joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Memento

"Memento" () ir 2000. gada amerikāņu psiholoģiskais trilleris, kura režisors ir Kristofers Nolans. Filmas sižets, ko arī sarakstījis Kristofers Nolans, veidots pēc režisora brāļa Džonatana Nolana īsā stāsta Memento Mori.

Filma ir stāsts par vīrieti ar anterogrādo amnēziju (nespēja veidot jaunas atmiņas), kas cenšas atrast savas sievas izvarotāju un slepkavu. Tajā galvenās lomas attēlo Gajs Pīrss, Kerija Anna Mosa un Džo Pantoliāno.

Stāsts tiek pasniegts ar divām dažādām ainu sekvencēm, kas mijas savā starpā. Pirmā sekvence ir melnbalta un tiek parādīta hronoloģiski, otra sekvence ir krāsaina un tiek parādīta atpakaļejošā secībā. Filmas beigās abas sekvences "satiekas". "Memento" pirmizrāde notika  Venēcijas kinofestivālā, kur saņēma pozitīvas atsauksmes. Kritiķi uzteica filmas unikālo, nelineāro stāstījuma struktūru, kā arī atmiņas, uztveres, skumju, pašapmāna un atriebības motīvus. Filma guva panākumus arī kases ieņēmumu ziņā. Tā tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai divās nominācijās (oriģinālscenārijs un montāža), tomēr balva saņemta netika nevienā no nominācijām. Darbs tika nominēts oriģinālscenārija nominācijā, nevis adaptētā scenārija nominācijā, jo D. Nolana stāsts iepriekš netika publicēts, un balvai tika nominēti abi brāļi.

Atsauces

Ārējās saites 

 

2000. gada filmas
ASV filmas
Kristofera Nolana filmas
Harijs Belafonte

Herolds Džordžs "Harijs" Belafonte, jaunākais (, dzimis ) ir amerikāņu dziedātājs, dziesmu autors, aktieris un sociālais aktīvists. Viens no veiksmīgākajiem Karību reģiona izcelsmes popmūziķiem, saukts arī par "Kalipso karali" (King of Calypso), jo 1950. gados popularizēja karību mūziku starptautiskai auditorijai. Viņa albums Calypso (1956) ir pirmais solo mūziķa miljons kopijās pārdotais albums. Iespējams zināmākā Belafontes dziesma ir Day-O (The Banana Boat Song). Dziedātājs ir ierakstījis dažādu mūzikas žanru dziesmas, tajā skaitā arī blūza, folkmūzikas, gospeļa, show tune un Great American Songbook žanros. Tāpat Harijs Belafonte filmējies vairākās filmās, no kurām zināmākās ir Oto Premingera režisētais mūzikls Carmen Jones (1954), 1957. gada filma Island in the Sun un Roberta Vaiza Odds Against Tomorrow (1959).

Belafonte jau no 1950. gadiem ir cilvēktiesību aizstāvis un viena no Mārtina Lutera Kinga uzticības personām. Savu dziedātāja karjeru veiksmīgi apvienojis ar humanitāro lietu advokāta darbu tādās organizācijās kā pretaparteīda kustība un USA for Africa. Kopš 1987. gada ir UNICEF Labas gribas vēstnesis. Pēdējos gados ir liels Džordža V. Buša un Baraks Obamas valdību kritizētājs.

Belafonte ir saņēmis trīs Grammy balvas, tajā skaitā arī par mūža ieguldījumu, Emmy balvu, un Tony balvu. 1989. gadā viņš saņēma Kenedija centra apbalvojumu. 1994. gadā apbalvots ar ASV Nacionālo mākslas medaļu. 2014. gadā Balafontem piešķīra Džīna Heršolta humanitāro balvu.

Atsauces

Ārējās saites 

 Harija Belafontes diskogrāfija 

1927. gadā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
Amerikāņu dziedātāji
Grammy balvas ieguvēji
Bandaberga

Bandaberga () ir pilsēta Austrālijā, reģiona centrs Kvīnslendas štatā. Izvietojusies Bērnetas upes krastos 385 km uz ziemeļiem no štata galvaspilsētas Brisbenas un 15 km no Koraļļu jūras krasta. Pilsēta veidojusies kopš 1867. gada kā mežcirtēju un lauksaimnieku apmetne, kurai jau 1902. gadā piešķirtas pilsētas tiesības. Nosaukums cēlies no vietējo aborigēnu kabi vārda bunda — ‘svarīgs vīrs’ un vācu valodas Berg — ‘kalns’. Mūsdienās nozīmīgs pārtikas rūpniecības centrs, kur dominē cukurniedru audzēšana un cukura rūpniecība, ruma ražošana.

Atsauces

Ārējās saites 

Austrālijas pilsētas
Kvīnslenda
Bani

Bani (Bani) ir upe Rietumāfrikā, Nigēras labā krasta pieteka, viena no lielākajām pietekām. Sākas Mali dienvidrietumos, satekot Bagoei un Baulei, tek paralēli Nigērai un ietek tajā Mopti pilsētā. Upes garums ir ap 430 km, kopā ar tās lielāko satekupi Bauli — ap 775 km. Upe daļēji kuģojama, ieleja blīvi apdzīvota.

Atsauces

Ārējās saites 

Mali upes
Nigēra (upe)
Ilūzija (filma)

"Ilūzija" () ir 2006. gada drāma, kuras režisors ir Kristofers Nolans. Filmas sižets, ko sarakstījis K. Nolans ar savu brāli Džonatanu Nolanu, ir veidots pēc Kristofera Prīsta romāna The Prestige.

Filma ir stāsts par diviem Viktorijas laikmeta burvju māksliniekiem Londonā, kas uzsāk savstarpēju cīņu ar traģiskām sekām par labākās ilūzijas izveidošanu. Tajā galvenās lomas attēlo Hjū Džekmens, Kristians Beils, Maikls Keins, Skārleta Johansone, Rebeka Hola, Endijs Serkiss un Deivids Bovijs.

"Ilūzijas" pirmizrāde notika . Filma tika nominēta Amerikas Kinoakadēmijas balvai par labāko operatora un mākslinieka darbu.

Atsauces

Ārējās saites 

2006. gada filmas
ASV filmas
Kristofera Nolana filmas
Milosas Venera

Milosas Venera jeb Mēlas Afrodīte ir viena no slavenākajām Senās Grieķijas marmora skulptūrām. Tiek uzskatīts, ka Milosas Venera atspoguļo grieķu sievietes skaistuma ideālu. Tā tiek uzskatīta par vienu no skaistākajām statujām pasaulē. Skulptūra glabājas Luvrā Parīzē.

Skulptūra ir veidota ap 2. gadsimtu pirms mūsu ēras. Šo skulptūru 1820. gadā atrada Milas salā Grieķijā. Kad tā tika atrasta, skulptūrai vēl bija abas rokas. Par roku eksistenci ir saglabājušās ziņas, jo pirms turku un franču sadursmes bijis pagatavots zīmējums. Afrodītes labā roka bijusi graciozi krokojusi uz augšu savilkto kleitas apakšmalu, savukārt kreisā rokā turējusi ābolu.

Ārējās saites 

Senā Grieķija
Skulptūras
Rīgas Svētā Pētera un Pāvila baznīca

Rīgas Svētā Pētera un Pāvila pareizticīgo baznīca bija Latvijas Pareizticīgās Baznīcas dievnams Rīgā, Latvijā. Atradās Citadeles ielā 7. Mūsdienās te atrodas koncertzāle "Ave Sol". Celta citadeles cietoksnī kā Krievijas impērijas garnizona baznīca. Mūsdienās — vecākā saglabājusies pareizticīgo baznīca Rīgā.

