joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pitagors

Pitagors no Samas jeb vienkārši Pitagors (, ho Pūthagoras ho Samios, , dzimis ap 570. gadu p. m. ē., miris ap 495. gadu p. m. ē.) bija joniešu matemātiķis, filozofs, zinātnieks, ārsts, politiķis, priesteris, izgudrotājs, visplašāk pazīstams ar Pitagora teorēmu.

Pitagorisms kā dzīvesveids bijis saistīts ar iniciāciju noslēpumos un bijis līdzīgs orfismam, kas to, domājams, ietekmējis. Tāpat kā orfisma, arī pitagorisma nolūks bijis padarīt dvēseli tīru (katharmoi), lai pēc nāves liktenis tai būtu labvēlīgs.
Tradicionāli tiek uzskatīts, ka Pitagors nav atstājis nekādus rakstītus darbus un ka viņa idejas turpinājušas pastāvēt viņa skolniekos.

Dzīvesgājums 
Pitagors, domājams, dzimis ap 570. gadu p. m. ē. Samas salā (Jonijas jūrā starp Turciju un Grieķiju) Jonijā un miris ap 495. gadu p. m. ē. Metapontā, Lukānijā. Ap 532. gadu p. m. ē. atstājis Samu, lai izvairītos no Polikrata tirānijas, un Dienviditālijas grieķu kolonijas pilsētā Krotonā nodibinājis vēlākajiem ordeņiem līdzīgu savienību reliģiski ētiskai dzīves reformēšanai, tā saukto "pitagoriešu skolu". Domājams, sākotnēji tajā ietilpuši ap 235 biedri, no tiem 18 — sievietes.

Skolas locekļiem bijusi jāievēro stingra disciplīna un zināmi priekšraksti, un viņi nodarbojās ar matemātiku (skaitļu īpašību pētīšanu). Savas disciplīnas dēļ skola drīz vien ieguva ievērojamu politisku svaru arī citās Dienviditālijas un Sicīlijas grieķu koloniju pilsētās. Tas kļuva par iemeslu demokrātu sazvērestībai, un pēkšņs uzbrukums skolas vadoņiem (tos sadedzināja kopā ar māju, kurā tie apspriedās) iznīcināja tās varu vispirms Krotonā un pēc tam arī citās pilsētās, izņemot Tarentu un Regiju. Pastāv versija, ka Pitagors pats gājis bojā šajā uzbrukumā, taču vairums vēsturnieku uzskata, ka viņš jau agrāk atstājis Krotonu un miris Metapontā.

Pitagora uzskati 
Pitagora filozofijas pamats ir gluži vienkāršs: "Visus cilvēkus var iedalīt trijās grupās, tāpat kā visus cilvēkus, kas apmeklē olimpiskās spēles, var iedalīt trijās grupās. Zemākā sastāv no tiem, kas nāk pirkt un pārdot. Nākamie ir tie, kas sacenšas. Taču visaugstākie ir tie, kas nāk skatīties. Cilvēkus attiecīgi var iedalīt tajos, kam svarīga manta, tajos, kam svarīgs gods, un tajos, kam svarīga gudrība. Tātad visaugstākā apskaidrība ir zinātne bez interesēm un cilvēks, kas sevi tai ziedo, patiesais filozofs, kas sevi veiksmīgi atbrīvojis no "dzimšanas apļa"."

Grūti iedomāties vēl kādu sabiedrību, kas tik ļoti cienītu savu dibinātāju un reizē būtu tik atvērta pārmaiņām. Pitagoram viņa laikā tika piedēvētas pārdabiskas spējas, un daudzi atklājumi, kas nebūt nebija viņa. Viņa autoritāte bija tik liela, ka pietika pateikt: "Viņš pats teica" (autos ephē), lai izteikumam tūlīt paklausītu.

Ārējās saites 

 

6. gadsimtā p.m.ē. dzimušie
5. gadsimtā p.m.ē. mirušie
Pitagorieši
Sengrieķu matemātiķi
Sengrieķu filozofi
Matemātikas filozofija
Mistiķi
Mikola Azarovs

Mikola Azarovs (; dzimis  Kalugā, KPFSR) ir Ukrainas politiķis, bijušais Ukrainas premjerministrs. Iepriekš vēl divas reizes ir bijis premjerministra pienākumu izpildītājs.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1947. gadā Kalugā kā Nikolajs Pahlo igauņu izcelsmes tēva Jana Pahlo un krievu izcelsmes mātes Jakaterinas, dzimušas Kvasņikovas, ģimenē. Studēja ģeoloģiju un ģeofiziku Maskavas Lomonosova universitātē, apprecējās ar Ludmilu Azarovu un nomainīja uzvārdu. Pēc studiju beigšanas 1971. gadā sāka strādāt par inženieri Tulas ogļu raktuvēs. No 1976. gada aspirantūrā Maskavas kalnrūpniecības institūtā. 1984. gadā pārcēlās uz dzīvi Ukrainā, bija Doneckas ģeoloģijas un kalnrūpniecības institūta vadītājs, 1986. gadā ieguva ģeoloģijas un mineraloģijas zinātņu doktora grādu, 1991. gadā kļuva par profesoru.

1993. gadā Azarovs iestājās Darba partijā, no 1994. gada Ukrainas parlamenta deputāts. No 2001. gada bija Reģionu partijas priekšsēdētājs, vēlāk atdeva šo posteni Viktoram Janukovičam. 2004. gada decembrī un 2005. gada janvārī īslaicīgi pildīja Ukrainas premjerministra pienākumus.       
Pēc Janukoviča kļūšanas par Ukrainas prezidentu Azarovs atkal uzņēmās vadīt Reģionu partiju. 2010. gada 4. martā viņu ievēlēja par Ukrainas premjerministru. Sakarā ar Eiromaidana kustību viņš bija spiests atkāpties no amata 2014. gada 28. janvārī.

Ārējās saites 

1947. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Ar Goda ordeni apbalvotie
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Kalugas apgabalā dzimušie
Sporta veidu saraksts

Sporta veidu saraksts ir saraksts, kurā ir uzskaitīts visi populārākie sporta veidi kādi ir sastopami pasaulē.

Sporta veidi 

 Aerobika
 Airēšana
 Airsofts
 Aikido
 Alpīnisms
 Armrestlings
 Ātrslidošana
 Austrumu cīņas
 Autokross
 Autošoseja
 Badmintons
 Basketbols
 Batuts
 Beisbols
 Bendijs
 Biatlons
 Biljards
 BMX
 Bobslejs
 Boulings
 Bokss
 Brīvā cīņa
 Burāšana
 Cīņa
 Daiļslidošana
 Dambrete
 Drifts
 Duatlons
 Džiudžitss
 Džudo
 Enduro
 Elektroniskais sports
 Fitness
 Florbols
 Formula 1
 Formula 3
 Frisbijs
 Frīstaila slēpošana
 Futbols
 Galda teniss
 Galda hokejs
 Golfs
 Grieķu-romiešu cīņa
 Hokejs
 Ielu vingrošana
 Izpletņlēkšana
 Jāšana
 Joga
 Kaitbordings
 Kalnu riteņbraukšana
 Kamaniņu braukšana
 Kapueira
 Karatē
 Kartings
 Kērlings
 Kikbokss
 Klinšu kāpšana
 Krikets
 Lauka hokejs
 Loka šaušana
 Makšķerēšana
 Mākslas vingrošana
 Minigolfs
 Modernā pieccīņa
 Motokross
 Motosports
 Motošoseja
 Mototriāls
 Mountain biking
 Mountainbords
 Niršana
 Novuss
 Orientēšanās sports
 Paukošana
 Parkūrs
 Peintbols
 Peldēšana
 Pludmales futbols
 Pludmales volejbols
 Rallijkross
 Rallijs
 Regbijs
 Riteņbraukšana
 Rokasbumba
 Rollerslēpošana
 Sambo
 Sērfings
 Sinhronā peldēšana
 Skeitbords
 Skijorings
 Skrituļslidošana
 Skvošs
 Slēpošana
 Slidošana
 Smaiļošana un kanoe
 Snovbords
 Snūkers
 Softbols
 Spēka trīscīņa
 Spēkavīru sacensības
 Spīdvejs
 Sporta dejas
 Šosejas riteņbraukšana
 Šorttreks
 Strītbols
 Svarbumbu celšana
 Svarcelšana
 Šahs
 Šaušana
 Šautriņu mešana
 Šorttreks
 Tautas sports
 Tekvondo
 Telpu futbols
 Teniss
 Tramplīnlēkšana
 Triāls
 Triatlons
 Ūdensmotosports
 Ūdenspolo
 Ūdensslēpošana
 Veikbords
 Vieglatlētika
 Vindsērfings
 Vingrošana
 Virves vilkšana
 Volejbols
 Ziemas peldēšana

Skatīt arī 
 Olimpiskie sporta veidi

 
Ar sportu saistīti uzskaitījumi
Elbegdordžs Cahjagīns

Elbegdordžs Cahjagīns (; dzimis  Dzeregā, Mongolijā) ir bijušais Mongolijas prezidents. Bijis prezidenta amatā no 2009. gada 18. jūnija līdz 2017. gada 10. jūlijam.

