joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Folklora

Folklora (, no folk — 'tauta' un lore — 'zināšanas') jeb garamantas, līdz ir vispārpazīstama tradīcija — kādas etnokulturālas jaunrades pamatveids, kas tiek atpazīta kā šīs etnokulturālās pasaules uztveres atspoguļojums tādā līmenī, kas izteic tās sociālo un kultūras identitāti; tās formas un satura vērtības tiek pārmantotas mutvārdos, imitācijā vai kādā citā veidā. Folklora aptver gan tautas mutvārdu daiļradi (tautasdziesmas, pasakas, teikas, anekdotes, nostāstus u.c.), gan tautas mūziku, dejas un rotaļas, gan tautas drāmu, mitoloģiju, rituālus, paražas, lietišķo mākslu, celtniecību u.c.

Folkloras jēdzienu 1846. gadā darināja angļu antikvārs Viljams Džons Toms, lai aizvietotu tajā laikā angļu valodā lietoto jēdzienu popular antiquities.

Mūsu senču dzīvē liela nozīme bija dziesmām, dejām un ieražām. Folklorā iemiesota tautas uzkrātā pieredze, tradīcijas, ideāli un pasaules uzskats. Folklora ir kolektīva daiļrade, to radīja nevis viens, bet daudzi cilvēki. Dziesmas, dejas, pasakas, teikas un citus sacerējumus pārmanto no paaudzes paaudzē, taču pārstāstot tie tiek pārveidoti. Tāpēc gadās, ka folkloristi (cilvēki, kas pēta tautas daiļradi) dažādās vietās no dažādiem teicējiem iegūst atšķirīgus vienas un tās pašas dziesmas vai teikas variantus.

Latviešu tautas folklora 

Latviešu tautas folklora nozīmē tautas mutvārdu daiļrade. Latviešu tautai ir bagātīgs folkloras mantojums, kas sastāv no tautasdziesmām, pasakām, teikām, nostāstiem, anekdotēm, mīklām, sakāmvārdiem, parunām, ticējumiem. Pazīstamākie latviešu folkloristi, kuri pierakstījuši un apkopojuši folkloru, ir Krišjānis Barons, Fricis Brīvzemnieks, Ansis Lerhis-Puškaitis un citi.

Žanri 
Kā folkloras galvenos žanrus izceļ šādus žanrus:

 Mutvārdu:
 Vēstītāja folklora:
 Pasakas;
 Teikas;
 Nostāsti;
 Leģendas;
 Anekdotes;
 U.c.
 Dziesmu folklora:
 Klasiskās tautasdziesmas;
 Ziņģes;
 Baznīcu dziesmas;
 Vēsturiskās dziesmas;
 U.c.
 Brahiloģismi:
 Mīklas;
 Parunas;
 Tautas maģija.
 Muzikālā:
 Dziesmu melodijas;
 Instrumentālās melodijas.
 Horegrāfiskā:
 Dzejas;
 Rotaļas;
 Skaitāmie panti rotaļās uzsākšanai;
 U.c.
 Ieražu:
 Godu;
 Gadskārtu.

Skatīt arī 
 Folkloristika
 Postfolklora
 Etnogrāfija
 Folklorisms
 Dejas simbolika

Atsauces

Ārējās saites 

 folklora.lv 
 latviešu folkloras radio

Folklora
Politoloģija

Politoloģija jeb politiskā zinātne ir zinātne par politiku. Tajā iekļaujas pētījumi par struktūru un procesiem valdībā vai jebkurā citā ekvivalentā sistēmā, kas nodrošina drošību, likumību un citas sabiedrības eksistencei nepieciešamas lietas. Tādējādi politoloģijā tiek iekļautas tirdzniecības savienības, korporācijas, reliģiskās sistēmas un citas kolektīvās intelekta izpausmes jomas, kas strukturāli līdzinās valsts pārvaldes sistēmai. Politologi pievērš uzmanību varas nodošanai un dalīšanai sabiedrībā, kas bieži ir saistīta ar savstarpēji konfliktējošām interesēm.

Kopš 2. pasaules kara beigām starptautisko attiecību pētniecība, kas ir arī tiesību zinātnes, ekonomikas un sociologijas sastāvdaļa, kļuva par svarīgu lauku politoloģijā.

Politoloģijas izpēte ir jo sarežģīta tāpēc, ka arī paši politologi ir neizbēgami iesaistīti politiskajos procesos, jo viņu secinājumi tiek aktīvi izmantoti politiskajā dzīvē.

Nozare, kurā vistiešāk savienojas politikas un ekonomikas intereses, ir politekonomija.

 
Socioloģija
Rakstu valoda

Attiecinot terminu rakstu valoda uz cilvēka lietotajiem saziņas veidiem, t.i. neiekļaujot valodas, kas tiek veidotas, lai zinātniskā formā aprakstītu dabas un sabiedrības parādības, ir iespējams konstatēt nenosakāmu daudzumu šo valodu literāro pierakstu formu. 

Rakstu valodas var iedalīt pēc šādas klasifikācijas:
 Alfabētiskās 
 Zilbju 
 Logogrāfiskās 
 Rūnu raksts
 Citas

Mūsdienās starptautiski visplašāk lietotie alfabēti ir modificēti latīņu alfabēta varianti, to skaitā arī latviešu alfabēts. Populāri ir arī kirilicas varianti (galvenokārt zemēs, kas vēsturiski saistītas ar Krieviju) un arābu raksts, ko pamatā lieto islāma kultūras iespaidotās zemēs. Populārākais zilbju raksta variants ir devanagari, ko izmanto Indijā un tai tuvumā esošajās zemēs, savukārt mūsdienās izmantotie populārākie logogrāfiskie raksti ir ķīniešu un japāņu rakstības veidi jeb tā dēvētie hieroglifi. Nedaudz cita rakstu valodas variācija ir neredzīgo jeb Braila raksts.

Ārējās saites 
 omniglot.com 

Valodniecība
Rakstība
Sports

Sports (, cēlies no disport — ‘spēle, izklaidēšanās’) ir fiziskas aktivitātes un spēles, kas tiek veiktas, lai tiktu saglabāta un uzlabota cilvēka fiziskā un garīgā veselība. Tāpat ar sportu tiek apzīmēta fizisko treniņu un sacensību sistēma. Sports ir fiziskās kultūras sastāvdaļa, fiziskās audzināšanas līdzeklis un metode.

Tiek izdalīti pieci galvenie novirzieni: augsto sasniegumu sports, sacensību sports, sports visiem, veselības sports un invalīdu sports. Pastāv vairāki simti sporta veidu, tāpat ir plašs nepieciešamo cilvēku skaits (no viena cilvēka līdz pat komandām). Sporta veidi var tikt iedalīti pēc veida, tomēr šāds iedalījums ir diezgan nosacīts. Var būt vasaras un ziemas sporta veidi; individuālie un komandu sporta veidi; olimpiskie un neolimpiskie sporta veidi; ekstremālie, lietišķie, tehniskie, ūdens u.c. sporta veidi.

Lielākais sporta notikums pasaulē ir olimpiskās spēles, kas notiek ik pēc diviem gadiem (vasaras un ziemas spēles katras notiek ik pēc četriem gadiem). Parasti katram atsevišķam sporta veidam vai to grupai notiek Pasaules čempionāts un kontinentālie čempionāti.

Pirmās sporta sacensības, kas ir minētas vēstures avotos, ir notikušas 1580. gadā p.m.ē. Senajā Grieķijā. Latvijas teritorijā sports bija pazīstams jau senatnē, ir tikušas atrastas slidas, kas no dzīvnieku apakšstilbu kauliem tikušas izgatavotas 10.—12. gadsimtā. 19. gadsimta otrajā pusē Latvijā bijuši pazīstami gandrīz visi Skandināvijā un Viduseiropā izplatītie sporta veidi.

Senatnē ar sportu nodarbojušies vīrieši, tomēr ar laiku tam pievērsušās arī sievietes, sievietes varēja sacensties arī vēlāk nekā vīrieši. Mūsdienās vairākumam sporta veidu ir izveidojušies stabili noteikumi, kā tiek aizvadītas sacensības tajos.

Sporta novirzieni 
Sporta nozarē vairums pasaules sporta zinātnieku saskata piecas apakšnozares.

