Krimas uluss

Krimas uluss bija Zelta Ordas uluss Krimas pussalā, kas pastāvēja no 13. gadsimta vidus līdz 15. gadsimta vidum.

Vēsture 
1220. gados mūsdienu Ukrainas teritorijas lielākajā daļā un lielā Eirāzijas stepju zonas teritorijā dzīvojošie polovcieši cieta sakāvi no iebrukušajiem mongoļiem. 1239. gadā Batuhana laikā mongoļu iebrucēji sasniedza Krimu, pakļaujot tajā dzīvojošos polovciešus, un 1242. gadā pēc pārtrauktā karagājiena uz Centrāleiropu apmetās tajā. Viņi izveidoja Krimas ulusu — provinci Krimas pussalas teritorijā un stepēs starp Dņepru un Dņestru, kuru pārvaldīja viens no daudzajiem Batu brāļiem. Tāpat kā pārējā Zelta Ordā, vietējie iedzīvotāji vienas paaudzes laikā asimilēja mazskaitlīgos mongoļu iekarotājus.

1273. gadā vietējais līderis tumen-baši Nogajs sastrīdējās ar citiem Zelta Ordā valdošajiem čingizīdiem — Čingishana pēctečiem, cenšoties panākt sev vairāk neatkarības. Līdz 1298. gadam Krimas uluss bija faktiski neatkarīgs, tomēr pēc tam Zelta Ordas hans Tohtojs sakāva Nogaja armiju un atjaunoja Krimu kā Ordas ulusu sevis paša vadībā. Krimas pilsētas smagi cieta karadarbības laikā no Tohtoja soda ekspedīcijas.

1363. gadā Krimas emīra armiju sakāva Lietuvas lielkņazs Aļģirds, kurš uz laiku atņēma ulusam daļu mūsdienu Ukrainas. Zelta Orda cieta arī citas neveiksmes, un faktisko varu Krimas ulusā pārņēma tumen-baši Mamajs, kurš balstījās uz Krimas tatāriem. Mamajs pretendēja uz lielāku lomu arī pārējā Zelta Ordā, uz laiku pakļāva sev Maskaviju un aktīvi piedalījās Ordu plosošajos pilsoņu karos. 1380. gadā viņu uzveica austrumu Ordas hans Tohtamišs, kurš uz laiku līdz Timura iebrukumam atkal apvienoja Zelta Ordu.

Viena no pēdējām Krimas ulusa aktivitātēm bija iejaukšanās karā starp Teodoro kņazisti un dženoviešiem (1433—1441) par izeju uz pussalas dienvidu piekrasti, kurā tatāru jātnieki atbalstīja kņazisti.

Galīgā Krimas ulusa atdalīšanās no Zelta Ordas notika 15. gadsimta vidū ar Krimas hanistes izveidošanos.

Pārtjurkošanās 

Kopš 13. gadsimta beigām par galveno pārvaldes valodu kļuva viena no tjurku valodām — polovciešu valoda, kas vēlāk izveidoja Krimas tatāru valodas pamatu.

Krimas pārtjurkošanās sākās Hazāru kaganāta laikā, lai arī pirmie tjurki parādījās Krimā jau VI gadsimtā, kad Tjurku kaganāts iekaroja Krimu. Pirms mongoļu ierašanās polovciešu valoda pussalā kļuva ne tikai par lingua franca, bet dažās pilsētās arī par vienkāršās tautas valodu (piem., Kirikoras pilsētā u.c.). Zelta ordas laikmetā pārtjurkošanās pastiprinājās. .

Lielāko daļu Krimas dienvidu krasta tai laikā bija ieņēmuši dženovieši, bet pēc tiem venēcieši, kuri saņēma teritorijas izmantošanas tiesības. Dženovieši uzbūvēja tirdzniecības cietokšņus, caur kuriem veica tirdzniecību (ieskaitot vergu). Krimas kalnu dienvidu nogāzēs atradās pareizticīgā Teodoro kņaziste, kas izveidojās, Bizantijas tirdzniecības kolonijām Krimā atkrītot no impērijas.

Apmēram 13. gadsimta otrajā pusē Krimas ulusā sākās aktīva tatāru pilsētu celšana. Pilsētu veidolā parasts bija Zelta ordas tatāru arhitektūrai raksturīgais Mazāzijas stils. .