Vēsture 
Baznīca tika celta laikā no 1781. līdz 1785. gadam, projekta autors bija būvinženieris Zigmunds Zēge fon Laurenbergs (Siegmund Sege von Laurenberg). Viņš gan nevadīja būvdarbus, jo 1783. gadā ticis norīkots dienestā uz Narvu. Būvdarbus uzraudzīja arhitekts Kristofs Hāberlands. Par baznīcas prototipu tiek uzskatīta Pērnavas Svētās Katrīnas pareizticīgo baznīca (arhitekts P. Jegorovs), kas uzcelta no 1764. līdz 1768. gadam un bija paraugs vairākām 18. gadsimta beigu pareizticīgo baznīcām Baltijā. Sākumā tā bija paredzēta kā vienkārša garnizona baznīca. Svētā Pētera un Pāvila pareizticīgo baznīca bija pirmā pareizticīgo katedrāle, līdz 1873. gadam tā bija galvenā Rīgas pareizticīgo katedrāle, pēc tam par tādu kļuva Rīgas Kristus Piedzimšanas pareizticīgo katedrāle. Pie tās kopš 1867. gada darbojās Pētera un Pāvila pareizticīgo brālība.

Tā ir klasiska grieķu krusta centrālbūve, virs draudzes telpas ir augsts kupols, ir frontāla zvanu torņa piebūve no četriem stāviem. 1873. gadā baznīca cieta ugunsgrēkā, 1886. gadā tikusi atjaunota. Līdz 1940. gadam ēkā darbojās Rīgas igauņu pareizticīgo draudze, līdz 1980. gadam tā bija munīcijas noliktava, pēc tam ēku pameta.

No 1980. līdz 1987. gadam notika ēkas restaurācija un rekonstrukcija, ko vadīja arhitekts M. E. Meņģele. Pēc rekonstrukcijas ēku nodēvēja par "koncertzāli Ave Sol". Zālē un balkonā ir vairāk nekā 300 vietu. Skatuvi ierīkoja bijušā altāra vietā.
1987. gadā sāka darboties Rīgas pašvaldības kultūras iestāžu apvienības "Koncertorganizācija Ave Sol". 
2005. gadā Latvijas Pareizticīgā baznīca pieprasīja baznīcu tai atdot, tomēr nākamajā gadā tika izlemts atstāt to Rīgas domes īpašumā.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 "Cita Rīga" ieraksts

Baznīcas Rīgā
Pareizticīgo baznīcas Latvijā
Maikapara nams

Maikapara nams ir savrupmāja Aristida Briāna ielā 3, Rīgā, valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, viens no vērtīgākajiem nekustamā īpašuma objektiem un greznākajiem reprezentācijas namiem Rīgā.

1930.-1931. gadā Maikapara namu pēc arhitekta A. Trofimova projekta pārbūvēja neobaroka stilā, tā interjers ir veidots neoklasicisma stilā. No 1999. līdz 2001. gadam notika ēkas atjaunošana (arhitekts U. Ābiķis), dārzā novietoja bronzas skulptūru.

Vēsture 
Nams uzcelts 1876. gadā uz Šarlotentāles muižas zemes, arhitekta Roberta Pflūga neorenesanses stilā izstrādāto projektu pasūtīja tirgotājs Kārlis Heinrihs Vāgners. 
1921. gadā tas kļuva par Apvienotās Karalistes vēstniecības mājvietu, 1931. gadā nokļuva rūpnieka Teodora Maikapara vai pēc citiem avotiem tabakas fabrikanta Zamuila Maikapara īpašumā.

Pēc Latvijas okupācijas namu atsavināja un 1941. gadā nodeva Raiņa literatūras fondam. 
Vācu okupācijas laikā namā mitinājās Rīgas lielvecākais (oberbirģermeistars) Hugo Vitroks, bet pēc Otrā pasaules kara Baltijas kara apgabala pavēlnieks Ovaness Bagramjans, pēc tam namu nodeva Latvijas PSR Ministru Padomes rīcībā kā dienesta viesnīcu prominentu viesu izmitināšanai. Šeit savu vizīšu laikā Rīgā uzturējušies Ņikita Hruščovs un Valters Ulbrihts (1959), Ho Ši Mins (1962), Josips Brozs Tito (1972) un citi politiķi.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas 1993. gadā nams nokļuva baņķiera Aleksandra Laventa īpašumā, Rīgas pils remonta laikā to izmantoja kā Latvijas prezidentu Gunta Ulmaņa un Vairas Vīķes-Freibergas rezidenci. 1998. gadā nams kļuva par uzņēmuma "Ventspils nafta" īpašumu, vēlāk kļuva par uzņēmuma "Latvijas kuģniecība" nekustamā īpašuma portfeļa sastāvdaļu. Kopš 2010. gada ēkā atrodas Japānas vēstnieka rezidence (pati vēstniecība atrodas Rietumu Capital Centre ēkā Vesetas ielā 7).

Atsauces 

Celtnes un būves Rīgā
Panamax

Panamax un New Panamax ir termini, kurus izmanto izmēru ierobežošanai kuģiem, kuri ceļo caur Panamas kanālu, šos ierobežojumus un prasības publicē organizācija Autoridad del Canal de Panamá (ACP). Šīs prasības apraksta tādus tematus kā galējie sausās sezonas ierobežojumi, dzinējspēku, saziņu un detalizētu kuģu konstrukciju.

Atļauto izmēru ierobežo pieejamo slūžu kameru garums un platums, ūdens dziļums kanālā un kopš tā uzbūvēšanas arī Puente de las Américas tilta augstums. Šie izmēri nosaka skaidrus Panamas kanāla kuģošanai izmantojamo kuģu parametrus un ir ietekmējuši jaunu kravas, pasažieru un kara kuģu projektēšanu.

Panamax specifikācijas ir bijušas spēkā kopš kanāla atklāšanas 1914. gadā. Kuģi, kuri neatbilst Panamax izmēriem, tiek saukti par post-Panamax. 2009. gadā ACP publicēja New Panamax standartu, kurš būs spēkā līdz ar trešā slūžu komplekta atklāšanu, kuras būs lielākas par esošajā divām.

Palielinātā maksimālā atļautā izmēra kuģu izplatība ir aktuāla problēma, jo Panamax izmēra kuģis prasa precīzu kuģa vadību slūžās, kā rezultātā slūžās pavadītais laiks palielinās un šie kuģi ir jālaiž cauri dienasgaismā. Tā kā lielākie kuģi ceļojot pretējos virzienos nevar droši izmainīties Kulebras kanālā, tad šajā daļā tas šiem kuģiem darbojas kā pārmaiņu vienvirziena ceļš.

Atsauces

Ārējās saites 
 Kuģu izmēru grupas 
 Panamax un New Panamax  

Panamas kanāls
Kuģu tipi
Kraukļu aiza

Kraukļu aiza ir ģeoloģiskais un ģeomorfoloģiskais dabas piemineklis Gaujas pietekas Vējupītes sāngravas nogāzē, Siguldā. Atrodas Gaujas nacionālā parka teritorijā 400 m uz dienvidaustrumiem no Gleznotāju kraujas.

Kopš 1974. gada aiza atrodas valsts aizsardzībā. Aizsargājama ir teritorija 8,03 ha platībā. Tā izveidojusies kā stūraina kabata ar 11,5 m augstām sienām sarkanajos Gaujas svītas smilšakmeņos. Uz sienām atrodami seni uzraksti. Iežos atrastas bruņuzivju fosilijas. Vienā sienā atrodas 5 m garā Kraukļu ala (3,3 m augsti griesti, 7 m liela grīda).

Atsauces 

Ģeoloģiskie pieminekļi
Latvijas alas
Latvijas dabas pieminekļi
Sigulda
Kristofs Harders

Kristofs Harders (; dzimis , miris ) bija vācu grāmatu izdevējs, literārs, letonists. Filologs Andris Vilks nosaucis viņu par vienu no izciliem apgaismības laikmeta cilvēkiem Vidzemē.

No 1764. līdz 1767. gadam studējis Kēnigsbergas universitātē teoloģiju, matemātiku, filozofiju. Pēc tam strādājis par mājskolotāju Rīgā. No 1772. līdz 1816. gadam bijis luterāņu mācītājs Rubenē, no 1806. līdz 1816. gadam — prāvests Valmieras diecēzē.