Studējis žurnālistiku Ļvovas Universitātē, un pēc tam Hārvarda Universitātē.

Bijis Mongolijas premjerministrs 1998. gadā (aprīlis—decembris; jaunākais premjerministrs Mongolijas vēsturē) un no 2004. līdz 2006. gadam.

2009. gada vēlēšanās Elbegdordžs Cahjagīns tika ievēlēts par Mongolijas prezidentu. 2013. gadā tika ievēlēts atkārtoti.

Ārējās saites 
 

1963. gadā dzimušie
Mongolijas politiķi
Mongolijā dzimušie
Sicīlija

Sicīlija (, ) ir lielākā sala Vidusjūrā un autonoms Itālijas reģions ar  km² lielu platību. 2015. gadā tajā dzīvoja apmēram 5 miljoni iedzīvotāju.

Vēsture 
Lielāko daļu no vēstures Sicīlijai ir bijusi nozīmīga loma Vidusjūrā. Tas lielā mērā ir saistīts ar tirdzniecības ceļiem, kas iet caur un garām Sicīlijai.
Sicīlijā atradās nozīmīgas seno grieķu kolonijas, piemēram, Sirakūzas. Sirakūzās ir dzimis arī viens no pasaules dižākajiem zinātniekiem Arhimēds.

Līdz 965. gadam Sicīlija atradās Romas Republikas, Romas impērijas un Bizantijas sastāvā. No 965. līdz 1072. gadam fatimīdi izveidoja Sicīlijas emirātu. Normāņi salu atkaroja un izveidoja Sicīlijas grāfisti. 1130. gadā tika dibināta Sicīlijas Karaliste, kas pastāvēja līdz 1816. gadam.

1816. gadā Sicīlijas Karaliste apvienojās ar Neapoles Karalisti. Savienība pastāvēja līdz 1861. gadam, kad tā tika iekļauta Itālijas Karalistē. Visbeidzot 1946. gadā Sicīlija kļuva par Itālijas sastāvdaļu.

Ģeogrāfija 
Sicīlija atrodas tiešā tuvumā Kalabrijas reģionam, kas atrodas austrumu pusē. Agrīnais Sicīlijas nosaukums, ko lietoja romieši bija Trinacria, kas saistīts ar tās trīsstūrveida formu.

Sicīlijas salā, netālu no Katānijas pilsētas, atrodas 3329 metrus augstais Etnas vulkāns, kas ir Eiropas augstākais aktīvais vulkāns.

Sala jau vairāk nekā 2 tūkstošus gadu ir pazīstama ar tās lauksaimniecības produkciju, piemēram, apelsīniem, olīvām, olīveļļu, mandelēm, kā arī ar vīnogām un vīnu. Ennas un Kaltanisetas apgabali 19. gadsimtā kļuva par ievērojamu sēra ieguves reģionu, taču kopš 1950. gadiem tā nozīme ir mazinājusies.

Administratīvi Sicīlija sīkāk iedalās 9 provincēs: Agridžento, Ennas, Kaltanisetas, Katānijas, Mesīnas, Palermo, Raguzas, Sirakūzu un Trapāni provinces.

Atsauces

Ārējās saites
Svēlande

Svēlande (, ) ir viena no Zviedrijas vēsturiskajām zemēm, kas robežojās ar Jētelandi dienvidos, Norlandi ziemeļos un Norvēģiju rietumos. Svēlandē atrodas Zviedrijas valsts galvaspilsēta Stokholma.

Vēsture 
Senatnē Svēlandē dzīvoja seno ģermāņu cilts svēji un šis reģions ir Zviedrijas valsts izveidošanās centrs, arī tās nosaukums (Sverige) cēlies no svēju ķēniņvalsts (Svea rike) nosaukuma. Reģionā ap Mēlernu atradās gan pirmā lielā Zviedrijas pilsēta Birka, gan vecā galvaspilsēta Sigtuna, gan galvenā svētvieta Upsalas templis. 

Līdz 1809. gadam pie Svēlandes piederēja arī Ālandu salas. 

Zviedrija
Zviedrijas vēsture
Otrais termodinamikas likums

Otrais termodinamikas likums ir termodinamikas princips, kas nosaka ierobežojumus siltuma pārejai no viena ķermeņa uz citu. Otrais termodinamikas likums papildina pirmo termodinamikas likumu, tā kā pirmajā termodinamikas likumā no visiem torētiski iespējamajiem procesiem nav pilnībā nošķirti procesi, kas saskan ar enerģijas nezūdamības likumu.  Otro termodinamikas likumu sauc par otro termodinamikas sākumu, tāpat kā pirmo termodinamikas likumu sauc par pirmo termodinamikas sākumu, jo termodinamika balstās tieši uz šiem diviem likumiem.  

Otrais termodinamikas likums ļauj izveidot temperatūras skalu, kuru neietekmē neatbilstības, izvēloties temperatūras mērvienības un mērierīces, noteikt lietderības koeficientu, noformulēt termodinamiskā līdzsvara kritērijus.

Pastāv vairāki šī likuma formulējumi, kas visi ir līdzvērtīgi. Precīzi to 1850. gadā formulēja vācu zinātnieks Rūdolfs Klauziuss. Viņa formulējums ir:

Otrā termodinamikas likuma dažādi formulējumi 
Pastāv vairāki otrā termodinamikas likuma formulējumi, starp kuriem daži ir: "Nav iespējams process, kura vienīgais rezultāts būtu siltuma pārvēršana darbā", "Nav iespējams pārvērst siltumu darbā bez kompensācijas", "Otrā veida mūžīgais dzinējs nav iespējams", "Entropija ir viennozīmīga stāvokļa funkcija", "Siltummašīnas lietderības koeficients nav atkarīgs no darba ķermeņa īpašībām, bet gan no galējām temperatūrām, starp kurām siltummašīna strādā".

Pirmā termodinamikas likuma aprakstīšanai pietiek ar diviem ķermeņiem: viens ķermenis zaudē enerģiju, otrs enerģiju iegūst. Otrā termodinamikas likuma aprakstīšanai nepieciešami vismaz trīs ķermeņi  — viens, kurš nodod otram enerģiju siltuma veidā, un trešais, kurš no otrā saņem enerģiju darba veidā —, taču, ja vajadzīgs, lai procesa beigās otrais jeb darba ķermenis atgūtu savu sākotnējo stāvokli, nepieciešams vēl arī ceturtais ķermenis jeb dzesētājs. 

Vienā no otrā termodinamikas likuma formulējumiem sastopams kompensācijas jēdziens. Termodinamikā kompensācija ir darba ķermeņa (pirmā veida kompensācija) vai citu procesā iekļauto ķermeņu (otrā veida kompensācija) termodinamiskā stāvokļa izmaiņa, pārvēršot siltumu darbā. Pirmā veida kompensācijas piemērs ir ideālas gāzes izotermiska izplešanās — gāze maina savu tilpumu, pārvēršot siltumu darbā. Otrā veida kompensācijas piemērs ir siltumdzinējs — darba ķermenis izplešas un periodiski nokļūst sākumstāvoklī, mainoties dzesētāja stāvoklim.

