joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Altamira

Altamiras ala () ir ala Spānijā, kur atrasti vēlā paleolīta alu gleznojumi. Ala atrodas netālu no Santiljanas del Maras Kantabrijā, apmēram 30 km uz rietumiem no Santanderas. Pēc radioaktīvā oglekļa metodes noteikts, ka alas gleznojumi varētu būt veidoti apmēram — g. p.m.ē. Altamira no spāņu valodas nozīmē ‘augsts skats’. Alā veiktajos arheoloģiskajos izrakumos atrastie objekti datēti ar Solutras kultūru ( pirms mūsdienām) un Madlēnas kultūru (starp  un  pirms mūsdienām).

Ala iekļauta UNESCO Pasaules kultūras mantojuma sarakstā. 2007. gada 31. decembrī nacionālais parks atzīts par vienu no Divpadsmit Spānijas dārgumiem.

Vēsture 
1879. gadā arheologs amatieris Marselīno Sanss de Sautuola un viņa meita atklāja, ka Altamiras alā atrodas vēlā paleolīta zīmējumi un polihromi gleznojumi, kuros attēloti savvaļas zīdītāji un cilvēku rokas.

Izrakumus alā veica Sautuola, pēc tam arī Erminio Alkade del Rio (1902–1904), Hugo Obermaijers (1924–1925) un Hoakins Gonsaless Ečegarajs (1981). 1977. gadā Altamira apmeklējumiem tika slēgta, jo gleznojumus bojāja apmeklētāju elpas radītais mitrums. Netālu uzcelts muzejs un izveidota alas kopija, kurā iespējams aplūkot darbus.

Raksturojums 
Ala ir 270 m gara; tās galvenā eja ir 2–6 m augsta. Izšķiramas trīs zonas — liela priekštelpa, kuras gaismas avots ir dienasgaisma un kur cilvēki apmetušies kopš vēlā paleolīta sākuma, liela telpa, kurā atrodami polihromie gleznojumi (dēvēta arī par "alu laikmeta mākslas siksta kapelu"), un pārējās telpas un ejas, kurās atrodami mazāk svarīgi darbi.

Visbiežāk attēlotais dzīvnieks alā ir sumbrs; tas attēlots 16 reizes dažādos izmēros un pozās, blakus zirgiem un briežiem. Dzīvnieku attēlojumam raksturīgs liels reālisms. Gleznojumu radīšanai izmantota ogle un okers vai hematīts, radot sarkanus, melnus, dzeltenus un brūnus toņus. Lai panāktu krāsu pārejas un dažādu spilgtumu, krāsa izberzēta vai atšķaidīta, tā radot chiaroscuro efektu. Lai panāktu trīsdimensionalitātes efektu, izmantotas alu sienu dabiskās kontūras.

Skatīt arī 
 Vilanova de Foškoa
 Lasko

Atsauces

Ārējās saites 

Spānijas alas
Spānijas kultūras pieminekļi
Alu gleznojumi
Paleolīta māksla
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Spānijā
Spānijas arheoloģiskie pieminekļi
Madlēnas kultūra
Divpadsmit Spānijas dārgumi
Elčes dāma

Elčes dāma (, ) ir akmens krūšutēls, kas 1897.g. tika atrasts Lakudijā, arheoloģisko izrakumu vietā apmēram 2 km no Elčes. Uzskata, ka Elčes dāma ir ibēru mākslas paraugs no IV gs. p.m.ē., taču iespējams arī, ka tas ir hellēnisma vai romiešu perioda darbs.

Statujā attēlota sieviete ar sarežģītu galvas rotu. Tās aizmugurē ir atvere, kas, iespējams, izmantota kā urna mirušā pelniem. Tiek uzskatīts, ka statuju sākotnēji klājis polihroms krāsojums.

Skulptūru 1897. gadā atrada Manuels Campeijo i Esklapess. Pjērs Parī, franču arheologs, skulptūru nopirka un aizveda uz Parīzi, kur tā tika izstādīta Luvras muzejā. Tuvojoties Otrajam pasaules karam, Višī valdība piekrita statuju atdot Spānijai, un 1941. gadā tā tika novietota Prado muzejā Madridē, bet pēc tam pārvietota uz Madrides Nacionālo arheoloģijas muzeju, kur tā atrodas arī patlaban.

Skatīt arī 
 Basas dāma
 Ibisas dāma

Ibēru māksla
Elczes
Valensija (komūna)
Spānijas arheoloģiskie pieminekļi
Kirils (personvārds)

Kirils (, , , ) ir populārs slāvu un grieķu personvārds, kas tulkojumā no sengrieķu valodas (Κύριλλος Kyrillos) nozīmē "dižens", "meistarīgs", saistīts ar kyrios - "kungs", "meistars".

9. gadsimtā dzīvojušā grieķu mūka Konstantīna (Svētā Kirila) vārdā ir nosaukta kirilica, daudzu slāvu tautu rakstība, lai gan Kirils netiek uzskatīts par tās izveidotāju.

Pēc latviešu kalendāra Kirila vārdadiena ir 9.jūlijā.

Skatīt arī 

 Aleksandrijas Kirils, Aleksandrijas patriarhs, baznīcas tēvs (376-444)
 Jeruzālemes Kirils, teologs (315—386)
 Kirils (Cyrillus), grieķu jurists, V gs.
 Kirils (Кирилл), Maskavas un visas Krievzemes patriarhs
 Turovas Kirils (Кіры́ла Ту́раўскі) (1130—1182) - senkrievu teologs
 Svētais Kirils (827-869)

Ārējās saites 
 vardadienas.lv

Vīriešu personvārdi
Eirovīzijas dziesmu konkurss

Eirovīzijas dziesmu konkurss (, ), tiek saukta arī par Eirovīziju, ir ikgadējs konkurss, kurā piedalās dalībnieki no Eiropas Raidorganizāciju apvienības (EBU) valstīm. Katras valsts pārstāvis televīzijas tiešraidē izpilda vienu dziesmu un pēc visu dziesmu izskanēšanas pārējās valstis balso par viņiem vistīkamāko dziesmu (nedrīkst balsot par savas valsts dziesmu). Tādā veidā tiek noskaidrots konkursa uzvarētājs. Savukārt katra valsts savu dalībnieku un viņa izpildīto dziesmu izvēlas nacionālajā atlasē, ko parasti translē kādā no attiecīgās valsts televīzijas kanāliem.

Pirmais Eirovīzijas dziesmu konkurss notika 1956. gadā Šveices pilsētā Lugāno. Kopš tā laika konkurss ir attīstījies, tam ir pievienojušās daudz jaunas dalībvalstis. Eirovīzijas dziesmu konkurss ir atklājis daudz jaunas zvaigznes, kā ABBA, kas pārstāvēja Zviedriju, Selīnu Dionu, kanādieti, kas pārstāvēja Šveici, Danu International no Izraēlas, un konkursā tikušas izpildītas vairākas dziesmas, kas vēlāk kļuvuši par pasaulē atpazīstamiem hitiem, kā Save your kisses for me, Waterloo, Diva, Congratulations un pēdējo laiku populārākās Eirovīzijas dziesmas Ruslanas Wild Dances, brāļu Olsenu Fly On The Wings Of Love. Eirovīzija ir viens no visskatītākajiem mūzikas pasākumiem pasaulē. To translē visās Eiropas valstīs, kā arī daudzās citās valstīs, tai skaitā ASV, Austrālijā un Ķīnā. Kopš 2000. gada konkurss tiek pārraidīts internetā Eirovīzijas mājaslapā.

Latvija Eirovīzijā piedalās kopš 2000. gada, kad "Prāta Vētra" izcīnīja 3. vietu. 2002. gada Eirovīzijā uzvarēja Latvijas pārstāve Marija Naumova ar dziesmu I Wanna, nākamā gada konkurss notika Rīgā, Latvijā. Vēl 2005. gada konkursā duets "Valters un Kaža" izcīnīja 5. vietu finālā ar dziesmu The War Is Not Over un 2015. gada konkursā Aminata Savadogo izcīnīja 6. vietu ar dziesmu Love Injected.