Ap 1780. gadu Harders Ķieģeļu muižā ierīkoja mājas spiestuvi, ko 1784. gadā pācēlis uz Rubenes mācītājmuižu, spiestuve darbojusies līdz 1796. gadam. Iespieda galvenokārt paša sarakstītas grāmatas zemniekiem. Ir zināmas 22 grāmatas, 19 no tām ir latviešu valodā. Darbos paudis apgaismības idejas. 1806. gadā Juliusa Konrāda Daniela Millera spiestuvē izveidotā "Rēķināšanas grāmatiņa ne priekš visiem tumšiem ļaudīm, bet tiem vien par labu sarakstīta, kas gudrību un gaišu prātu cienī" ir pirmā aritmētikas grāmata latviešu valodā. Harderam arī nācies radīt svarīgākos matemātikas terminus latviešu valodā.

Nozīmīgākie izdevumi 

 1781—1790: "Vidzemes kalendārs"
 1790: "Piezīmes un papildinājumi prāvesta Stendera kunga jaunajai latviešu gramatikai" (Anmerkungen und Zusätze, zu der neuen lettischen Grammatik des Herrn Propst Stender)
 1795: "Tā pirmā pavāru grāmata no vāces grāmatām pārtulkota" (Ta pirma Pawaru Grahmata no Wahzes Grahmatahm pahrtulkota)
 1806: "Rēķināšanas grāmatiņa"

Atsauces

Ārējās saites 

 "Latviešu grāmatniecības darbinieki līdz 1918. gadam"
 Harders, Kristofs

1747. gadā dzimušie
1818. gadā mirušie
Vācijas grāmatizdevēji
Latviešu valodā rakstošie
Darjenas līcis

Darjenas līcis () ir plašs līcis Karību jūras dienvidos Centrālamerikas un Dienvidamerikas piekrastē. Rietumos to norobežo Panamas ziemeļrietumu piekraste, austrumos — Kolumbijas piekraste. Līcis ir pie ieejas līdz  plats un iestiepjas cietzemē par 230 km. Līča dienvidos atrodas 75 km garais Uravas līcis. Austrumu piekrastē vairākas nelielas salas (Fuerte, Tortugilja). Līča dienvidu galā ieplūst Atrato upe.

Darjenas līča rietumu piekrastē 1698.—1700. gadā tika neveiksmīgi mēģināts izveidot Skotijas koloniju Kaledoniju.

Atsauces

Ārējās saites 

Atlantijas okeāna līči
Karību jūra
Panamas ģeogrāfija
Kolumbijas ģeogrāfija
Rīgas Angļu ģimnāzija

Rīgas Angļu ģimnāzija (saīsināti RAĢ), agrāk Rīgas 4. vidusskola, ir vispārējās vidējās izglītības iestāde Zvārdes ielā 1, Pārdaugavā. Skolā tiek īstenota padziļināta angļu valodas apmācība.

Vēsture 
Rīgas pilsētas 4. vidusskola dibināta 1919. gada 10. oktobrī M. Beķeres privātskolas telpās Stabu ielā 14. Vēlāk to pārveidoja par ģimnāziju ar komerciālo un humanitāro nodaļu un pārcēla uz Gaiziņa ielu 3. Pēc 15. maija apvērsuma 1934. gada 1. augustā skolu slēdza ar pilsētas Valdes un izglītības ministra rīkojumu saistībā ar tajā valdošo politisko noskaņojumu un pretvalstisku proklamāciju izplatīšanu.  

Pēc Latvijas okupācijas skolu 1940. gada rudenī atjaunoja kā Rīgas pilsētas 4. vidusskolu slēgtās Latvijas Evanģēliski luteriskās baznīcas ģimnāzijas ēkā Zvārdes (agrāk Liepmuižas) ielā 1, agrākās Borherta muižas teritorijā Mārupītes krastos. 
1948. gada oktobrī to pārdēvēja par Rīgas VĻKJS 30. gadadienas 4. vidusskolu. 

1989. gada decembrī skolas skolotāju, skolēnu un vecāku konferencē skolu nolēma pārdēvēt par Rīgas pilsētas angļu ģimnāziju, bet 1990. gada 2. martā skolu nosauca par Rīgas Angļu ģimnāziju.

Skolas direktori 
 1919—1934: Indriķis Rītiņš
 1940: Aleksandrs Villerts
 1940—1944: Bertrams Fedders
 1944—1949: Mārtiņš Čablis
 1949—1951: Voldemārs Zelmenis
 1951—1968: Egons Mauriņš
 1968—1981: Ārija Žodziņa
 1981—1991: Maiga Plotniece
 1991: Dzintars Vilde
 1991—2014: Modris Klegeris
 Kopš 2014: Maija Kokare

Literatūra 
 RAĢ darbinieku sagatavots skolas vēstures pārskats

Atsauces

Ārējās saites 
 Rīgas Angļu ģimnāzijas mājaslapa

Ģimnāzijas Rīgā
Lagaša

Lagaša ir sena pilsēta Divupē, atrodas uz ziemeļrietumiem no Tigras un Eifratas satekas un uz austriem no Urukas. 22 km attālumā uz austrumiem atrodas mūsdienu Šatras pilsētas Irākā. Šī bija viena no Seno Tuvo Austrumu senākajām pilsētām. Lagaša bija tāda paša nosaukuma šumeru valsts galvaspilsēta.

Netālu esošā Girsu (mūsdienu Taloha), kas atradās 25 km uz ziemeļrietumiem no Lagašas, bija Lagašas valsts reliģiskais centrs. Kādā brīdī Lagaša kļuva par visa reģiona, kurā ietilpa arī Girsu, nosaukumu.

Paugurs, kurā atrodas Lagaša, ir viens no ievērojamākajiem arheoloģiskajiem pieminekļiem reģionā. Pirmos izrakumus 1887. gadā veica Roberts Koldevejs (Robert Koldewey).

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Divupe
Senās pilsētas
Skaņaiskalns

Skaņaiskalns, arī Skaņais kalns ir 20 metrus augsta un 90 metrus gara sarkanā devona smilšakmens klints Salacas kreisajā krastā, Skaņkalnes pagastā, Valmieras novadā, Latvijā, pretējā krastā Mazsalacai. Šis ir ģeoloģiskais un ģeomorfoloģiskais dabas piemineklis. Atrodas Salacas ielejas dabas parka teritorijā apmēram 0,5 km attālumā no Neļķu klintīm. Visgludākā lielā klints Latvijā. Atsegumā ir redzama devona Burtnieku svītas apakšējā daļa, Skaņākalna klints ir šīs daļas stratotips. Zem smilšakmens līdz 5,5 m biezumā ieguļ aleirolīti.

Kopš 1977. gada Skaņaiskalns atrodas valsts aizsardzībā.

Atbalss veidošanās 
Iezim ir unikāls akustiskais efekts. Šī paraboliski izliektā klints spēj lieliski atvirzīt skaņu un veidot atbalsi. No šīs īpatnības ir cēlies klints nosaukums.

Atsauces 

Latvijas dabas pieminekļi
Latvijas iežu atsegumi
Skaņkalnes pagasts
Sietiņiezis

Sietiņiezis (arī Sietiņš un Sietnis) ir aptuveni 400 metrus garš un līdz 15 m augsts baltā devona smilšakmens atsegums, ģeoloģiskais un ģeomorfoloģiskais dabas piemineklis Gaujas labajā krastā, Vaidavas pagastā, Kocēnu novadā, Latvijā. Lielākais baltā smilšakmens atsegums Baltijā. Atrodas Gaujas nacionālā parka teritorijā apmēram 1 km uz austrumiem no "Sietiņu" mājām un 16 km attālumā no Valmieras. Pirms sabrukšanas 20. gadsimta 70. gados uz Sietiņieža virsotni vedusi arka (dižākā dabiskā arka). Velve bijusi līdz 4 m plata. Sietiņieža nosaukums, iespējams, radies no ieža izskata, kura virsma klāta ar savvaļas bišu veidotiem caurumiņiem, kas veido it kā "sietiņu". Objekta apkārtne labiekārtota ar tūrisma infrastruktūru.