Lietderības koeficients 
Lietderības koeficients  jebkuram atgriezeniskam procesam tiek aprēķināts pēc formulas

 , kur  ir no siltumavota saņemtā siltuma daudzums,  ir dzesētājam atdotā siltuma daudzums,  ir siltumavota absolūtā temperatūra,  ir dzesētāja absolūtā temperatūra.

Atsauces

Skatīt arī 
 Termodinamika
 Pirmais termodinamikas likums
Karno siltummašīna
Karno cikls

Ārējās saites 

Fizikas likumi
Termodinamika

de:Thermodynamik#Zweiter Hauptsatz
Dālarna

Dālarna (; ) ir vēsturiska Zviedrijas province valsts vidienē, Svēlandes zemē.

Dālarna robežojas ar Herjedālenu, Elsinglandi, Jestriklandi, Vestmanlandi, Vermladi, kā arī Norvēģiju rietumos.

Raksturojums 
Provinces dienviddaļu aizņem līdzenums ar senām (no 12. gs.) vara raktuvēm (daļa no Bergslāgenes), bet ziemeļdaļa ir kalnaināka, ar daudziem ezeriem. Dālarnas simbols ir t.s. “Dālarnas zirgs” — koka rotaļlieta, sarkans koka zirgs, ko kopš seniem laikiem izgatavo Dālarnā.
No šīs provinces Zviedrijā izplatījusies tradīcija krāsot mājas tumši sarkanā krāsā, jo tieši Dālarnā pirmoreiz sāka izmantot vara raktuvju iežus māju krāsošanā.

Mūzikas pasaulē Dālarna ir pazīstama ar lielisku brīvdabas estrādi — Dālhallu, kurā notiek tradicionāli operas festivāli.
Lielā Vara kalna raktuves Falunā 2001. gadā iekļāva UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Zviedrija
Seišelu kreolu valoda

Seišelu kreolu valoda ir franču kreola valoda, ko izmanto Seišelās. Tā ir viena no valsts oficiālajām valodām kopā ar angļu un franču valodām (pretēji mauritāņu un reinjonas kreolam, kam nav valsts valodas statuss Mauritānijā un Francijā).

Ārējās saites 
Seišelu kreola institūts

Kreoliskās valodas
Kreolu
Kečvi

Kečvi ir vairāku Dienvidamerikas etnisko grupu pārstāvji, kas runā kečvu valodā.

Ārējās saites 

Dienvidamerikas tautas
Dienvidamerikas indiāņi
Bolīvijas cilvēki
Peru cilvēki
Ekvadoras cilvēki
Argentīnas cilvēki
Kolumbijas cilvēki
Karalis

Karalis (no Kārļa Lielā vārda latinizētās versijas Carolus) ir karalistē (valsts) valdoša monarha tituls. Sieviešu dzimtē — karaliene. Karaļa tituls mūsdienās ir mantojams, bet agrāk karalis varēja būt arī vēlēts (piemēram, Polijas karaļa tituls līdz 1795. gadam).

Līdz 19. gadsimtam latviešu valodā šī titula apzīmēšanai lietoja vārdu ķēniņš, kas atbilst karaļa nosaukumam ģermāņu valodās — angļu un zviedru kung, dāņu un norvēģu konge, nīderlandiešu Koning, vācu König —, arī somugru valodās: igauņu un somu kuningas.

Mūsdienās karaļa tituls ir saglabājies tikai nedaudzās monarhijās.

Varianti citās valodās 
Karaļa vārds baltu valodās, tāpat kā daudzās slāvu, tjurku un dažās citās valodās radies no Kārļa Lielā (latīņu: Carolus) vārda:
 Karalius (lietuviešu)
 Крал (bulgāru)
 Краљ (serbu)
 Король (krievu, ukraiņu)
 Кароль (baltkrievu)
 Král (čehu, slovāku)
 Krůl (silēziešu)
 Król (poļu)
 Kralj (slovēņu, horvātu)
 Kral (turku, azeru)
 Qirol (uzbeku)
 Király (ungāru)
 Key (kurdu)

Pašreiz valdošie karaļi un karalienes 
Šajā sarakstā ir tikai tie monarhi, kuru oficiālais tituls ir "karalis" vai "karaliene".

Eiropā 
 Filips — Beļģijas karalis
 Vilems Aleksandrs — Nīderlandes karalis
 Čārlzs III — Apvienotās Karalistes karalis
 Haralds V — Norvēģijas karalis
 Felipe VI — Spānijas karalis
 Kārlis XVI Gustavs — Zviedrijas karalis
 Margrēte II — Dānijas karaliene

Āzijā 
 Abdulla II — Jordānijas karalis
 Selmāns Āl Saūds — Saūda Arābijas karalis
 Džigme Hesars Namgjals Vangčuks — Butānas karalis
 Hamads bin Isa al Halifa — Bahreinas karalis
 Norodoms Seihamonī — Kambodžas karalis
 Rama IX — Taizemes karalis

Āfrikā 
 Lecijs III — Lesoto karalis
 Msvati III — Svatini karalis
 Mohameds VI — Marokas karalis

Ziemeļamerikā 
 Elizabete II — Antigvas un Barbudas, Bahamu, Barbadosas, Belizas, Grenadas, Kanādas, Jamaikas, Sentkitsas un Nevisas, Sentlūsijas, Sentvinsentas un Grenadīnu karaliene

Dienvidamerikā 
 Elizabete II — Folklenda salu karaliene

Austrālijā un Okeānijā 
 Tupou VI — Tongas karalis
 Elizabete II — Austrālijas, Jaunzēlandes, Papua-Jaungvinejas, Tuvalu un Zālamana Salu karaliene

Eiropas valdnieku tituli
Kigali

Kigali (, ) ir Ruandas galvaspilsēta un lielākā pilsēta, Kigali provinces administratīvais centrs. Pilsēta atrodas gandrīz Ruandas ģeogrāfiskajā centrā, paugurainā kalnu apvidū, Ruganvas upes krastos. Kigali kopējā platība ir 730 km², pēc 2019. gada datiem pilsētā dzīvo aptuveni 745 tūkstoši iedzīvotāju. Kopš Ruandas neatkarības iegūšanas 1962. gadā Kigali ir valsts saimnieciskais, kultūras un transporta centrs. Pilsēta ir mājvieta Ruandas prezidentam un parlamentam.

Vēsture 
Kigali dibināta 1907. gadā, kad tā bija daļa no Vācijas Austrumāfrikas. 1919. gadā, pēc Pirmā pasaules kara, kontroli pār reģionu pārņēma Beļģija un Kigali kļuva par vienu no Ruandas-Urundi administratīvajiem centriem. 1962. gadā Ruanda ieguva neatkarību un Kigali kļuva par jaunizveidotās valsts galvaspilsētu. 1994. gadā Ruandas genocīda laikā huti un Ruandas armija Kigali nogalināja tūkstošiem tutsus.

Saimniecība 
Kigali saimniecība balstās galvenokārt uz tirdzniecību. Rūpnīcas pilsētā un ap to apstrādā kasiterītu (no tā iegūst alvu) un ražo dažādus pārtikas produktus. Vairākās rūpnīcās ražo apavus, apģērbu, krāsas un laku. 2008. gadā Kigali tika atvērta Ruandas vērtspapīru birža. Kigali ir transporta mezgls, no tās ir izbūvēti autoceļi uz visām četrām kaimiņvalstīm. Ir arī starptautiskā lidosta un tehniskā koledža.

Atsauces

Ārējās saites 

Ruandas pilsētas
Āfrikas galvaspilsētas
Mongolijas Tautas Revolucionārā partija

Mongolijas Tautas Revolucionārā partija (MTRP) (mongoliski - Mongol Ardyn Nam (MAN) ) - politiskā partija Mongolijā. Komunistiska, mūsdienās deklarē sevi par sociāldemokrātisku, iestājās Socinternā.

Dibināta 1921.gada 1.martā stiprā VK(b)P ietekmē. Pirmā politiskā partija Mongolijā modernā nozīmē. Valdošā partija Mongolijā no 1921.gada līdz 1996.gadam. Līdz 1990.gadam valdīja vienpartijas sistēmā. Partijā lielā mērā atkārtojās tie paši procesi, kas PSKP.