Dalībvalstis 

Eirovīzijas dziesmu konkursā ir piedalījušās vairāk nekā 50 valstis.

Konkursi

Skatīt arī 
 Latvija Eirovīzijas dziesmu konkursā

Atsauces

Ārējās saites 

 Eirovīzijas dziesmu konkursa vēsture 
 Eirovizija.lv
 Eurovision.tv 
 Eurovision Song Contest Today 
 Eurovision Song Contest Media Hanbook 

Eirovīzijas dziesmu konkurss
Konstantinopole

Konstantinopole (, ) bija Turcijas lielākās pilsētas Stambulas nosaukums līdz 1930. gadam.

Vēsture 
Konstantīns I pēc kļūšanas par vienīgo imperatoru 330. gadā pārcēla Romas impērijas galvaspilsētu uz seno grieķu Bizantijas pilsētu Trāķijas (Eiropas) provincē, ko nosauca par Jauno Romu (Nova Roma) Tomēr tautā jauno pilsētu sāka dēvēt imperatora vārdā par Konstantinopoli un vēl Konstantīna dzīves laikā šo nosaukumu sāka izmantot arī oficiālā līmenī.

Līdz 395. gadam Konstantinopole bija Romas impērijas galvaspilsēta; no 395. līdz 1204. gadam un no 1261. līdz 1453. gadam — Bizantijas jeb Austrumromas impērijas galvaspilsēta; no 1204. līdz 1261. gadam — Latīņu impērijas galvaspilsēta un no 1453. līdz 1922. gadam — Osmaņu impērijas galvaspilsēta. 20. gadsimta 20. gados pilsēta tika pārdēvēta par Stambulu.

Skatīt arī 
 Konstantinopoles vēsture

Ārējās saites 

Senās Romas pilsētas
Bizantija
Turcijas vēsture
Palisāde

Palisāde (no franču valodas palissade, kas cēlies no latīņu valodas palus - miets) - dažāda augstuma stāvkoku sēta vai siena, kas tiek izmantota kā aizsardzības būve.

Palisāžu konstrukcijai tiek izmantoti maza un vidēja lieluma koka stumbri (diametrā 15 - 25 cm), kas tiek iedzīti zemē, vai vertikāli nostiprināti grāvjos, neatstājot atstarpes starp tiem. To gali nosmailināti.
Palisādes var tikt pastiprināti ar citām konstrukcijām vai atstāti esošā stāvoklī. 
Augstums var būt no 1 - 2 m, kā žogam, līdz 3 m un vairāk. 
Kā aizsardzības būve palisāde tika papildināta ar zemes ierakumiem un uzbērumiem.

Palisādes bija lieliski piemērotas mazu fortu un citiem ātri uzbūvējamie nocietinājumiem.
Palisādes ir viegli konstruējama, jo materiāli (koki) ir viegli pieejami.

Palisādes bija labi piemērotas aizsardzībai īstermiņa konfliktos un nelielu spēku iebaidīšanai, tomēr tās bija diezgan neizturīgas pret uguni un aplenkuma ieročiem. Akmens sienas bija izturīgākas par koka palisādēm.

Vēsture 

Jau neolīta palisādes cēla apmetņu nocietināšanai, vēlāk pilsētu un pilskalnu nocietināšanai tās apvienoja ar zemes vaļņiem.
Bieži palisādes tika uzbūvētas apkārt pilīm, kā pagaidu siena, līdz kamēr tiks uzbūvēta pastāvīgā akmens siena.
Latvijā senāko palisāžu vietas konstatētas Mūkukalnā, 1.gt. p.m.ē.

Nocietinājumi
Ingrīda Amantova

Ingrīda Amantova (dzimusi  Cēsīs) ir bijusī latviešu kamaniņu braucēja, kas piedalījās divās olimpiskajās spēlēs (, ). 1980. gadā Leikplesidā izcīnīja bronzas medaļu (par čempioni kļuva cita Latvijas kamaniņu braucēja Vera Zozuļa), savukārt pēc četriem gadiem Sarajevā ieņēma 4. vietu. 1983. gadā izcīnīja 2. vietu Pasaules kausa izcīņas kopvērtējumā. Trīskārtēja PSRS čempione. 1998. gadā apbalvota ar Latvijas Olimpiskās komitejas goda zīmi.

Pēc sporta karjeras beigām strādājusi par skolotāju un skolas direktori, kā arī pievērsusies politikai. Bijusi Murjāņu sporta ģimnāzijas direktore (atstādināta pēc kriminālprocesa uzsākšanas). Bijusi Ropažu novada domes deputāte (ievēlēta no Latvijas Zemnieku savienības) un priekšsēdētāja vietniece izglītības, kultūras un sporta jautājumos. 2021. gadā notiesāta par krāpšanu lielā apmērā un noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu.

Dzīvesgājums  
Mācījās Cēsu 1. vidusskolā un Latvijas Valsts fiziskās kultūras institūtā, kuru beidza 1985. gadā. Ieguva maģistra grādu Latvijas Universitātē.

Strādāja par skolotāju Rīgas 69. vidusskolā un arī par bērnudārza audzinātāju. Vadīja Latvijas Bērnu jaunatnes specializēto kamaniņu sporta skolu. Latvijas Olimpiskā kluba viceprezidente, kā arī Latvijas olimpiskās kustības veicināšanas līdzdalībniece. Ieguva "Ropažu lepnuma" balvu 2011. gadā.

Bijusi Murjāņu sporta ģimnāzijas direktore. 2020. gada aprīlī KNAB aizturēja I. Amantovu par dienesta viltojumu mantkārīgā nolūkā un krāpšanas mēģinājumu. Pēc kriminālprocesa uzsākšanas atstādināta no amata. 2021. gada decembrī notiesāta par krāpšanu lielā apmērā un noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, piespriežot trīs gadus ilgu nosacītu cietumsodu, kā arī naudas sodu.

Politiskā darbība 
2014. gadā kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās no Latvijas Reģionu apvienības, taču netika ievēlēta. 2017. gada pašvaldību vēlēšanās kandidēja no Latvijas Zemnieku savienības (mainīja piedarību partijai pirms pašvaldību vēlēšanām) saraksta un tika ievēlēta Ropažu novada pašvaldībā. Vienlaikus saņēma iespēju kļūt par 12. Saeimas deputāti Rīgas domē ievēlētā LRA līdera Mārtiņa Bondara vietā, taču atteicās no tās par labu darbībai pašvaldībā. Bijusi Ropažu novada domes priekšsēdētāja vietniece izglītības, kultūras un sporta jautājumos.

2021. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanās nesekmīgi kandidēja uz vietu Ropažu novada domē no Latvijas Zaļās partijas saraksta.

Atsauces

Ārējās saites 

1960. gadā dzimušie
Cēsīs dzimušie
Latvijas kamaniņu braucēji
Kamaniņu braucēji 1980. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kamaniņu braucēji 1984. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Latvijas olimpiskie medaļnieki
Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmijas absolventi
Latvijas Universitātes absolventi
Atzinības krusta virsnieki
Olimpiskie bronzas medaļnieki kamaniņu braukšanā
Paātrinājums

Paātrinājums ir ķermeņa ātruma maiņas temps. Paātrinājumu fizikā apzīmē ar burtu a. Tas var būt, gan negatīvs, gan pozitīvs. Paātrinājums, tāpat kā spēks, ir vektoriāls lielums. Ja paātrinājuma vektora virziens sakrīt ar ātruma vektora virzienu, tad pieņem, ka paātrinājums ir pozitīvs. Ja paātrinājuma vektors ir vērsts pretēji kā ātruma vektors, tad pieņem, ka paātrinājums ir negatīvs. Paātrinājuma vektors vienmēr sakrīt ar spēka vektoru, jo paātrinājumu izraisa spēks. SI paātrinājuma mērvienība ir m/s2. Paātrinājumu var uzskatīt arī par ātruma atvasinājumu pēc laika vai ceļa otrās kārtas atvasinājumu pēc laika.