Kopš 1974. gada Sietiņiezis atrodas valsts aizsardzībā. Aizsargājama ir teritorija 3,1 ha platībā. Krasta krauja ir 15 m augsta, kopējais atsegto slāņkopu biezums sasniedz 34 m. Sietiņiezim ir divas daļas — ziemeļu un dienvidu daļa. Dienvidu daļā atrodas Velna pūpēdis un Velnala, kuras garums sasniedz aptuveni 10,5 m.

Attēlu galerija

Atsauces 

Latvijas dabas pieminekļi
Latvijas iežu atsegumi
Vaidavas pagasts
Kasta

Kasta ( - "tīrs") ir portugāļu kolonistu 16. gadsimtā ieviests apzīmējums Indijas subkontinentā esošajam sabiedrības dalījumam sociālās un profesionālās grupās. 
Vēlāk šo vārdu sāka attiecināt arī uz Eiropas sabiedrības dažādo kārtu un un ļaužu grupu nošķiršanos un pašidentifikāciju ("kastas gars").

Indijā 

Indijas sabiedrībā līdz mūsdienām saglabājies vēsturiskais iedalījums vairākās norobežotās sociālās grupās jeb "varnās". Lai gan dalījums varnās vairs nav tik stingrs kā kādreiz, tās vēl joprojām ietekmē darba un dzīvesbiedra izvēli, ģērbšanās stilu un pat ēdienkarti.
Pie pirmās grupas jeb braminiem tradicionāli pieskaitīja priesterus, ārstus, juristus, skolotājus un citi augsti apmācītus cilvēkus. Otro grupu veidoja kšatriji, kurā ietilpa virsnieki, augsti valsts ierēdņi, zemes un lielsaimniecību īpašnieki. Trešā grupa bija vaišjas, kurā ietilpa tirgotāji, naudas mijēji un zemnieki. Ceturtā grupa bija šudras, kurā ietilpa strādnieki un kalpotāji. Ārpus kastām palikušos dēvēja par "nepieskaramajiem", bez tam kastu sistēmā neiekļāva dažādām pirmiedzīvotāju ciltīm piederīgos.

Atsauces 
  

Sociālās grupas
Sociālais statuss
Lino Ventura

Lino Ventura (, dzimis Andžolīno Džuzepe Paskuale Ventura ()  Parmā, miris  Senklū) bija itāļu izcelsmes franču aktieris.

Itāļu imigrantu dēls, Ventura jaunībā ilgstoši nodarbojās ar grieķu-romiešu cīņu un vēlāk arī ar keču — 1950. gadā kļuva par Eiropas čempionu šajā disciplīnā. Viņa aktiera karjera sākās nejauši 1954. gadā filmā Touchez pas au grisbi ("Naudu neaiztikt"), kur viņš spēlēja blakus Žanam Gabēnam.
Viņš piedalījās 75 filmās, no kurām nozīmīgākās bija Le Gorille vous salue bien (1958), Les Tontons flingueurs (1963), L'Armée des ombres (1969), Garde à vue (1981).
Ventura nodibināja 1966. gadā labdarības asociāciju Perce-neige (), kas atbalsta bērnus ar garīgās attīstības traucējumiem.
Aktieris ir apbedīts Vaļsenžermēnas (Le Val-Saint-Germain) kapos Esonā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Lino Venturas kinocentrs Parmā

1919. gadā dzimušie
1987. gadā mirušie
Emīlijā-Romanjā dzimušie
Franču kinoaktieri
Heidars Alijevs

Heidars Alijevs (, dzimis , miris ) bija Azerbaidžānas politiķis, valsts vadītājs no 1969. līdz 2003. gadam (ar pārtraukumiem).

No 1964. līdz 1967. gadam bija reģionālā VDK priekšsēdētāja vietnieks, pēc tam līdz 1969. gadam ieņēma VDK priekšsēdētāja amatu. 1969. gadā kļuva par Azerbaidžānas Komunistiskās partijas sekretāru (Azerbaidžānas PSR vadītājs), amatu saglabājis līdz 1987. gadam.

1982. gadā kļuva par PSKP CK politbiroja locekli, no amata tika atbrīvots 1987. gadā, jo iebilda pret PSRS vadītāja Mihaila Gorbačova reformām. 1990. gadā nosodījis PSRS par intervenci savā valstī un nākamajā gadā izstājās no partijas. 1993. gada jūnijā tika gāzts Azerbaidžānas prezidenta Abulfaza Elhibeja režīms, pēc tam par pagaidu valsts prezidenta vietas izpildītāju kļuva Alijevs. Oficiāli prezidenta amatā tika ievēlēts 1993. gada oktobrī notikušajās vēlēšanās, 1998. gadā tika pārvēlēts. Viņa režīms bija represīvs un autokrātisks. Jau no 1993. gada tika veidots Heidara Alijeva personības kults.

2003. gada 31. oktobrī, kad viņa veselības stāvoklis bija pavisam slikts, Alijevs atkāpās no prezidenta amata sava dēla Ilhama Alijeva labā.

Miris  slimnīcā ASV.

Heidara Alijeva personības kults turpinājās arī pēc viņa nāves 2003. gadā, pēc Ilhama Alijeva uzstādījuma visā valstī ieviešot Heidara Alijeva kā "nacionālā līdera" personības kulta atribūtus, nosaucot Heidara Alijeva vārdā parkus, avēnijas, skolas, sporta un kultūras centrus, uzņēmumus.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

1923. gadā dzimušie
2003. gadā mirušie
Azerbaidžānas prezidenti
Azerbaidžānas politiķi
Azerbaidžānas cilvēki
Azerbaidžānā dzimušie
Azerbaidžānas PSR politiķi
Baku apbedītie
Ar Oktobra Revolūcijas ordeni apbalvotie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Sociālistiskā Darba varoņi
Ar Sarkanās Zvaigznes ordeni apbalvotie
Ar Tēvijas Kara ordeni apbalvotie
Mazais olings

Mazais olings (Bassaricyon neblina) ir neliels, kokos dzīvojošs jenotu dzimtas (Procyonidae) kinkažuveidīgs plēsējs, kas pieder olingu ģintij (Bassaricyon). Tas mājo Andu kalnu mežos Kolumbijas un Ekvadoras rietumos 1500—2000 metres virs jūras līmeņa. Mazais olings tika atklāts 2006. gadā un kā atsevišķu sugu to sistematizēja 2013. gadā. Zinātniskais nosaukums — neblina atvasināts no spāņu valodas un latviski nozīmē "migla", tādējādi tas atspoguļo faktu, ka mazais olings mājo kalnu miglas mežos. 

Mazais olings ir vienīgā atklātā plēsēju suga pēdējo 35 gadu laikā Amerikā, turklāt tika izlabota 100 gadus veca kļūda — tieši tik ilgi dabas muzejos pastāv informācija par šo dzīvnieku.

Izskats 
Mazais olings ir ne tikai mazākais olingu ģintī, bet visā jenotu dzimtā. Tā ķermeņa garums (bez astes) ir apmēram 35,5 cm, astes garums 33,5—42,5 cm, svars apmēram 0,9 kg. Tam ir lielas acis un nelielas, noapaļotas, tālu viena no otras novietotas ausis. Kažoks ir ļoti biezs, sarkanbrūnā krāsā. Salīdzinot ar pārējiem olingiem, mazā olinga kažoks ir daudz biezāks, jo tas dzīvo daudz augstāk kalnos, tā aste ir proporcionāli īsāka un ausis mazākas.