Augstu sasniegumu sports ir sports nacionālo un starptautisko sacensību līmenī, ieskaitot treniņu procesu, lai tām sagatavotos. Sacensību sports ir nodarbošanās ar sportu kā pamatprofesiju, saņemot par to nolīgto samaksu un atbilstošas sociālās garantijas, kā arī nepieciešamībai pēc sporta karjeras beigšanas pārkvalificēties vai pensionēties atbilstošas garantijas.

Sports visiem (arī tautas, masu sports) ir dažādas fiziskās aktivitātes garīgās labsajūtas un fiziskās veselības nostiprināšanai, sociālās saskarsmes un integrācijas nodrošināšanai, kā arī atpūtai ar mērķi iesaistīt sportā visu sociālo grupu cilvēkus, nodrošināt tiem iespējami labākus apstākļus un pieejamību sporta nodarbībām. Veselības sports ir fiziskās aktivitātes ar mērķi uzlabot un nostiprināt garīgo labsajūtu un fizisko veselību. Invalīdu sports ir pielāgotas fiziskās aktivitātes cilvēkiem ar invaliditāti. Invalīdu sports sekmē šo cilvēku pārliecību par savām spējām un ir viens no sociālās rehabilitācijas līdzekļiem.

Skatīt arī 

 Sporta veidi
 Olimpiskās spēles
 Sports Latvijā
 Latvija olimpiskajās spēlēs

Atsauces

Ārējās saites
Verners Heizenbergs

Verners Kārlis Heizenbergs (; dzimis  Vircburgā, miris  Minhenē) bija ievērojams fiziķis un Nobela prēmijas laureāts, viens no kvantu mehānikas teorijas pamatlicējiem. Visbūtiskākais Heizenberga ieguldījums zinātnē ir Heizenberga nenoteiktības principa formulēšana.

Būdams students, Heizenbergs 1922. gadā Getingenē satika Nīlsu Boru, ar kuru vēlāk ilgi un veiksmīgi sadarbojās. 1925. gadā, būdams tikai 23 gadus vecs, viņš pirmoreiz formulēja kvantu mehānikas pamatprincipus. 1927. gadā Heizenbergs atklāja savu nenoteiktības principu, kas vēstī: nav iespējams precīzi noteikt reizē daļiņas ātrumu un pozīciju; rezultāts vienmēr būs zināmā mērā kļūdains, turklāt kļūda vienmēr būs lielāka par noteiktu konstanti. Kopā ar Boru Heizenbergs palīdzēja izveidot kvantu mehānikas Kopenhāgenas interpretāciju.

1932. gadā Heizenbergs saņēma Nobela prēmiju fizikā "par kvantu mehānikas radīšanu".

Otrā pasaules kara laikā Heizenbergs palika Vācijā un strādāja nacistu režīmam. Viņš vadīja Vācijas kodolieroču programmu, taču viņa sadarbības apmēri ir neskaidri. Šīs programmas eksistenci viņš Boram atklāja 1941. gadā pēc kādas konferences, kas risinājās Kopenhāgenā. Pēc tikšanās strauji pārtrūka Bora un Heizenberga ilgā draudzība. Vēlāk Bors pievienojās Manhetenas projektam, ASV kodolieroču izstrādes programmai. Vācijai tā arī neizdevās radīt atombumbu. Uzskata, ka Heizenbergs, iespējams, aizkavējis projekta realizēšanu morālu apsvērumu dēļ. Pēc kara tā lika manīt pats Heizenbergs, taču Bors apgalvo, ka, spriežot pēc 1941. gada sarunas, viņš neesot jutis nekādus pašpārmetumus.

Heizenberga epitāfija esot: "Viņš guļ kaut kur šeit." - nepārprotama norāde uz viņa atklāto nenoteiktības principu.

Atsauces

Ārējās saites 

 Vernera Heizenberga biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā 

Nobela prēmijas laureāti fizikā
Vācijas fiziķi
Kvantu fiziķi
Zinātnes filozofija
Bavārijā dzimušie
Nīlss Bors

Nīlss Henriks Dāvids Bors (; dzimis  Kopenhāgenā, miris  Kopenhāgenā) bija ebreju izcelsmes dāņu zinātnieks, kura atklājumi veicināja atoma struktūras un kvantu mehānikas izpratni. 1922. gadā Boram piešķīra Nobela prēmiju fizikā par ieguldījumu atomu struktūras un no tiem izstarotās radiācijas izpētē.

1911. gadā Bors ieguva doktora grādu Kopenhāgenas Universitātē. Pēc tam viņš studēja pie Ernesta Rezerforda Mančestrā, Anglijā. Balstoties uz Rezerforda teorijām, Bors 1913. gadā publicēja savu atoma struktūras modeli, kas paredzēja, ka elektroni ap atoma kodolu pārvietojas orbītās un elementa ķīmiskās īpašības lielā mērā nosaka elektronu skaits ārējā orbītā. Tāpat Bors postulēja, ka elektrons varētu no augstākas enerģijas orbītas pārvietoties uz zemāku, atbrīvojot diskrētās enerģijas fotonu. Tas kļuva par kvantu teorijas pamatu.

1916. gadā Bors kļuva par Kopenhāgenas Universitātes profesoru, bet 1920. — jaunizveidotā Teorētiskās fizikas institūta direktoru. Bors deva nozīmīgu ieguldījumu kvantu mehānikas Kopenhāgenas interpretācijas izveidē. Visslavenākais Bora students bija Verners Heizenbergs.

1941. gadā, kad Dāniju okupēja vācu spēki, Kopenhāgenā Boru apmeklēja Heizenbergs, kas viņam pavēstīja par Vācijas atombumbas izveides programmu. Vēlāk Bors devās uz Ameriku, kur piedalījās Manhetenas projekta īstenošanā. Zinātnieks Ričards Fainmens ziņo, ka šajā laikā viņš drošības apsvērumu dēļ bijis zināms kā Nikolass Beikers. Tomēr Bora ieguldījums projektā nebija liels. Pēc kara viņš atgriezās Kopenhāgenā, kur uzstājās par kodolenerģijas izmantošanu mierīgos nolūkos.

Atsauces

Ārējās saites 

 Nīlsa Bora biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā 

Dāņu fiziķi
Kvantu fiziķi
Nobela prēmijas laureāti fizikā
Manhetenas projekts
Cilvēki no Kopenhāgenas
Kopenhāgenā dzimušie
Ekoloģija

Ekoloģija ( — ‘māja’;  — ‘jēdziens’) ir zinātne, bioloģijas apakšnozare, par organismu un vides mijiedarbību, kā arī par attiecībām starp pašiem organismiem. Terminu "ekoloģija" pirmo reizi 1866. gadā izmantoja vācu zoologs Ernsts Hekels. Speciālistus, kas strādā šajā sfērā, sauc par ekologiem. Daži ekologi ir specializējušies konkrētu sugu vai pat indivīdu izpētē.

Viena no nozīmīgākajām ekoloģijas problēmām ir dabas resursu un izmirstošo sugu saglabāšana, kā arī izstrādāt vismaz teorētisko bāzi pasākumiem, kas būtu jāveic, lai būtu līdzsvars starp cilvēku pieaugošajām prasībām un dabas iespējām tās apmierināt. Ekoloģija ir cieši saistīta ar tādām zinātnēm, kā fizioloģiju, ģenētiku, sistemātiku, evolūcijas teoriju, ģeogrāfiju, meteoroloģiju, matemātiku, fiziku, ķīmiju un citām zinātnēm.

Ekoloģijas nozares 
Izšķir divas nozīmīgas ekoloģijas nozares: autekoloģiju (pēta konkrētas sugas mijiedarbību ar citām sugām un apkārtējo vidi) un sinekoloģiju (pēta atsevišķas ekosistēmas). Nereti atsevišķi tiek izdalīta populāciju ekoloģija jeb demekoloģija. Īpaši tiek izdalīta arī cilvēka ekoloģija.

Iespējams labākais veids, kā norobežot moderno ekoloģiju, ir aplūkot organizācijas līmeņa jēdzienu, kuru var attēlot ekoloģiskajā spektrā. Visaugstākā šajā spektrā ir ekosfēra, kam seko bioms, ainava, ekosistēma, kopiena, populācija, organisms, orgānu sistēma, orgāns, audi un visbeidzot šūna.