Izšķir arī konstanta lieluma paātrinājumus. Piemēram, brīvās krišanas paātrinājums, kas ir apmēram 9,8 m/s2. Uz vielu, kas atrodas noteiktā centrifūgas punktā arī iedarbojas konstants paātrinājums, kas ir atkarīgs no centrifūgas griešanās ātruma un attāluma no ass. Spēks, kas iedarbojas uz ķermeni, kas atrodas konstanta paātrinājuma laukā ir atkarīgs no paātrinājuma un ķermeņa masas. Spēku, kas iedarbojas uz ķermeņiem, kas atrodas zemes pievilkšanas spēka laukā, sauc par svaru.

Fizikāli lielumi
Singularitāte

Singularitāte ir laiktelpas punkts, kur laiktelpas liekums kļūst bezgalīgs, punkts, kurā blīvums ir bezgalīgs. Dažas teorijas prognozē, ka singularitāte veidojas melnā cauruma centrā, kā arī Visuma beigās vai sākumā.

Vispārīgā relativitātes teorija
Melnie caurumi
Ģeometrija
Kosmoloģija
Vezuvs

Vezuvs (, , ) ir stratovulkāns Itālijā, kas atrodas Neapoles līča krastā, aptuveni 9 km uz austrumiem no Neapoles. Tas ir vienīgais aktīvais vulkāns kontinentālajā Eiropā, pēdējais izvirdums bija 1944. gadā. Galvenās Vezuva virsotnes augstums ir 1281 m (kopš 1944. gada), krātera diametrs ir 750 metri, bet vulkāna pamatnes diametrs ir 3 km. Vulkānu patlaban uzskata par vienu no bīstamākajiem pasaulē, jo tā tuvumā dzīvo aptuveni 3 miljoni cilvēku. Vulkāns ir daļa no Vezuva nacionālā parka.

Ģeoloģija 
Vezuvs ir daļa no Kampānijas vulkāniskā loka. Vezuvs ir senākā Sommas vulkāna mantinieks, kas mūsdienās ieskauj Vezuvu ziemeļu un austrumu pusē. Vezuva augstums ir 1281 metri virs jūras līmeņa, relatīvais augstums ir 1232 metri. Ik pēc kārtējā izvirduma Vezuva forma un augstums mainās. Ārējās sommas augstākais punkts ir 1149 m virs jūras līmeņa, un to no Vezuva galvenā konusa šķir Atrio di Kavallo ieleja, kas ir apmēram 5 km gara. Krātera dibenā ir vēl viena somma, bet tā regulāri tiek iznīcināta spēcīga izvirduma laikā. Ģeoloģiskie pētījumi liecina, ka zem Vezuva atrodas vairākas magmas kameras, tuvākā no tām ir 3 km dziļumā. Vezuva pamatnes diametrs ir 3 km, bet krātera diametrs ir 750 metri.

Vezuva pakājē vulkānisko izmešu dēļ ir auglīga augsne. Tur iekopti dārzi un vīnogulāji. Augstāk, sākot ar 800 m virs jūras līmeņa, aug priežu meži.

Izvirdums 79. gadā 

Vulkāna izvirduma laikā 79. gada 24. augustā tika iznīcinātas romiešu pilsētas Pompeji, Herkulāna, Oplonta un Stabija. Pēc izvirduma 79. gadā Herkulānu klāja 15 metru bieza pelnu un lavas kārta, Pompeju klāja 7 metrus bieza pelnu un lavas kārta. Kādā mājas pagrabā atrasts tēvs ar savu mazo meitiņu, kuri noslāpa no vulkāna indīgajām gāzēm. Tie cilvēki kurus apraka pelni un lava, sastinga tādās pozās, kādās bija savā nāves brīdī. Pēc arheoloģiskajiem izrakumiem atrasta maizes ceptuve, kurā uz letes vēl stāvēja pēdējā nauda.

Atsauces

Ārējās saites 

Aktīvi vulkāni
Stratovulkāni
Itālijas vulkāni
Oto Vite

Oto Vite (; dzimis 1868. gadā Berlīnē, Pankovā, miris 1958. gadā Hamburgā) bija profesionāls cirka akrobāts (pēc citiem avotiem - klauns), kurš apgalvoja, ka dažas dienas bijis Albānijas karalis Oto I.

Kad Albānija 1913. gadā atdalījās no Osmaņu impērijas, tika nodibināta Albānijas karaliste, un tronis esot piedāvāts Halimam Eti (Halim Etti), sultāna brālēnam. Jaunā monarha fotogrāfijas tika publicētas avīzēs, un Oto Vite esot ieraudzījis, ka pēc skata ir ļoti līdzīgs jaunajam monarham.

Sarunājis domubiedru, kādu cirka zobenu rijēju, zagtos cirka kostīmos abi avantūristi esot ieradušies Duresi. Duresi ostas administrācija esot sveikusi Viti kā jauno monarhu, un 1918. gada 13. augustā Vite Tirānā ticis kronēts par Albānijas karali.

Blēdība atklājusies tikai 18. augustā, kad īstais Halims Eti telegrafējis no Stambulas, ka viņš neko nezina par avīzēs izlasīto kronēšanu Tirānā. Pa šīm dienām abi biedri esot izdarījuši sekojošo: savākuši sev harēmu un pieteikuši karu Melnkalnei.

18. augustā, ar harēma atbalstu abi darboņi zvejas laivā izmukuši uz Bari, Itālijā, līdzi paķerdami daļu no valsts kases.

Albānijas vēsture
1868. gadā dzimušie
1958. gadā mirušie
Vācijas cilvēki
Ziemeļreinā-Vestfālenē dzimušie
Albāņi

Albāņi (Shqiptarët no jēdziena — runāt saprotami) ir tauta Balkānu pussalas rietumos. Kopš viduslaikiem dzīvo arī Itālijas dienvidos, kur tiek saukti par arberešiem (arbëreshë). Albāņi ir Albānijas pamatiedzīvotāji. Kompakti apdzīvo arī Kosovu un Ziemeļmaķedonijas ziemeļrietumus. Antropoloģiski pieder pie Lielās eiropeīdās rases, Balkānu-Kaukāza apakšrases Dināru tipa.

Runā albāņu valodā, kura veido atsevišķu indoeiropiešu valodu saimes grupu. Albāņu valodai ir divi dialekti — gegu (Albānijas ziemeļos) un tosku dialekts (Albānijas dienvidos). Rakstības pamatā ir latīņu alfabēts. Albāņu un viņu valodas izcelsme ir neskaidra. Ir vairākas teorijas par albāņu izcelsmi. Zinātnieki diskutē par to, ka albāņi cēlušies no ilīriešiem, dakiem vai trāķiešiem. Vairāki pētnieki saskata līdzību albāņu un etrusku valodās.

Lielu iespaidu uz albāņu valodu un kultūru ir atstājis romiešu valdīšanas laiks (2. gs. pmē — 4. gs. pmē), slāvu kolonizācija no 6. līdz 7. gadsimtam, Bizantijas ietekme, daļas etniskās teritorijas iekļaušana bulgāru un serbu valstī, kā arī cīņa par valdošo stāvokli starp katoļu un pareizticīgajām baznīcām.

Vēsture 
Sākot no 11. gadsimta notika pakāpeniska cilšu apvienošanās. Etnonīmu 'arberi' sāka attiecināt uz visiem Albānijas iedzīvotājiem. 16. gadsimta sākumā sāka veidoties sociālekonomiskā un politiskā albāņu kopība. Intensīva albāņu emigrācija notika Osmaņu impērijas valdīšanas laikā (15. gadsimts — 1912. gads). No 17. līdz 18. gadsimtam daudzi albāņi pārgāja islāmā, jo kristieši tika diskriminēti. Tomēr, kalnu rajonos, kuros osmaņu ietekme nebija tik liela, iedzīvotāji joprojām piederēja pie katoļu (ziemeļos) un pareizticīgajām (dienvidos) baznīcām. Etnonīms "arberi" pamazām tika nomainīts ar jaunu — "škiptar"(vai "ščiptar","štiptar"), pēc kura atšķīrās saprotami runājošie ("škiptar" — saprotami runāt) no iebrucējiem, kuri runāja turku valodā. Emigrantu pēcteči Itālijā ir saglabājuši seno viduslaiku nosaukumu "arbereši".