Pilsētas 
 Krimas (Kirimas) pilsēta, mūsdienās Starijkrima, atradās Krimas pussalas austrumos. Pirmās tajā kaltās monētas datētas ar 1267. gadu. Galvenie iedzīvotāji bija polovcieši, alani un slāvi. Pateicoties labvēlīgajam ģeogrāfiskajam stāvoklim, pilsēta ātri pārvērtās par tirdzniecības un amatniecības centru. Ibn Batūta, kurš to apmeklēja 1330. gados, ziņoja, ka tā ir liela un skaista pilsēta, no kuras uz valsts iekšieni ved ceļš ar zirgu maiņas stacijām, kas uz tā izvietotas noteiktos attālumos. Kopš tās dibināšanas pilsēta ir bijusi Krimas ulusa administratīvais centrs, un pašas pussalas, tāpat kā ulusa, nosaukums nācis no Krimas pilsētas — līdz tam pussalu parasti sauca grieķu vārdā par Tauriku. Dažas monumentālas ēkas ir saglabājušās līdz mūsdienām (piemēram, hana Uzbeka mošeja). Pilsētu sagrāva Timurs 1395. gadā, pēc tam tā vairs neizrādījās spējīga atgūties.

 Eskijurta — pilsēta, kas, domājams, dibināta XIV gadsimtā. Ēkas praktiski nav saglabājušās. Netālu no pilsētas atrodas viena no lielākajām Krimas musulmaņu kapsētām Kirk-Azizlera ar XIV—XV gadsimtu apbedījumiem. Daudzi kapakmeņi ir izgatavoti modificētu balbalu — antropomorfu akmens stabu formā. Citādi pilsēta gandrīz nav pētīta.

 Eskisala ir pilsēta, kas pastāvēja no 13. gadsimta beigām līdz 15. gadsimta beigām. Tā ir maz pētīta. Iespējams, ka pilsēta turpināja pastāvēt līdz 17. gadsimta beigām, kā izriet no 17. gadsimta turku ceļotāja Evlija Čelebi piezīmēm: “Mēs izbraucām tai cauri. To sauc par Eskisalu, jo šai Krimas salā pirmā kopīgā lūgšana un [Korāna] lasīšana notika šajā Eskisalas pilsētā. Kad mēs braucām cauri šai pilsētai, uz rietumiem no mums auga augļu un vīna dārzi, bet divās pusēs no šīs Eskisalas [atradās] kailas klintis ar alām. Pie izbraukšanas no Sala vārtiem ". Pēc Krimas aneksijas Krievijas impērijā atsauces uz pilsētas pastāvēšanu vairs nav zināmas.

Vergu tirdzniecība 
Vergu tirdzniecība Krimā parādījās jau antīkajā laikmetā, kad grieķu koloniju pilsētas Krimas dienvidu krastā kļuva par galvenajiem vergu tirgiem. Krimai pieņemot kristietību, vergu tirgi Krimas dienvidu krastā ne tikai darbojās Bizantijas valdīšanas laikā, bet arī sasniedza maksimālo apjomu. Galvenie vergu piegādātāji bija tirgotāji un karotāji no kaimiņvalstīm, kā arī valstu valdītāji. Piemēram, krievu kņazi Krimā pārdeva savus ciltsbrāļus un sagūstītos ienaidnieka karavīrus.

Zelta ordas laikā arī vergu tirdzniecība Krimā plauka. Galvenie vergu piegādātāji šajā laikā bija pašas Zelta ordes karavadoņi, kā arī Lietuvas un Krievijas kņazi. Svarīgu lomu vergu tirdzniecībā spēlēja tirgotāji, kas iepirka dzīvo preci ziemeļos, pārdodot to tālāk Krimā. Galvenie pircēji bija dženoviešu, venēciešu, bizantiešu un pēc tam osmaņu vergu tirgotāji.

Speciāli karagājieni ar tiešu mērķi sagūstīt vergus sākās pēc Zelta Ordas sabrukuma, Krimas hanistes periodā, kas tiek izskaidrots ar aristokrātijas agrāko ienākumu avotu zaudēšanu (Zelta Orda lielāko daļu ienākumu saņēma nodokļu veidā par precēm, kuras tika ražotas valstī vai transportētas caur to). Sagūstītie šādu kampaņu rezultātā tika pārdoti verdzībā dženoviešiem un venēciešiem, kuri pārdeva dzīvo preci Vidusjūras valstīs.

Zelta Ordas veidošanās sākumā vergu izmantošana bija izplatīta amatnieku vidū un par apkalpotājiem. Tomēr vairums vergu gan pilsētās, gan lauksaimniecībā vienā vai divās paaudzēs kļuva feodāli atkarīgi vai tika atbrīvoti. Pieņemot islāmu hana Uzbeka laikā, vergu darba izmantošana tika ierobežota līdz 6 gadiem ar sekojošu atbrīvošanu. Vergu darba izmantošana pašā Krimas ulusā bija nenozīmīga, un parasti tā bija mājas verdzība.

Atsauces 

Bijušās valstis
Krimas vēsture
Ukrainas vēsture