Viktors Černomirdins

Viktors Černomirdins (; dzimis , miris ) bija PSRS un Krievijas politiķis, viens no rūpniecības nozares vadītājiem, Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētājs, Krievijas Federācijas sūtnis Ukrainā.

No 1985. līdz 1989. gadam V. Černomirdins bija PSRS Gāzes rūpniecības ministrs. 1989. gadā, kad Gāzes rūpniecības ministrija tika pārveidota par valsts koncernu Gazprom, viņš kļuva par tā vadītāju.
1992. gada 30. maijā Černomirdinu iecēla par Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētāja vietnieku kurināmā enerģētikas kompleksa jautājumos.  V. Černomirdins kļuva par Krievijas valdības priekšsēdētāju.  Boriss Jeļcins viņu atcēla no amata.

Viktors Černomirdins piedalījās 1995. gada terora akta Budjonovskā izraisītās krīzes situācijas atrisināšanā, sekmējot ķīlnieku atbrīvošanu.
1999. gadā V. Černomirdins darbojās Dienvidslāvijas konflikta noregulēšanā kā Krievijas prezidenta īpašais pārstāvis, par ko viņa kandidatūra tika izvirzīta 1999. gada Nobela miera prēmijai. No 2001. līdz 2009. gadam Viktors Černomirdins bija Krievijas sūtnis Ukrainā.

V. Černomirdins bija cēlies no kazaku dzimtas, pats bija Orenburgas Kazaku armijas pulkvedis un Zaporožjes Kazaku armijas ģenerālis. Darbojās kā priekšsēdētājs Starptautiskajā Mihaila Šolohova (rakstnieka, kas aprakstīja kazaku dzīvi) fondā.
No 2009. gada 11. jūnija līdz nāves brīdim bija Krievijas Federācijas prezidenta padomnieks un īpašais pārstāvis ekonomiskās sadarbības jautājumos ar NVS valstīm.
Viktors Černomirdins ir pilnais (visu četru šķiru) Krievijas ordeņa "Par Kalpošanu Tēvijai" kavalieris.

Dzīves sākuma posms 
Dzimis 1938. gada 9. aprīlī Čornijotrogas ciemā (mūsdienās Orenburgas apgabala Saraktašas rajons) piecu bērnu ģimenē. Tēvs Stepans strādājis par šoferi. 1957. gadā pabeidza Orskas 1. Tehnisko arodvidusskolu un sāka strādāt Valērija Čkalova vārdā nosauktajā Orskas Naftas pārstrādes rūpnīcā kā atslēdznieks, kā arī kompresoru un sūkņu mašīnists. 1957.-1960. gados dienējis armijā kā lidlauka tehniķis Spasskā-Daļņijā (Piejūras novads), pēc tam atgriezies strādāt uz to pašu rūpnīcu kā iekārtas mašīnists un operators, tad kā tehnoloģiskās iekārtas vadītājs.
No 1962. līdz 1966. gadam studējis Kuibiševas Politehniskajā institūtā, iegūstot inženiertehnologa kvalifikāciju. 1967.-1973. gadā strādājis PSKP Orskas pilsētas komitejā par instruktoru, pārziņa vietnieku, arī par nodaļas pārzini. Paralēli 1968.-1972. gados mācās Vissavienības Neklātienes Politehniskajā institūtā, pēc kā iegūst inženierekonomista specialitāti.

No 1973. līdz 1978. gadam Černomirdins vadīja Orskas gāzes pārstrādes rūpnīcu, tad strādāja Maskavā kā PSKP Centrālās komitejas Smagās rūpniecības nodaļas instruktors. 1981. gadā aizstāvēja tehnisko zinātņu kandidāta disertāciju "Sērūdeņraža gāzes padziļināta pārstrāde, pielietojot jaunus komponentus".

Politiskās karjeras sākums, darbs valdībā 
1982. gadā Viktoru Černomirdinu ieceļ par PSRS Gāzes rūpniecības ministra vietnieku. Nākamajā gadā viņš kļūst arī par Vissavienīvas ražošanas apvienības "Tjumeņgazprom" vadītāju. No 1985. līdz 1989. gadam Viktors Černomirdins ir PSRS Gāzes rūpniecības ministrs. Pēc tam viņš līdz 1992. gadam ir vadījis valsts gāzes koncernu "Gazprom".

Astoņdesmitajos gados sākas arī Viktora Černomirdina politiskā darbība. Viņš kļūst par PSRS Augstākās Padomes deputātu (1984—1989) un arī par KPFSR Augstākās Padomes deputātu (1985—1990). No 1986. līdz 1990. gadam V. Černomirdins ir bijis PSKP CK loceklis. Tajos pašos astoņdesmitajos gados Černomirdins iepazinās ar Borisu Jeļcinu, kas toreiz bija vēl tikai PSKP Sverdlovskas apgabala komitejas pirmais sekretārs.