18. gadsimta otrajā pusē un 19. gadsimtā izveidojās divas galvenās albāņu grupas: toski (toskerijas apgabalā, dienvidos) un gegi (gegijas apgabalā, ziemeļos).

No 19. gadsimta vidus pastiprinājās etniskās konsolidācijas procesi, cēlās albāņu nacionālā pašapziņa. 19. gadsimta beigās izveidojās albāņu literārā valoda (uz tosku dialekta bāzes). Pēc brīvības cīņām 1912. gadā, tika pasludināta Albānijas neatkarība.

Tā kā 20. gadsimta beigās albāņiem ir vairākums arī Kosovā, tie cīnījās par neatkarības piešķiršanu šim apgabalam (skat. Kosovas krīze), bet Maķedonijas Republikā albāņu valoda līdz ar maķedoniešu valodu ir valsts valoda.

Tā kā Albānija ir viena no nabadzīgākajām Eiropas valstīm, kā arī neseno karu dēļ daudzi albāņi ir apmetušies uz dzīvi ES valstīs un Šveicē.

Ārējās saites 

Eiropas tautas
Elzasieši

Elzasieši ir Francijas Elzasas vēsturiskā apgabala (Lejas un Augšreinas departamenti) pamatiedzīvotāji. Pieder pie lielās eiropeīdās rases, Viduseiropas tipa. Runā vācu valodas alemaņu dialektā (lotringieši runā vācu valodas franku izloksnēs).

Senāko elzasiešu un lotringiešu etnisko pamatu ir veidojušas ķeltu ciltis: rauraki, sekvani, tulingi un mediomatriki. 4. gadsimta otrajā pusē ģermāņu ciltis alemaņi asimilēja vietējos Elzasas iedzīvotājus, bet franki - Lotringas. No 16. gadsimta sāka izplatīties franču valoda, kam par iemeslu bija franču-hugenotu emigrācija uz Elzasu un Lotringu. Pēc Trīsdesmitgadu kara 1648. gadā Elzasa tika pievienota Francijai. Pēc Francijas sakāves Francijas—Prūsijas karā, Elzasa un Lotringa nonāca Vācijas sastāvā. Pēc Pirmā pasaules kara Elzasa un Lotringa atkal nonāca Francijas sastāvā.

Eiropas tautas
Fērieši

Fērieši (arī farērieši, farēri, pašnos. Føroyingar) ir Fēru salu pamatiedzīvotāji. Pieder pie Lielās eiropeīdās rases, Atlantijas-Baltijas tipa. Kopā ar dāņiem ir augumā zemākie no skandināvu tautām. Runā fēru valodā, kura ietilpst indoeropiešu saimes ģermāņu grupas skandināvu apakšgrupā. Ierindojama starp Norvēģijas rietumu dialektiem un islandiešu valodu.

Fērieši ir Rietumnorvēģijas vikingu pēcteči, kuri 9. gadsimtā ieradās salās, pirms tam sajaucoties ar Šetlendas un Orkneju salu ķeltu iedzīvotājiem. Etnonīms "fērieši" ir saistīts salu nosaukumu, kurš tiek tulkots dažādi — spalvu salas, tālās salas, aitu salas u.c. 1035. gadā salas kļuva par Norvēģijas kroņa lēni, bet no 14. gadsimta beigām bija Norvēģijas un Dānijas karaļu kopīgs īpašums. 1814. gadā nokļuva Dānijas sastāvā. 1948. gadā Fēru salas ieguva pašpārvaldes tiesības.

Eiropas tautas
Fēru Salas
Grieķi

Grieķi (pašnosaukums Έλληνες) ir Grieķijas un Kipras pamatiedzīvotāji. Pieder pie lielās eiropeīdās rases Vidusjūras apakšrases. Runā jaungrieķu valodā, kura veido atsevišķu apakšgrupu indoeiropiešu valodu saimē. Rakstības pamatā ir grieķu alfabēts. Literārā valoda izveidojusies 19. gs. vidū. Pēc reliģiskās piederības grieķi lielākoties ir pareizticīgie.

Vēsture 
Grieķu nācijas etnisko pamatu ir veidojusi sengrieķu tautība, kura sāka veidoties 2. g.t. p.m.ē. pēc joniešu, ahaju, eoliešu un doriešu cilšu pārcelšanās uz Balkānu pussalas dienvidiem, Egejas jūras salām un Mazāzijas pussalas rietumu piekrasti, asimilējot vietējās tautas (pelasgus u.c.).

Vienota grieķu kultūra izveidojās laikā, kad notika Melnās un Vidusjūras kolonizēšana (8.—6. gs. p.m.ē.). Nosaukums "helēņi", ar kuru sākumā tika identificēta Hellādu (Tesālijas apgabalu) apdzīvojoša cilts, izplatījās uz visiem grieķvalodīgajiem iedzīvotājiem (šajā nozīmē pirmoreiz lietots tika 7. gs. p.m.ē.). Acīmredzot iesākumā etnonīms 'grieķi' tika attiecināts uz vienu no Ziemeļgrieķijas ciltīm, atvasinot Boijotijas pilsētas Graijas nosaukuma. Vēlāk to piesavinājās romieši, domājams pēc kontaktiem ar Ziemeļgrieķijas piekrastes iedzīvotājiem un attiecināja to uz visiem helēņiem. Hellēnisma periodā, ap 3. gs. p.m.ē., izveidojās un izplatījās, izspiežot vietējos dialektus, vienota grieķu valoda — koinē.

Senie grieķi radīja augsti attīstītu antīko civilizāciju, kurai bija liela loma Eiropas un Tuvo Austrumu attīstībā. Viduslaikos grieķi veidoja Bizantijas impērijas kodolu, un oficiāli viņi tika saukti par romeijiem (romiešiem). Pakāpeniski viņi asimilēja no ziemeļiem migrējošos trāķiešus, ilīriešus, ķeltus, valahus, slāvus un albāņus.

Osmaņu impērijas valdīšanas laiks Balkānos (15.—19. gs. pirmā puse) atstāja lielu ietekmi uz grieķu materiālo kultūru un valodu. 18. gs. beigās Grieķijā sākās nacionālās atbrīvošanas kustība, kurai bija liela nozīme dažādu Grieķijas apgabalu atšķirību izzušanā un vienotas grieķu nācijas izveidē.

Neatkarības kara laikā (1821—1829) tika izveidota Grieķijas valsts.

Grieķu skaita izmaiņas Latvijā (1897—2011)

Ārējās saites 

Eiropas tautas
Grieķijas tautas
Islandieši

Islandieši () ir Islandes pamatiedzīvotāji. Pieder pie Lielās eiropeīdās rases, Atlantijas-Baltijas tipa. Runā islandiešu valodā, kura ietilpst indoeiropiešu valodu saimes ģermāņu grupas Skandināvijas atzarā. Dialektu islandiešu valodai nav, pastāv vienīgi zvejnieku žargons — flandramols, kurš izveidojās saziņā ar citu valstu zvejniekiem. Rakstības pamatā latīņu alfabēts.

Islandiešu etnoģenēze un etniskā vēsture ir labi zināmas: vēsturiskajā avotā — "Grāmata par zemju ieņemšanu" (12.-13. gs.), ir pieminēti četri simti pirmo ieceļotāju vārdi 9.-10. gs.(pārsvarā norvēģu), kuri izveidoja savus ciemus piekrastes zemienēs un upju ietekās. Daļa iedzīvotāju ir no Britu salām, galvenokārt Īrijā sagūstīti vergi. Skandināvu un ķeltu izcelsmes iedzīvotāji kļuva par islandiešu etnisko pamatu. Ar 930. gadu tiek datēta pirmā vispārējā Islandes tautas sapulce — altings. Pirmais "tautvaldības" gadsimts (930-1030), ir pats spilgtākais Īslandes vēstures posms, islandiešu sāgu rašanās laiks, kuras tika pierakstītas 12.-13. gadsimtos. Visa turpmākā islandiešu etniskās pašapziņas attīstība notika tieši šo tradīciju iespaidā.