1930. gados partiju vadīja Horlogijns Čoibalsans - izteikts staļinists. Pēc Čoibalsana nāves varu ieguva Jumžāgijns Cedenbals, kura režīms bija mazliet liberālāks.

Pēc pārbūves sākšanās PSRS, arī Mongolijā tika nodibināta daudzpartiju sistēma, tomēr vēl līdz 1996. gadam MTPR palika valdošā partija. Arī pašlaik jaunā līdera Nambarijna Enkbajara vadībā partija aizņem apmēram pusi deputātu vietu Lielajā Hurālā, bet prezidents un premjers ir MTPR biedri.

Ārējās saites 
 Oficiālā mājaslapa 

Komunistiskās partijas
Mongolijas politiskās partijas
Sociāldemokrātiskās partijas
Ugo Čavess

Ugo Čavess (; dzimis , miris ) bija Venecuēlas prezidents.

Bijušais izpletņlēcēju pulkvežleitnants, kas vadīja neveiksmīgu valsts apvērsumu 1992. gada februārī, tika ievēlēts par prezidentu . Viņa prezidentūras laikā Venecuēlā pieņemta jauna konstitūcija un tiek īstenota konfrontējoša ārpolitika attiecībā pret ASV.

Savā "Bolivāra revolūcijā" Čavess atsaucās uz Latīņamerikas atbrīvošanas cīņu varoņa Simona Bolivāra idejām. Čavess centās īstenot demokrātiskā sociālisma valsts pārvaldes modeli. Venecuēlā izvērstas plašas kampaņas slimību, analfabētisma, izsalkuma, nabadzības un citu sociālo problēmu apkarošanai. Viņš bija pazīstams kā ciešākas Latīņamerikas integrācijas aizstāvis, kurš vienlaikus asi kritizēja neoliberālismu, globalizāciju un ASV ārpolitiku.

Čavess mūža pēdējos gadus cīnījās ar vēzi. Viņam tika veiktas trīs operācijas, no kurām trešā radīja komplikācijas — smagu elpceļu infekciju. Čavess nomira 2013. gada 5. martā.

Atsauces

Ārējās saistes

1954. gadā dzimušie
2013. gadā mirušie
Venecuēlas prezidenti
Sociālisti
Jūlija Timošenko

Jūlija Timošenko (; dzimusi  Dnipropetrovskā) ir ukraiņu politiķe. Politiskās partijas Visukrainas apvienība "Tēvzeme" līdere. 2006. gada Ukrainas parlamenta (Radas) vēlēšanās vadīja Jūlijas Timošenko vēlēšanu bloku.

Dzīvesgājums 
Dzimusi 1960. gadā Dnipropetrovskā Vladimira Grigjana un Ļudmilas Telehinas ģimenē. Par Timošenko etnisko izcelsmi izteikti dažādi viedokļi. Kaut arī viņas biogrāfi rakstīja, ka viņas tēvs ir bijis Armēnijas ebrejs, tomēr vēlāk pati Timošenko apgalvoja ka viņas tēvs ir bijis latvietis. Vecāki šķīrās, kad Jūlijai bija trīs gadi. Pēc vietējās skolas beigšanas studēja ekonomiku Dņipropetrovskas Valsts universitātē, studiju laikā 1979. gadā apprecējās ar Oleksandru Timošenko. Strādāja par inženieri Dnipropetrovskas mašīnbūves uzņēmumā. Perestroikas laikā 1988. gadā viņa kopā ar vīru nodibināja kooperatīvu, no 1989. gada vadīja jauniešu centru. 1991. gadā nodibināja kompāniju "Ukrainas benzīns". Pēc Ukrainas neatkarības atjaunošanas Timošenko bija Ukrainas Apvienotās Energosistēmas vadītāja (1995-1997), darbojās dabasgāzes sektorā, un bija viena no Ukrainas bagātākajiem cilvēkiem.

Oranžās revolūcijas laikā Timošenko bija Viktora Juščenko sabiedrotā un 2005. gada janvārī kļuva par Ukrainas premjerministri, tomēr tā paša gada septembrī savstarpējo domstarpību dēļ Juščenko atcēla viņu no amata. Arī pēc uzvaras 2006. gada vēlēšanās pretrunas starp Juščenko un Timošenko ilgāku laiku neļāva sastādīt funkcionējošu valdību. Timošenko atguva premjerministres amatu . 
Pēc 2010. gada Radas vēlēšanām Timošenko savu premjerministres posteni zaudēja.

 tiesa Jūlijai Timošenko piesprieda brīvības atņemšanu uz septiņiem gadiem par savu pilnvaru pārsniegšanu, 2009. gadā noslēdzot Ukrainai neizdevīgu līgumu ar Krieviju par dabasgāzes piegādi.

Eiromaidana protesta kustības rezultātā 2014. gada 22. februārī Ukrainas Parlaments nobalsoja par Timošenko tūlītēju atbrīvošanu no cietuma. Tās pašas dienas pēcpusdienā Timošenko atbrīvoja no apsardzes Harkivas slimnīcā un aizveda uz Kijevas Neatkarības laukumu, kur viņa uzrunāja sapulcējušos ļaudis, uzsverot, ka Ukrainā ir sākusies brīvu cilvēku, brīvas valsts un eiropeiskas valsts ēra.

Atsauces

Ārējās saites 

 Jūlijas Timošenko mājaslapa , , 

1960. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Ukrainas uzņēmēji
Dņipro dzimušie
Rumāņu valoda

Rumāņu valoda (limba română) ir indoeiropiešu valodu saimes romāņu valodu grupas valoda, kas ir dzimtā valoda aptuveni 23,5 miljoniem cilvēku galvenokārt Rumānijā un Moldovā. Moldovā šī valoda oficiāli tiek saukta par moldāvu valodu.

Sākotnēji, lai pierakstītu rumāņu valodu, tika izmantota kirilica, bet kopš 1860. gada izmanto latīņu alfabēta rumāņu ortogrāfiju. Rumāņu alfabētā ir 32 burti: a, ă, â, b, c, d, e, f, g, h, i, î, j, k, l, m, n, o, p, q, r, s, ș, t, ț, u, v, w, x, y, z. Sākotnēji bija arī ê un û burti, kas vēlāk tika izņemti no alfabēta, jo tie netika pareizi izmantoti.

Īpašvārdu atveidošana 

Rumāņu valodas īpašvārdu atveidošana latviešu valodas vidē tiek veikta pēc fonētiskās transliterācijas principa. Rumāņu valodas alfabēta burti un burtkopas tiek tieši pārlikti latviešu valodas ortogrāfijā, pakļaujot šos vārdus gramatizācijai.

Pēc šiem atveidošanas principiem latvisko rumāņu un moldāvu cilmes personvārdus, kā arī Rumānijas un Moldovas ģeogrāfiskos nosaukumus. Rumāņu valodas ģeogrāfiskie nosaukumi sastopami arī Vojvodinā Serbijā un Čerņivcu apgabalā Ukrainā, kur tie var parādīties kā otrie nosaukumi.

Atveidojot Rumānijas un Moldovas personvārdus, jāņem vērā, ka plaši izplatīti ir ungāru un vācu izcelsmes personvārdi Rumānijā un krievu un ukraiņu izcelsmes personvārdi Moldovā, kuri latviskojami pēc attiecīgo valodu atveides principiem.

Atsauces
Laosiešu valoda

Laosiešu valoda jeb lao valoda (ພາສາລາວ) ir Laosas valsts valoda. Pieder pie taju valodu saimes. Laosiešu valoda ir ļoti līdzīga taju un šanu valodām.

Taju-kadaju valodas
Laosas valodas
Azerbaidžāņu valoda

Azerbaidžāņu valoda (saukta arī par azeru valodu vai azeri) ir tjurku saimes valoda, kurā runā vairāk kā 25—30 miljoni cilvēku galvenokārt Azerbaidžānā un Irānā, kā arī azerbaidžāņu diaspora kaimiņvalstīs Gruzijā, Krievijā, Turcijā, Irākā, Ukrainā.

