Charlie Hebdo redakcijā Parīzē.

Atsauces

Ārējās saites 

 Nekrologs  The Independent no Markusa Viljamsona

 Žorža Volinska biogrāfija Lambiek Comiclopedia vietnē
 Žorža Volinska publikācijas Charlie Mensuel, L'Écho des Savanes un BoDoï BDoubliées 
 Žorža Volinska albumi Bedetheque 

1934. gadā dzimušie
2015. gadā mirušie
Franču karikatūristi
Ar Goda Leģiona ordeni apbalvotie
Anrī Ruso

Anrī Ruso (; dzimis Anrī Žiljēns Felikss Ruso (Henri Julien Félix Rousseau) , miris ) bija franču postimpresionisma mākslinieks. Gleznošanu apguvis pašmācības ceļā. Viņš tiek uzskatīts par vienu no spilgtākiem naivisma pārstāvjiem, kura darbi ietekmēja arī sirreālisma attīstību. Ruso visu mūžu nostrādāja nodokļu birojā, par ko viņa draugs Alfrēds Žarī deva viņam iesauku "muitnieks" (le douanier ).

Dzīvesgājums 
Dzimis strādnieku ģimenē. Ieradās Parīzē 1868. gadā. Uzreiz pēc Francijas-Prūsijas kara sāka strādāt municipālajā birojā, kur iekasēja nodokļus no alkohola pārdošanas. Iemācījās gleznot, kopējot Luvrā izstādītas gleznas. Ruso nekad nav ceļojis, bet sižetus atrada ilustrētās grāmatās, nostāstos vai vienkārši savā iztēlē. Aizrāvās ar spiritismu un apgalvoja, ka dažādi gari nosaka viņa otas triepienus. Viņa darbi bieži atspoguļo eksotiskās ainavas, džungļu zvērus un dīvainus personāžus. Piedalījās Neatkarīgo mākslinieku biedrības izstādēs Salon des indépendants kopš 1886.gada, tur viņa darbi arī tika pamanīti un guva pirmo atzinību. Ruso draudzējās ar Alfrēdu Žarī, Robertu Delonē, Gijomu Apolinēru un vēlāk arī ar Pablo Pikaso. Mākslinieka darbnīca atradās Perel ielā - 2bis, Parīzes 14. apgabalā.

Ruso nomira no kājas gangrēnas Parīzes Nekēra slimnīcā. Viņš tika apbedīts kopējā kapā Banjo kapsētā. 1947. gada 11. septembrī pie viņa dzimtās mājas sienas tika piestiprināta piemiņas plāksne. Tā paša gada 12. oktobrī mākslinieka mirstīgās atliekas tika pārapbedītas Lavālas pilsētas skvērā jardin de la Perrine. Uz viņa kapa ir uzlikts tēlnieka Konstantīna Brankuzi darinātais piemineklis ar Gijoma Apolinēra epitāfiju.

1910. gadā pateicoties māksliniekam Maksam Veberam amerikāņu publika atklāja Ruso darbus Ņujorkas galerijā. Vasilijs Kandinskis iekļāva viņa reprodukcijas 1912. gada almanahā Blaue Reiter Almanac. Ruso stils iedvesmoja vairākus modernās mākslas pārstāvjus, kā Andrē Bretons, Renē Magrits, Džordžo de Kīriko.

Galerija

Atsauces un piezīmes

1844. gadā dzimušie
1910. gadā mirušie
Majennā dzimušie
Franču mākslinieki
Francijas gleznotāji
Postimpresionisma gleznotāji
16 Psihe

Psihe, arī 16 Psihe ir asteroīds ar diametru apmēram 253 km, atrodas asteroīdu joslā, pieder M tipa asteroīdu grupai.

Asteroīdu atklāja  itāļu astronoms Annibale de Gaspariss (Annibale de Gasparis) Kapodimontes observatorijā Neapolē. Gasparisam tas bija piektais atklātais asteroīds (kopā 9). Asteroīds nodēvēts Psihes vārdā. Psihe grieķu mitoloģijā ir dvēseles un elpas personifikācija. Asteroīdam nav oficiāli apstiprināta simbola, neoficiāli tiek lietots simbols – tauriņa spārns ar zvaigzni virs tā.

Psihe ir starp 10 masīvākajiem asteroīdu joslas objektiem, arī lielākais M tipa asteroīds. Psihes masa atbilst gandrīz 1 % no visas asteroīdu joslas masas. Pētījumi ar radaru parāda, ka Psihe ir metālisks objekts, ar lielu dzelzs un niķeļa saturu. Atšķirībā no citiem M tipa asteroīdiem, uz Psihes virsmas nav konstatēti ūdeni saturoši minerāli, vien nedaudz piroksēna. Dati liecina, ka Psihe varētu būt kāda lielāka objekta kodols, kurš atlicis pēc senā pagātnē notikušas sadursmes. Pašreiz gan nav konstatēti asteroīdi ar Psihes orbītai līdzīgiem parametriem, kādiem būtu jābūt, ja teorija par sadursmi ir pareiza. Iespējams, sadursme ir notikusi pašā Saules sistēmas veidošanās sākumā, tad atlikušie objekti varētu būt sadalījušies pārāk sīkos gabalos un nav konstatējami. 

Spektra analīzes liecina, ka Psihe varētu būt izcelsmes objekts vairākiem E tipa hondrītu meteorītiem.

Vērtība 

Pateicoties tam, ka asteroīda sastāvs sevī varētu ietvert tikai dzelzi un niķeli, tiek lēsts, ka tā kopējā vērtība ir pielīdzināma 10 kvintiljoniem (1019) ASV dolāru, kas tādejādi to padarītu teju 70 000 reižu vērtīgāku par globālo ekonomiku uz Zemes.

Skatīt arī 

 Asteroīds
 Asteroīdu josla

Atsauces

Ārējās saites 
Psihes orbīta

 
Asteroīdu joslas objekti
M tipa asteroīdi
Staņislavs Ježijs Lecs

Staņislavs Ježijs Lecs (; dzimis , miris ) bija poļu dzejnieks, satīriķis un aforismu autors.

Dzīvestāsts

Dzimis Austroungārijas pilsētā Ļvovā, ebreju izcelsmes barona, banķiera Benno Leca de Tuša (Benno Letz de Tusch) ģimenē. Izceļoties Pirmajam pasaules karam ģimene pārcēlās uz Vīni, kur Staņislavs gāja skolā. Vēlāk ģimene atgriezās Ļvovā, kur Staņislavs Ježijs Lecs beidza Ļvovas Universitāti. Starp pasaules kariem iesaitījās Polijas literārajā dzīvē, 1929. gadā publicēdams pirmo darbu un Varšavā darbojoties kreisi noskaņotu mākslinieku aprindās.