Uzvedība un barība 
Lai arī pēc būtības mazais olings ir visēdājs, tas galvenokārt barojas ar augļiem, no kuriem visiecienītākās ir vīģes. Reizēm tas abrojas arī ar ziedu nektāru un kukaiņiem. Līdzīgi kā citas olingu sugas mazais olings ir vienpatis, kas dzīvo kokos un kas ir aktīvs naktīs. Iespējams, tam ir viens mazulis gadā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Top 10 surprising new species discovered
 BBC: Olinguito: 'Overlooked' mammal carnivore is major discovery
 For the First Time in 35 Years, A New Carnivorous Mammal Species is Discovered in the Americas
 CNN: Olinguito the newest rare mammal species discovery
 The Olinguito: A New Species That Looks House Cat Crossed With a Teddy Bear

Olingi
Dienvidamerikas fauna
Psoriāze

Psoriāze () ir hroniska autoimūna ādas slimība. To mēdz saukt arī par zvīņēdi. Tai ir raksturīgi labi norobežoti, virs ādas nedaudz pacelti iekaisīgi sārti izsitumi, ko klāj sudrabaini balts, viegli nokasāms aplikums, kas atgādina zvīņas. Izsitumus pavada izteikta nieze. Parasti izsitumi lokalizējas uz elkoņu un ceļu locītavām, uz galvas gar matu augšanas līniju, krustu apvidū. Tie var arī izplatīties pa visu ķermeni. Nagi arī var ciest no slimības. Psoriāze bieži komplicējas ar streptokoku infekciju. Slimībā var būt iesaistītas arī locītavas, tādā gadījumā runā par psoriātisko artrītu. Tas var izraisīt smagas kaulu deformācijas un darba nespēju. Atkarībā no gadalaika, kad slimība uzliesmo, izšķir  psoriāzes ziemas un vasaras formu.

Slimības ierosinātājs nav zināms. Slimība var attīstīties jebkurā vecumā. Novērojumi liecina, ka slimībai ir zināma ģenētiska uzņēmība, jo ģimenēs, kurās jau kāds ir slims ar psoriāzi, ir nedaudz lielāks saslimšanas risks.

Katram pacientam simptomu smagums ir individuāls. Var būt, ka slimība progresē lēni, ir tikai viens tās uzliesmojums, nākamais seko tikai pēc gadiem desmit. Retos gadījumos notiek spontāna atveseļošanās. Parasti slimība noris viļņveidīgi visu mūžu, tās paasinājumi mijas ar remisijām. Daļai slimnieku izsitumi turas visu laiku vairāk vai mazāk izteikti. Sasniegusi zināmu attīstības līmeni, slimība parasti paliek stabila. Tomēr tā izteikti ietekmē dzīves kvalitāti, izraisot raizes, trauksmi,  pasliktinot cilvēka pašpārliecinātību. Smagos gadījumos tā var kļūt par sociālās atstumtības un depresijas cēloni.

Psoriāzi saasina alerģija, stress, smēķēšana, pārmērīga alkohola lietošana, aptaukošanās, daži zāļu preparāti, CIV infekcija. Pie ziemas formas iekaisumu izraisa aukstums, bet pie vasaras formas ultravioletais starojums. Psoriāze var attīstīties uz citu autoimūnu vai smagu slimību fona, piemēram pie vēža. Saskarsmē ar psoriāzes slimnieku nav iespējams saslimt veselam cilvēkam, jo tā nav infekcijas slimība.

Epidemioloģija 
Psoriāze skar apmēram 1-3% cilvēku visā pasaulē, kā vīriešus, tā sievietes, tai nav ne etniskās, ne ģeogrāfiskās prevalences. Kaut gan tā var attīstīties jebkurā vecumā, pat jaundzimušajiem bērniem, statistiski izšķir divas vecumgrupas tās sākumam: no 15 līdz 35 gadiem un no 50 līdz 60 gadiem. 30% gadījumu vienā ģimenē slimo vairāki tuvi un attāli radinieki, tādā gadījumā runā par slimības ģimenes formu. Bērnam, kam viens no vecākiem slimo ar psoriāzi, risks saslimt savukārt ir paaugstināts par 5-10%.

Atsauces 

Autoimūnas slimības
Ādas slimības
Reimatoloģija
Iekaisumi
Betesda

Betesda () ir census-designated place Montgomeri apgabalā, Mērilendā, ASV. Atrodas nedaudz uz ziemeļrietumiem no ASV galvaspilsētas Vašingtonas. Nosaukta vietējās prezbiteriāņu baznīcas Bethesda Meeting House, kas savukārt nosaukta Jeruzalemē esošā Betzatas dīķa vārdā, vārdā.

Betesdā atrodas Nacionālais veselības institūts (National Institutes of Health), Voltera Rīda Nacionālais militārais medicīnas centrs, kā arī vairāku citu korporatīvo un valdības iestāžu vadība. Betesdai nav oficiālu robežu. Dažādas valdības aģentūras to traktē ar dažādu vietas centru. Saskaņā ar 2013. gada aprēķiniem Betesdā dzīvo apmēram 63,3 tūkstoši cilvēku. 2014. gadā tā iekļuva Forbes izglītotāko ASV vietu topa pirmajā vietā, vismaz bakalaura grāds ir 83% iedzīvotājiem, kas sasnieguši 25 gadu vecumu (par 50% vairāk nekā valstī vidējie 30%).

Iedzīvotāji

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

ASV ģeogrāfija
Mērilenda
Elburss

Elburss ( — Alborz) ir kalnu grēda Irānas ziemeļos starp Kaspijas jūru un Irānas kalnieni. Stiepjas no Azerbaidžānas pierobežas ziemeļrietumos, kur piekļaujas Armēnijas kalnienei, no dienvidiem apliecot Kaspijas jūru, līdz pat Afganistānas pierobežai, kur piekļaujas Sefīdkūha grēdai. Skatoties no tā, kādas no austrumu grēdām pieskaita Elbursam, tā garums ir no 600 līdz pat 900 km. Augstākais kalns ir apdzisušais vulkāns Demāvends (5671 m v.j.l.).

Sastāv no vairākām atsevišķām grēdām: Tališu kalniem rietumos, Centrālā Elbrusa gar Kaspijas jūras krastu, Alādāga Horasānā un citām. Paralēlajām kaļķakmens un smilšakmens grēdām ir stāvas nogāzes un izlīdzinātas virsotnes. Ziemeļu nogāzēs līdz 2000 m v.j.l. meži, augstāk — krūmāji un alpīnās pļavas; dienvidu nogāzēs — pustuksnesis, krūmāji. Divās augstākajās virsotnēs — mūžīgais sniegs. Vara un dzelzs rūdas atradnes, nafta.

Elbursa nosaukums, tāpat kā Elbruss Kaukāzā, domājams, cēlies no irāņu mitoloģijā (Avestā) minētās Harā Berezaitī (Harā Bərəzaitī) kalnu grēdas, kas tulkojumā varētu nozīmēt «Augstais sargpostenis».

Atsauces

Ārējās saites 

 
Kalnu grēdas
Irānas reljefa formas
Āzijas ģeogrāfija
Zvolena

Zvolena () ir pilsēta Slovākijā, Banska Bistricas apgabala Zvolenas apriņķa centrs pie Hronas upes.

Vēsture 
Pilsāta veidojusies ap 11. gadsimtā uzcelto pili. Pilsētas tiesības tai piešķīra Ungārijas karalis Bēla IV 13. gadsimta trīsdesmitajos gados. Tāpat kā lielākā daļa no Slovākijas teritorijas, Zvolena gadsimtiem atradusies Ungārijas sastāvā, tās ungāriskais nosaukums ir Zojoma (Zólyom). Karalis Lajošs I šeit uzcēla jaunu pili, kas saglabājusies līdz mūsdienām, un bija iemīļota Ungārijas karaļu medību pils. Ferenca II sacelšanās laikā 1703. gada 15. novembrī pie Zvolenas kurucu karaspēks sakāva Habsburgu spēkus. 1871. un 1872. gadā Zvolena kļuva par svarīgu dzelzceļa mezglu. Pēc Pirmā pasaules kara iekļāvās Čehoslovākijā. Slovākijas nacionālās sacelšanās laikā 1944. gadā Zvolena bija svarīgs slovāku pretošanās centrs. Pilsētā izgatavoto bruņuvilcienu kopijas mūsdienās tiek eksponētas pie Zvolenas pils. Sociālisma laikā Zvolenā atradās PSRS armijas kara bāze. No 1993. gada - Slovākijas sastāvā.

Cilvēki 
Pēc etniskās piederības vairums pilsētas iedzīvotāju ir slovāki (95,9 %). Pēc reliģiskās pārliecības - katoļi (52,5 %), nereliģiozi (26,4 %) un luterāņi (15 %).

Zvolena ir ungāru dzejnieka Bālinta Balaši (Balassi Bálint, 1554-1594), tenisista Karola Beka (Karol Beck, 1982), čehu futbola trenera Vāclava Ježeka (Václav Ježek, 1923-1995), kanoe airētājas Elenas Kaliskas (Elena Kaliská, 1972), hokejista Jāna Lašāka (Ján Lašák, 1979), politiķa Vladimira Mečara (Vladimír Mečiar, 1942) un tenisista Filipa Polāšeka (Filip Polášek, 1985) dzimtā pilsēta.

1385. gadā Zvolenā tika svinētas nākamā Svētās Romas imperatora Sigismunda un Ungārijas karalienes Marijas I laulības.

Ļudovīts Štūrs no 1847. līdz 1848. gadam bija Ungārijas parlamenta deputāts no Zvolenas pilsētas.

Ārējās saites 

Slovākijas pilsētas
Banska Bistricas apgabala pilsētas
Hanss Hūbe

Hanss Valentīns Hūbe (,  — ) bija vācu virsnieks, no 1944. gada ģenerālpulkvedis. Pirmā un Otrā pasaules kara dalībnieks, Dzelzs krusta Bruņinieka krusta (ar zobeniem un briljantiem) kavalieris.

Biogrāfija 

Dzimis garnizona pilsētā Naumburgā. Vācijas impērijas bruņotajos spēkos no 1909. gada, kad uzsāka dienesta gaitas junkuru pulkā Magdeburgā. Turpat 1910. gadā ieguvis leitnanta pakāpi.

Pirmo pasaules karu sagaidījis kā vada komandieris. Karadarbībā piedalījies no konflikta pirmajiem mēnešiem, drīz paaugstināts par pulka adjutantu. 1914. gada 20. septembrī smagi ievainots Francijas ziemeļrietumos, kā rezultātā Hūbem tika amputēta kreisā roka. Pēc ārstēšanās atgriezies frontē jau kā rotas komandieris. Kara beigās iecelts par ģenerālštāba virsnieku. Kara noslēdzošajā posmā, vadot vācu aizsardzību pret britu tanku uzbrukumu, saindējies ar indīgajām kaujas gāzēm. Nākamo gadu ārstējies slimnīcā, ciešot no saindēšanās sekām.

Pēc Pirmā pasaules kara saglabājis vietu Reihsvērā, komandējis rotas vairākos pulkos. 1925. gadā paaugstināts par kapteini un pārcelts darbā par instruktoru uz Drēzdenes Kājnieku skolu, šajā amatā pabijis braucienā ASV. No 1932. gada bataljona komandieris. 1932. gadā pēc kursu pabeigšanas paaugstināts par pulkvežleitnantu. No 1935. gada Kājnieku apmācības štābā, kur sarakstījis Der Infanterist (Kājnieks) otro izdevumu. Vēlāk paaugstināts par pulkvedi, no 1939. gada pulka komandieris.

Otrā pasaules karā ar pulku piedalījies Polijas un Francijas okupācijā. 1940. gada 1. jūnijā paaugstināts par ģenerālmajoru un iecelts par 16. kājnieku divīzijas komandieri. Tā paša gada augustā divīzija tika sadalīta divās daļās, no kurām izveidota motorizētā un tanku divīzija, Hūbem uzņemoties tanku divīzijas komandēšanu. Ar divīziju piedalījies iebrukumā PSRS. Kara sākumā piedalījies Umanskas katla likvidēšanā, kā arī kaujās par Kijevu un Rostovu. 1941.–1942. gada ziemā piedalījies placdarma Hiusas upes krastos aizsargāšanā, kā arī kaujās pie Harkivas, par ko paaugstināts par ģenerālleitnantu.

Lai arī Hūbe iebilda pret Hitlera plānu par Staļingradas iekarošanu, tas palika bez sekām. Hūbe piedalījās Staļingradas kaujā, kuras noslēguma posmā atteicies pamest ielenktos spēkus. No ielenkuma izvests piespiedu kārtā. 1943. gadā vadījis 14. tanku korpusa atjaunošanu. Ar minēto vienību un 4 nepilnām kājnieku divīzijām atvairījis 12 divīziju desanta uzbrukumu Sicīlijā. Vēlāk, saglabājot spēkus, pārcēlies uz Itālijas sauszemes daļu, kur komandējis 10. armiju, līdz Hūbe atkal tika nosūtīts uz Austrumu fronti. Austrumos komandējis 1. tanku armiju. Kā komandieris, kas veiksmīgi vadījis minētās vienības izlaušanos no aplenkuma, apbalvots ar briljantiem pie Dzelzs krusta Bruņinieka krusta. Hitlers plānoja Hūbi iecelt par armijas grupas "Dienvidi–Ukraina" komandieri.

Hūbe 1944. gada 21. aprīlī cieta aviokatastrofā, kurā gājis bojā.

Ārējās saites 

Vācijas virsnieki
Pirmā pasaules kara dalībnieki
Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieri
Saksijā-Anhaltē dzimušie
Parastie aizdomās turamie

"Parastie aizdomās turamie" () ir 1995. gada ASV neo-noir detektīvtrilleris, kura režisors ir Braiens Singers.

Filma ir stāsts par pieciem it kā nejaušiem noziedzniekiem, kas pilda noslēpumainā mafijas bosa Keišera Sezes () uzdevumu. Tajā galvenās lomas attēlo Stīvens Boldvins, Gabriels Bērns, Benisio del Toro, Čezs Palminteri, Kevins Polaks, Pīts Poseltveits un Kevins Speisijs.

Filmas pirmizrāde notika 1995. gada Kannu kinofestivālā, kur tā tika izrādīta ārpus konkursa. Kristofers Makverijs saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu par labāko oriģinālscenāriju, savukārt Speisijs — kā labākais aktieris otrā plāna lomā.

Atsauces

Ārējās saites 

1995. gada filmas
ASV filmas
Braiena Singera filmas
Jumurdas muiža

Jumurdas muižas () kungu māja celta historisma stilā un atrodas Madonas novada Jumurdas pagasta centrā Jumurdā. Muižas parkā ezera krastā bijušajā muižas stallī un kalpu mājā iekārtota viesu māja.

Vēsture 
Viduslaikos Jumurdas apkārtne atradās Ērgļu pilsnovadā un piederēja Rīgas aphibīskapu vasaļiem Tīzenhauzeniem. 
Pirmās ziņas par Jumurdas muižu saglabājušās no 1523. gada, kad tās īpašnieks bija Reinholds Tīzenhauzens. Pēc Poļu-zviedru kara muižu kaducēja un piešķīra Janam Sapeham, kas to 1621. gadā atdāvināja Vilhelmam Tīzenhauzenam. 
Zviedru Vidzemes laikā Tīzenhauzeni muižu zaudēja, no 1638. gada to pārvaldīja Johans Štreifs fon Lauenšteins. Pēc Lielā Ziemeļu kara 1736. gadā muiža restituēta Tīzenhauzenu dzimtai. 1784. gadā to nopirka Rīgas namnieks Ādams Henrihs fon Grote. 1852. gadā Eduards fon Tranzē Jumurdas muižu iegādājās savam vecākajam dēlam Alvilam fon Tranzē. Viņa laikā pēc 1856. gada uzcēla tagadējo muižas kungu māju. Dzejnieks Andrejs Pumpurs neilgu laiku (1872-1874) strādāja par Jumurdas muižas pārvaldnieku un mežkungu. 

1905. gada revolūcijas laikā muižas kungu ēku daļēji nodedzināja, tad atkal līdz 1907. gadam atjaunoja tās jaunais īpašnieks ārsts Reinholds Miķelis Liepiņš. 1909. gadā daļu muižas iegādājās mežkungs Liberts. 
Pirmā pasaules kara un brīvības cīņu laikā muižas īpašnieki ēku pameta, 1917. gadā latviešu strēlnieki pilī rīkojuši balles. 1920. gada agrārās reformas gaitā Jumurdas muižu sadalīja 70 vienībās (no tām 13 bija rentes mājas) 1145,9 ha platībā. Muižas kungu māju piešķīra Jumurdas pagastam.
Muižas pilī atradās pagasta administrācija, vēlāk pirmajā stāvā ierīkoja pienotavu, bet kopš 1929. gada pilī atradās Jumurdas pamatskola. 

Kopš skolas slēgšanas pilī atradās Jumurdas pagasta padome un Jumurdas attīstības fonds.

Muižas kungu māja un parks 
Jumurdas muižas kungu māja ir viens no visagrīnākajiem Latvijas historisma piļu arhitektūras piemēriem, fasādēs izmantots neapmestu ķieģeļu un apmestu detaļu pretnostatījums. Ēkas ārējā plānojumā villu arhitektūras kompozīcijas principi apvienoti ar angļu neogotikai raksturīgo torni. Būvdarbus vadīja būvmeistars Mārcis Sārums.

Atsauces

Ārējās saites 
 hoteljumurda.lv Jumurdas muiža

Pilis Latvijā
Madonas novads
Jumurdas pagasts
Muižas Latvijā
Sakāra

Sakāra (, Ṣaqqārah) ir plaša, sena kapsēta Ēģiptē, viena no Memfisas nekropolēm. Atrodas apmēram 24 km uz dienvidrietumiem no Kairas.

Sakārā atrodas vairākas faraonu apbedījumu vietas, tai skaitā Džosera apbedījuma komplekss (15 ha liels), kurā ietilpst 62 m augsta piramīda. Džosera piramīda ir vecākā zināmā pabeigtā celtne no akmens. 1979. gadā tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā kā daļa no Memfisas nekropoles.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Senā Ēģipte
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Ēģiptē
Exploration Flight Test 1

Exploration Flight Test 1 jeb EFT-1 (sākotnēji zināms kā Orion Flight Test 1 jeb OFT-1) bija ASV kosmosa aģentūras NASA kosmosa kuģa Orion pirmais izmēģinājumu lidojums. Palaists 2014. gada 5. decembrī bez apkalpes, veica divus apriņķojumus ap Zemi un nolaidās Klusajā okeānā.

Orion palaists  12:05 UTC ar nesējraķeti Delta IV Heavy (lidojums Delta 369) no Kanaveralas zemesraga Gaisa spēku stacijas starta laukuma SLC-37B. Kosmosa kuģis veica divus apriņķojumus ap Zemi, sasniedzot apogejā 5800 km augstumu. Tas iegāja Zemes atmosfērā ar ātrumu 8900 m/s. 16:29 UTC Orion kapsula nolaidās Klusajā okeānā. 
Lidojuma_ilgums bija 4 stundas 24 minūtes.

Ārējās saites 
EFT-1 Fact sheet (NASA)
Orion MPCV homepage (NASA)
Boosters for EFT-1
Orion GTA-1 fabrication and configuration, Delta 4 Heavy images
 Orion EFT-1 Gunter Dirk Krebs

Orion programma
Vladislavs Gutkovskis

Vladislavs Gutkovskis (dzimis ) ir Latvijas futbolists, spēlē uzbrucēja pozīcijā. Kopš 2020. gada Gutkovskis pārstāv Polijas Ekstraklasa komandu Čenstohovas "Raków".

Karjeru sācis JFK Olimps/RFS klubā, kā sastāvā aizvadīja vairākas spēles 2011. gada Latvijas Virslīgas čempionātā. 2012. gadā nokļuva Skonto 2. komandā, kā sastāvā spēlēja 1. līgā; bija komandas rezultatīvākais un turnīra 4. rezultatīvākais spēlētājs. Kopš 2013. gada spēlē kluba galvenajā komandā Skonto FC. Debijas sezonā Virslīgā aizvadīja 7 spēles un guva 1 vārtus. 2014. gada sezonā bija Virslīgas rezultatīvākais futbolists ar 28 gūtajiem vārtiem. Gutkovskis tika atzīts par kluba gada labāko spēlētāju un Virslīgas sezonas labāko uzbrucēju.

2021. un 2022. gadā ar Čenstohovas "Raków" izcīnījis Polijas kausu.

Pārstāvējis vairākas Latvijas jaunatnes izlases. Latvijas nacionālajā izlasē debitējis  2018. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Fēru salu izlasi. Atzīts par 2021. gada Latvijas labāko futbolistu.

Atsauces

Ārējās saites 

 90minut.pl profils
 Skonto FC profils

1995. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas futbolisti
Latvijas izlases futbolisti
Skonto FC spēlētāji
Nepabeigti raksti par Latvijas futbolistiem
Zvaigžņu kari: Spēks mostas

"Zvaigžņu kari: Spēks mostas" () ir 2015. gada amerikāņu kosmiskās operas filma, kuras režisors ir Džefrijs Džeikobs Eibramss. Šī ir septītā daļa "Zvaigžņu karu" filmu sērijā (neskaitot atvasinātās filmas). Filmas notikumi norisinās 30 gadus pēc sērijas pēdējās filmas oriģinālajā triloģijā "Džedu atgriešanās" (hronoloģiski pēdējā filma) notikumiem.

Savas lomas no iepriekšējām filmām saglabājuši tādi aktieri kā Marks Hemils, Harisons Fords un Kerija Fišere. Filmas pirmizrāde notika . Kopējie filmas ieņēmumi pārsniedz 2 miljardus ASV dolāru, tā ir ceturtā visu laiku ienesīgākā filma.

Atsauces

Ārējās saites 
  

2015. gada filmas
Zvaigžņu kari
Širina Ebādi

Širina Ebādi (, Širin Ebādi; dzimusi ) ir Irānas juriste, cilvēktiesību aktīviste un bijusī tiesnese. Irānā dibinājusi Cilvēktiesību aizstāvju centru. 2003. gadā saņēmusi Nobela miera prēmiju. 2004. gadā iekļauta Forbes 100 varenāko pasaules sieviešu sarakstā. Tāpat ir iekļauta 100 visu laiku ietekmīgāko sieviešu sarakstā.

Biogrāfija 
1969. gadā absolvējusi Teherānas Universitāti. Tajā pašā gadā kļuva par vienu no pirmajām tiesnesēm Irānā. No 1975. līdz 1979. gadam bijusi Teherānas pilsētas tiesas vadītāja.

1979. gadā kopā ar citām tiesnesēm viņa bija spiesta atkāpties no šī amata, jo valstī tika nodibināma islāma republika, un jaunie valsts vadītāji uzskatīja, ka islāms aizliedz sievietēm ieņemt šo amatu. Kļuva par klerku. Kad Ebādi un citas bijušās tiesneses pretestēja par šo darbību, viņām tika piešķirts augstāks amats Tieslietu departamentā, bet tomēr aizliegums strādāt par tiesnesi tika saglabāts. Vēlāk Ebādi iesniedza atlūgumu. Vēlējās uzsākt juristes praksti, tomēr sākotnēji viņai tika atteikta licence.