Azerbaidžāņu valodas variantu, kas ir valsts valoda Azerbaidžānā un kurā runā Turcijā, Gruzijā, Krievijā un Ukrainā, sauc par ziemeļazerbaidžāņu valodu (; ISO 639-3 kods azj). Līdz 1991. gadam rakstībā lietoja kirilicu.

Irānā lietoto azerbaidžāņu valodas variantu sauc par dienvidazerbaidžāņu valodu (; ISO 639-3 kods azb). Tā ir dominējošā valoda Irānas ostānos Austrumazerbaidžānā, Rietumazerbaidžānā, Ardabīlā, Zandžānā, daļēji Kurdistānā, Hamadānā, Markazi.

Vēsture 

Azerbaidžāņu jeb azeru valoda ietilpst tjurku, oguzu grupā. Seldžukiem iebrūkot Tuvajos austrumos, azerbaidžāņu valoda ienāca šajā reģionā. Notika, tā saucamā Azerbaidžānas teritorijas tjurkizācija, kas ilga vairākus gadsimtus, līdz radās stabila azerbaidžāņu valoda. Azerbaidžāņu valodas veidošanās tika pabeigta 15. gadsimtā.

Dialekti 

 Austrumu — Baku, Derbentas un Šemahas dialekti.
 Rietumu — Karabahas, Gendžes un Kazahas dialekti.
 Ziemeļu — Šeki dialekts.
 Dienvidu — Nahčivanas, Tebrizas un Ordubadas dialekti.

Ir vēl daudz citi dialekti.

Rakstība 

Azerbaidžāņi Azerbaidžānā kopš 1991. gada lieto stabilu latīņu alfabētu, bet azerbaidžāņi, kas dzīvo Irānā lieto pielāgotu arābu valodas alfabētu. Līdz 1929. gadam Azerbaidžānas azerbaidžāņi arī lietoja arābu alfabētu, bet pēc tam to aizstāja ar kirilicas alfabētu. Azerbaidžāņu valodā pastāv ap 10 000 arābu cilmes vārdi, turklāt daudz tādu. kas vairs netiek izmantoti mūsdienu arābu valodā.

Ārējās saites 

 Azerbaidžāņu valodas kursi
 AZERI.org
 Ethnologue par azerbaidžāņu valodu
 Omniglot.com par azerbaidžāņu rakstībām

Atsauces 

 
Irānas valodas
Gruzijas valodas
Turcijas valodas
Krievijas valodas
Dagestānas valodas
Kazahstānas valodas
Ukrainas valodas
Irākas valodas
Sīrijas valodas
Novisada

Novisada () ir pilsēta Serbijas ziemeļos pie Donavas upes. Vojvodinas galvaspilsēta.

Senākās serbu kultūras biedrības Matica Srpska (Матица српска) (dibināta 1826. gadā Budapeštā), kā arī vecākā serbu teātra - Serbijas Nacionālā teātra (Српско народно позориште) mītnes vieta.

Novisadā tradicionāli notiek viens no lielākajiem rokmūzikas festivāliem Balkānos - EXIT.

Pilsētā ir enerģētikas uzņēmuma Naftna Industrija Srbije (NIS) galvenais birojs un naftas pārstrādes rūpnīca.

Vēsture 
Kaut arī jau no akmens laikmeta Donavas labajā krastā bija apmetne, no kuras vēlāk izveidojās Petrovaradinas pilsēta, pati Novisada radās 1694. gadā kā pareizticīgo serbu apmetne ārpus Petrovaradinas, jo serbiem bija aizliegts mitināties pilsētā.

1748. gadā pilsēta kļuva par "ķeizarisko brīvpilsētu". 18. un 19. gadsimtā Novisada bija lielākā pilsēta ar etnisko serbu pārsvaru pasaulē un galvenais serbu kultūras centrs. Pēc 1867. gada Novisada tika iekļauta Austroungārijas ungāru daļā un izvērsās stingra maģārizācijas politika.

1918. gada 9. novembrī Novisadu ieņēma Serbijas karaspēks un no 1918. gada 1. decembra Novisada, tāpat kā visa Vojvodina, kļuva par Serbu, horvātu un slovēņu karalistes daļu, bet Novisada - par Donavas Banovinas provinces centru.

Otrā Pasaules kara laikā Novisadu bija okupējušas ungāru daļas, bet 1944. gada 23. oktobrī pilsētu ieņēma Tito partizāni. Pēc kara Novisada ir Vojvodinas Autonomā apgabala galvaspilsēta.

Novisada smagi cieta NATO Dienvidslāvijas bombardēšanas laikā. Tika sagrauti visi tilti pār Donavu. Vairākkārt tika bombardēti dzīvojamie rajoni, kā arī naftas pārstrādes rūpnīca, izraisot smagas sekas apkārtnes ekoloģijai.

Cilvēki 
Novisadā dzimuši:

 Josips Jelačičs (Josip Jelačić) (1801-1859) — karavadonis, politiķis;
 Josefs Lapids (יוסף (טומי) לפיד, Yosef Lapid) (1931-2008) — Izraēlas politiķis;
 Monika Seleša (Моника Селеш) (1973-) — tenisiste.

Ārējās saites 

 

Serbijas pilsētas
Kvadrātkilometrs

Kvadrātkilometrs ir viena no SI atvasinātajām laukuma mērvienībām.

1 km² ir vienāds ar: 
 Laukumu kvadrātam, kuram katra mala ir 1 kilometru gara;
 1 000 000 m²
 100 hektāru
 0,386 102 kvadrātjūdžu (statute)
 247,105 381 akru

Attiecīgi:

 1 m² = 0,000 001 km²
 1 hektārs = 0,01 km²
 1 kvadrātjūdze = 2,589 988 km²
 1 akrs = 0,004 047 km²

Laukuma mērvienības

de:Quadratmeter#Quadratkilometer
Valūta

Valūta ( — ‘vērtība’) ir maiņas līdzeklis, lai veicinātu preču un pakalpojumu tirdzniecību. Visbiežāk izmantotā valūta ir nauda, bet, piemēram, mazāk attīstītās sabiedrībās vai ekonomisko krīžu laikā par valūtu var kalpot arī citas tajā brīdī vērtīgas lietas, piemēram, mājlopi, tabaka un citas lietas. Ar jēdzienu "valūta" saprot tieši maiņas līdzekli, nevis kaut ko vērtīgu pašu par sevi.

Valūta ir galvenais valsts monetārās sistēmas elements. Parasti katrai valstij ir monopols uz tās izdotu valūtu, ko kontrolē tās centrālā banka. Būtībā tā ir katras valsts pieņemtā naudas vienība — dolārs, eiro, franks, rublis, dinārs un tā tālāk —, tādēļ nereti ar šo jēdzienu saprot tieši ārvalstu naudas vienības. Ar terminu "valūta" saprot arī vekselī uzrādīto maksājumu summu.

Latvijā nacionālā valūta bija lats, kas sīkāk dalās 100 santīmos (līdz 2013. gada 31. decembrim).

Latvijā nacionālā valūta ir eiro, kas sīkāk dalās 100 centos (no 2014 gada 1. janvāra). Eiro kļuva par Latvijas nacionālo valūtu ar brīdi, kad Latvija pievienojās Eiropas vienotajai valūtas zonai.

Nauda, naudas vienība un valūta 
Būtībā nauda un naudas vienība ir šaurāki jēdzieni nekā valūta. Valūta kādā konkrētā valstī noteiktos apstākļos var būt ne tikai banknotes un monētas, bet arī citas vērtīgas lietas un preces. Piemēram, Krievijā 1990. gadu sākumā naudas funkcijas daļēji pildīja degvīns, cukurs, cigaretes un citas patēriņa preces. Savukārt naudas vienības galvenais uzdevums ir izteikt preču un pakalpojumu vērtību. Lai precīzāk to paveiktu, bieži tiek ieviestas papildvienības, piemēram, latam tie ir santīmi.