Pēc Vācijas uzbrukuma Polijai Lecs atgriezās Ļvovā, kas pēc PSRS iebrukuma tika iekļauta Ukrainas PSR. Lecs darbojās komunistiskajā presē. Pēc Vācijas iebrukuma PSRS Lecs tika ieslodzīts darba nometnē Ternopolē. Izbēdzis no gūsta, un līdz vācu varas iestāžu padzīšanai darbojās komunistiskajās nelegālajās organizācijās, bet vēlāk komunistiskās Polijas armijā (Ludowe Wojsko Polskie).

Pēc kara tika iecelts par Polijas kultūras atašeju Vīnē. 1950. gadā, viļoties pastāvošajā varā, emigrēja uz Izraēlu, tomēr nespēja tur iedzīvoties, un 1952. gadā atgriezās Polijā. Pēc Boļeslava Beruta nāves un politiskā režīma liberalizācijas atkal tika atzīts no varas iestāžu puses.

Ārējās saites 
 

Poļu rakstnieki
Poļu valodā rakstošie
Ļvivā dzimušie
Dejojošā māja

"Dejojošā māja" ()  ir nosaukums ēkai Prāgā, Čehijā. Tās projekta autors ir Vlado Miluničs un Frenks Gērijs. Uzcelta no 1992. līdz 1996. gadam. Atrodas Vltavas krastā, uz rietumiem no Kārļa laukuma. Šo ēku veido divas ēkas, kas ir dažāda augstuma un ir ar atšķirīgām fasādēm.

Netradicionālais ēkas izskats bija pamats diskusijām par to, kā šī ēka iederas rajonā, kur lielākā daļa ēku ir celtas baroka, gotikas un jūgendstilā. Tobrīdējais Čehijas prezidents Vāclavs Havels, kas iepriekš ilgu laiku dzīvoja netālu no "Dejojošās mājas" atrašanās vietas, atbalstīja ēkas projetku, cerēdams, ka ēka kļūs par kultūras centru. Žurnāls Time piešķīris balvu par veiksmīgu modernās arhitektūras ēkas iekļaušanu vēsturisku celtņu vidē.

Gērijs sākotnēji vēlējās nosaukt ēku par Fredu un Džindžeru Freda Astēra un Džindžeras Rodžersas vārdā, tomēr vēlāk šī ideja neguva lielu atbalstu.

Ārējās saites

 Dejojošā māja

Prāga
Celtnes un būves Čehijā
Viļņas katedrāle

Viļņas katedrāle, pilnajā nosaukumā — Viļņas Svētā Staņislava un Vladislava bazilika (, ) ir Romas Katoļu baznīcas dievnams Viļņā, Lietuvā. Dievnams veltīts Svētajam Staņislavam un Svētajam Vladislavam.

Celta no 1779. līdz 1783. gadam neoklasicisma stilā. Baznīcas kriptās un katakombās ir tikuši apglabāti vairāki Lietuvas un Polijas vēsturē nozīmīgi cilvēki, tai skaitā Vītauts Dižais, viņa sieva Anna, Žigimants, Švitrigailis, Svētais Kazimirs, Aleksandrs Jagellons, Barbara Radzivila. Baznīcas telpās atrodas vairāk nekā 40 mākslas darbu no 16.—19. gadsimta. Padomju laikā katedrālē atradās mākslas galerija, pirmie dievkalpojumi tika noturēti 1985. gadā. 1989. gadā tika atjaunots katedrāles statuss. Baznīcas zvanu tornis ir 57 m augsts.

Ārējās saites 
 
 

Baznīcas Lietuvā
Viļņa
Bazilikas
Hāgene

Hāgene () ir Vācijas pilsēta valsts rietumu daļā, Ziemeļreinas-Vestfālenes federatīvajā zemē. Pilsēta atrodas 504 kilometru attālumā no Vācijas galvaspilsētas Berlīnes un 76 kilometru attālumā no Ziemeļreinas-Vestfālenes lielākās pilsētas Ķelnes. Pilsētas kopējā platība ir  160,4 km², pēc 2013. gada datiem pilsētā dzīvo 185 996 iedzīvotāji.

Pilsētā atrodas Hāgenes universitāte, kas ar vairāk nekā 67 000 studentu ir Vācijas lielākā universitāte.

Atsauces 

Ziemeļreinas-Vestfālenes pilsētas‎
Hellas Sat 2

Hellas Sat 2 ir Grieķijas un Kipras pirmais pavadonis. Tas ir uzņēmuma Hellas Sat sakaru pavadonis. Palaists ģeostacionārajā orbītā 2003. gada maijā. Tas nodrošina sakaru pakalpojumus Eiropas centrālajā un dienvidu daļā, Tuvajos un Vidējos Austrumos, kā arī Āfrikas dienvidos.

Pavadoni izgatavoja Francijas uzņēmums Matra Marconi Space (tagad Astrium) uz platformas Eurostar-2000+ bāzes. Apgādāts ar 30 aktīvajiem Ku joslas raidītājiem.

1997. gada janvārī pavadoņsakaru operators Intelsat noslēdza līgumu ar Matra Marconi Space par pavadoņa Intelsat K-TV izgatavošanu. Tas tiktu palaists līdz 1999. gada sākumam ar Ariane-4 raķeti un būtu izvietots ģeostacionārajā orbītā 95° austrumu garuma.
1998. gadā no Intelsat tika atdalīts uzņēmums New Skies Satellites (tagad SES World Skies). Līdz ar vairākiem citiem pavadoņiem, tam tika nodots Intelsat K-TV līgums. Pavadonis pārdēvēts par NSS-6.
1999. gada martā NSS-6 nogādāja Gviānas kosmosa centrā. Pirmsstarta sagatavošanas laikā tam atklāja saules bateriju defekts, un kosmiskais aparāts tika atgriezts atpakaļ uz rūpnīcu.
Saasinoties Austrumāzijas finanšu krīzei, New Skies Satellites lauza līgumu, jo pavadonis bija paredzēts tieši Austrumāzijas un Klusā okeāna tirgum.
Kosmisko aparātu Matra Marconi Space, kura transformējās par Astrium, turēja rezervē. 2001. gada janvārī to iegādājās Intelsat sadarbībā ar Ķīnas Sinosat. Pavadonis pārdēvēts par APR-3 jeb Sinosat 1B. To bija paredzēts palaist ar Ķīnas raķeti Chang Zheng 3B, bet to neizdevas veikt sakarā ar sankcijām, kuras ASV ieviesa pret Ķīnu, aizliedzot eksportēt kosmiskās tehnoloģijas.
2001. gada beigās Astrium vienojās, ka pavadoni iegādāsies Grieķijas Hellas Sat.