Ekoloģijas vēsture 
Vispārīgi runājot, ekoloģija ir salīdzinoši jauna zinātnes nozare. Par atsevišķu zinātni tā kļuva 1960. gados, kad sākās plašas cilvēku aktivitātes, rūpējoties par dabisko vidi. Tomēr ekoloģijas idejas zināmā mērā ir bijušas zināmas jau sen, un mūsdienās ekoloģijā izstrādātie principi ir bijuši cieši saistīti ar citām bioloģijas nozarēm. Var uzskatīt, ka viens no pirmajiem ekologiem bija sengrieķu filozofs Aristotelis vai arī viņa skolnieks Teofrasts, kuri izrādīja lielu interesi par dzīvās dabas daudzveidību. Teofrasts savos darbos ir aprakstījis dzīvnieku un augu pasaules mijiedarbību. Arī seno indiešu eposos Mahābhārata un Rāmājana ir aprakstītas dažādu dzīvnieku sugu, biotopu, barošanās, vairošanās un uzvedības izmaiņas, mainoties apkārtējais videi.

Terminu "ekoloģija" pirmo reizi 1866. gadā izmantoja vācu zoologs Ernsts Hekels savā darbā "Organismu vispārējā morfoloģija" (Generelle Morphologie der Organismen).

Ekosistēmas 

Tā kā visu pasaules dzīvību vienlaicīgi ir grūti pētīt, tad ekologi pārsvarā ir specializējušies noteiktu ekosistēmu izpētē. Ekosistēmu veido biocenoze, dzīvo organismu kopums dotajā ekosistēmā, un biotops, tās fiziskā vide. Sauszemes ekosistēmas ietver mežus, savannas, pļavas, krūmājus, tundras, tuksnešus un tā tālāk. Jūras un saldūdens ekosistēmas veido okeāni, ezeri, upes, purvi un tā tālāk. Visas pasaules ekosistēmas veido biosfēru.

Ekosistēmas tiek izdalītas arī pēc citiem faktoriem, piemēram, pēc klimata, augsnes, minerāliem, saules gaismas daudzuma, ūdens pieejamības.

Skatīt arī 
 Ekoloģiskā niša

Atsauces

Ārējās saites
Aizvēsture

Aizvēsture ir cilvēces vēstures periods, par kuru ir saglabājušās rakstiskas liecības. Tas nav senākais vēstures posms no cilvēka rašanās brīža līdz pirmās civilizācijas izveidošanās laikmetam.

Laikmeti 

Agrīno cilvēces vēsturi pieņemts dalīt trīs laikmetos: akmens laikmetā, bronzas laikmetā un dzelzs laikmetā. Dažreiz specifiski izšķir vara laikmetu, kas bijis pārejā starp akmens un bronzas laikmetu.

Pirmais šādu dalījumu 1836. gadā piedāvājis dāņu antikvārs Kristiāns Jurgensens Tomsens (1788—1865). Šāds hronoloģisks dalījums ļauj izsekot cilvēces attīstībai atkarībā no konkrētās civilizācijas tehniskā līmeņa. Taču šī trīs laikmetu hronoloģija nav saistīta ar fizisko laiku kā tādu. Dažādas civilizācijas, kas vienā laikā dzīvoja dažādos reģionos, var attiecināt uz dažādiem laikmetiem, jo tām bija atšķirīgs attīstības līmenis.

Akmens laikmets 

Akmens laikmets ir laika periods, kad cilvēki darbarīkus gatavoja galvenokārt no akmens. Izmantoja arī koku, kaulu un citus materiālus, taču akmens ir krietni izturīgāks un no tā ir vieglāk izveidot cirvjus un ieročus.

Akmens laikmetu sīkāk iedala trīs periodos:
 paleolīts jeb agrais akmens laikmets,
 mezolīts jeb vidējais akmens laikmets,
 neolīts, jeb vēlākais akmens laikmets.

Bronzas laikmets 

Bronzas laikmets aizsākās ar metāla (bronzas) darbarīku ieviešanu. Tas ilga aptuveni no 2. tūkstošgades p.m.ē. sākuma līdz aptuveni 6. gadsimtam p.m.ē. (dažādās pasaules vietās šis periods atšķīries).

Dzelzs laikmets 

Dzelzs laikmets aizsākās ar dzelzs darbarīku ieviešanu, savukārt beidzās — 1. gadsimtā, kad Romas impērijā radikāli izmainījās sabiedrības dzīves kvalitāte. Citās pasaules daļās dzelzs laikmeta beigas tiek datētas ar 4. gadsimtu (Japānā) vai pat 5. gadsimtu (Korejā).

Apkopojoša tabula

Skatīt arī 

 Arheoloģija
 Akmens laikmets
 Bronzas laikmets
 Dzelzs laikmets

Atsauces

Ārējās saites
Milimetrs

Milimetrs (mm) ir SI garuma mērvienība, kas ir vienāda ar vienu tūkstošo daļu no metra. SI garuma pamatmērvienība ir metrs. Milimetros mēra dažādu sīku priekšmetu izmērus. Meteoroloģijā milimetros mēra nokrišņu daudzumu.

Sakarības 
1 mm = 0,1 cm = 0,001 m = 0,000001 km.
Vienā collā ir 25,4 mm.

Mērlīdzekļi 
Lai iegūtu kāda priekšmeta garumu milimetros, var izmantot lineālu vai bīdmēru.

Garuma mērvienības
Inerce

Inerce ir jebkura ķermeņa īpašība saglabāt relatīvu miera stāvokli, vai vienmērīgu taisnvirziena kustību, ja uz to neiedarbojas citi ķermeņi. Šis ir pirmais dinamikas jeb pirmais Ņūtona likums.

Vēsture 
Inerces jēdziens ir svešs Aristoteļa fizikā, kas bija kustības standarta modelis līdz pat XVII gadsimtam. Aristotelis uzskatīja, ka ķermeni kustībā var uzturēt tikai pastāvīgs ārējs spēks.
Starp 1589. un 1592. gadu Galileo Galilejs atklāja inerci savos ķermeņu kustības pētījumos, bet pirmo dinamikas likumu noformulēja I.Ņūtons.
Faktiski jēdzienu "inerce" ieviesa Johanness Keplers savā "Epitome Astronomiae Copernicanae" (1618.-1621.). Taču Keplera inercei bija savādāka nozīme nekā mūsdienās, viņš to definēja kā pretestību kustībai.

Inerces mērīšana 
Inercei ir tāda pati mērvienība kā masai, tas ir kilograms (kg) SI sistēmā, grams CGS sistēmā. Līdz šim veiktie eksperimenti parādīja, ka gravitējošā masa un inerces masa ir skaitliski vienādas ar lielu precizitāti. Tomēr šīs masas teorētiski ir divi dažādi lielumi, kas raksturo atšķirīgas parādības — attiecīgi gravitāciju un inerci.

Inerce ikdienā 
Katru dienu mums nākas sastapties ar inerci un tādēļ šai parādībai mēs nepievēršam lielu uzmanību.
Ļaudis var izmantot terminu "inerce" pie griešanās, pie pretestības objekta, daudzuma, pie ātruma maiņas un dažbrīd tā ir inerce, atkarībā no konteksta (piemēram "šim objektam ir inerces loze"). Inerce dzīvē parādās gandrīz visur, uz katra soļa un mūsu izdarītās kustībās.

Inerce mākslā 
Par Inerci Imants Ziedonis ir uzrakstījis dzejoli.

Inerces moments 
Inerces moments raksturo ķermeņa inerci rotācijas kustībā. Materiāla punkta inerces moments ir tā masas reizinājums ar attāluma līdz rotācijas asij kvadrātu:
.
Inerces momenta SI mērvienība 

Klasiskā mehānika
Indulis Emsis

Indulis Emsis (dzimis  Salacgrīvā) ir latviešu biologs un politiķis, habilitētais bioloģijas zinātņu doktors, bijušais Latvijas Ministru prezidents (2004), ministrs, Saeimas deputāts. No 2006. gada novembra līdz 2007. gada septembrim I. Emsis bija 9. Saeimas priekšsēdētājs.