Valūtas tirgus 

Valūtas tirgus rodas jebkur, kur viena valūta tiek apmainīta pret otru. Tas neapšaubāmi ir vislielākais pasaules tirgus, ja mēra naudas daudzumā, kas tiek tur apmainīts, jo tas sevī ietver tirdzniecību starp vislielākajām pasaules bankām, centrālajām bankā, valūtas spekulantiem, starptautiskajiem uzņēmumiem, valdībām, kā arī citiem finanšu tirgiem un institūcijām. Tirgošanās valūtas tirgos visapkārt pasaulei šobrīd ir ap 2 triljoniem ASV dolāru dienā. Individuālie spekulanti šajā tirgū šobrīd aizņem ļoti mazu daļu un var tikai piedalīties netieši — izmantojot brokerus vai bankas. Tomēr spekulācijas ar valūtas cenām var kļūt par reālu ienākumu avotu.

Alternatīvā valūta 
Alternatīvā jeb pircēja valūta ir termins, kuru attiecina uz jebkuru valūtu, kuru izmanto kā alternatīvo valūtu nacionālajai valūtai. Alternatīvo valūtu var radīti gan indivīdi, uzņēmumi un organizācijas, gan valsts un pašvaldības. Tāda valūta var rasties arī dabiska procesa rezultātā, kad pircēji kādu norēķinu veidu sāk izmantot biežāk nekā nacionālo valūtu. Kā viens no alternatīvās valūtas veidiem var būt arī bārtera darījumi, lai gan būtībā tā ir preču un pakalpojumu apmaiņas sistēma.

2011. gada oktobrī Ventspils domes priekšsēdētājs Aivars Lembergs paziņoja, ka pilsētā tiek ieviesta alternatīvā valūta vents.

Pēdējā laikā arvien lielāku popularitāti gūst alternatīvo valūtu paveids kriptovalūtas, pirmā un populārākā no tām ir Bitcoin.

Skatīt arī 
 ISO 4217 — starptautisks standarts, kas ar trīs burtu kodu palīdzību apraksta nacionālās valūtas

Atsauces

Ārējās saites
Aruba

Aruba (papiamento un ) ir 33 km gara sala Mazo Antiļu salu grupā, atrodas 27 km uz ziemeļiem no Venecuēlas piekrastes. Aruba kopā ar Nīderlandi, Sintmārtenu un Kirasao veido Nīderlandes karalisti. Salas platība ir 193 km², bet iedzīvotāju skaits 2009. gadā bija aptuveni 103 tūkstoši. Salas galvaspilsēta ir Oranjestade. 1986. gada 1. janvārī Aruba atdalījās no Nīderlandes Antiļām.

Vēsture 
Par pirmajiem cilvēkiem Arubā ir maz liecību. Ir zināms, ka to apdzīvoja Amerikas pamatiedzīvotāji ilgi pirms to 1499. gadā atklāja spāņi. Tajā laikā salā dzīvoja aravaku cilts indiāņi. Tie bija zvejnieki, mednieki un vācēji, izmantoja primitīvus instrumentus, kurus izgatavoja no akmens un gliemežvākiem. Arheoloģiskie izrakumi norāda, ka Arubā dzīvojošo indiāņu kultūra bija līdzīga Dienvidamerikā dzīvojošo indiāņu kultūrām.

1513. gadā spāņi gandrīz visus Arubas iedzīvotājus aizveda uz Santodomingo, kur tos izmantoja kā vergus. Sala palika neapdzīvota. 1634. gadā nīderlandieši iekaroja Kirasao, kas kalpoja par bāzi uzbrukumiem spāņu kuģiem. 1636. gadā viņi iekaroja arī Bonairi un Arubu. Tajā laikā Aruba daudzo kazu dēļ, kas tur dzīvoja, bija zināma kā "Kazu sala" (). Faktiski Arubas kolonizācija sākās tikai 18. gadsimtā. Karos starp Apvienoto Karalisti un Nīderlandi Aruba nonāca arī angļu kontrolē (1799—1802 un 1806—1816).

1845. gadā Aruba tika iekļauta Kirasao kolonijā (vēlāk Nīderlandes Antiļas). Tikai 1986. gada 1. janvārī Aruba ieguva neatkarību no Nīderlandes Antiļām. 1990. gadā Aruba centās iegūt neatkarību arī no Nīderlandes, bet šis mēģinājums beidzās neveiksmīgi.

Ģeogrāfija 
Aruba atrodas Mazo Antiļu salu rietumos, Karību jūras dienvidos, aptuveni 27 km uz ziemeļiem no Paragvanas pussalas, kas atrodas Venecuēlā, un 68 km uz rietumiem no Kirasao. Arubas platība ir 193 km², salas garums aptuveni 33 km, bet platums — 8 km. Tai ir jūras robeža ar Venecuēlu un Kirasao. Augstākie punkti ir Jamanota (188 m vjl.) un Oibergs (165 m). Aptuveni 18% no salas platības aizņem Arikoku nacionālais parks.

Arubā valda galvenokārt sauss tropu klimats. Gada vidējā temperatūra ir 28 °C, as nedaudz svārstās atkarībā no sezonas. Dienas temperatūras amplitūda ir aptuveni 4 °C. Vidējais nokrišņu daudzums gadā ir tikai 432 mm, no kuriem vairums nokrīt oktobrī un novembrī. Arubu ļoti reti skar tropiskie cikloni.

Demogrāfija 
2009. gadā Arubā dzīvoja  iedzīvotāji, no kuriem 45,4% dzīvoja pilsētās, bet atlikušie 54,6% — lauku apvidos. Dominējošā reliģija ir Romas katoļu baznīca (82%). Oficiālās valodas ir nīderlandiešu valoda un papiamento (kreolu valoda ar daudziem spāņu un portugāļu cilmes vārdiem).

Sports 
Populārākais sporta veids ir futbols, lai gan Arubas futbola izlase nav tikusi pie lieliem panākumiem. Ikvienās Vasaras Olimpiskajās spēlēs kopš 1988. gada ir piedalījies vismaz viens pārstāvis no Arubas, bet medaļas nav iegūtas. Ziemas olimpiskajās spēlēs Arubas sportisti nav piedalījušies.

Atsauces

Ārējās saites 

 
Nīderlandes salas
ASV Virdžīnas

ASV Virdžīnu salas () ir ASV salu teritorija (insular area) starp Karību jūru un Atlantijas okeānu uz austrumiem no Puertoriko. Atrodas Virdžīnu salu arhipelāgā, un aizņem tā dienvidrietumu daļu (otrā arhipelāga daļā ir Britu Virdžīnu salas). Salas — Sentomasa (St. Thomas), Sentdžona (St. John), Santakrusa (St. Croix) un Votera (Water Island), kā arī daudzas sīkākas salas.

Vēsture 

Pirms eiropiešu ierašanās salās dzīvoja sibonu (Ciboney), karību un aravaku cilšu indiāņi.

Salām nosaukumu deva Kristofors Kolumbs, kurš tās atklāja savā otrajā ceļojumā 1493. gadā. Turpmāko gadu laikā salas piederēja Spānijai, Lielbritānijai, Nīderlandei, Francijai, Maltas ordenim.

1672. gadā Sentomasā, bet 1694. gadā — Sentdžonā apmetās Dāņu Rietumdijas kompānija. 1733. gadā no Francijas tika nopirkta arī Sentkroa, un 1754. gadā salas kļuva par Dānijas koloniju. XVIII gadsimtā un XIX gadsimta pirmajā pusē salās tika audzētas cukurniedres, izmantojot vergu darbaspēku. 1848. gadā verdzība tika aizliegta. Turpmākos gadus salu saimniecība nebija dzīvotspējīga, un tas prasīja no Dānijas valsts ievērojamus budžeta līdzekļus salu uzturēšanai.

Pirmā pasaules kara laikā Dānija par 25 miljoniem ASV dolāru pārdeva salas ASV. Darījums tika ratificēts Dānijas parlamentā un apstiprināts 1916. gadā rīkotajā referendumā. 1927. gadā salu iedzīvotājiem tika piešķirta ASV pilsonība. Mūsdienās salu saimniecība balstās uz tūrismu.

Cilvēki 
ASV Virdžīnu salās dzimuši:

 Radža Bells (Raja Bell, 1976) — basketbolists
 Tims Dankans (Tim Duncan, 1976) — basketbolists
 Kelsijs Gramers (Kelsey Grammer, 1955) — aktieris
 Kamills Pizaro (Camille Pissarro, 1830—1903) — franču mākslinieks

Ārējās saites 

Salas
Bermudu salas

Bermudu salas () ir Lielbritānijas aizjūras teritorija Atlantijas okeānā, nedaudz vairāk kā 1000 kilometrus uz austrumiem no Ziemeļamerikas austrumu krasta. Tā atrodas Bermudu salu grupā, ko veido vistālāk uz ziemeļiem izvietojušās koraļļu salas pasaulē. Teritorijas galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Hamiltona.

Ģeogrāfija 

Bermudu salas atrodas Atlantijas okeānā, nedaudz vairāk kā 1000 kilometrus uz austrumiem no Ziemeļamerikas austrumu krasta. Salu grupā ietilpst vairāk nekā 150 salu, kā kopējā platība ir 53,2 kvadrātkilometri.

Augājs 
Salas klāj bagātīgs augājs, arī mangrovju audzes un daudz ziedaugu. Salu vulkāniskie pamatieži ir apauguši ar koraļļiem.

Klimats 
Bermudu salas atrodas subtropiskajā klimata joslā. Siltās Golfa straumes ietekmē, salās ir maigs un mitrs klimats.

Ekonomika 
Svarīgākās saimniecības nozares ir finanšu pakalpojumi (tostarp apdrošināšana), kā arī tūrisms. Tūristu skaits pēdējos 10 gados ir samazinājies, tomēr šī nozare vēl arvien dod lielākos ienākumus. Vairāk nekā 80% atpūtnieku ierodas no ASV. Lauksaimniecībai piemērotu zemju ir ļoti maz, liliju ziedi ir vienīgā lauksaimniecības eksportprece.

Bermudas ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 23,1% no IKP, šis rādītājs bija septītais augstākais no visām valstīm.

Vēsture 
Salu grupu 1503. gadā atklāja spāņu jūrasbraucējs Huans Bermudess. Salās nebija vietējo iedzīvotāju. 1612. gadā angļu Londonas kompānija Sentdžordža salā izveidoja pirmo apmetni — Ņūlondonu. 1684. gadā salas nonāca Anglijas karaļnama pakļautībā. Kopš 1968. gada Bermudām ir pašnoteikšanās tiesības, bet tās ir Lielbritānijas aizjūras teritorija. 1995. gadā referendumā 73,6% iedzīvotāju nobalsoja pret neatkarību.

Iedzīvotāji 
Vairums iedzīvotāju cēlušies no melnādainajiem vergiem un ieceļotājiem no Portugāles un Lielbritānijas. 2009. gadā Bermudās bija 67 837 iedzīvotāji. Bermudu salas ir viena no visblīvāk apdzīvotajām valstīm pasaulē (1275 iedzīvotāji uz kvadrātkilometru (2009), 8. vietā). Dzīves līmenis Bermudās ir augsts.

Atsauces

Ārējās saites
Franču Polinēzija

Franču Polinēzija (; taitiešu: Pōrīnetia Farāni) ir Francijas aizjūras teritorija ar speciālu statusu. Aizņem vairākas salu grupas Klusajā okeānā: Biedrības salas, Tuamotu salas, Marķīza salas, Tubuai salas, kā arī vairākas nelielas salu grupas un atsevišķas salas un atolus. Valsts galvaspilsēta Papeete atrodas uz lielākās no salām Taiti.

Iedzīvotāji

Ievērojamas personības 
 Pols Gogēns (1848–1903), franču gleznotājs.

Ārējās saites
Gērnsija

Gērnsija (, ) ir Apvienotās Karalistes Kroņa īpašums. Pašas Gērnsijas salas, kas ir otrā lielākā Normandijas sala Lamanša jūras šaurumā pēc Džērsijas, platība ir 65 km², taču administratīvi pie Gērnsijas tiek pieskaitītas arī Oldernija, Sarka un citas mazākas salas tās tuvumā, veidojot kopējo teritoriju 78 km². 2016. gadā kopējais Gērnsijas iedzīvotāju skaits bija 67 334. Gērnsijas galvaspilsēta ir Sentpīterporta.

Gērnsija ir britu kronim tieši pakļauta teritorija (), taču, tāpat kā Džērsija un Mena, nav Apvienotās Karalistes daļa.

Etimoloģija 
Salas nosaukums ir cēlies no senskandināvu gron(-s-)oy — "zaļā sala" vai no bretoņu guern - "alkšņa koks".

Vēsture 
Vikingu laikos 9. gadsimtā salai uzbruka normāņi, 933. gadā to pakļāva Ruānas grāfs, vēlāk tā piederēja Normandijas hercogistei, kuru līdz 1204. gadam pārvaldīja Anglijas karaļi. 1259. gadā Anglijas karalis atteicās no pretenzijām uz Normandijas hercoga titulu, bet saglabāja tiesības uz Gērnsiju un citām Kanāla salām. 

Otrā pasaules kara laikā no 1940. līdz 1945. gadam Gērnsijas salu bija okupējis Vācijas karaspēks.

Kad no 1973. līdz 2020. gadam Apvienotā Karaliste bija Eiropas Savienības dalībvalsts, Gērnsija palika ārpus ES robežām.

Geogrāfija 
Gērnsija ir otra lielākā (platība — 63 km²) sala no Normandijas salām. Gērnsijas kroņa īpašuma sastāvā papildus, neieskaitot pašu Gernsijas salu ir Aldernijas, Sarkas, Hermas, Jetu, Breku, Lihu, Burhu, Caskets, Ortak, Krevishon, Ūme salas un daudzas mazas neapdzīvotas saliņas un klintis. Visas teritorijas kopējā platība ir 78 km².

Atsauces

Ārējās saites 

Apvienotās Karalistes atkarīgās teritorijas
Apvienotās Karalistes ģeogrāfija
Atlantijas okeāna salas
Apūlija

Apūlija (, ; ; , Iapyghia) ir reģions Itālijas dienvidaustrumos. 2015. gadā reģionā dzīvoja 4,1 miljons iedzīvotāju. Reģiona administratīvais centrs ir Bari.

Ģeogrāfija 
Apūlija robežojas ar Molizes reģionu ziemeļrietumos, Kampānijas reģionu rietumos un Bazilikatas reģionu dienvidrietumos. Reģionu dienvidos apskalo Taranto līcis, dienvidaustrumos — Jonijas jūra, bet ziemeļos un austrumos — Adrijas jūra. Otranto šaurums to atdala no Grieķijas un Albānijas, kuras atrodas otrpus Adrijas jūrai uz austrumiem.

Apūlijas dienvidaustrumu daļu veido Salento pussala, kas ir zināms kā Itālijas "zābaka" papēdis. Savukārt ziemeļrietumos ir Gargāno pussala, kas veido "zābaka" piesi. Lielāko daļu no Apūlijas veido zemienes. Tikai neliela teritorija ir kalnaina. Tas raksturīgs provinces austrumiem, kur mazliet Apūlijas teritorijā iestiepjas Apenīni. Lielākās Apūlijas pilsētas ir Bari, Taranto, Fodža, Andrija, Barleta un Leče.

Administratīvais iedalījums 
Administratīvi Apūlija tiek iedalīta sešās provincēs: Bari, Barletas-Andrijas-Trani, Brindizi, Fodžas, Lečes un Taranto provincē. Šajās provincēs ir 258 komūnas. Līdz 2009. gadam reģionu veidoja piecas provinces. Šajā gadā Barletas-Andrijas-Trani province tika izveidota no 10 Bari un Fodžas provinču kopienām.

Vēsture 
8. gadsimtā p.m.ē. senie grieķi Apūlijas krastos izveidoja savas kolonijas. 4. gadsimtā p.m.ē. reģions nonāca Senās Romas kontrolē. 216. gadā p.m.ē. kartāgiešu karavadonis Hanibāls Barka Apūlijas teritorijā Otrajā pūniešu karā izcīnīja nozīmīgu uzvaru kaujā pār romiešiem. Pēc Romas impērijas sabrukuma Apūliju vairākkārtīgi iekaroja dažādas tautas, līdz 11. gadsimtā tās teritorijā hercogisti izveidoja normāņi. 13. gadsimtā Svētās Romas impērijas valdnieks Frederiks II Apūliju pievienoju Sicīlijas Karalistei. Līdz 1808. gadam Apūlija bija daļa no Neapoles Karalistes. Pēc tam Neapoles Karaliste apvienojās ar Sicīlijas Karalisti, izveidojot Abu Sicīliju Karalisti. Šī feodālā valdījuma sastāvā Apūlija bija līdz 1861. gadam, kad tika dibināta Itālijas Karaliste un reģions nonāca jaundibinātās valsts sastāvā.