1000. gadā altingā brīvprātīgi tika pieņemta kristietība (bez pagānisko rituālu izskaušanas), 11.-12. gadsimtos tika dibināti katoļu klosteri, kas kļuva par islandiešu rakstītās kultūras glabātājiem un izplatītājiem. 13.-14. gadsimtos izveidojās islandiešu etniskā kopība. No 1264. gada Islande nokļuva Norvēģijas atkarībā, bet 1380. gadā kopā ar Norvēģiju — Dānijas pakļautībā. Viena no islandiešu dāniskošanas formām bija baznīcas reformācija 1540. gadā, piespiedu luteriskās ticības ieviešana un klosteru izlaupīšana (zemju atņemšana un islandiešu rakstu avotu izvešana). 17. gadsimtā par oficiālo Islandes valodu kļuva dāņu valoda. Pretojoties kultūras dāniskošanai, islandieši izkopa savu valodu, vēsturi un kultūru. No 18. gadsimta otrās puses islandieši centās izskaust no savas valodas dāņu valodas aizguvumus un leksiku. Tas bija par iemeslu veco valodas formu nostiprināšanai valodā un valodas izolācijai no citām skandināvu valodām, analfabētisma izskaušanai un radu rakstu atjaunošanai līdz pat pirmajiem ieceļotājiem. Islandiešu valoda ir saglabājusi tik arhaiskas iezīmes, ka jebkurš islandietis bez grūtībām saprot viduslaiku islandiešu literatūru. Ar to pašu ir saistīts arī tas, ka antroponīmos tiek lietoti tikai vārds un tēva vārds, saskaņā ar īpašu likumu — "neviens nedrīkst pieņemt uzvārdu" (islandiešiem tas sastopams ļoti reti). 1855. gadā islandieši panāca likumu par preses brīvību (islandiešu valodā), 1859. gadā — tiesības publicēt likumus islandiešu valodā, 1874. gadā — autonomiju (neatkarību kopš 1944. gada).

Ārējās saites 

Islande
Eiropas tautas
Odins

Odins () senskandināvu mitoloģijā ir augstākais dievs. Daudzos mītos Odins saistīts ar gudrību un dzeju (Odins atdeva aci, lai varētu padzerties no Mīmira gudrības avota, deva āsiem un "tiem, kas spēj radīt" poēzijas medu). Odins ir galvenais āsu dievs. Kopā ar brāļiem viņš piedalās zemes radīšanā, savukārt kopā ar Hēniru un Loki atdzīvina pirmos cilvēkus, kas sākotnēji redzami koku veidolā (Asks un Embla).

Odinu saista ar mežonīgo medību motīvu — viņš einheriju karaspēka priekšgalā vētru laikā auļo pa debesīm. Tas sasaucas arī ar Snorres Sturlusona Jaunāko Edu, kur aprakstīts, kā Odins Valhallā sagaida kritušos karotājus (einherijus), ko vēlāk sagatavo pēdējai kaujai — Ragnarokam.

Odins ir arī kara dievs, kas dažkārt ietekmē kaujas gaitu ar valkīru palīdzību.

Odins ir analogs rietumģermāņu Vodanam.

Mīti

Izcelsme un attiecības ar citiem dieviem un mītiskām būtnēm 

Saskaņā ar Jaunāko Edu Odins ir dieva Bora un jotuna Veltorna meitas Bestlas dēls, Vē un Vili brālis. Kopā ar brāļiem viņš sakāva sala milzi Īmiru un radīja Midgardu no tā ķermeņa. Odina sieva ir Friga, no kuras viņam ir dēls Baldrs. Nozīmīgākais Odina dēls ir Tors (no Jerdas), un viņam ir arī citi dēli — Vidars no Gridas, Heimdals no deviņām Ēgira meitām u.c.

Odins iet bojā Ragnarokā, kad viņu aprij vilks Fenrirs.

Rūnu atklāšana 

Saskaņā ar Poētisko Edu Odins ir rūnu alfabēta atklājējs. Viņš, uzdurts uz paša šķēpa, tika pakārts Igdrasilā, kurā karājās deviņas dienas un naktis, kuru laikā iemācījās deviņas (vēlāk — 18) burvju dziesmas un 18 rūnas.

Odina vārdi 

Saskaņā ar skaldu tradīciju (bieži tēli tika apzīmēti netieši) Odinam. Jaunākajā Edā parādās vārds Alföðr ("visa tēvs"), citur arī Fimbul ("lielais"), Veratýr ("cilvēku pavēlnieks"), Hangatýr ("pakārtais"), Hárr ("augstais"), Sigföðr ("uzvaras tēvs"), Fjölsviðr ("lielais gudrībā"), Grímnir ("maskas slēptais"), Hárbarðr ("sirmbārdis"), Atríðr ("jātnieks"), Váfuðr ("klejotājs") utt.

Odina atribūti 

Odina atribūts ir astoņkājainais zirgs Sleipnirs un Mīmira galva, kas pareģo nākotni, kā arī rūķu šķēps Gungnirs, kas vienmēr trāpa mērķī (kad Odins šo šķēpu iemet vānu karapulkā, sākas pirmais karš — starp vāniem un āsiem), maģisks zelta gredzens Draupnirs, no kura katru devīto nakti parādās astoņi jauni gredzeni, htoniskas būtnes: divi kraukļi Hugins ("doma") un Munins ("atmiņa"), divi vilki Geri ("alkatība") un Freki ("rijība").

Odins mitinās Asgardā (Gladsheimā, Valaskjalvā un Valhallā). No sava troņa Hlidskjalva, kas atrodas Valaskjalvā, Odins var redzēt visu, kas notiek pasaulē.

Ārējās saites 

Dievu valdnieki
Gudrības dievi
Kara dievi
Skandināvu dievi
Mihails Bahtins

Mihails Bahtins (, * 1895. gada 17. novembrī Orlā, † 1975. gada 7. martā Maskavā) bija krievu filozofs, literatūrzinātnieks, mākslas teorētiķis, īpaši pievērsies romāna žanra jautājumu un vēstījuma formu izpētei.

Kā literatūrzinātnieks Bahtins tiek saistīts ar krievu formālistiem, viņa darbi bieži tiek salīdzināti ar Jurija Lotmana darbiem. Bahtina agrīnie darbi saistāmi ar neokantiānismu un Ernsta Kasīrera, Maksa Šēlera un Nikolaja Hartmaņa filozofiju.

Īpaši nozīmīgi ir Bahtina darbi par t.s. karnevāla kultūru, galvenokārt darbā "Fransuā Rablē daiļrade un viduslaiku un renesanses tautas smieklu kultūra" (Творчество Франсуа Рабле и народная культура средневековья и Ренессанса, 1965). Tāpat nozīmīgs ir arī pētījums "Dostojevska poētikas problēmas" (Проблемы поэтики Достоевского, 1979).

Bahtins kļuva īpaši pazīstams rietumu pasaulē tikai pēc savas nāves, kad viņa darbus popularizēja franču poststrukturālisti Jūlija Kristeva un Cvetans Todorovs. Mūsdienās Bahtins tiek uzskatīts ne tikai par vienu no izcilākajiem 20. gs. krievu, bet arī pasaules literatūrzinātniekiem.

Ārējās saites 

1895. gadā dzimušie
1975. gadā mirušie
20. gadsimta filozofi
Krievu filologi
Krievu filozofi
Krievu literatūrzinātnieki
Literatūras kritiķi
Semiotika
Krievu valodā rakstošie
Padomju represiju upuri
Orlas apgabalā dzimušie
Dienvidslāvijas kari

Dienvidslāvijas kari (1991.—2001.) bija virkne militāru konfliktu, kuru rezultātā sabruka Dienvidslāvija un izveidojās Bosnija un Hercegovina, Horvātija, Maķedonijas Republika, Serbija un Melnkalne un Slovēnija.