Dzīvesgājums 
Dzimis  Salacgrīvā, mācījās Lāņu pamatskolā un Rīgas 1. vidusskolā. 1975. gadā absolvēja Latvijas Valsts universitātes Bioloģijas fakultāti. Pēc augstskolas beigām strādāja Mežsaimniecības problēmu institūta Dabas aizsardzības laboratorijā. 1989. gadā viņu iecēla par Latvijas PSR Dabas aizsardzības komitejas priekšnieka pirmo vietnieku. 1990. gadā I. Emsis kļuva par Vides aizsardzības komitejas priekšsēdētāju.
1993. gadā ieguva Bioloģijas zinātņu doktora grādu Latvijas Universitātē.

Politiskā darbība 
1990. gadā I. Emsis bija viens no Latvijas Zaļās partijas dibinātājiem un līdz 2008. gada februārim bija viens no trim Latvijas Zaļās partijas vadītājiem. 

Bija LR Augstākās Padomes, 6., 8., 9. Saeimas deputāts.
 V. Birkava kabinetā — Vides aizsardzības valsts ministrs;
 M. Gaiļa kabinetā — Vides aizsardzības valsts ministrs;
 A. Šķēles pirmajā kabinetā — Vides valsts ministrs;
 A. Šķēles otrajā kabinetā — Vides valsts ministrs;
 G. Krasta kabinetā — Vides valsts ministrs. 

2004. gada 9. martā kļuva par Latvijas Ministru prezidentu, vadot labēji centrisku mazākuma valdību, ko veidoja Zaļo un Zemnieku Savienība, Latvijas Pirmā partija un Tautas partija. Valdību atbalstīja arī kreisā Tautas Saskaņas partija.
2004. gada 28. oktobrī Emša valdība krita, kad Saeima ar 39 balsīm par un 53 — pret noraidīja valdības 2005. gada budžeta projektu. Viņš atstāja savu amatu 2004. gada 2. decembrī, kad viņa vietā stājās Aigars Kalvītis.

2006. gada rudenī Emsi no ZZS saraksta ievēlēja 9. Saeimā, 7. novembrī Saeimas priekšsēdētāja amatā. 2007. gada martā—septembrī ZZS valdes priekšsēdētājs. 
2007. gada Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs sāka pārbaudi par Emsim pazudušiem 10 000 ASV dolāru un septembrī Ģenerālprokuratūra sāka kriminālprocesu pret Emsi par apzinātu nepatiesu liecību sniegšanu. 2007. gada 21. septembrī, pēc kriminālprocesa uzsākšanas pret viņu, Emsis atkāpās no Saeimas priekšsēdētāja amata un nolika deputāta mandātu. Pēc tam politikā vairs nav darbojies.
Pēc politiķa karjeras beigām darbojas kā konsultants, kā arī lasīja lekcijas Latvijas Universitātes studentiem.

Atsauces

Skatīt arī 
 Emša Ministru kabinets

Ārējās saites 
 Personas dati LZP mājaslapā

1952. gadā dzimušie
Salacgrīvā dzimušie
Latvijas Zaļās partijas politiķi
Latvijas Ministru prezidenti
Latvijas vides ministri
LR Augstākās Padomes deputāti
Saeimas priekšsēdētāji
6. Saeimas deputāti
8. Saeimas deputāti
9. Saeimas deputāti
Rīgas domes deputāti (2001—2005)
Latvijas biologi
Rīgas Valsts 1. ģimnāzijas absolventi
Latvijas Universitātes absolventi
Latvijas Universitātes pasniedzēji
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Nobela prēmija

Nobela prēmija (, ) ir ikgadēja starptautiska balva, ko piešķir cilvēkiem, kas ir veikuši izcilus pētījumus, atklājumus vai devuši ievērojamu sniegumu sabiedrībai zinātnē un kultūrā. Zviedru rūpnieks un dinamīta izgudrotājs Alfrēds Nobels paredzēja šīs prēmijas savā testamentā, ko viņš parakstīja Zviedru-norvēģu klubā Parīzē, . Viņš bija šokēts par dinamīta, sava izgudrojuma, izmantošanu postošiem nolūkiem un vēlējās, lai šīs prēmijas pasniegtu cilvēkiem, kuri ir labi kalpojuši cilvēcei. Kopš 1901. gada tiek pasniegtas Nobela prēmijas fizikā, ķīmijā, fizioloģijā vai medicīnā, literatūrā un miera veicināšanā. Papildus šīm Nobela testamentā norādītajām balvām, 1968. gadā Zviedrijas Riksbanka nodibināja balvu ekonomikas zinātnes jomā, kas kopš 1969. gada tiek pasniegta reizē ar Nobela dibinātajām balvām. Tās oficiālais nosaukums ir "Zviedrijas Riksbankas prēmija ekonomikas zinātnēs Alfrēda Nobela piemiņai" ().

Nobela miera prēmiju katru gadu pasniedz Norvēģijas galvaspilsētā Oslo, bet pārējo nomināciju Nobela prēmijas pasniedz Zviedrijas galvaspilsētā Stokholmā. Nobela prēmija visās kategorijās tiek uzskatīta par visprestižāko balvu.

Karaliskajā Zviedrijas zinātņu akadēmijā ik gadu tiek nolemts, kam piešķirt Nobela prēmiju fizikā, ķīmijā un ekonomikā, savukārt Karolinskas institūtā tiek nolemts, kam piešķirt Nobela prēmiju fizioloģijā vai medicīnā, bet Zviedrijas akadēmijā izvēlas literatūras balvas saņēmēju. Nobela miera prēmijas saņēmēju neizvēlas Zviedrijas organizācijas, bet gan Norvēģijas Nobela komiteja.

Katrs Nobela prēmijas laureāts saņem zelta medaļu, diplomu un naudas summu, kuras lielumu katru gadu nosaka Nobela komiteja, saskaņā ar ekonomisko situāciju. Piemēram, 2011. gadā Nobela prēmija katrā nominācijā bija 10 miljoni Zviedrijas kronu, bet 2012. gadā tās samazinājās uz 8 miljoniem kronu (kas aptuveni pēc vērtības līdzinās pirmajām Nobela prēmijām 1901. gadā, kad tās bija 150 782 kronas). Balva netiek piešķirta pēc laureāta nāves, taču gadījumos, kad tā ir izziņota, bet līdz balvas saņemšanai laureāts nomirst, tā tomēr tiek piešķirta. Vienā nominācijā ik gadu Nobela prēmija nevar tikt pasniegta vairāk par trim cilvēkiem.

Atsauces

Ārējās saites 

 Nobela E-muzejs - oficiālā mājaslapa
 Nobela Fonds  - oficiālā mājaslapa
 Zviedrijas Karaliskās zinātņu akadēmijas
 Nobela prēmijas komitejas 
 Karolinska Institūta
 Nobela prēmijas komiteja
 Zviedrijas Akadēmija
 Norvēģijas Nobela prēmijas komiteja
 Nobela prēmijas interneta arhīvs - neoficiāla mājaslapa
 Nobela prēmijas ieguvēju hronika
 Nobelpreis.org
Stokholma

Stokholma () ir pilsēta Zviedrijā, Baltijas jūras rietumu krastā pie Mēlara ezera. Valsts galvaspilsēta un lielākā pilsēta. Tajā ir 864 324 iedzīvotāju, savukārt kopā ar priekšpilsētām — 1 372 565. Stokholma ir Zviedrijas galvenais ekonomikas un kultūras centrs.

Stokholmā notika 1912. gada vasaras olimpiskās spēles un 1956. gada vasaras olimpisko spēļu sacensības jāšanā, kaut arī pašas olimpiskās spēles notika Melburnā. Tāpat šeit ir divreiz norisinājies Eirovīzijas dziesmu konkurss.

Vēsture 
Pēc senās zviedru galvaspilsētas Sigtunas sagraušanas jārls Birgers 1252. gadā pret Baltijas jūras vikingiem izveidoja nocietinājumu pie ieejas Mēlarena ezerā. Stokholma bija svarīgs dzelzs tirdzniecības punkts ceļā no Bergslāgenas raktuvēm, jau 1289. gadā Stokholma minēta kā lielākā pilsēta Svēlandē. Stokholma ietilpa Hanzas savienībā.
Kalmāras ūnijas laikā Stokholma kļuva par cīņas centru pret Dānijas karaļu dinastijas virsvaru.

1419. gadā Stokholmu pasludināja par Zviedrijas galvaspilsētu, 1520. gada 7.-9. novembrī pilsētā notika t.s. Stokholmas asinspirts - dāņi izrēķinās ar Zviedrijas neatkarības piekritējiem. Kad 17. gadsimtā Zviedrija kļuva par Eiropas lielvaru, pieauga arī Stokholmas kā tās galvaspilsētas nozīme.

Pēc zaudējuma  Lielajā Ziemeļu karā un Lielā mēra epidēmija, kas sasniedza Stokholmu 1713. - 1714. gadā, tās attīstība palēninājās, tomēr saglabājās tās kā Zviedrijas politiskā centra nozīme.

19. gadsimtā Stokholma sāka zaudēt konkurences cīņā ar Gēteborgu (ostas pilsēta) un Norčēpingu (rūpniecība), tomēr 20. gadsimtā pilsēta atkal sāka strauji attīstīties.

Cilvēki 

Stokholmā dzimuši:
 Ingrīda Bergmane (Ingrid Bergman; 1915—1982) — aktrise
 Folke Bernadots (Folke Bernadotte Graf von Wisborg; 1895—1948) — politiķis
 Ēriks Dālbergs (Erik Jonsson Dahlberg; 1625—1703) — Zviedru Vidzemes ģenerālgubernators
 Grēta Garbo (Greta Garbo; 1905—1990) — aktrise
 Gustavs II Ādolfs (Gustav II Adolf; 1594—1632) — karalis
 Svens Hedīns (Sven Hedin; 1865—1952) — ceļotājs
 Tomass Hendriks Ilvess (Toomas Hendrik Ilves; 1953) — Igaunijas Republikas prezidents
 Kārlis XII (Karl XII; 1682—1718) — karalis
 Dolfs Lundgrēns (Dolph Lundgren; 1957) — aktieris
 Alfrēds Nobels (Alfred Nobel; 1833—1896) — rūpnieks
 Klāss Oldenburgs (Claes Oldenburg; 1929) — mākslinieks
 Johans Reinholds fon Patkuls (Johann Reinhold von Patkul; 1660—1707) — Vidzemes muižnieks, diplomāts
 Keke Rosbergs (Keke Rosberg; 1948) — F1 pilots
 Augusts Strindbergs (August Strindberg; 1849—1912) — dramaturgs
 Emanuels Svēdenborgs (Emanuel Swedenborg; 1688—1772) — mistiķis

Iedzīvotāji

Atsauces

Ārējās saites 

 Pilsētas oficiālā mājaslapa 
 Stokholmas oficiālais gids 

 
Zviedrijas pilsētas
Gads

Gads ir laika mērvienība. To parasti izprot kā laika intervālu, kura laikā Zeme vienu reizi apriņķo ap Sauli. Zeme apriņķo ap Sauli 365,2425 dienās, kas pēc būtības ir gada ilgums. Mūsdienās visbiežāk tiek lietots kalendārais gads, kurā ir 365 vai 366 dienas (precīzs dienu skaits nav tāpēc, ka Zemes apriņķojuma periods ap Sauli nav vienāds ar veselu dienu skaitu).

Dažkārt gads tiek saistīts arī ar citām planētām, piemēram, Marss vienu reizi apriņķo ap Sauli 686,96 dienās, un šis laika intervāls tiek saukts par Marsa gadu.

Kalendārais gads 

Mūsdienās kalendārais gads tiek lietots visbiežāk. Kalendārais gads ir laika posms, kas sākas 1.janvārī un beidzas tā paša gada 31.decembrī. Garais gads ir tad, kad tā nosaukumā esošā skaitļa pēdējie divi cipari dalās ar četri, piemēram, skaitļu 2004, 2008, 2012 pēdējie divi cipari dalās ar četri un tie ir garie gadi, bet skaitļu 2014, 2018, 2022 pēdējie divi cipari nedalās ar četri un tie nav garie gadi. Izņēmums ir gadskaitļi, kuri dalās ar 100, bet nedalās ar 400, piemēram, 1900. gads nebija garais, jo nedalās ar četrsimt, bet 2000. gads bija garais gads.

Kalendārais gads sīkāk tiek dalīts 12 mēnešos, kuros vidēji ir apmēram 30 dienu.
 Janvāris - 31 diena;
 Februāris - parasti 28 dienas, garajā gadā - 29 dienas;
 Marts - 31 diena;
 Aprīlis - 30 dienas;
 Maijs - 31 diena;
 Jūnijs - 30 dienas;
 Jūlijs - 31 diena;
 Augusts - 31 diena;
 Septembris - 30 dienas;
 Oktobris - 31 diena;
 Novembris - 30 dienas;
 Decembris - 31 diena.

Apzīmējumi 
Gadam nav universāla laika mērvienības apzīmējuma. Starptautiskā mērvienību sistēma nevienu nepiedāvā. NIST SP811 un ISO 80000-3:2006
rekomendē simbolu a (no  — "gads"). Lai gan "a" ir arī platības mērvienības āra apzīmējums, konteksts parasti ir pietiekami labi atšķirams.

Mērvienību unificētais kods (Unified Code for Units of Measure) atšķir "a" lietojumus standartos ISO 1000, ISO 2955 un ANSI X3.50 :

ar — āram (platības mērvienībai);

at = a_t = 365,24219 dienas vidējam tropiskajam gadam;

aj = a_j = 365,25 dienas vidējam Jūlija gadam;

ag = a_g = 365,2425 dienas vidējam Gregora gadam;

a = 1 aj gads (vispārējā gadījumā).

Gadu apzīmējumiem izmanto arī SI daudzkārtņus:
 ka atbilst vienam tūkstotim (103) gadu.
 Ma atbilst vienam miljonam (106) gadu. To parasti izmanto tādās zinātnes nozarēs kā ģeoloģija, paleontoloģija, astronomija, lai attēlotu ilgus laika periodus pagātnē un nākotnē. Pagātnes gadiem parasti pieraksta "pirms mūsdienām", sastopams arī apzīmējums mya. Astronomijas lietojumā tiek izmantots Jūlija gads (precīzi 365,25 dienas). Ģeoloģijā un paleontoloģijā gads nav tik precīzs un variē, atkarībā no autora.
 Ga atbilst vienam miljardam (109) gadu. To izmanto kosmoloģijā un ģeoloģijā, lai apzīmēti ārkārtīgi ilgus laika periodus pagātnē. Piemēram, Zemes izveidošanās notikusi aptuveni 4,57 Ga (4,57 miljardu gadu) pirms mūsdienām.

Angļu valodas tekstos sastopami apzīmējumi y, yr (no year) vai ya (years ago). Latviešu valodā gada apzīmējumam bieži izmanto saīsinājumu g. vai g.

Atsauces

Skatīt arī 
 Akadēmiskais gads
 Astronomiskais gads
 Fiskālais gads
 Jūlija kalendārs
 Kalendārais gads
 Kalendārs

Laiks
Laika mērvienības
Kulturoloģija

Kulturoloģija ir humanitāri integratīva zinātne par kultūru kā specifiski cilvēcisku dzīves veidu. Kombinē ekonomikas teoriju, socioloģiju, filozofiju, mākslas vēsturi, antropoloģiju, literatūras teoriju.

Jēdziena rašanās saistāma ar 20 g.s. Pirmais domu par šādas zinātnes nepieciešamību 19. gs. beigās deva Edvards Tailors. Viņš sniedza definējumu vārdam "kultūra". Terminu "Cultural studies" angļu valodā ieviesa 1964. g. Anglijas zinātnieki S. Holls un D. Hebdidžs. Terminu "kulturoloģija" kā tādu ieviesa amerikāņu antropologs Leslijs Vaits, kurš uzskatīja ka kultūras jēdziens sociālo zinātņu jomā palīdz precizēt cilvēka attiecības ar apkārtējo pasauli un noteikt šo attiecību izmaiņas laika gaitā.

Ārējās saites 

Kultūra
Humanitārās zinātnes
Tuvalu

Tuvalu (tuvaliešu: Tuvalu, , ), līdz 1975. gadam Elisa Salas, ir valsts Polinēzijā. Ziemeļos un ziemeļrietumos robežojas ar Kiribati teritoriālajiem ūdeņiem, austrumos ar Tokelau teritoriālajiem ūdeņiem, dienvidaustrumos ar Samoa un Volisas un Futunas ūdeņiem, dienvidos ar Fidži ūdeņiem, bet rietumos ar Zālamana Salu teritoriālajiem ūdeņiem. Valsts atrodas uz arhipelāga, kuru veido pieci atoli un četras salas. Kopējā platība 26 km², un pēc šī rādītāja tā ir ceturtā mazākā pasaules valsts. Sauszemes krasta līnijas garums ir 21 km. 2011. gadā Tuvalu dzīvoja  cilvēku, galvenokārt polinēzieši, un tā ir trešā mazākā pasaules valsts pēc iedzīvotāju skaita. Valsts galvaspilsēta ir Funafuti.

Vēsture 
Salas, kur mūsdienās atrodas Tuvalu, 1568. gadā atklāja spāņu jūrasbraucējs Alvaro de Mendanja.

Līdz XVIII gs. par Tuvalu jūrasbraucēji bija aizmirsuši. Tikai 1781. gadā, daļu no salām atklāja angļu kapteiņi Tomass Gilberts (Thomas Gilbert) un Džons Māršals (John Marshall). 1819. gadā Tuvalu salas tika apsekotas no Kanādas kuģa "Rebecca". Kuģa kapteinis arhipelāgu nosauca par "Elisa salām" par godu kuģa īpašniekam.

19. gadsimta pirmajā pusē gar salām sāka kuģot vaļu medību kuģi, bet ērtu piestātņu trūkuma dēļ apmetne netika izveidota. Gadsimta otrajā pusē arhipelāgā sāka parādīties Peru vergu tirgotāji, kuri laika posmā no 1862. līdz 1864. gadam no Funafuti un Nukulaelae atoliem izveda 400 cilvēkus.
1865. gadā salās parādījās pirmie kristīgie misionāri no Londonas Misionāru biedrības.

1892. gadā ar nosaukumu Elisa Salas tās kļuva par Lielbritānijas impērijas protektorātu, bet 1916. gadā par daļu no britu kolonijas ar nosaukumu Gilberta un Elisa Salas.
Tuvalu salās Otrā pasaules kara laikā atradās sabiedroto militārā bāze.

1974. gadā referendumā Elisa salu polinēzieši nobalsoja par atdalīšanos no mikronēziešu apdzīvotajām Gilberta salām, kas tagad ir daļa no Kiribati. Nākamajā gadā salas oficiāli tika pārsauktas par Tuvalu. 1978. gadā Tuvalu ieguva neatkarību. Tā ir kļuvusi par Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO), Klusā okeāna savienības sekretariāta (SPC) un Klusā okeāna salu foruma (PIF) dalībvalsti.

Funafuti ir koncentrētas galvenās valsts ēkas, piemēram, pasts, valdības nams, lidosta, augstskola, slimnīca utt. Tajā ir arī banānu plantācija. Aptuveni 150 kilometrus uz ziemeļiem no Funafuti atola atrodas Vaitupu ciems. Tur ir osta un skola.

Ārējās saites
Tunisija

Tunisija ( , amazigā: ), oficiāli Tunisijas Republika ( ), ir valsts Vidusjūras piekrastē, pēc teritorijas platības mazākā Ziemeļāfrikas valsts. Robežojas ar Alžīriju un Lībiju. Valsts ziemeļu daļu aizņem Atlasa kalni, dienviddaļā Sahāras tuksnesis. Lielākoties Tunisijas teritoriju aizņēmusī romiešu Āfrikas province devusi nosaukumu visam Āfrikas kontinentam.

Ģeogrāfija
Atlasa kalni aizņem lielāko Tunisijas teritorijas daļu. Teritoriju klāj biezs nogulumiežu slānis, jo šī teritorija senatnē atradās zem jūras ūdeņiem. Valsts dienvidu un dienvidaustrumu daļā atrodas Sahāras tuksnesis un tā ir mazapdzīvota. Nabadzīgo nokrišņu dēļ, Tunisijā nav lielu upju un daudzas no tām periodiski izžūst. Atlasa kalnos tās tek caur kanjoniem. Lielākais ezers valstī ir Džerīda sālsezers. To var uzskatīt par lagūnas tipa ezeru, jo pirms vairākiem miljoniem gadu, tas atdalījās no Vidusjūras un izžuva. Tunisijā ir arī daudz citu nelielu sālsezeru.

Klimats
Valsts atrodas robežā starp subtropu un tropu joslām. Vidējā gaisa temperatūra janvārī sasniedz no +10oC līdz +15oC, bet jūlijā no +26oC līdz +28oC. Sahāras tuksnesī vasaras karstākajos mēnešos temperatūra mēdz sasniegt +50oC. Dažreiz ziemā temperatūra ir noslīdējusi zem 0oC.

Vidējais nokrišņu daudzums Tunisijā ir 200 - 250 mm gadā. Vissausākās ir vasaras, bet ar nokrišņiem bagātākas - ziemas, kad valstī ieplūst mēreno joslu gaisa masas no ziemeļiem.

Sabiedrība 
Tunisijā ir 10 miljoni iedzīvotāju, no kuriem aptuveni 98% - arābu izcelsmes. Tunisieši galvenokārt ir musulmaņi, taču ir arī neliels jūdaistu un kristiešu īpatsvars. Pamatiedzīvotāji berberi palikuši mazākumā un pārsvarā dzīvo valsts dienvidos.
Tunisiešu sabiedrība ir jauna: vidējais vecums — 26 gadi, bet aptuveni ceturtdaļai iedzīvotāju ir mazāk nekā 15 gadu. 20.gadsimta 60.gados Tunisijā ieviesa ģimenes plānošanu, samazinājās dzimstība, un dzīves modulis kopš tā laika palēnām ir mainījies. Sievietes tagad var iesaistīties sabiedriskajā dzīvē un valsts darbā. Ģimenes pamet lauku ciemus un pārceļas uz pilsētām. Tunisijā ir mūsdienīga un ļoti attīstīta izglītības sistēma. Pamatizglītība ir obligāta, un skolās lielu uzmanību velta svešvalodu apguvei. Aptuveni trīs ceturtdaļas iedzīvotāju ir ieguvuši izglītību.

Tūrisms 
Tunisijas teritorijā esošās seno civilizāciju apmetņu vietas un smilšu pludmaļu kūrortus 2002. gadā apmeklēja 5,1 milj. tūristu.

Pasaules mantojuma objekti 
Tunisijas teritorijā atrodas 8 Pasaules mantojuma objekti:
 Džemas amfiteātris (1979)
 Tunisas medīna (1979)
 Kartāga (1979)
 Iškila nacionālais parks (1980)
 Feniķiešu Kerkuāna un tās nekropole (1985, 1986)
 Kairavāna (1988)
 Sūsas medīna (1988)
 Duga (1997)

Ārējās saites 

Āfrikas valstis
Taizeme

Taizemes Karaliste ir valsts Āzijas dienvidos. Tā robežojas ar Laosu un Kambodžu austrumos, Taizemes līci un Malaiziju dienvidos, Andamanu jūru un Mjanmu rietumos.

Taizeme atrodas Indoķīnas pussalā, tās galvaspilsēta Bangkoka ir viena no lielākajām pilsētām Dienvidaustrumu Āzijā. Izplatīta reliģija Taizemē ir budisms. Musonu vēji no okeāna vasarā atnes daudz nokrišņu. Piemērotais klimats un augsne ļauj audzēt un eksportēt daudz rīsu. Taizemē ir attīstīta tūrisma industrija.

Vēsture 
Taizeme tika izveidota 13. gadsimtā. Taizemes karaliste ir saglabājusi savu neatkarību gandrīz visu pastāvēšanas laiku. Līdz 1949. gada 11. maijam šo valsti sauca par Siāmu.

2013. gadā sākās protesti pret valdību. 2014. gada 7. maijā Taizemes konstitucionālā tiesa atvaļināja premjerministri Jinglaku Činnavatu. Viņas vietā par premjerministru kļuva Nivathāmrongs Būnsongpājsāns. 20. maijā armija pasludināja valstī karastāvokli, pamatojot to ar ieilgušiem pret valdību vērstajiem nemieriem. 22. maijā veikts valsts apvērsums, un varu pārņēma Nacionālās drošības aizsardzības komiteja ar ģenerāli Prajutu Čānočhā priekšgalā. 21. augustā parlaments par premjerministru iecēla Prajutu Čānočhā.

Iedzīvotāji 
Lielākā daļa iedzīvotāju ir taji (tajieši), kuru tradicionālā kultūra veidojusies stiprā indiešu kultūras iespaidā. Budas dzimšanas diena valstī ir brīvdiena. Lielākā minoritāte valstī ir ķīnieši, mazāk ir Malaizijas musulmaņi (malaji), Kambodžas khmeri un vjetnamieši. Kalnos ziemeļu un ziemeļaustrumu daļā mitinās apmēram 650 000 vietējo cilšu pārstāvju, kas runā savā valodā un piekopj savdabīgu kultūru.

Skatīt arī 
 Taizemes pilsētu uzskaitījums
 Taizemes administratīvais iedalījums

Ārējās saites 

Āzijas valstis
 
ASEAN dalībvalstis
Zālamana Salas

Zālamana Salas () ir vidēji attīstīta salu valsts Klusā okeāna dienvidrietumos, kura aizņem lielāko daļu Zālamana salu arhipelāga. Uz ziemeļrietumiem no tās ir Papua-Jaungvineja, ziemeļos — Nauru, austrumos — Tuvalu, dienvidaustrumos — Fidži, bet dienvidos atrodas Vanuatu. Valsts ietilpst Nāciju sadraudzībā, tās formālais vadītājs ir Lielbritānijas karalis.

Kultūra 
Zālamana salas lielākoties ir saglabājušas savu vēsturisko kultūras izskatu.

Ciematos dominē tradicionālā tipa mājas: gaišas, taisnstūrveida būdiņas uz pīlāriem ar pītām sienām un divslīpju jumtu no palmu lapām. Tomēr lielās apdzīvotās vietās ir daudz Eiropas tipa ēku.

Apģērbā Eiropas elementi ir ievērojami aizstājuši tradīciju, bet daži vietējie iedzīvotāji turpina valkāt gurnus un īsus svārkus.

Arī salas iedzīvotāju garīgajā kultūrā tradīcija ir cieši saistīta ar mūsdienīgumu.

Ārējās saites

Atsauces 

Okeānijas valstis
Melanēzija
Zālamana Salas
Svatini

Svatini (angļu un ), oficiāli Svatini Karaliste (, ), līdz 2018. gadam Svazilenda (), ir valsts Dienvidu Āfrikā. Tā robežojas ar Dienvidāfrikas Republiku ziemeļos, rietumos un dienvidos un Mozambiku austrumos. Valsts tiek uzskatīta par absolūtu monarhiju: karaļa rokās ir liela vara, viņš ir valdības galva un pats izvēlas daudzus no parlamenta locekļiem. Tomēr karali ierobežo vietējie rituāli, turklāt viņš dala varu ar karalieni māti.

Svatini ir viena no mazākajām valstīm Āfrikā: no ziemeļiem uz dienvidiem tā stiepjas vairāk nekā 200 km un no austrumiem uz rietumiem — aptuveni 130 km. Tomēr valsts ģeogrāfija un klimats ir ļoti daudzveidīgs. Lielākā daļa iedzīvotāju ir svazilandieši, kuri runā sisvati valodā. Karaliste tika dibināta 18. gadsimta vidū ar Ngvani III kā karali; pašreizējās robežas tika noteiktas 1881. gadā. Pēc Angļu—būru kara Svazilenda bija Lielbritānijas protektorāts no 1903. līdz 1967. gadam. Tā atguva savu neatkarību 1968. gada. 6. septembrī.

Svatini ir bagāta ar ūdens resursiem. Iedzīvotāji iztikai galvenokārt nodarbojas ar lauksaimniecību. Valsts ir saistīta ar Dienvidāfriku caur muitas un monetāro savienību. Svatini galvenokārt eksportē cukurniedres, kā arī koksnes masu, akmeņogles un azbestu.

Ģeogrāfija 
Svatini ir valsts Dienvidu Āfrikā. To gandrīz no visām pusēm ieskauj Dienvidāfrikas Republika. Valsts robežojas ar Mozambiku austrumos un tā ir vienīgā valsts, bez Dienvidāfrikas, ar ko tā robežojas. Valsts galvaspilsēta Mbabane atrodas valsts ziemeļrietumos. Svatini ir iekšzemes valsts un tai nav tiešas pieejas jūrai. Ar 17 364 km² lielu platību Svatini ir otra mazākā valsts kontinentālajā Āfrikā aiz Gambijas. Pēc platības tā ierindojas 154. vietā pasaulē.

Valsts reljefu pārsvarā veido pauguri un kalni, kā arī līdzenumi. Augstākais valsts punkts ir Elembe kalns (1862 m). Drankensberga kalni (Drakonu kalni), kuri ir augstākās kalnu grēdas Dienvidāfrikā, šķērso valsts rietumu daļu. Lusutfu upe ir garākā upe valstī.

Veselība 
Iedzīvotāju vidējais dzīves ilgums ir 50 gadi.

Svatini iedzīvotāji slimo ar HIV, AIDS un tuberkulozi.

2012. gadā CIA World Factbook noteica, ka Svazilendai ir visaugstākais HIV infekcijas līmenis pasaulē. 25,8% pieaugušo ir inficēti ar HIV. 2004. gadā, kad Svazilendas valdība pirmoreiz atzina HIV problēmu, 38,8% grūtnieču bija inficētas ar HIV. Paredzamais jaundzimušā mūža ilgums no 61 gada 2000. gadā ir nokrities līdz 32 gadiem 2009. gadā.

Izglītība 
Sākumskolas izglītība Svatini ir bezmaksas, ieskaitot pirmo un otro klasi. Bāreņiem un neaizsargātiem bērniem pamatizglītība ir bezmaksas. 1996. gadā sākumskolas uzņemšanas līmenis bija 90,8%. 1998. gadā 80,5% bērnu sasniedza piekto klasi.

Svatini Universitāte nodrošina augstāko izglītību.

Atsauces

Ārējās saites 

 
Āfrikas valstis
Serbija un Melnkalne

Serbijas un Melnkalnes Savienība (, saīsinājumā СЦГ / SCG) bija Serbijas un Melnkalnes politiska apvienība, kas pastāvēja no 2003. līdz 2006. gadam. Šīs divas bijušās Dienvidslāvijas republikas 1992. gadā izveidoja Dienvidslāvijas Federatīvo Republiku (DFR). 2003. gadā, DFR tika pārveidota par Serbijas un Melnkalnes Savienību.

2006. gada 21. maijā notika referendums par Melnkalnes neatkarību, t.i., izstāšanos no  Serbijas un Melnkalnes savienības. 31. maijā tika nosaukti rezultāti — 55,5% iedzīvotāju bija nobalsojuši "par" un 3. jūnijā Melnkalne, bet 5. jūnijā Serbija tika pasludinātas par neatkarīgām valstīm. Līdz ar Melnkalnes neatkarības referendumu visas bijušās Dienvidslāvijas republikas bija kļuvušas par neatkarīgām valstīm.

Serbijas un Melnkalnes konfederācija bija savienība tikai dažās politiskās jomās (piemēram, aizsardzība un ārlietas). Valstīm bija atsevišķas ekonomiskās politikas un valūtas. Savienībai nebija vienotas galvaspilsētas un kopīgās institūcijas bija sadalītas starp Belgradu Serbijā un Podgoricu Melnkalnē.

Skatīt arī 
 Dienvidslāvija

Ārējās saites
Samoa

Samoa Neatkarīgā Valsts () ir vidēji attīstīta viennacionāla salu valsts Klusā okeāna dienvidu daļas centrā, apmēram pusceļā starp Havaju salām un Jaunzēlandi. Aizņem divas lielākās (99% teritorijas) Samoa arhipelāga salas — Savaji un Upolu, un septiņas mazas salas. Uz rietumiem no Samoa atrodas Tuvalu un Volisa un Futuna, uz ziemeļiem — Tokelau, austrumos — Amerikāņu Samoa, bet dienvidos — Tonga.

Galvenos ienākumus dod tūrisms un kokospalmu audzēšana.