1992. gada 30. maijā Viktors Černomirdins kļūst par Krievijas Valdības Priekšsēdētāja vietnieku kurināmā un enerģētikas kompleksa sfērā.

Tā paša gada 14. decembrī Krievijas prezidents B. Jeļcins VII Krievijas Federācijas Tautas deputātu sanāksmē, sakarā ar vairuma deputātu izteikto neapmierinātību ar Jegoru Gaidaru kā valdības priekšsēdētāja kandidātu (amats toreiz bija neaizņemts kopš 1991. gada septembra), piedāvāja deputātiem nobalsot par vienu no 5 citām kandidatūrām, kuras tika izvēlētas no pašu deputātu frakciju piedāvātajām. Rezultātā par Ministru Padomes — Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētāju kļuva Viktors Černomirdins.

1993. gada 25. decembrī Černomirdina ieņemtais amats tika oficiāli pārdēvēts īsāk — par Krievijas Federācijas Valdības priekšsēdētāja amatu.

Visu savu premjerministra pilnvaru laiku un vēl līdz 1998. gada 26. maijam ir bijis Krievijas Federācijas Drošības Padomes pastāvīgais loceklis.

1993. gada 18. februārī kā valdības priekšsēdētājs parakstīja "Vienošanos par augsti bagātinātā urāna izmantošanu, kurš ir iegūts no kodolieročiem".

1995. gada maijā kļuva par Viskrievijas sabiedriski politiskās kustības "Mūsu mājas — Krievija" (, saīsināti NDR) priekšsēdi. Decembra vēlēšanās šī kustība ieguva 10.1 % balsu un iekļuva Krievijas Valsts Domē. Pēc B. Jeļcina atkārtotās ievēlēšanas prezidenta amatā 1996. gada jūlijā V. Černomirdina valdība, atbilstoši Krievijas konstitūcijai, demisionēja. No jauna Viktors Černomirdins tika apstiprināts savā amatā ar Valsts Domes balsojumu 10. augustā.

1995. gada jūnijā pēc teroristiskā akta Budjonovskā Stavropoles novadā Viktors Černomirdins vadīja sarunas ar Šamilu Basajevu, kura vadītā čečenu kaujinieku vienība bija sagrābusi slimnīcu, nogalinot ap 180 un paturot gūstā līdz 2000 civiliedzīvotāju, kurus turēja slimnīcā, pieprasot pārtraukt karadarbību Čečenijas Republikā. Pēc Krievijas specvienību neveiksmīga triecienuzbrukuma (atbrīvots 61 cilvēks) V. Černomirdins sarunās ar Š. Basajevu pa tālruni panāca, ka lielāko daļu ķīlnieku atbrīvoja, bet vēl 123 cilvēki kalpoja kā garants teroristu drošai izceļošanai uz Čečenijas kalnu rajonu (pēc tam ķīlnieki tika atlaisti). Tika izsludināts karadarbības pārtraukums uz neierobežotu laiku (tomēr abas puses to mēdza neievērot). Vēlāk Viktors Černomirdins kļuva par Budjonovskas goda pilsoni.

1995. gada 7. janvārī, Kristus Piedzimšanas svētkos (Ziemsvētkos), Maskavas un Visas Krievijas Svētīgākais Patriarhs Aleksijs II un Krievijas Valdības priekšsēdētājs Viktors Černomirdins piedalījās pirmā akmens un piemiņas plāksnes ielikšanas ceremonijā atjaunojamās Kristus Glābēja Katedrāles pamatos.

Pēc Krievijas Federācijas Aizsardzības Padomes izveidošanas un līdz tās likvidēšanai V. Černomirdins kā Valdības priekšsēdētājs pildīja šīs padomes priekšsēdētāja vietnieka pienākumus (1996. gada 25. jūlijs — 1998. gada 3. marts).

1996. gada 7. septembrī Svētīgākais Patriarhs Aleksijs II iesvētīja Sv. Apustuļa un Evaņģēlista Jāņa dievnamu Černomirdina dzimtenē Čornijotrogas ciemā. Dievnams tapis ar Černomirdinu ģimenes atbalstu. Svinībās piedalījās Orenburgas un Buzulukas metropolīts Valentīns (Miščuks), Odesas un Izmailas metropolīts Agafangels (Savins), Svētā Daniela stavropigiālā vīriešu klostera priekšnieka vietnieks arhimandrīts Aleksijs, Orenburgas apgabala gubernators Aleksejs Černišovs un arī pats Viktors Černomirdins.