Ar bojāgājušo skaitu ap 300 000 un miljoniem bēgļu, pilnīgi izpostītiem valstu rajoniem un pilsētām, tas ir lielākais militārais konflikts Eiropā kopš 2.pasaules kara.

Šos karus raksturo nikni etniski konflikti, kuri iezīmējās ar kultūras un fizisko genocīdu, etniskajām tīrīšanām, kara noziegumiem, kā arī rietumu valstu nespēju vai negribēšanu apturēt asinsizliešanu.
Elles ķēķis

"Elles ķēķis" bija neformāla modernistiski noskaņotu latviešu rakstnieku grupa 20. gs. 50.-60. gados Ņujorkā.

Vēsture 
"Elles ķēķa" grupējums izveidojās 50. gadu vidū Ņujorkā. Savu nosaukumu šī grupa ieguva no necila Ņujorkas rajona (Hell's kitchen) Manhatanas rietumu pusē netālu no Hudzonas upes ar netīrām, drūmām ielām, kur atradās dzejnieka Linarda Tauna - viena no "elles ķēķinieku" pārstāvjiem - dzīvoklis.

Literāti pavadīja laiku gan šajā dzīvoklī, gan apkārtējos krodziņos, tur bieži tika lasīta, pārrunāta un izdzīvota dzeja. Linards Tauns pie "Elles ķēķa" pieskaitīja Ņujorkā un tās apkārtnē dzīvojošos Teodoru Zeltiņu, Gunaru Saliņu, Robertu Mūku, Mudīti Austriņu, Ainu Kraujieti, Baibu Bičoli, Ritu Gāli un Jāni Krēsliņu.

"Elles ķēķis" bija aktīvākā un lielākā latviešu literātu kopiena trimdā, tādēļ latviešu literāti no citiem ASV štatiem (piemēram, Aina Zemdega) un citām valstīm to mēdza apmeklēt. Grupējuma dalībnieki piedalījās daudzos latviešu literatūras lasījumos Ņujorkas apkārtnē un citās pilsētās ASV un Kanādā. Grupējuma pasākumos piedalījās arī gleznotāji Frīdrihs Milts, Sigurds Vīdzirkste, Voldemārs Avens, sākumposmā reizēm arī Rolands Kaņeps un daudzi citi.

Pēc Linarda Tauna nāves neformālā grupējuma darbība pamazām apsīka.

Par grupējuma dalībniekiem uzņemta Ināras Kolmanes dokumentālā filma Pasaules nepasaule (2001).

2018. gadā dziedātāja un aktrise Laila Saliņa sniedz "Elles ķēķim" veltītu koncertizrādi "Elles ķēķis: Ņujorka - Rīga" dažādās Latvijas vietās.

Bibliogrāfija 
 Elles ķēķis [dzejas izlase]. Maijas Kalniņas sakārtojums un priekšvārds. Rīga: Zvaigzne ABC, 2004.

Trimdas literatūra
Literātu grupas
Hēra

Hēra (grieķu Ἥρα vai Ἥρη) Sengrieķu mitoloģijā ir viena no Olimpa dievietēm, Zeva māsa un sieva. Hēra ir Rejas un Krona meita. Valdonīga, untumaina, greizsirdīga dieviete. Hēra ir jaunākā no māsām savā ģimenē, viņai ir trīs jaunākie brāļi — Poseidons, Zevs, Aīds un divas vecākās māsas — Dēmetra un Hestija.

Laulības un precēto sieviešu aizbildne.

Zīmējumos un skulptūrās attēlota kā ziedoša sieviete ar vainagu vai diadēmu.

Seno romiešu mitoloģijā Hērai atbilst Jūnona.

Hēra ir Angelas, Areja, Eileitijas, Enio, Erīdas, Hēbes un Hēfaista māte.

Atsauces

Ārējās saites 

 Hēra: Olimpa dievi

Grieķu dievi
Friga

Friga () senskandināvu mitoloģijā ir debesu, laulības, auglības, mīlestības un pavarda dieviete, dieva Odina galvenā sieva. Friga ir "pirmā starp dievietēm". Skandināvu mitoloģijā viņa pamatā saistīta ar sievas un mātes tēlu, taču tās nav viņas vienīgās funkcijas. Frigas funkcijas bieži saistītas arī ar Odina funkcijām — ja neskaita Odinu, viņa ir vienīgā, kas drīkst sēdēt viņa tronī Hlidskjalvā, kopā ar Odinu piedalās mežonīgajās medībās utt. Frigai bija 11 vai 12 pavadones — Eira, dziedēšanas dieviete, Hlina, sargātāja dieviete, Gna, ziņnešu aizgādne, Fulla, auglības dieviete, utt. Iespējams, ka Frigas pavadones ir tikai viņas pašas dažādas manifestācijas. Friga spēj ielūkoties nākotnē, taču redzēto novienam neizpauž. Viņa ir arī dzemdētāju aizgādne.

Skandināvijā Oriona jostu Oriona zvaigznājā dēvēja par Frigas vērpjamo ratiņu (Friggerock). Tiek uzskatīts, ka viņa vērpusi mākoņus.

Viens no svarīgākajiem ar Frigu saistītajiem mītiem ir mīts par viņas dēla Baldra nāvi.

Frigas atribūti 

Par Frigas atribūtiem uzskata vērpjamo ratiņu, vārpstiņu, āmuli un atslēgas. Friga brauc zelta ratos, ko velk divi balti kaķi. Friga cilvēkiem devusi linus.

Friga un Freija 

Pastāv teorija, ka Friga un Freija varētu būt viena un tā pati dieviete.

Friga ir galvenā āsu dieviete, savukārt Freija ir galvenā vānu dieviete. Freija nebija pazīstama Dienvidvācijā, tikai ziemeļos. Abām dievībām ir daudz līdzīga — gan Frigai, gan Freijai bija apmetnis no piekūna spalvām, abas nodarbojās ar izskata izmainīšanu, Friga bija precējusies ar Odinu, savukārt Freija — ar Odu, abām tiek lūgta palīdzība dzemdībās u.tml. No otras puses, dažkārt abas dievietes pieminētas vienā un tajā pašā tekstā.

Ir arī uzskats, ka Friga un Freija (kopā ar Idunu vai Hnosu) varētu būt dieviešu triādes daļa (triāde varētu būt saistīta ar sievieti dažādos dzīves posmos), taču tai nav klasisko triādes iezīmju.

Ārējās saites 

Auglības dievi
Ģimenes dievi
Mīlas dievi
Skandināvu dievi
Freirs

Freijs (senskandināvu jeb  — 'kungs') senskandināvu mitoloģijā ir auglības dievs (Freijs ir falliska dievība). Viņš valda pār lietu, sauli un lauku auglību. Viņš ir gan miera dievs, gan arī prasmīgs karotājs. Freijs ir vanu dievs. Viņš tiek uzskatīts par skaistāko no vanu dieviem un dēvēts arī par "pasaules dievu". Freiju piesauca auglīgai laulībai.

Ragnarokā Freiju nogalinās uguns milzis Surts (Freijs tajā cīnīsies bez zobena, jo to atdevis Skirnem jeb Skaidrim).

Freija pielūgsmes centrs bija Upsala.

Izcelsme un attiecības ar citiem dieviem 

Freijs ir Njorda un Skades dēls un Freijas brālis. Sākotnēji Freijs varētu būt bijis saules dievs, savukārt Freija — mēness dieviete.

Freija sieva ir milze Gerda, sensk. Gerðr (saistāma ar zemes iemiesojumu Gerdu), kuru Freijs pamana, apsēdies Hlidskjalvā. Lai viņu iegūtu, Freijam jāatdod Skirnem jeb Skaidrim savs burvju zobens, kurš cīnās pats, "ja prātīgs tas, kurš to cilā". Pēc tam Freijs pieveic milzi Beli ar ragu.

Heimskringlā minēts, ka Freijam un Gerdai bija arī dēls — Fjolne (zviedru karalis; netika dievišķots).

Freija atribūti 

Freija atribūti ir zelta mežakuilis Gullinburste jeb Zeltsaris, kura spalva mirdz tik spoži, ka apgaismo visu savā ceļā un kuģis Skidbladne jeb Šķillāpstis, kurā var satilpt visi āsi un, tiklīdz uzvilktas buras, rodas ceļavējš; pēc ceļojuma to savukārt var salocīt un aizbāzt aiz jostas.

Asgardā Freijs apmeties Alfheimā.

Freija ieročenesējs un kalpotājs ir Skirne jeb Skaidris.

Atsauces 

Auglības dievi
Skandināvu dievi
Vidzemes priekšpilsēta

Vidzemes priekšpilsēta (iepriekš Proletāriešu rajons, Pēterburgas priekšpilsēta, Pēterburgas forštate) ir viens no sešiem Rīgas pilsētas administratīvajiem rajoniem. Vidzemes priekšpilsētas platība ir 57 km2 un iedzīvotāju skaits () bija .

Vēsture 

Vidzemes priekšpilsēta vēsturiski veidojusies no vairākām atšķirīgām Rīgas daļām. 
Zviedru Vidzemes laikā Johans Rodenburgs izstrādāja Rīgas priekšpilsētu nocietinājumu loka plānu ar ielu planojumu šī loka iekšienē, ko 1652. gadā apstiprināja Rīgas ģenerālgubernators Gustavs Horns. Gar priekšpilsētas ārējo robežu izveidoja nocietinājumus pa tagadējās Dzirnavu ielas gaitu. Lielā Ziemeļu kara laikā priekšpilsētas nodedzināja, ārējā kanāla rakšana netika pabeigta.

1771. gadā izstrādāja Rīgas priekšpilsētas pārplānošanas projektu, kas paredzēja izveidot jaunu nocietinājumu (palisāžu) joslu tagadējās Matīsa ielas apvidū. 1774. gadā priekšpilsētu sadalīja divās administratīvās daļās – Pēterburgas  () un Maskavas priekšpilsētās, kuru robeža tolaik gāja pa tagadējo Krišjāņa Barona ielu. 1812. gada kara laikā Pēterburgas priekšpilsētas ēkas atkal nodedzināja.
 
Pēc kara beigām Rīgas ģenerālgubernators Filipo Pauluči 1813. gadā lika sagatavot priekšpilsētu atjaunošanas plānu. Pēc lēmuma nojaukt Rīgas nocietinājumus Johans Daniels Felsko 1856. - 1857. gadā izstrādāja jaunu priekšpilsētu attīstības projektu. 
Pēc 1888. gada Pēterburgas priekšpilsētu pārdēvēja par Pēterburgas pilsētdaļu (Petersburger Stadttheil) jeb "Pēterburgas Ārrīgu" un sadalīja vairākos policijas iecirkņos. Šajā laikā sākās intensīva fabriku būve, kas turpinājās līdz pat kara sākumam 1914. gadā.

1924. gadā Vidzemes priekšpilsētas administratīvajās robežās iekļāva Vecmīlgrāvi, daļu Mangaļsalas un Purvciemu. 1927. gadā Rīgas pilsētas teritorijā tika iekļauts arī Jaunciems.
Pēc Latvijas okupācijas 1941. gada janvārī Vidzemes priekšpilsētu sadalīja Proletāriešu un Staļina rajonos. 1974. gadā Proletāriešu rajonam pievienoja tagadējo Sužu, Bukultu un Brekšu teritoriju.
Pēc Latvijas Republikas neatkarības atgūšanas 1991. gadā Proletāriešu rajonu nosauca par Vidzemes priekšpilsētu.

Apkaimes 
 Berģi
 Brasa
 Brekši
 Bukulti
 Dreiliņi
 Jugla
 Mežciems
 Purvciems
 Skanste (daļēji Ziemeļu rajonā)
 Suži (daļēji Ziemeļu rajonā)
 Teika

Skatīt arī 
 Rīga
 Daudzstāvu dzīvojamie rajoni Rīgā
 Rīgas Vidzemes priekšpilsētas ielu uzskaitījums
 Valsts aizsargājamie kultūras pieminekļi Rīgas Vidzemes priekšpilsētā

Atsauces
Demokrātiskā partija — demokrāti.pl

"Demokrātiskā partija — demokrāti.pl" (Partia Demokratyczna - demokraci.pl) - sociāli liberāla partija Polijā. 

Jauna partija, kura izveidojās 2005.gadā uz partijas Brīvības līga (Unia Wolności, UW) (viena no partijām, kura veidojās uz "Solidaritātes" bāzes), kad to bija pametis partijas labējais spārns, izveidojot Pilsoņu platformu. Partijai piebiedrojās arī daļa no Demokrātiskās kreiso savienības biedriem. Neguva panākumus 2005. gada Sejma vēlēšanās. Eiroparlamenta deputāti tika ievēlēti no Brīvības līgas.

Partijas goda priekšsēdētājs ir Tadeušs Mazoveckis (Tadeusz Mazowiecki) — pirmais Polijas nekomunistiskais premjers 1989.gadā.

Atsauces 

Polijas politiskās partijas
Viljams Batlers Jeitss

Viljams Batlers Jeitss (; dzimis , miris ) bija īru dzejnieks un dramaturgs, viens no nozīmīgākajiem angļu valodā rakstošajiem autoriem 20. gadsimtā. 1923. gadā Jeitss saņēma Nobela prēmiju literatūrā.

Jeitsa agrīnā daiļrade piederīga romantisma literatūrai. Pēc iepazīšanās ar modernisma dzejniekiem (piemēram, Ezru Paundu) un iesaistīšanās politikā viņa darbos ienāca modernisma iezīmes.

Latviešu valodā V.B. Jeitsa dzeju atdzejojuši Eriks Ādamsons, Andrejs Johansons, Fricis Dziesma un Hermanis Marģers Majevskis. 2015. gadā izdota pirmā Jeitsa dzejas izlase latviešu valodā "Baltie putni", kur līdzās senākiem atdzejojumiem ir arī mūsdienu dzejnieku latviskojumi.

Darbi 
 Crossways ("Krustceles", 1889)
 The Rose ("Roze", 1893)
 The Wind Among the Reeds ("Vējš niedrēs", 1899)
 In the Seven Woods ("Septiņos Mežos", 1904)
 The Green Helmet and Other Poems ("Zaļā ķivere un citi dzejoļi", 1910)
 Responsibilities ("Pienākumi", 1914)
 Wild Swans at Coole ("Meža gulbji Kūlā", 1919)
 Michael Robartes and the Dancer ("Maikls Robarts un dejotāja", 1921)
 The Tower ("Tornis", 1928)
 The Winding Stair and Other Poems ("Vītņu kāpnes un citi dzejoļi", 1933)

Ārējās saites 

 

Dublinā dzimušie
Īru rakstnieki
Angļu valodā rakstošie
Rožkrustieši
Nobela prēmijas laureāti literatūrā
Nidhjegs

Nidhjegs () senskandināvu mitoloģijā ir pūķis, kurš grauž vienu no pasaules koka Igdrasila trim saknēm. Šī sakne atrodas virs Nīflheimas.

Poētiskajā Edā minēts, ka Nidhjegs mājo Nastrondā ("mirušo ķermeņu krastā") un spīdzina mirušos.

Nidhjegam ir mūžīgs strīds ar ērgli Vedrfjelniru, kurš mīt Igdrasila galotnē. 

Mītiskas būtnes skandināvu mitoloģijā
Pūķi
Mjelnirs

Mjelnirs () skandināvu mitoloģijā ir dieva Tora kaujas veseris vai āmurs. Mests tas vienmēr trāpa mērķī un pēcāk atgriežas pie metēja. Mjelnirs ir nozīmīgākais Tora atribūts. Milži bieži to cenšas nolaupīt vai panākt, ka Tors viņu zemēs ierodas bez tā.

