Vjačeslavs Tihonovs

Vjačeslavs Tihonovs (; dzimis  Pavlovskijposadā, miris  Maskavā) bija padomju un Krievijas aktieris, PSRS Tautas skatuves mākslinieks (1974), PSRS Valsts prēmijas (1976) un Ļeņina prēmijas (1980) laureāts, Sociālistiskā Darba Varonis (1982).

Biogrāfija 
Tihonovs dzimis 1928. gada 8. februārī Pavlovskijposadā, Maskavas guberņā. Viņa tēvs bija mehāniķis aušanas fabrikā, bet māte bija bērnudārza audzinātāja. Sākoties Otrajam pasaules karam, 13 gadu vecumā Tihonovs mācījās arodskolā par virpotāju. Pēc skolas beigšanas strādāja kara rūpnīcā. 1944. gadā iestājās nulles kursā Maskavas automehāniskajā institūtā.

Tomēr Tihonovs sapņoja par aktiera karjeru un 1945. gadā mēģināja iestāties Viskrievijas valsts kinematogrāfijas institūtā (ВГИК). Sākumā viņu nepieņēma, bet vēlāk, jau pēc iestājeksāmeniem, Boriss Bibikovs viņu paņēma savā kursā. Studiju laikā Tihonovs debitēja ar lomu Sergeja Gerasimova filmā "Jaunā gvarde" (1848).

Pēc institūta beigšanas 1950. gadā Tihonovs uzsāka darbu kinoaktieru teātra studijā, kur nostrādāja sešus gadus uz teātra skatuves. Dažkārt arī filmējās nelielās lomās.

1957. gadā Tihonovs pārgāja uz Gorkija kinostudiju. Pirmā loma, ar ko Tihonovs kļuva plaši pazīstams, bija Staņislava Rostocka filmā Дело было в Пенькове (1957). Pēc tam sekoja lomas tādās filmās kā Ч. П. — Чрезвычайное происшествие (1958),  Майские звёзды (1959), На семи ветрах (1962), Жажда (1959), Мичман Панин (1960), Две жизни (1961), Оптимистическая трагедия (1963).

1960. gadu vidū Tihonovs strādāja pie Andreja Balkonska lomas Sergeja Bondarčuka filmu sērijā "Karš un miers". Filma ieguva Amerikas Kinoakadēmijas balvu kā labākā filma svešvalodā.

Pēc tam Tihonovs filmējās galvenajā lomā Rostocka filmā Доживём до понедельника (1967). Vēl sekoja lomas tādās filmās kā Семейное счастье (1969), Егор Булычов и другие (1971), Человек с другой стороны (1972).

1973. gadā iznāca televīzijas seriāls "Septiņpadsmit pavasara mirkļi" ar Tihonovu izlūka Isajeva-Štirlica lomā. Šī loma padarīja Tihonovu slavenu Padomju Savienībā. Filma sasniedza kulta statusu. Finansiālā ziņā gan aktieru honorāri nebija izcili. Tihonovs par galveno lomu saņēma tikai 5500 rubļus.

1977. gadā Tihonovs atkal filmējās pie Rostocka filmā Белый Бим Чёрное ухо. Filma guva panākumus un tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai kā labākā filma svešvalodā.

Vēlākos gados piedalījies tādās filmās kā Фронт в тылу врага (1982), ТАСС уполномочен заявить (1984), Убить дракона (1988), Любовь с привилегиями (1989), Бульварный роман (1994), "Saules nogurdinātie" (1994), Сочинение ко Дню Победы (1998). Pēdējā Tihonova loma bija Dieva loma Eldara Rjazanova pēdējā filmā Андерсен. Жизнь без любви (2006).

No 1989. līdz 2009. gadam  Tihonovs bija teātra studijas Актер кино mākslinieciskais vadītājs.

2002. gadā Tihonovs pārcieta miokarda infarktu. Vēlāk vairākas reizes nonāca slimnīcā. Tihonovs nomira 2009. gada 4. decembrī 81 gada vecumā. Maskavas Kristus Glābēja katedrālē notika aizlūgums par Tihonovu. Civilā atvadīšanās ceremonija norisinājās Maskavas Centrālajā kino namā. Tihonovs apglabāts Novodevičjes kapsētā Maskavā.

Privātā dzīve 
Vēl mācoties Viskrievijas valsts kinematogrāfijas institūtā, 1948. gadā Tihonovs apprecējās ar aktrisi Nonnu Mordjukovu. Ģimenē piedzima dēls Vladimirs Tihonovs (1950—1990), kas vēlāk arī kļuva par aktieri. 1963. gadā Tihonovs un Mordjukova izšķīrās.

Ar otro sievu franču valodas skolotāju Tamāru Tihonovs apprecējās 1968. gadā. 1969. gadā piedzima meita Anna Tihonova, kas kļuva par aktrisi un producenti.

Atsauces

Ārējās saites 

1928. gadā dzimušie
2009. gadā mirušie
Padomju aktieri
Krievu aktieri
PSRS Tautas skatuves mākslinieki
Sociālistiskā Darba varoņi
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Ļeņina prēmijas laureāti
PSRS Valsts prēmijas laureāti
Ar Goda ordeni apbalvotie
Maskavas apgabalā dzimušie
Ar Oktobra Revolūcijas ordeni apbalvotie