Saskaņā ar Krievijas prezidenta Borisa Jeļcina 1996. gada 19. septembra Rīkojumu Nr. 1378 Jeļcina sirds operācijas laikā (1996. gada 5.-6. novembrī) Viktors Černomirdins pilnā apmērā izpildīja Krievijas Prezidenta pienākumus.

1998. gada 23. martā Boriss Jeļcins atlaida Viktora Černomirdina valdību un uzdeva pildīt Valdības priekšsēdētāja pienākumus Sergejam Kirijenko. Černomirdina valdība ilga 5 gadus, 3 mēnešus un 9 dienas.

Īslaicīgi V. Černomirdins atgriezās pie varas kā premjera amata pienākumu izpildītājs kopš 1998. gada 24. augusta, bet, tā kā viņa kandidatūru divreiz noraidīja Valsts Dome, par Valdības priekšsēdētāju tika nominēts (un apstiprināts) Jevgēnijs Primakovs.

1999. gada 14. aprīlī tika iecelts par īpašo Krievijas prezidenta pārstāvi situācijas noregulēšanas jautājumos Dienvidslāvijas Savienotajā Republikā. Atbrīvots no šī amata kā "pienākumus izpildījis" 7. oktobrī. 1999. gadā par miera sekmēšanas pūliņiem Kosovas krīzes risināšanā un ārpolitisko darbību nominēts Nobela miera prēmijai. 2003. gadā iznāca V. Černomirdina grāmata "Izaicinājums" (Вызов), kurā viņš izklāsta savu skatījumu uz Balkānu krīzes notikumiem.

Politiskā un sabiedriskā darbība 2000. gados 
1999.-2001. gadā Krievijas Valsts Domes deputāts no Jamalas Ņencu autonomā apvidus. No 1999. līdz 2000. gadam atkal vada "Gazpromu".

2000.-2001. gadā Viktors Černomirdins piedalījās UNESCO rīkotās ekspedīcijas organizēšanā apkārt pasaulei "Lielā Ziemeļu Taka" kā organizācijas komitejas galva, kā arī piedalījās starta pasākumā Zapoļarnijas pilsētā.

No 2001. gada 21. maija līdz 2009. gada 11. jūnijam Viktors Černomirdins bija Krievijas Federācijas Ārkārtas un Pilnvarotais sūtnis Ukrainā un Krievijas prezidenta īpašais pārstāvis tirdzniecības un ekonomisko saišu ar Ukrainu attīstības jautājumos. Kopš 2007. gada 23. novembra — Ukrainā akreditētā diplomātiskā korpusa duajiens. Sūtņa amatā Černomirdins pavadīja astoņus gadus.

2001. gada 22. novembrī Viktoram Černomirdinam tika piešķirts I šķiras "Kazaku slavas" ordenis un kazaku ģenerāļa pakāpe. Ordeni un dienesta zīmes Krievijas sūtnim pasniedza Zaporožjes Karaspēka augstākais atamāns Dmitrijs Sagaidaks, atzīmējot laureāta "ievērojamu ieguldījumu kazaku pašapziņas atjaunošanā ne tikai Ukrainā un Krievijā, bet arī vispār pasaulē".

2008. gada 4. februārī Viktors Černomirdins kā Starptautiskās Šolohova komitejas priekšsēdētājs nodeva Krievijas Valsts Bibliotēkai simts eksemplārus M. Šolohova romāna "Klusā Dona" manuskripta unikāla faksimila izdevuma. Šis manuskripts ilgstoši tika uzskatīts par nozaudētu, taču tad Krievijas valstij radās iespēja nopirkt to no M. Šolohova karadrauga Vasīlija Kudašova mantiniekiem. Izdevuma prezentācijā piedalījās franču rakstnieks Moriss Drions.

2009. gada 17. februārī Ukrainas Ārlietu ministrija un ministrs V. Ogrizko brīdināja Krievijas sūtni V. Černomirdinu par iespējamo viņa pasludināšanu par persona non grata "sakarā ar viņa nediplomātiskajiem novērtējumiem, komentāriem un izteikumiem par Ukrainu un tās vadītājiem". Ukrainas valdība (priekšsēdētāja J. Timošenko) noliedza, ka tai būtu kāda saistība ar V. Ogrizko izteikumiem. 3. martā sekoja V. Ogrizko atstādināšana no amata, tostarp arī pārprātuma ar Černomirdinu dēļ.

2009. gada 11. jūnijā Krievijas prezidents Dmitrijs Medvedevs atcēla Černomirdinu no Krievijas sūtņa Ukrainā pienākumiem un iecēla viņu par savu vietnieku, kā arī par Krievijas īpašo pārstāvi ekonomiskās sadarbības jautājumos ar NVS valstīm.