Mjelnirs darināts vai nu no akmens (senākajā tradīcijā) vai dzelzs (Jaunākajā Edā, kur aprakstīts, ka to darinājuši cvergi).

Mīti

Mjelnira radīšana 

Par Mjelnira radīšanu ir dažādi mīti, taču vispazīstamākā versija saistīta ar Loki, kurš dodas pie rūķiem, kuri dieviem radījuši brīnišķīgus priekšmetus: Odina šķēpu Gungniru, Freijas salokāmo kuģi Skidbladniru, Sivas matus. Loki ar Eitri un viņa brāli Broku sader, ka viņi nespēj uztaisīt tikpat nenovērtējamus priekšmetus kā Ivaldi dēli (ķīlā viņš liek savu galvu). 

Eitri ēzē ieliek cūkas ādu un liek brālim pūst, līdz Eitri atnāks un to izņems ārā. Brokam rokā iekož muša, taču viņš turpina pūst. Atgriežas Eitri un no ēzes izņem Freira zelta mežakuili Gullinbursti. Pēc tam Eitri ēzē ieliek zeltu un atkal liek brālim pūst. Šoreiz muša Brokam iekož kaklā, turklāt vēl divreiz stiprāk, taču viņš turpina pūst. Atnācis Eitri no ēzes izņem Draupniru, Odina gredzenu. Tad Eitri ēzē ieliek dzelzi un atkal liek Brokam pūst. Šoreiz muša Brokam iekož acs plakstiņā, un viņš uz īsu brīdi pārtrauc pūst, lai mušu nosistu. Eitri no ēzes izņem Mjelniru, kura rokturis ir mazliet īsāks, nekā Eitri to bija vēlējies (dažkārt Mjelnirs attēlots arī ar saliektu rokturi).

Eitri un Broks derībās uzvar, taču Loki galvu nevar nocirst, jo derībās nav teikts, ka viņi drīkst ievainot kaklu.

Mjelnira nolaupīšana 

Daudzi mīti saistīti ar Mjelnira nolaupīšanu. Vienā no tiem milzis Trims Toram Mjelniru nolaupa un pretī pieprasa dievieti Freiju. Loki ierosina pārģērbt Toru par Freiju, lai viņš tādā izskatā dotos pie Trima. Mielastā par godu kāzām Trims dodas pie līgavas un ieliek viņai Mjelniru klēpī; šajā brīdī Tors norauj masku un milzi nogalina.

Atsauces 

Priekšmeti skandināvu mitoloģijā
Limbažu rajons

Limbažu rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1962, 1967-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Vidzemes ziemeļrietumos un robežojās ar Rīgas rajonu, Cēsu rajonu, Valmieras rajonu, Igauniju un Rīgas līci. Limbažu rajona centrs bija Limbažu pilsēta.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra LPSR administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Limbažu apriņķis tika sadalīts Alojas un Limbažu rajonos. 1952. - 1953. gadā Limbažu rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Alojas rajonu pievienoja Limbažu rajonam. No 1962. līdz 1967. gadam Limbažu rajons bija pievienots Valmieras rajonam. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Limbažu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Ainaži ar lauku teritoriju, 
 Limbaži,
 Salacgrīva ar lauku teritoriju.

Pilsētciemati 
 Aloja ar lauku teritoriju,
 Staicele ar lauku teritoriju.

Ciemi 
Ārciema - Braslavas - Brīvzemnieku - Katvaru - Lēdurgas- Liepupes - Limbažu - Pāles - Salacas - Skultes - Umurgas - Vidrižu - Viļķenes.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Ainaži ar lauku teritoriju, 
 Aloja ar lauku teritoriju,
 Limbaži,
 Salacgrīva ar lauku teritoriju,
 Staicele ar lauku teritoriju

Pagasti 
Braslavas pagasts - Brīvzemnieku pagasts - Katvaru pagasts - Liepupes pagasts - Lēdurgas pagasts - Limbažu pagasts - Pāles pagasts - Skultes pagasts - Umurgas pagasts - Vidrižu pagasts - Viļķenes pagasts.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Limbažu rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
 Alojas novads 
 Limbažu novads 
 Salacgrīvas novads
 Krimuldas novads, kurā Limbažu rajona Lēdurgas pagasts tika apvienots ar Rīgas rajona Krimuldas pagastu.

Atsauces 

Latvijas rajoni
Preiļu rajons

Preiļu rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Latgales dienvidrietumos un robežojās ar Madonas rajonu, Rēzeknes rajonu, Krāslavas rajonu, Daugavpils rajonu un Jēkabpils rajonu.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Daugavpils apriņķis tika sadalīts Daugavpils, Krustpils, Līvānu un Preiļu rajonos. 1952. - 1953. gadā Preiļu rajons ietilpa Daugavpils apgabalā. 1959. gadā Preiļu rajonam tika pievienots Līvānu rajons. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Preiļu rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Līvāni
 Preiļi

Ciemi 
Aglonas - Aizkalnes - Galēnu - Jersikas - Pelēču - Preiļu - Rauniešu - Riebiņu - Rožkalnu - Rožupes - Rudzētu - Rušonu - Saunas - Silajāņu - Stabulnieku - Turku - Upenieku - Upmalas - Vārkavas.

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Līvāni
 Preiļi

Novadi 
 Līvānu novads 
 Preiļu novads 
 Riebiņu novads 
 Vārkavas novads

Pagasti 
 Aglonas pagasts 
 Jersikas pagasts
 Pelēču pagasts
 Rudzātu pagasts 
 Saunas pagasts 
 Sutru pagasts 
 Vārkavas pagasts

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Preiļu rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
 Aglonas novads
 Līvānu novads 
 Preiļu novads 
 Riebiņu novads 
 Vārkavas novads.

Ārējās saites 
 Preiļu rajona padomes mājas lapa 
 Latgales reģiona portāls

Atsauces 

Latvijas rajoni
Jelgavas rajons

Jelgavas rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1962, 1967-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Zemgales vidū un robežojās ar Dobeles rajonu, Tukuma rajonu, Rīgas rajonu, Bauskas rajonu un Lietuvu. Rajona padome atradās Jelgavā, kaut pati Jelgavas pilsēta neietilpa rajonā.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Jelgavas apriņķis tika sadalīts Auces, Dobeles, Elejas un Jelgavas rajonos. 1952. - 1953. gadā Jelgavas rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1956. gadā Elejas rajonu pievienoja Jelgavas rajonam. No 1962. gada 18. decembra līdz 1967. gada 10. janvārim Jelgavas rajons bija sadalīts un tā teritorija ietilpa Dobeles rajonā un Bauskas rajonā. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Jelgavas rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētciemati 
 Eleja ar lauku teritoriju
 Kalnciems ar lauku teritoriju
 Ozolnieki ar lauku teritoriju

Ciemi 
Ausmas - Cenu - Glūdas - Jaunsvirlaukas - Lielplatones - Līvbērzes - Platones - Sesavas - Sidrabenes - Svētes - Valgundes - Vircavas - Zaļenieku

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsēta 
Kalnciems ar lauku teritoriju

Novadi 
 Ozolnieku novads 
 Valgundes novads

Pagasti 
Glūdas pagasts - Elejas pagasts - Jaunsvirlaukas pagasts - Lielplatones pagasts - Līvbērzes pagasts - Platones pagasts - Sesavas pagasts - Svētes pagasts - Vilces pagasts - Vircavas pagasts - Zaļenieku pagasts

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu"  un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu"  2009. gada 1. jūlijā Jelgavas rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti šādi novadi:
 Jelgavas novads un
 Ozolnieku novads.

Skatīt arī 
 Latvijas administratīvais iedalījums (2009)

Piezīmes 
 1 Kopējais iedzīvotāju skaits ieskaitot Jelgavas pilsētu. 2007. gada 1. janvāra dati.

Atsauces

Ārējās saites 
 Jelgavas rajona vēsture

Latvijas rajoni