Hellas Sat 2 tika palaists  22:10 UTC ar nesējraķeti Atlas V/401 no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-41. Izvietots ģeostacionārajā orbītā punktā 39° austrumu garuma.

Pavadonis nodrošināja Atēnu 2004. gada vasaras olimpisko spēļu translācijas pakalpojumus.

Atsauces

Ārējās saites 
 Hellas Sat fleet 
 HellasSat 2 Gunter Dirk Krebs

Hellas Sat
Kipras kosmiskie aparāti
Valstu pirmie Zemes mākslīgie pavadoņi
Kārlis Orfs

Kārlis Heinrihs Maria Orfs (; dzimis  Minhenē, miris  arī Minhenē) bija 20. gadsimta vācu komponists. Visplašāk pazīstams ar savu 1935. un 1936. gadā sacerēto kantāti Carmina Burana, kas ir balstīta uz viduslaiku poēmām no manuskripta Carmina Burana.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1895. gadā Minhenē. Jau piecu gadu vecumā sāka apgūt klavierspēli, pirmie viņa darbi tika publicēti 1911. gadā. 
Līdz 1914. gadam mācījās Minhenes Mūzikas akadēmijā, bet pēc tam Pirmajā pasaules karā tika iesaukts vācu armijā. 
1920. gados Orfs sāka adaptēt agrāku ēru darbus mūsdienīgai iestudēšanai. 1924. gadā viņš un Doroteja Gintere nodibināja Ginteres vingrošanas, mūzikas un dejas skolu Minhenē, kur Orfs no 1925. gada līdz mūža beigām bija nodaļas vadītājs un strādāja ar mūzikas iesācējiem. Tur arī viņš izstrādāja savas muzikālās izglītības teorijas. 
1937. gadā pēc Carmina Burana pirmizrādes Frankfurtē kļuva populārs nacistiskajā Vācijā. Viņa darbi, kas tika izdoti pēc Otrā pasaules kara, pārsvarā tika balstīti uz antīkiem tekstiem, bet reti tika iestudēti Vācijā.

Orfs nomira 1982. gadā 86 gadu vecumā Minhenē vēža dēļ. Viņš tika apbedīts baroka laika Benediktīniešu ordeņa baznīcā Minhenes dienvidos. Uz kapakmens ir uzrakstīts viņa vārds, dzimšanas un miršanas datums, kā arī rindas Summus Finis, kas ir ņemti no viņa darba De temporum fine comoedia beigām.

Orfs bija precējies četras reizes, viņa vienīgais bērns bija meita Godela (1921-2013) no pirmās laulības.

Atsauces

Ārējās saites 

Vācu komponisti
Minhenē dzimušie
Rudolfs Holsti

Eino Rudolfs Voldemars Holsti (, 1881. gada 8. oktobris — 1945. gada 3. augusts) bija Somijas politiķis un diplomāts, filosofijas doktors.

Dzīvesgājums 

Dzimis Jiveskilē, Somijas lielhercogistē. Atpazīstamību ieguvis kā žurnālists. No 1914. līdz 1918. gadam bijis deputāts lielhercogistes parlamentā, pārstāvot Jauno somu partiju.

1917. gadā Holsti bija Somijas Senātā senators bez portfeļa.
Pēc Somijas neatkarības pasludināšanas darbojies kā diplomāts, 1919. gadā pārstāvis Tautu Savienībā. Vairākās valdībās no 1919. līdz 1922. gadam ārlietu ministrs. 1922. gadā ievēlēts Somijas parlamentā, kur bijis deputāts līdz 1923. gadam. Vēlāk turpinās darboties kā diplomāts, tajā skaitā kā vēstnieks Igaunijā no 1923. līdz 1927. gadam. No 1936. līdz 1938. gadam atkārtoti vadījis Ārlietu ministriju.

Vēlāk ar ģimeni pārcēlies uz Amerikas Savienotajām Valstīm, kur lasījis lekcijas Stenforda Universitātē. Miris operācijas laikā.

Ārējās saites 

1881. gadā dzimušie
1945. gadā mirušie
Somijas politiķi
Vidussomijā dzimušie
Grobiņas luterāņu baznīca

Grobiņas Evaņģēliski luteriskā baznīca ir Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams Lielajā ielā 21, Grobiņā. Bijusī Grobiņas prāvesta iecirkņa galvenā baznīca. Baznīcas ēka izdegusi Otrā pasaules kara laikā, atjaunota līdz 300 gadu jubilejai 1964. gadā.

Vēsture 
Grobiņas luterāņu baznīca pie Grobiņas pils pirmo reizi minēta 1560. gadā, atjaunota 1596. gadā, kad Grobiņas fogteja atradās Prūsijas hercogistes pārvaldījumā (1530-1650). Otrā Ziemeļu kara laikā 1659. gadā zviedri nodedzināja Grobiņas pilsētu un baznīcu. Pēc kara beigām pēc atgriešanās no zviedru gūsta Narvā 1660. gadā Grobiņas pilī uz laiku apmetās hercogs Jēkabs kopā ar ģimeni, pēc viņa ierosinājuma 1664. gadā uzcēla tagadējo baznīcas ēku. Tā bija Grobiņas prāvesta iecirkņa galvenā baznīca, kopš 1791. gada vairākās paaudzēs šeit kalpoja Launicu dzimtas mācītāji, tajā atradās Napoleona karu laikā 1813. gada kaujā pie Leipcigas kritušā prāvesta dēla Georga fon der Launica bronzas cilnis ar mirstoša jātnieka attēlu, ko bija izgatavojis viņa jaunākais brālis Eduards Šmits fon der Launics. No 1833. gada tajā bija J. L. Eginka altārglezna. 

Baznīcas ēka vairākkārt atjaunota 1892., 1931. un 1939. gadā. 1920.-1928. gadā atjaunoja Latvijas brīvības cīņu laikā nodegušo mācītājmuižu. Līdz 1939. gadam Grobiņas baznīcā darbojās gan latviešu, gan vācbaltiešu draudze. Neilgi pirms Latvijas okupācijas laikraksts "Kurzemes Vārds" 1940. gada 25. maijā rakstīja, ka: "....prezidents Kārlis Ulmanis ir ziedojis 1000 Ls Grobiņas baznīcas remonta vajadzībām". 1941. gada 24. jūnijā baznīcu sagrāva Sarkanās armijas artilērija. 1942. gadā sākās baznīcas jumta atjaunošana. Laikraksts "Kurzemes Vārds" 11. augusta numurā rakstīja, ka: "Dievkalpojums notika baznīcas pagalmā, dievvārdus teica Grobiņas draudzes mācītājs Roberts Āboliņš." Dievkalpojumi baznīcā atsākās tikai pēc kara beigām 1947. gadā, bet atjaunošanas darbi turpinājās līdz baznīcas 300. gadu jubilejai 1964. gadā.
Pēc 2000. gada, izmantojot draudzes līdzekļus, atjaunoja ēkas iekšpusi, ierīkoja apkuri, ielika jaunus logus, atjaunoja sienas, grīdu un interjeru.

Zināmie mācītāji 
 Enohs Remblings un viņa dēli (16. gs.)
 Kristofs Rihters (hercoga Jēkaba galma mācītājs un biktstēvs pēc 1660. gada)
 Veinmans (Lielā mēra laikā 1711. gadā)
 Kupfers (18. gs. pirmajā pusē)
 Fon Launicu dzimtas mācītāji
 Jānis Kundziņš (1923-1929)
 Kristaps Valters (1931-1941)
 Roberts Āboliņš (1941-1944)
 Kārlis Aumalis (arī Priekules draudzes mācītājs)
 Kalks, J. Dreiblats, N. Kamergrauzis, J. Simakins
 Mārtiņš Urdze (1998)
 Varis Bitenieks
 Gints Kronbergs (mācītāja vietas izpildītājs 1994-1996, mācītājs no 2006-2017)
Atis Freipičs, mācītājs no 2017

Atsauces 

Luterāņu baznīcas Latvijā
Grobiņa
Kipra olimpiskajās spēlēs

Kipra olimpiskajās spēlēs piedalās kopš 1980. gada, kad tā startēja Leikplesidas olimpiskajās spēlēs. Tajā pašā gadā Kipra pirmo reizi startēja arī vasaras olimpiskajās spēlēs, kas notika Maskavā. Kopš tā laika Kipra ir startējusi gan visās vasaras, gan visās ziemas olimpiskajās spēlēs.

Kipra olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi 1 olimpisko medaļu (sudraba medaļu). Šo medaļu 2008. gada Pekinas olimpiskajās spēlēs izcīnīja burātājs Pavloss Kontidis. Pirmais Kipras pārstāvis mūsdienu olimpiskajās spēlēs bija Anastasijs Andreu, kurš 1896. gada Atēnu spēlēs pārstāvēja Grieķiju. Kaut gan tobrīd Kipra bija Apvienotās Karalistes kolonija.

Tā kā Ziemeļkipras Turku Republiku neatzīst neviena ievērojama organizācija, ieskaitot Starptautiskā Olimpiskā komiteja, tai nav savas Olimpiskās komitejas. Ziemeļkipras sportisti var startēt Kipras komandā, taču viņiem nevar izmantot savas valsts, Ziemeļkipras, un karogu un nosaukumu. Tie kuri sportisti izvēlas nestartēt Kipras komandā, var startēt Turcijas komandā, vai arī kādas citas komandas sastāvā, kā arī viņi var atteikties no dalības vispār olimpiskajās spēlēs.

Sportisti Vasaras olimpiskajās spēlēs 
Paskaidrojumi

Sportistu skaits

Sadalījums pa vasaras olimpiskajiem sporta veidiem

Sportisti Ziemas olimpiskajās spēlēs 
Paskaidrojumi

Sportistu skaits

Sadalījums pa ziemas olimpiskajiem sporta veidiem

Medaļu tabulas

Medaļas Vasaras spēlēs

Medaļas Ziemas spēlēs

Medaļas pa vasaras sporta veidiem

Medaļām bagātākie sportisti 

Šajā tabulā apkopoti tikai tie sportisti, kas pēc Starptautiskās olimpiskās komitejas datiem pārstāvot Kipru izcīnījuši olimpiskās medaļas.

Karognesēji 

Kipras sportisti, kas nesuši valsts karogu olimpisko spēļu atklāšanas ceremonijā.

Vasaras Olimpiskās spēles 

  2016 Riodežaneiro —  Pavloss Kontidis
  2012 Londona —  Marks Bagdatis
  2008 Pekina —  Georgijs Ahilejs
  2004 Atēnas —  Georgijs Ahilejs
  2000 Sidneja —  Antonakis Andreu
  1996 Atlanta —  Annins Markulidis
  1992 Barselona —  Marioss Hadžiandreu
  1988 Seula —  Mihalakis Timbioss
  1984 Losandželosa —  Marioss Kasianidis 
  1980 Maskava —  Kosts Papakostas

Ziemas olimpiskās spēles 

  2018 Phjončhana —  Dins Lefkaritis
  2014 Soči —  Konstantīns Papamihaels
  2010 Vankūvera —  Kristofers Papamihalopuls
  2006 Turīna —  Teodors Kristodulu
  2002 Soltleiksitija —  Teodors Kristodulu
  1998 Nagano —  Andreass Vasili
  1994 Lillehammere —  Karolīna Fotiadu
  1992 Albērvila —  Sokratis Aristodimu
  1988 Kalgari —  Karolīna Fotiadu
  1984 Sarajeva —  Aleksis Fotiadis
  1980 Leikplesida —  Andreass Pilavakis

Atsauces

Ārējās saites 
 
 
  

Valstis olimpiskajās spēlēs
Lielais 6

"Lielais 6" () ir 2014. gada ASV 3D datoranimācijas supervaroņu spraiga sižeta animācijas komēdija. Filmu producēja Walt Disney Animation Studios un izplatīja Walt Disney Pictures. Šī ir 54. Walt Disney Animated Classics sērijas filma, un tā aizgūta no Marvel Comics tāda paša nosaukuma supervaroņu komandas nosaukuma. Filmas režisori ir Dons Hols un Kriss Viljamss. Filmā vēstīts par apdāvinātu zēnu, robotikas ģēniju Hiro Hamadu, kas izveido supervaroņu komandu, lai cīnītos ar ļaundari maskā. Tēlus ieskaņojuši Raiens Poters, Skots Edsits, Denjels Hinijs, T. Dž. Millers, Džeimija Čona, Deimons Veijans, Genesiss Rodrigess, Alans Tudiks, Džeimss Kromvels un Maija Rudolfa.

"Lielais 6" ir pirmā Disneja animētā filma, kas balstīta uz Marvel Comics varoņiem (Marvel Entertainment 2009. gadā iegādājās The Walt Disney Company). Walt Disney Animation Studios izveidoja jaunu programmatūru, lai panāktu nepieciešamo animāciju.

Filmas "Lielais 6" pirmizrāde notika 27. Tokijas starptautiskajā kinofestivālā  un 3D formātā Abu Dabī kinofestivālā 31. oktobrī. ASV pirmizrāde notika , bet Latvijā — . Filma ieguva labas kritiķu atsauces un labus finansiālos panākumus, kopējie pasaules ienākumi bija vairāk kā 652 miljonus ASV dolāru. Šī bija 2014. gada ienesīgākā animācijas filma. Filma ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu nominācijā "Labākā animācijas filma" un Nickelodeon Kids' Choice balvu, vēl filma tika nominēta Ennijas balvai, Zelta globusa balvai un BAFTA kino balvai.

Atsauces

Ārējās saites 
 

2014. gada animācijas filmas
ASV animācijas filmas
Kinoakadēmijas balvas ieguvējas animācijas filmas
Walt Disney Animation Studios filmas
Lazdiņu ezers

Lazdiņu ezers (arī Lielais Lazdiņš) ir ezers uz Cēsu novadā. Atrodas Gaujas nacionālā parka ainavu aizsardzības zonā. Šis ir viens no Āraišu ezeru grupas ezeriem, un no tā iztek šīs ezeru grupas upe Rakšupe. Lazdiņu ezers ir vidēji 6,2 m dziļš, bet maksimālais dziļums ir 14 m. Lazdiņu ezerā mīt rudulis, līnis, asaris, līdaka, rauda, plaudis un plicis. Ezera krastā atrodas viens no senākajiem agrā dzelzs laikmeta kenotafiem — Lazdiņu uzkalniņš.

Atsauces

Ārējās saites 
 Ezeri.lv datubāze

Cēsu novada ezeri
Dināru kalniene

Dināru kalniene (, , ) vai Dināru Alpi () ir kalniene Balkānu pussalas ziemeļrietumos. Stiepjas vairāk kā 660 km garumā Slovēnijas, Horvātijas, Bosnijas un Hercegovinas, Melnkalnes, Serbijas, Albānijas un Kosovas teritorijā paralēli Adrijas jūras krastam no Jūlija Alpiem ziemeļos līdz Drinas upes ielejai dienvidos.

Dināru kalniene ir jauni kroku kalni, kas veidojušies mezozojā, paleogēnā un neogēnā pirms 50—100 miljoniem gadu. Augstāko rietumu daļu veido kaļķakmeņu plakankalnes un grēdas (Velebits, Dināra), kurām raksturīgas karsta reljefa formas ar grūti pārvaramu kalnu barjeru ar krauju uz Adrijas jūru. Austrumu daļā vidēji augstas no slānekļiem, smilšakmeņiem, metamorfajiem un izvirdumiežiem veidotas plakankalnes un kalnienes, ko saposmo ielejas un ielejas un tektoniskās ieplakas. Dienvidu daļā Durmitors un Ziemeļalbānijas Alpi ar kalnienes augstāko virsotni Jezercu (2694 m).

Kalnienes rietumu daļā dēļ karstiem nav virszemes noteces; plaši kailkarsta lauki, klintis bez veģetācijas. Austrumu daļā blīvs upju tīkls, nogāzēs meži, virs tiem subalpīnās pļavas.

Atsauces

Ārējās saites 

 Dinaric Arc parks 
 Environment for People in the Dinaric Arc Project
 Via Dinarica

Slovēnijas kalnu grēdas
Horvātijas kalnu grēdas
Bosnijas un Hercegovinas reljefa formas
Melnkalnes reljefa formas
Albānijas reljefa formas
Serbijas reljefa formas
Kosovas reljefa formas
Eglonas-Susējas kanāls

Eglonas-Susējas kanāls (arī Hercoga Jēkaba kanāls) bija hercoga Jēkaba valdīšanas laikā 1667.—1668. gadā iesākts projekts jauna tirdzniecības kanāla izveidei, kas savienotu Daugavas un Lielupes baseinus un ļautu pārvadāt preces no mūsdienu Baltkrievijas uz Kurzemes piekrastes ostām. Zviedrijas politiskā spiediena dēļ kanāla rakšanas projekts netika pabeigts.

Projekts 
Kurzemes un Zemgales hercogistes saimniecisko attīstību kavēja transporta ceļu trūkums no tās austrumu gala līdz daudz attīstītākajam Lielupes baseinam un Baltijas jūras ostām. Arī pie Buļļupes ietekas Daugavā zviedru kontrolētajā Bolderājā bija uzlikta augsta ūdensmuita un dažādi eksporta aizliegumi. Lai to apietu, hercogs Jēkabs izplānoja iekšzemes kanālu sistēmu, izrokot kanālu no jūras uz Kaņiera ezeru, un caur Slocenes upi to savienojot ar Lielupi pie Slokas. Tālāk Slocenes upi bija plānots savienot ar Abavas augšteci un saslēgt ar Ventas ūdensceļu. Savukārt Daugavas pieteku Egloni (Eglaini) Augšzemē bija paredzēts savienot ar Susējas pieteku Vilkupi.

Būvdarbi 
Kad Otrā Ziemeļu kara laikā Krievijas caristes karaspēka uzbrukuma dēļ 1656. gadā zviedri ar akmeņiem piekrautām liellaivām nobloķēja satiksmi pa Daugavas ūdensceļu, hercogs Jēkabs sāka plānot jauna ūdensceļa izveidi no Daugavas gar Lietuvas robežu līdz Jelgavai. 
No 1658. līdz 1660. gadam hercogs atradās zviedru gūstā, zviedru iekarotāji pilnībā sagrāva viņa saimniecību, bet Kurzemes kolonijas pārņēma holandieši un angļi.

Pēc atbrīvošanas no gūsta hercogs ar lielu sparu sāka strādāt pie savas valsts saimniecības atjaunošanas. Pēc viņa rīkojuma aptuveni 400 racēju 1667. gada rudenī četras nedēļas raka lielu grāvi pa Dienvidsusējas pietekas Vilkupes gaitu, lai cauri purviem savienotu to ar Daugavas pieteku Eglonu. Salam iestājoties, darbus pārtrauca. Hercoga Jēkaba radinieks, Biržu pils īpašnieks Boguslavs Radvils solīja dot palīgā 2000 racēju. Rīgas rātes uzdevumā tirgotāji Joahims Hārdelofs un Francis Murers pa ceļam uz Subati devās izlūkot kanāla būvdarbus. Viņi ziņoja, ka jaunais grāvis izrakts virzienā uz Eglaini līdz Budberga krogam pie Vilkupes. 1668. gadā uz kanāla rakšanas vietu sūtīja inženieri J. Svenburgu, kas ziņoja, ka «jaunā grāvja» rakšanas darbi ir turpinājušies arī ziemā. Grāvis bija izrakts pusjūdzes garumā (vairāk nekā 3 km), 2—3 asu (ap 3—4,5 m) platumā un 2 pēdas (ap 50 cm) dziļumā. Pie pašas Eglaines gan bija tikai pēdu dziļa ūdens rene, jo rakšanas darbus bija apgrūtinājusi cietā grunts, kas atradās zem purvainā slāņa 3—5 pēdu dziļumā. Taču teiktais liecina, ka kanāla trase bija «noieta» visā garumā. 1668. gada aprīlī Rīgas pilsēta Zviedrijas ķēniņa vārdā pieprasīja kanāla rakšanas darbus pārtraukt un tie vairs neatsākās.