Vēsture 
Aptuveni līdz 1860. gadam valdīja cilšu vadoņi — Matai. No 1860. līdz 1889. gadam Matai valdnieki pakļāvās ASV, Lielbritānijas un Vācijas konsuliem, no 1889. līdz 1899. gadam šīs trīs valstis kopīgi pārvaldīja Samoa salas. No 1899. līdz 1914. gadam Rietumsamoa bija Vācijas kolonija, bet Austrumsamoa — ASV teritorija.

Pēc Pirmā pasaules kara sākšanās 1914. gadā Jaunzēlandes karaspēks ieņēma Rietumsamoa un tā pārvaldīja salas līdz 1962. gadam. 1953. gadā Jaunzēlande piedāvāja suverenitātes plānu, un tika nodibināta pirmā Izpildpadome. 1954. gadā konstitūcijas sanāksme pieņēma Jaunzēlandes piedāvāto neatkarības plānu. 1956. gadā tika izveidota jauna Izpildpadome, reorganizēta un paplašināta Likumdošanas asambleja. 1961. gadā Rietumsamoa iedzīvotāji pārliecinoši nobalsoja par neatkarību un 1962. gadā tā kļuva par neatkarīgu Samoa valsti.

Saimniecība 
Samoa saimniecība lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju kapitālieguldījumiem un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 17,6% no IKP.

Atsauces

Ārējās saites 

Okeānijas valstis
Polinēzija
Samoa
Papua-Jaungvineja

Papua-Jaungvineja (, ) ir valsts Okeānijā. Mazāk nekā 5 miljoni iedzīvotāju. Bagāta ar dabas resursiem – varu un zeltu. Papua-Jaungvinejā pastāv vairāk nekā 850 dažādu valodu un apmēram tikpat vietējo sabiedrību.

Iedzīvotāji 
Pirmie iedzīvotāji šajā teritorijā apmetās uz dzīvi pirms 50 000 gadiem. Ģeogrāfiskā stāvokļa dēļ šeit allaž ir bijuši ierobežoti sakari starp dažādām cilvēku grupām. Tāpēc katrai no tām ir attīstījusies sava valoda un kultūra. Tā rezultātā Papua-Jaungvinejā radušās daudzas etniskās grupas, kas runā kādā no apmērām 850 valodām. 
Lielākā atšķirība pastāv starp kalniešiem, kuri dzīvo ļoti izolēti, un zemieņu vai piekrastes iedzīvotājiem, kuri bieži satiekas ar citu cilšu cilvēkiem. Lai gan vairums Papua-Jaungvinejas iedzīvotāju tiek uzskatīti par kristiešiem, joprojām daudzviet ir izplatītas vietējās reliģijas un paražas. Kopš neatkarības iegūšanas 1975. g. dažas no šīm etniskajām grupām aktīvi iestājas par turpmākām izmaiņām un atdalīšanos no vienotās Papua-Jaungvinejas valsts.

Dabas bagātības 
Vairāk nekā 80% Papua-Jaungvinejas klāj biezi tropiskie lietus meži, tomēr to platība samazinās, jo trešdaļā lietus mežu saimnieko kokrūpniecības uzņēmumi, kuri tos intensīvi izcērt. Mežrūpniecība ir viena no nozīmīgākajām saimniecības nozarēm. Svarīgākā rūpniecības nozare ir iežguve. Valstī ir bagātīgi minerālu — vara, zelta, sudraba, niķeļa un kobalta — krājumi, iegūst arī naftu un dabasgāzi. Ieguve dod valsts ienākumu lielāko daļu. Lauksaimniecībā ir nodarbināti 85% valsts darbspējīgo iedzīvotāju, lai gan kultūraugu audzēšanai ir piemēroti mazāk nekā 2% valsts teritorijas. Lielajās saimniecībās audzē kafijkokus un citus lauksaimniecības augus, no kuriem iegūtie produkti tiek eksportēti.

Ārējās saites 

  Before They Pass Away: Indonesia + Papua New Guinea

Okeānijas valstis
Melanēzija
Papua-Jaungvineja
Nepāla

Nepāla (), oficiāli Nepālas Federālā Demokrātiskā Republika, ir valsts Āzijas dienvidu daļā, pasaules jaunākā republika. Tā robežojas ar Indiju dienvidos, austrumos, rietumos un Ķīnu ziemeļos. Ar 147 181 kvadrātkilometru platību un iedzīvotāju skaitu aptuveni 30 miljoniem, Nepāla ir pasaules 93. lielākā valsts un 41. apdzīvotākā valsts. Nepālas galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Katmandu.

Nepāla ir valsts ar ļoti daudzveidīgu ģeogrāfiju un kultūru. Valsts atrodas Himalaju dienvidu nogāzē, un šeit atrodas vairākas pasaules augstākās virsotnes, tai skaitā augstākā pasaules virsotne Everests. Auglīgie un mitrie dienvidi ir samērā urbanizēti. Aptuveni puse iedzīvotāju dzīvo zem starptautiski noteiktā nabadzības līmeņa — 1 ASV dolāra. Pēc vairākiem novērtējumiem, hinduismu Nepālā praktizē lielāka iedzīvotāju daļa nekā kādā citā pasaules valstī. Savukārt budisma piekritēju ir neliela daļa, lai gan Nepāla tiek uzskatīta par Sidhārtas Gautamas dzimšanas vietu.

Vēsture 
 
1768. gadā Gorkhas valdnieks Pritvi Narajans Šāhs izveidoja spēcīgu karaspēku un iekaroja kaimiņvalstis. 1814.—1816. gadā notika Gurku karš pret Britu Austrumindijas kompānijas karaspēku, kurā Nepālai izdevās nosargāt savu neatkarību, taču pēc miera līguma noslēgšanas Gorkhas karalis deva savus karavīrus dienestam britu armijā. Britu Indijas karaspēkā nepāliešu karavīrus turpināja dēvēt par gurkām ().   

1996. gadā sākās pilsoņu karš, kuru izraisīja maoistu partija. Tas noslēdzās pēc 2006. gada masu protestiem, kurus atbalstīja lielākās partijas, ar miera noslēgšanu, satversmes sapulces ievēlēšanu, karaļa Gjanendras atkāpšanos un federālas demokrātiskas republikas nodibināšanu . Pirmais Nepālas prezidents Jams Barans Jadavs zvērestu nodeva .

Valsts smagi cieta 2015. gadā notikušajā zemestrīcē.

Saimniecība 
Nepālas saimniecība lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju kapitālieguldījumiem un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 29,2% no IKP, šis rādītājs bija trešais augstākais no visām valstīm.

Atsauces

Ārējās saites 

 Informācija par ceļošanu Nepālā 
 Nepālas valsts apraksts 
 Before They Pass Away: Nepal
Namībija

Namībija (), oficiāli Namībijas Republika (Republic of Namibia), ir valsts Āfrikas dienvidrietumu piekrastē pie Atlantijas okeāna. Tā robežojas ar Zambiju un Angolu ziemeļos, Botsvanu austrumos un ar Dienvidāfriku austrumos un dienvidos. Lai gan tā nerobežojas ar Zimbabvi, Zambezi upe, kas veido robežu starp Botsvanu un Zambiju, atdala abu valstu teritorijas. Tā ieguva neatkarību no Dienvidāfrikas 1990. gada 21. martā pēc Namībijas Neatkarības kara. Tās galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Vindhuka. Namībija ir Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) un Dienvidāfrikas Attīstības kopienas (SADC), Āfrikas Savienības (ĀS), un Nāciju Sadraudzības locekle. 2009. gadā tajā dzīvoja 2 108 665 iedzīvotāji.

Namībiju senos laikos apdzīvoja bušmeņi, damari un namakva, un ap 14. gadsimtu tajā imigrēja arī bantu valodās runājošie iedzīvotāji. 1884. gadā teritorija kļuva par Vācijas impērijas protektorātu un palika par vācu koloniju līdz Pirmā pasaules kara beigām. 1920. gadā Tautu Savienība nodeva valsti kā mandātu (Dienvidrietumu Āfrika) Dienvidāfrikai, kura tajā ieviesa savus likumus un, sākot no 1948. gada, tās aparteīda politiku.

Ārējās saites 

 Namībija - fotogrāfijas
  Before They Pass Away: Namibia

 
Āfrikas valstis