1992. gadā uzsāka juristes praksi pēc beidzot iegūtās licences. Sāka pasniegt arī Teherānas Universitātē un kļuva par cilvēktiesību aizstāvi. Tiesā aizstāvējusi sievietes un disidentus, kā arī personas, kas bija nonākuši pretrunās ar Irānas valdību. Uz trim nedēļām viņai tika piespriests cietumsods 2000. gadā par pierādījumu, kas apsūdz valdības amatpersonas 1999. gadā paveiktajā Teherānas Universitātes studentu slepkavībā, izplatīšanā. Atzīta par vainīgu "sabiedrības viedokļa traucēšanā", viņai tika liegta juristes prakse uz pieciem gadiem, piespriests naudassods. Ir arī sarakstījusi vairākas grāmatas.

2003. gadā Ebādi saņēma Nobela miera prēmiju par cīņu par demokrātiju un cilvēktiesībām. Viņa kļuva gan par pirmo musulmanieti, gan par pirmo Irānas sievieti, kas saņem šo apbalvojumu. Kopš 2009. gada dzīvo trimdā Londonā, Apvienotajā Karalistē.

Atsauces

Ārējās saites 

 

1947. gadā dzimušie
Irānas cilvēki
Nobela miera prēmijas laureāti
Hēlijs (mitoloģija)

Hēlijs ( (Hēlios)) sengrieķu mitoloģijā ir saules dievs, Hiperiona dēls, starp viņa iespējamām mātēm tiek minēta Teja un Eirifāsija. Viņš pieder pie pirmsolimpiskā laika.

Tā kā mīt augstu debesīs, viņš redz visu cilvēku un dievu darbus. Hēlijs dāvā dzīvību un ar aklumu soda noziedzniekus. Viņš dzīvo greznā pilī, tronis viņam ir izveidots no dārgakmeņiem. Vēlākajā antīkajā pasaulē ticis identificēts ar Apollonu, bet abi tika uzskatīti par diviem atsevišķiem dieviem, jo Hēlijs bija titāns, bet Apollons — olimpa dievs. Romiešu mitoloģijā Hēlijam atbilst saules dievs Sols.

Atsauces

Ārējās saites 

Sengrieķu mitoloģija
Biķernieku memoriāls

Biķernieku memoriāls ir memoriāls, kas veltīts Otrā pasaules kara holokausta upuriem. Memoriāls atrodas Biķernieku mežā, Rīgā, Latvijā.

Memoriāls tika atklāts . Tas veidots pēc arhitekta Sergeja Riža projekta. Memoriāls ir veidots kā neregulāras formas ieplakā novietots akmeņu "mežs". Kopumā te ir 5000 plēsta granīta akmeņi, kādi raksturīgi ebreju kapiem. Piemiņas vietas izveidi finansiāli atbalstījušas dažādas Vācijas organizācijas un valdība, Austrālijas Nacionālais fonds un Rīgas pašvaldība.

Otrā pasaules kara laikā Biķernieku mežā apmēram 46,5 tūkstoši cilvēku tika nogalināti un apbedīti masu kapos.

Atsauces 

Mežciems (Rīga)
Holokausts Latvijā
Eduards Cālītis

Eduards Cālītis (vecajā rakstībā Eduards Zahlitis, 1881—1947) bija latviešu rakstnieks un žurnālists.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1881. gada 20. aprīlī Rīgā. Bērnību pavadījis Lielezerē, mācījās skolā Pampāļos. Viņa pirmais stāsts publicēts 1904. gadā. Pēc 1905. gada revolūcijas apspiešanas bija spiests slapstīties Rīgā. 1906. gadā kopā ar citiem astoņiem literātiem žurnālā "Dzelme" publicēja deklarāciju "Mūsu mākslas motīvi". Bez viņa deklarāciju parakstīja arī Jānis Akurāters, Kārlis Skalbe, Kārlis Štrāls, Kārlis Jēkabsons, Kārlis Krūza, Jānis Jaunsudrabiņš, Augusts Baltpurviņš, Zemgaliešu Biruta.

Pēc 1907. gada dzīvoja Vecmīlgrāvī kokrūpnieka A. Dombrovska uzceltajā "Burtnieku namā", ko mecenāts nodeva jaunajiem literātiem, gleznotājiem un citu mākslu kopējiem, lai viņi tur dzīvotu un strādātu. Strādāja par laikrakstu "Plēsums" un "Rīta blāzma" (1907) redaktoru, Pirmā pasaules kara laikā bija laikraksta "Nedēļa" (1915) redaktors. Pēc Latvijas neatkarības iegūšanas darbojās laikrakstu "Latvijas Rīts" (1919), "Latvijas Sargs" (1920—1922), "Brīvā Zeme" (1922—1925) un "Sprigulis" (1925) redakcijās. Tautas padomes loceklis.

Miris pēc Otrā pasaules kara 1947. gadā.

Deklarācija "Mūsu mākslas motīvi"  
“Vienīgais reālais, ko var saprast un aptvert cilvēka apziņa, ir viņa dvēseles dziļākie pārdzīvojumi, tie mirkļi, kad viņš no tāliem augstumiem pārredz un uzņem sevī plašu, neskaitāmu brīnumu pilnu pasauli. Un, ja tad tāds mākslinieks, kurš būs dziļi sajutis, ka šīs pasaules brīnišķie spēki ir neizsmeļami, radīs, viņa darbs būs mākslas darbs. (..) Tā māksla kļūs par sevišķi harmonisku skaistuma sajūtu, par jaunu dievlūgšanu — reliģisku mākslas kultu. Reliģiskās ekstāzes noslēpumus modinās un apgaismos māksla. Un tā vienīgā, dziļākā un patiesā nākotnes reliģija būs skaistuma reliģija. (..) Tiek uzstādītas līdz apnikumam nodrāztās dogmatiskās strāvas: “māksla priekš dzīves” vai “māksla priekš mākslas”. Priekš mums viņa nav neviena no abām. Mēs te atklāti atbildam, ka mums māksla nevar būt sabiedrības kalpone, jo mums viņa nav līdzeklis, bet gan pats mērķis.”

Darbi 
 "Partizāni"
 "Vēsture kā audzinātāja"

Pēcnācēji 
Eduarda Cālīša dēls Maksis Cālītis bija žurnālists, nacionālo partizānu grupas vadītājs Kurzemē, mazdēls Ints Cālītis (1931) – nacionālās pretošanās kustības dalībnieks, politieslodzītais Kolimas un Mordovijas nometnēs.

Atsauces 

1881. gadā dzimušie
1947. gadā mirušie
Rīgā dzimušie
Tautas padomes locekļi
Latviešu rakstnieki
Cilvēki ar nezināmu miršanas datumu
Latviešu valodā rakstošie
Lielā Kolumbija

Lielā Kolumbija (, ) ir nosaukums, kuru mūsdienās izmanto, lai apzīmētu valstisku veidojumu, kas no 1819. līdz 1831. gadam pastāvēja Dienvidamerikas ziemeļos un Centrālamerikas dienvidos. Šajā īsu laiku pastāvošajā republikā ietilpa teritorijas, kas mūsdienās atrodas Kolumbijas, Venecuēlas, Ekvadoras, Panamas, Peru ziemeļu, Gajānas rietumu un Brazīlijas ziemeļrietumu zemēs. Valsts oficiālais nosaukums bija Kolumbijas Republika.

Pirms republikas izveides Lielās Kolumbijas teritorijā atradās Jaunās Granādas vicekaraliste, Venecuēlas ģenerālkapteiņa pārvaldītās teritorijas un Venecuēlas Trešā Republika. Savukārt 1831. gadā, kad Lielā Kolumbija beidza pastāvēt, tās teritorija tika sadalīta starp Jaunās Granādas Republiku, Venecuēlu un Ekvadoru.

Valsts prezidents bija Simons Bolivars.

Bijušās republikas
Bijušās valstis Dienvidamerikā
Kolumbijas vēsture
Venecuēlas vēsture
Ekvadoras vēsture
Panamas vēsture
Peru vēsture
Gajānas vēsture
Brazīlijas vēsture