Atsauces

Ārējās saites
Bazilikata

Bazilikata () ir reģions Itālijas dienvidos, robežojas ar Kampāniju, Apūliju un Kalabriju. Ap Potencas pilsētu esošā Potencas province līdz 1871. gadam tika saukta par Bazilikatas provinci, taču aptvēra tikai daļu no mūsdienu Bazilikatas reģiona. Lielākās pilsētas ir Potenca, Matēra un Pističi.

Vēsture 
Senatnē šis apgabals bija pazīstams kā Lukānija. Kopš pievienošanas Romas impērijai tas nekad nav bijis patstāvīgs un dala savu vēsturi ar kaimiņu teritorijām. Kopš normaņu iekarošanas tā piederēja Neapoles karalistei, bet kopš 1861. gada — Itālijai.

Reģiona ziemeļrietumos atrodas vīnogu audzēšanas platības, kas pazīstamas ar nosaukumu Vulture, kur tiek ražots vīns Anglianico del Vulture.

Administratīvi sīkāk Bazilikata dalās divās provincēs: Matēras un Potencas provincē, savukārt vēl sīkāk dalās 131 komūnā.

Ārējās saites
Emīlija-Romanja

Emīlija-Romanja () ir reģions Ziemeļitālijā. Tās ziemeļu robeža ir Po upe, austrumos to apskalo  Adrijas jūra, dienvidos ir robeža ar Sanmarīno un Apenīniem. Emīlija-Romanja robežojas ar 6 citiem Itālijas reģioniem. Lielākās pilsētas ir Boloņa, Modēna un Parma.

Administratīvi sīkāk Emīlija-Romanja tiek iedalīta deviņās provincēs: Boloņas, Ferrāras, Forli-Čezēnas, Modēnas, Parmas, Pjačencas, Redžo nell'Emīlijas, Rimini un Ravennas provincē. Emīlijas-Romanjas provincēs ir 341 komūna.

Ārējās saites
Kampānija

Kampānija (itāļu un neapoliešu: Campania) ir reģions Itālijas dienvidu daļā. Reģionā ir aptuveni 5,8 miljoni iedzīvotāju, tas ir otrais visvairāk apdzīvotais reģions Itālijā. Reģiona centrs ir Neapole.

Ģeogrāfija 
Atrodas Itālijas dienvidu daļā, rietumos to apskalo Tirēnu jūra, Kampānija robežojas ar četriem Itālijas reģioniem: ar Lacio ziemeļrietumos, ar Molizi ziemeļos, ar Apūliju ziemeļaustrumos un Bazilikatu austrumos. Kampānijas reljefs ir kalnains; reģionā atrodas vairāki vulkāni, vienīgais aktīvais no tiem ir 1281m augstais Vezuvs.

Kampānijā administratīvi ietilpst arī Flegreju un Kapri salas.

Vēsture 

Gandrīz visā cilvēces vēstures posmā Kampānija ir bijusi viens no nozīmīgajiem Rietumu civilizācijas centriem. Šajā vietā jau no 8. gs. p.m.ē. atradās seno grieķu kolonijas (Magna Graecia). Grieķu kolonisti nodibināja Neapoli, Kapuju u.c. pilsētas.

4. gadsimtā p.m.ē. reģionā sāka dominēt Romas Republika. Senās Romas laikā tā bija ļoti ievērojama kā vieta, kur imperatori sevišķi novērtēja kultūru, kā arī tās grieķu-romiešu vidi. Viduslaikos reģionā bija daudzas grāfistes, kas atradās Bizantijas un lombardiešu pārvaldībā.

Pateicoties normāņiem, nelielās un neatkarīgās valstiņas tika apvienotas, izveidojot Sicīlijas karalisti, bet 1285. gadā atdaloties — par Neapoles karalisti. Šajā laikā Kampānijā ienāca spāņu, franču un aragoniešu kultūra, veidojot daudzkulturālu vidi.

1860. gadā, apvienojoties Itālijai, Kampānija tika iekļauta Itālijas karalistē.

Ārējās saites
Lacio

Lacio (, , ) ir viens no Itālijas 20 reģioniem, atrodas valsts centrālajā daļā. Reģionu dienvidrietumos un dienvidos apskalo Tirēnu jūra, robežojas ziemeļrietumos ar Toskānu, ziemeļos ar Umbriju, ziemeļaustrumos ar Marki un Abruco, austrumos ar Molizi un dienvidaustrumos ar Kampāniju. Caur reģionu plūst Tibra, viena no lielākajām Itālijas upēm. Reģiona platība ir 17,2 tūkstoši km2. 2018. gada beigās Lacio dzīvoja 5,88 miljoni iedzīvotāju, no kuriem 2,86 miljoni dzīvoja Romā, reģiona administratīvajā centrā un lielākajā pilsētā. Nākamās lielākās pilsētas ir Latīna un Džudonija.

Administratīvais iedalījums 
Lacio administratīvi ir sadalīta četrās provincēs un vienā metropoles pilsētā. Šīs četras provinces ir Froziones, Latīnas, Rieti un Viterbo provincē, bet vienīgā metropoles pilsēta ir Romas metropoles pilsēta. Lacio zemākā līmeņa iedalījumā ir 378 komūnās.

Atsauces

Ārējās saites
Ligūrija

Ligūrija (itāļu un ligūriešu: Liguria) ir reģions Itālijas ziemeļrietumos. Ligūrija ir viens no mazākajiem Itālijas reģioniem, taču ir populārs tūristu galamērķis.

Ārējās saites
Lombardija

Lombardija (, ; , ) ir reģions Itālijas ziemļrietumos, kurš tikai izveidots 1970. gadā. Ar gandrīz 10 miljoniem iedzīvotāju, kas dzīvo 12 provincēs, kuras savukārt ir sadalītas 1544 pašvaldībās, Lombardija ir visapdzīvotākais Itālijas reģions. Ziemeļos reģions robežojas ar Šveici, rietumos ar Pjemontas reģionu, austrumos ar Veneto un Trentīno-Alto Adidžes reģioniem un dienvidos ar Emīlijas-Romanjas reģionu.

Ģeogrāfija 
Lombardijas virsmu sastāda līdzenumi (kas veido aptuveni 47% no reģiona teritorijas) un kalnu apgabali (kas veido 40,6%). Atlikušie 12,4% no reģiona ir pauguraina teritorija.

Administratīvais iedalījums 
Lombardija administratīvi tiek iedalīta 12 provincēs un vēl sīkāk 1544 komūnās.

Lombardijas provinces ir šādas:
 Bergamo province,
 Brešas province,
 Komo province,
 Kremonas province,
 Leko province,
 Lodi province,
 Mantujas province,
 Milānas province,
 Moncas un Briancas province,
 Pāvijas province,
 Sondrio province,
 Varēzes province.

Lielākās komūnas pēc iedzīvotāju skaita ir Milāna (1,32 miljoni iedzīvotāju), Breša (194 tūkstoši), Monca (124 tūkstoši), Bergamo (116 tūkstoši) un Komo (85,1 tūkstoši).

Atsauces

Ārējās saites
Marke

Marke () ir Itālijas reģions valsts centrālajā daļā. Uz ziemeļiem atrodas Emīlijas-Romanjas reģions un Sanmarīno, uz ziemeļrietumiem atrodas Toskāna, uz rietumiem — Umbrija, Abruco un Lacio uz dienvidiem un Adrijas jūra uz austrumiem.

Ārējās saites
Molize

Molize () ir Itālijas reģions valsts dienvidu daļā. Tas ir otrs mazākais valsts reģions. Par administratīvu reģionu Molize kļuva tikai 1963. gadā, līdz tam tas bija apvienots vienā reģionā ar Abruco - Abruzzi e Molise.

Ārējās saites