Pēc hercoga Jēkaba nāves 1682. gadā preču ražošanas un tirdzniecības apjomi hercogvalstī krasi samazinājās. Viņa dēlu Frīdrihu Kazimiru vairāk interesēja dārgas balles un naudas tērēšana, un  kanāla izveides projekts vairs netika atsākts.

Mūsdienu attēli

Atsauces 

Sēlija
Latvijas vēsture
Jēkabpils novada upes
Asares pagasts
Aknīstes novada upes
Ziemeļkāpa

Ziemeļkāpa (, , ) ir viena no Dienvidāfrikas deviņām provincēm valsts rietumu daļā. Province robežojas ar Rietumkāpu dienvidos, ar Austrumkāpu dienvidaustrumos, ar Frīsteitu austrumos, ar Ziemeļrietumu provinci ziemeļaustrumos, kā arī ar Namībiju un ar Botsvānu ziemeļos. Provinci rietumos apskalo Atlantijas okeāns.

Ziemeļkāpas provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Kimberli. Provinces kopējā platība ir 372 889 km², pēc 2014. gada datiem provincē dzīvo 1 166 700 iedzīvotāji. Tā ir vislielākā Dienvidāfrikas province pēc platības un vismazākā province pēc iedzīvotāju skaita. Province ir sīkāk sadalīta piecos apgabalos.

Dienvidāfrikas provinces
Šķērsiela

Šķērsiela var būt:
 Šķērsiela — dokumentālā filma;
 Šķērsiela — iela Balvos;
 Šķērsiela — iela Rīgā;
 Šķērsiela — iela Kuldīgā;
 Šķērsiela — iela Salaspilī.
Nacionālā galerija (Apvienotā Karaliste)

Nacionālā galerija () ir mākslas muzejs Trafalgaras laukumā, Londonā, Apvienotajā Karalistē. Ceturtais apmeklētākais mākslas muzejs pasaulē pēc Luvras, Britu muzeja un Metropoles mākslas muzeja.

Dibināts 1824. gadā, kad britu valdība no tirgotāja Džona Džūljusa Angeršteina iegādājās 38 gleznas, 1838. gadā gleznas pirmoreiz bija pieejamas sabiedrības apskatei pašreizējās muzeja telpās. Neoklasicismā celto muzeja ēku projektējis Viljams Vilkinss. Ēka vairākkārt paplašināta, tikai fasāde pret Trafalgaras laukumu lielākoties palikusi nemainīga.

Muzeja kolekcijā ir ap 2000 gleznu, kas tapušas no 13. gadsimta vidus līdz 1900. gadam. Te atrodama plašākā itāļu renesanses gleznu izstāde ārpus Itālijas.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Mākslas muzeji un galerijas Apvienotajā Karalistē
Londona
Solomona Gugenheima muzejs

Solomona Gugenheima muzejs () ir mākslas muzejs Manhatanā, Ņujorkā, ASV.

Muzejā atrodami impresionisma, postimpresionisma, modernās un mūsdienu mākslas darbi. Muzeju ar Museum of Non-Objective Painting nosaukumu 20. gadsimta 30. gadu beigās dibināja Solomona Gugenheima fonds. 1952. gadā pēc Solomona Gugenheima nāves tas pārsaukts pašreizējā nosaukumā. Kopš 1959. gada atrodas Frenka Loida Raita projektētajā ēkā.

Solomona Gugenheima fondam pieder vēl vairāki muzeji, piemēram, Bilbao, Spānijā.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 
 

Mākslas muzeji un galerijas ASV
Muzeji Ņujorkā
Nekustamā īpašuma vērtēšana

Nekustamā īpašuma vērtēšana ir nekustamā īpašuma objekta tirgus cenas noteikšanas process, ko vada sertificēts vērtētājs. Vērtējums paredz arī īpašuma tiesību noteikšanu objekta īrei, pārdošanai vai citādai izmantošanai.

Latvijas teritorijā nekustamā īpašuma vērtētāja sertifikātu izsniedz LĪVA (Latvijas Īpašumu Vērtētāju Asociācijas) sertifikācijas birojs. Visi Latvijas sertificētie īpašuma vērtētāji norādīti vērtētāju reģistrā un darbojas lielāko Latvijas nekustamo īpašumu kompāniju sastāvā (piemēram: LATIO, INTERBALTIJA, ARCO REAL ESTATE u. c.).

Atsauces
Lielais diktators

"Lielais diktators" () ir 1940. gada amerikāņu satīriska politiskā komēdijdrāma, kuras režisors, scenārija autors, galvenais aktieris bija Čārlijs Čaplins.

Filma ir satīra par Ādolfu Hitleru, Benito Musolīni fašismu, antisemītismu un nacistiem. Pats Čaplins filmā attēlo Adenoīdu Hinkelu un ebreju bārddzini.

Filma iznāca deviņus mēnešus pēc pirmās Holivudas parodijas par Hitleru — You Nazty Spy! ar The Three Stooges galvenajās lomās. Čaplins bija vienīgais filmu veidotājs, kas skaņu kino ērā vēl turpināja veidot mēmās filmas, šī ir Čaplina pirmā īstā skaņu filma, kā arī viņa komerciāli veiksmīgākā filma. 1964. gada autobiogrāfijā Čaplins atzina, ka nebūtu veidojis šo filmu, ja zinātu par koncentrācijas nometnēs notiekošajām šausmām.

Filma tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai piecās nominācijās, tomēr netika saņemta neviena. 1997. gadā "Lielais diktators" tika iekļauts ASV Kongresa bibliotēkas Nacionālajā kinoreģistrā kā "kulturāli, vēsturiski vai estētiski nozīmīga filma". 2000. gadā Amerikas Kinoinstitūts to ierindoja 37. vietā labāko komēdiju sarakstā.

Atsauces

Ārējās saites 

1940. gada filmas
ASV filmas
Septiņi (filma)

"Septiņi" () ir 1995. gada ASV psiholoģiskais trilleris, kura režisors ir Deivids Finčers.

Filma ir par policistu darba pāri Deividu Milsu, kas tikko pievienojies departamentam, un Viljamu Somersetu, kurš grasās iet pensijā, kas izmeklē sērijveida slepkavas lietu. Noziegumi tiek saistīti ar septiņiem nāves grēkiem: rijību, alkatību, slinkumu, dusmām, lepnumu, iekāri un skaudību. Galvenās lomas filmā attēlo Breds Pits, Morgans Frīmens, Kevins Speisijs, Džons Makginlijs un Gvineta Paltrova.

Filmas pirmizrāde notika 1995. gada septembrī.

Atsauces

Ārējās saites 

1995. gada filmas
ASV filmas
Deivida Finčera filmas
Andrejs Zadneprovskis

Andrejs Zadneprovskis (; dzimis ) ir bijušais Lietuvas modernās pieccīņas sportists.

Divas reizes piedalījies Olimpiskajās spēlēs (, ). 2004. gadā Atēnās izcīnīja sudraba medaļu, savukārt 2008. gada Pekinā — bronzas. Ar panākumiem startējis Pasaules un Eiropas čempionātā, četras reizes (divas reizes individuālajās sacensībās) kļuvis par pasaules un divas reizes (vienu reizi individuālajās sacensībās) par Eiropas čempionu. 2010. gadā beidzis sportista karjeru.

2012. gadā ievēlēts Starptautiskās modernās pieccīņas federācijas izpildkomitejā. 2014. gadā kļuvis par Lietuvas Padel tenisa federācijas prezidentu.

2009. gadā apprecējies ar modernās pieccīņas sportisti Lauru Asadauskaiti, kas  izcīnīja zelta medaļu.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1974. gadā dzimušie
Lietuvas modernās pieccīņas sportisti
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Kaļiņingradas apgabalā dzimušie
Olimpiskie sudraba medaļnieki modernajā pieccīņā
Olimpiskie bronzas medaļnieki modernajā pieccīņā
Lietuvas olimpiskie sudraba medaļnieki
Lietuvas olimpiskie bronzas medaļnieki
21 Lutēcija

Lutēcija, arī 21 Lutēcija ir asteroīds ar diametru apmēram 96 km, atrodas asteroīdu joslā (iekšmalā), pieder M tipa asteroīdu grupai.

Atklāšana un nosaukums 
Asteroīdu atklāja  vācu-franču astronoms Hermanis Goldšmits (Hermann Goldschmidt) no sava dzīvokļa Parīzē. Goldšmitam tas bija pirmais atklātais asteroīds (kopā 14). Asteroīds nodēvēts Lutēcijas vārdā, tā latīņu valodā sauca Parīzi. Vārdu izvēlējās Parīzes observatorijas direktors Fransuā Arago (François Arago). Lutēcija ir pirmais asteroīds, kuru atklājis astronoms-amatieris.

Fiziskie parametri 
Lutēcija ir neregulāras formas asteroīds, tā virsma stipri izrobota ar krāteriem (lielākais zināmais – Masīlijas krāteris ar diametru 61 km) 2010. gada 10. jūlijā ESA starpplanētu zonde Rosetta pa ceļam uz Čurjumova—Gerasimenko komētu pārlidoja asteroīdu tikai 3168 ± 7,5 km attālumā. Pārlidojuma laikā tika izpētīta apmēram puse asteroīda virsmas. tad tika noteikta arī asteroīda masa un blīvums, attiecīgi (1,7 ± 0,017)×1018 kg un 3,4 ± 0,3 g/cm3. Pieņemot, ka asteroīda porainība ir ap 10 – 15 %, tā blīvums ir lielāks nekā parastiem akmens meteorītiem. Lutēcijas sastāvs nav īsti zināms. Asteroīds tiek klasificēts pie M tipa asteroīdiem, taču atšķirībā no vairuma šīs grupas objektu, kuriem virsmas satur metālus, uz Lutēcijas virsmas metāli nav konstatēti. Lutēcijas spektrs vairāk atbilst oglekļa hondrītiem un C tipa asteroīdiem. Novērojumu dati liecina, ka Lutēcijas virsma satur, vai nu E tipa hondrītus, vai arī ar metāliem bagātus, bet ūdeni maz saturošus oglekļa hondrītus. Rosetta atklāja, ka Lutēcijas virsmu klāj līdz 600 m biezs regolīta slānis, kuru veido 50–100 μm lielas putekļu daļiņas.

Veidojumu nomenklatūra 
Lutēcijas virsma ir stipri izrobota, to klāj krāteri, gravas, plaisas u.c. veidojumi. Uz nofotografētās asteroīda virsmas tika saskaitīti 350 krāteri (diametri no 600 m līdz 61 km).

2011. gada martā Starptautiskās Astronomijas savienības Planētu nomenklatūras darba grupa noteica, ka veidojumi uz Lutēcijas dēvējami ar Romas impēriju saistītos vārdos, kuri attiecas uz laikposmu 52. g.p.m.ē. - 360 g.m.ē., kad pastāvēja Lutēcija. Tā, krāteri uz Lutēcijas dēvējami Romas impērijas laika pilsētu vārdos, apgabalus jādēvē asteroīda atklājēja un Romas impērijas laika provinču vārdos, pārējiem veidojumiem jāpiešķir Romas impērijas un tai piegulošo teritoriju upju vārdi.

Līdz 2015. gada aprīlim bija apstiprināti 37 veidojumu vārdi, t.sk. 19 krāteri, 8 apgabali, 1 kalnu grēda, 2 gravas, 3 grunts noslīdeņi, 2 plaisas un 2 pakāpes.

Atsauces

Ārējās saites 
Lutēcijas orbīta

 
Asteroīdu joslas objekti
M tipa asteroīdi
Hermanis Balks

Hermanis Balks (; dzimis , miris ) bija vācu tanku ģenerālis (General der Panzertruppe) Otrā pasaules kara laikā. Viens no 27 karavīriem, kuri saņēmuši Dzelzs krusta Bruņinieka krustu ar Ozollapām, Zobeniem un Briljantiem (Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes mit Eichenlaub, Schwertern und Brillanten).

Dzimis militārpersonas ģimenē. 1913. gadā iestājās militārajā dienestā. Pirmā pasaules kara laikā leitnanta dienesta pakāpē karoja Rietumu, Austrumu un Balkānu un Itālijas frontēs. Vairākkārt ievainots. Pēc kara turpināja dienestu Reihsvērā. 1938. gadā iekļāvās motorizēto vienību sastāvā. 

Otrā pasaules kara laikā piedalījās kaujā par Franciju, kaujā par Grieķiju un Austrumu frontes dienvidu sektorā, kur izvirzījās par vienu no spējīgākajiem tanku vienību komandieriem. Kara beigās karoja arī Elzasā un Ungārijā.

1947. gadā tika atbrīvots no ASV gūsta. 1948. gadā tika arestēts par to, ka 1944. gadā bez tiesas spriedumu ar nāvi sodīja vācu pulkvežleitnantu, kurš bija piedzēries un nespēja pildīt kaujas uzdevumu. Tika notiesāts uz 3 gadiem, ieslodzījumā pavadīja pusi no termiņa.

Ārējās saites 

Vērmahta virsnieki
Vācijas virsnieki
Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieri
Pomožes vojevodistē dzimušie
Oto Girgensons

Oto Kristofs Heinrihs Girgensons (, dzimis , miris ) bija Jaunpiebalgā dzimis vācbaltiešu luterāņu mācītājs, kritiķis un cenzors.

Dzīvesstāsts
Dzimis mācītāja ģimenē. Mācījās Cēsu apriņķa skolā. No 1811. līdz 1812. gadam mācījās ģimnāzijā Viborgā, no 1813. līdz 1814. gadam - ģimnāzijā Tartu. No 1814. līdz 1819. gadam Tartu universitātē studēja teoloģiju. No 1819. līdz 1835. gadam - mācītājs Opekalna draudzē, bet no 1835. līdz 1847. gadam - Alūksnes un Zeltiņu draudzē. 1835. gadā ieguva Kēnigsbergas universitātes filozofijas doktora grādu. No 1847. līdz 1869. gadam virsmācītājs Tallinas Olava baznīcā, no 1849. līdz 1869. gadam Tallinas superintendants. 

Rakstījis par baznīcas iekšējās dzīvas jautājumiem. Atbalstīja Latviešu literārās biedrības dibināšanu. Garlība Merķeļa laikrakstā "Provinzialblatt für Kur-, Liv- und Estland" 1829. gadā publicēja apskatu par latviešu literatūras stāvokli. Cenzējis Augusta Hāgena "Meldiju grāmatu četrās balsīs" luterāņu draudzēm latviešu, igauņu un vācu valodā (1849. un 1852. gads) un "To Jaunu derību" (1854. gads).

Ārējās saites 

Oto Girgensons Deutsche Biographie 
Oto Girgensons Latviešu grāmatniecības darbinieki līdz 1918. gadam 

1796. gadā dzimušie
1869. gadā mirušie
Cēsu novadā dzimušie
Vācbaltieši
Nikolajs Ostrovskis

Nikolajs Ostrovskis (; dzimis , miris ) bija Ukrainā dzimis padomju rakstnieks, romāna "Kā rūdījās tērauds" autors.

Dzīvesstāsts
Dzimis krievu apakšvirsnieka ģimenē. Beidzis draudzes skolu. 1913. gadā ģimene pārcēlās uz Šepetivku. No 1916. gada Nikolajs Ostrovskis strādāja dažādus vienkāršus darbus, vienlaicīgi mācoties skolā. 1919. gadā iestājās komjaunatnē. 1919. gada augustā brīvprātīgi devās uz fronti, kur Sarkanās armijas 1. kavalērijas armijas sastāvā piedalījās Krievijas pilsoņu karā. 1920. gadā pēc ievainojuma pie Ļvovas demobilizēts. Piedalījās cīņās pret nemierniekiem Īpašo vienību (Части особого назначения) sastāvā. Strādāja par komjaunatnes funkcionāru. 1924. gadā iestājās VK(b)P.

No 1927. gada līdz savai nāvei bija piekalts pie gultas, jo sirga ar progresējošu ankilozējošo spondilartrītu. Slimības laikā sarakstīja un 1932. gadā publicēja autobiogrāfisku romānu "Kā rūdījās tērauds", kas kļuva par vienu no redzamākajiem sociālistiskā reālisma darbiem.

Ārējās saites 
 

Krievu valodā rakstošie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Kama (upe)

Kama (; ; ; ) ir upe Krievijas Federācijā, Volgas kreisā krasta pieteka un lielākā no tās pietekām. Kama ir 1805 kilometrus gara, kā arī Kamas baseinā atrodas 73 718 upes. Tā sākas Udmurtijā, tad tek ziemeļrietumu virzienā 200 km, pie Lojno tecējumu maina uz ziemeļaustrumiem, pagriežas uz dienvidiem uz rietumiem Permas novadā, līdz, iztekot cauri Tatarstānai, tā ietek Volgā. Uz Kamas ir izvietotas vairākas hidroelektrostacijas — pie Permas, Čaikovskas un Naberežnije Čelni. 19. gadsimtā tika izveidots Ziemeļu Katrīnas kanāls, kas savienoja Kamas upes baseinu ar Vičegda upes baseinu, bet kanāls tika pamests pāris gadus vēlāk mazā izmantojuma dēļ.

Galerija

Ārējās saites

Atsauces 

Volgas baseins
Volgas pietekas
Kama (upe)
Tatarstāna
Krievijas upes
Udmurtija
Permas novads
Martins Džonss

Martins Džonss (; dzimis ) ir kanādiešu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2022) Džonss spēlē Nacionālās hokeja līgas klubā Sietlas "Kraken".

Spēlētāja karjera 
No 2006. līdz 2010. gadam Džonss spēlēja Rietumu hokeja līgas kluba Kalgari "Hitmen" sastāvā. 2010. gadā kopā ar komandu izcīnīja līgas čempiona titulu, Džonss ieguva arī līgas labākā vārtsarga un izslēgšanas kārtas vērtīgākā spēlētāja balvas.

2010. gadā pievienojās AHL klubam Mančestras "Monarchs". 2013. gada novembrī Džonsu izsauca NHL klubs Losandželosas "Kings", kura sastāvā hokejists aizvadīja 19 spēles. 2014.—15. gada sezonā Džonss bija jau komandas otrais vārtsargs pēc Džonatana Kvika. 2015. gada vasarā tika aizmainīts uz Bostonas "Bruins", taču vien pāris dienas vēlāk "Bruins" Džonsu aizmainīja uz Sanhosē "Sharks". 2021. gada jūlijā Džonss kā brīvais aģents pievienojās Filadelfijas "Flyers".

Ārējās saites

Atsauces

1990. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Losandželosas "Kings" spēlētāji
Sanhosē "Sharks" spēlētāji
Filadelfijas "Flyers" spēlētāji
Sietlas "Kraken" spēlētāji
Britu Kolumbijā dzimušie