Viktoram Černomirdinam tika piešķirti daudzi goda amati Krievijas un ārzemju augstskolās: Samāras Valsts Tehniskās universitātes (bijušais Kuibiševas Politehniskais institūts) goda profesors (kopš 23.06.1995.), M. Lomonosova Maskavas Valsts universitātes goda profesors (kopš 24.01.1997.), Slovākijas Tehniskās universitātes goda doktors (kopš 14.04.1997.), Brīdžportas universitātes (Konektikutas valsts ASV) goda doktors (kopš 30.09.1999.), Ļeningradas apgabala Valsts universitātes goda profesors (kopš 7.10.1999.), Maskavas Valsts Atklātās universitātes (bijušais Vissavienības Neklātienes politehniskais institūts) goda profesors (kopš 17.05.2002.; šī universitāte vēlāk tiks nosaukta V. Černomirdina vārdā), G. Pļehanova Krievijas Ekonomikas Akadēmijas goda doktors (kopš 25.03.2003.), Ukrainas Nacionālās Aviācijas universitātes goda doktors (kopš 15.03.2005.) u. c.

Spārnotie izteikumi 

Viktors Černomirdins ir iemantojis popularitāti ar saviem dažkārt neveikliem, bet aforistiskiem izteikumiem, kuri trāpīgi raksturo viņa atrašanās laikā valdības priekšsēdētāja amatā pastāvošo pretrunīgo situāciju valstī. Černomirdinam piedēvē arī pazīstamo izteicienu: "Gribējām kā labāk, bet sanāca kā vienmēr". Atzīmējot V. Černomirdina 70 gadu jubileju, 2008. gadā žurnālists Aleksandrs Gamovs publicēja grāmatu "Gribējām kā labāk…" ar politiķa aforistiskiem izteikumiem un intervijām.

Ģimene 
Viktora Černomirdina sieva Valentīna piedzima 1938. gada 6. jūlijā Orenburgas apgabala Orskā. Viņi apprecējās 1961. gadā. Laulībā piedzimuši divi dēli — Vitālijs un Andrejs. Viņi savukārt ir tēvi V. Černomirdina četriem mazbērniem (Marijai, Andrejam, Anastasijai un Viktoram). Vecākais dēls Vitālijs (dzimis 1962. gadā) ir mācījies I. Gubkina Krievijas Valsts Naftas un gāzes universitātē, strādājis aiz polārā loka, bet kopš 1989. gada — "Gazprom" kompānijā. Kopš 2000. gada vada Černomirdina Reģionālo sabiedrisko fondu "Vidusšķiras atbalsts un attīstība". Jaunākais dēls Andrejs (dzimis 1970. gadā) ir pabeidzis to pašu augstskolu, ko viņa brālis, arī strādājis "Gazprom", bet pašlaik ir uzņēmējs. 2011. gadā Andrejs Černomirdins tika ievēlēts par Starptautiskās Šolohova komitejas priekšsēdētāju.

Nāve un bēres 
Viktors Černomirdins nomira 2010. gada 3. novembrī Maskavas Centrālajā Klīniskajā slimnīcā no miokarda infarkta, ciešot no smagas onkoloģiskas slimības un nieru mazspējas. Tuvi draugi izteikušies, ka Černomirdina veselība un gara mundrums bija pasliktinājušies kopš viņa sievas nāves šā paša gada 12. martā.

Viktoru Černomirdinu pēdējās gaitās aizvadīja ar valstsvīram piedienīgu godu. Pēc piemiņas dievkalpojuma Pieņemšanu namā Zvirbuļu kalnos (Vorobjovi Gori), notika nelaiķa apstāvēšana Uspenskas katedrālē Maskavas Dievmātes-Smoļenskas  Novodevičjes klosterī. To vadīja patriarha vietnieks Maskavas eparhijā, Kruticu un Kolomnas metropolīts Juvenālijs (Pojarkovs), līdzkalpojot Svētā Daniela stavropigiālā vīriešu klostera priekšnieka vietniekam arhimandrītam Aleksijam (Polikarpovam) un klostera garīdzniekiem). Grēku atlaišanas lūgšanu nolasīja Maskavas un visas Krievzemes patriarhs Kirils, kurš arī aizvadīja nelaiķi līdz atdusas vietai. Viktors Černomirdins un viņa sieva Valentīna ir apglabāti Krievijas ievērojamo personu tradicionālajā apbedījumu vietā — Novodevičjes kapsētā (3. iecirknis).

Atsauces

Ārējās saites 

Krievijas valdības vadītāji
Krievijas diplomāti
PSKP CK locekļi
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Orenburgas apgabalā dzimušie
Ar Oktobra Revolūcijas ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie