joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kens Vatanabe

Kens Vatanabe (; dzimis ) ir japāņu aktieris. Pasaules atpazīstamību ieguva pēc ģenerāļa Tadamiti Kuribajasi lomas atveidošanas filmā "Vēstules no Ivodzimas" (Letters from Iwo Jima) un Katsumoto Moritsugu lomas filmā "Pēdējais samurajs" (The Last Samurai) par kuru viņš tika nominēts Amerikas Kinoakadēmijas balvai kategorijā "Labākais aktieris otrā plāna lomā". Starp visām saņemtajām balvām ir arī divas Japānas Kinoakadēmijas balvas kā labākajam aktierim galvenajā lomā par filmām Ashita no Kioku (明日の記憶, 2007) un Shizumanu Taiyō (沈まぬ太陽, 2010). Kens Vatanabe ir filmējies režisora Kristofera Nolana filmās "Betmens: Sākums" un "Pirmsākums", kā arī filmās "Geišas atmiņas" (Memoirs Of A Geisha, 2005) un "Pokémon: Detektīvs Pikaču" (2019).

2014. gadā viņš atveidoja doktora Ishiro Serizavas lomu filmas "Godzilla" atjaunotajā versijā, kā arī filmas turpinājumā "Godzilla II: Briesmoņu karalis" (2019). Vatanabe ir ieskaņojis autobota Drifta lomu "Transformeru" filmu sērijas ceturtajā un piektajā daļā: "Transformeri: Iznīcības laikmets" un "Transformeri: Pēdējais bruņinieks".

Brodvejā Kens Vatanabe debitēja 2015. gada aprīlī. Tajā pašā gadā viņš tika nominēts Tony balvai kā labākais aktieris galvenajā lomā — mūziklā, tādējādi kļūstot par pirmo japāņu aktieri, kurs nominēts šajā kategorijā.

Atsauces

Ārējās saites 

1959. gadā dzimušie
Japāņu kinoaktieri
Oršas kauja (glezna)

Oršas kauja ir glezna, kas attēlo Oršas kauju, kas tika izcīnīta 1514. gada 8. septembrī starp Lietuvas lielkņazistes un Polijas karalistes apvienotajiem spēkiem (gleznas labajā pusē) un Vasilija III Maskavijas armiju (pa kreisi) kā daļa no Maskavijas-Lietuvas kariem.

Glezna, kas ir vienīgā šāda veida glezna poļu renesanses glezniecībā, glabājas Nacionālajā muzejā Varšavā. Nezināmais "Oršas kaujas" autors, analizējot gleznošanas tehniku un stilu, visticamāk, bija kāds no galma gleznotājiem-kartogrāfiem, kāds no Lūkasa Krānaha Vecākā loka. Atsevišķas detaļas norāda uz to, ka pats māksninieks bija kaujas liecinieks. Gleznā ir mākslinieka pašportrets kā neapbruņots tēls vācu uniformā (pie apakšdaļas, pa labi no centra, kurš sēž uz koka celma Dņepras krastā, noskatoties cīņā, ar pirkstiem ierāmējot skatu.

Saskaņā ar vienu hipotēzi gleznas autors ir vācu mākslinieks Hanss Krells, Lajoša II Jagellona galma mākslinieks.

Analīze 
Gleznā attēlots skats no putna lidojuma uz vairākiem cīņas posmiem; tie paši tēli parādās gleznā vairākās vietās — lielhtemanis Konstantins Ostrožskis gleznā parādās trīs reizes. Ekipējuma, ieroču un komandieru portreti ir attēloti reālistiski un ļoti precīzi, parādot, piemēram, tādas detaļas kā ūdens iztukšošanu no ieročiem pēc upes šķērsošanas. Dažas ainas ir uz groteskas robežas, citas uzsver kaujas nežēlību.

Glezna nav pilnībā saglabājusies. Pēc precīzas analīzes secināts, ka sākotnēji tā bijusi augstāka un iekļāva horizontu. Tās asimetriskā kompozīcija liek domāt, ka no kreisās puses ir nogriezta aptuveni 1/5 daļa gleznas. Divas konfliktējošās smago kājnieku kolonnas tiek pieņemtas par kādreizējo gleznas centru un šobrīd ir nobīdītas pa kreisi. Attēls tapis laika posmā no 1520. līdz 1534. gadam.

Atsauces

Bibliogrāfija 
 Malarstwo Polskie, red. Janusz Fogler, Wydawnictwa Artystyczne i Filmowe, Varšava 1997
 National Museum in Warsaw, Arkady, Varšava 1990, 
 'Bitwa pod Orszą'. „Rzeczpospolita”. Cykl dodatków: „Zwycięstwa Oręża Polskiego” nr 4/20, 25 marca 2006. Varšava.
 Zdzisław Żygulski jun - Polska. Broń wodzów i żołnierzy, Krakova 1998.

Gleznas
Kutna Hora

Kutna Hora () ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Kutna Horas apriņķa centrs. Viduslaikos — ievērojams sudraba ieguves centrs. Pilsētas centrs — UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Sudraba raktuves Kutna Horā pazīstamas no 10. gadsimta. 1142. gadā šeit tika nodibināts Sedlecas klosteris, kas bija pirmais cisterciešu klosteris Bohēmijā. No 13. gadsimta vidus pilsētā masveidā ieradās vācvalodīgie kalnrači. 13. gadsimtā Kutna Horā ieguva trešdaļu no Eiropas sudraba. Pilsēta savā ietekmē konkurēja ar Prāgu, šeit dažkārt rezidēja Bohēmijas karaļi. Husītu karu laikā 1421. gada 21. decembrī pie pilsētas notika Kutna Horas kauja, kurā Jana Žižkas taborīti sakāva imperatora Sigismunda spēkus. Imperatora spēki pameta Bohēmiju, bet Kutna Hora tika ieņemta un nopostīta. 1526. gadā pilsēta iekļāvās Habsburgu impērijas sastāvā. 16. gadsimtā sudraba iegulas pamazām izsīka, un pilsēta panīka, pēdējās raktuves tika pamestas 18. gadsimta beigās. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Kutna Hora ir botāniķa Karela Domina (Karel Domin, 1882 — 1953), kā arī dramaturga un Čehijas himnas autora Josefa Kajetāna Tila (Josef Kajetán Tyl, 1808 — 1856) dzimtā pilsēta. No 1774. līdz 1776. gadam Kutna Horas jezuītu ģimnāzijā mācījās komponists Jans Ladislavs Duseks (Jan Ladislav Dussek, 1760 — 1812).

Ārējās saites 

 Kutna Hora UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā

Čehijas pilsētas
Centrālčehijas apgabala pilsētas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Čehijā
Mazupe (Ventas pieteka)

Mazupe (arī Mazupīte, augštecē Plāņupe, Vadžupe, vidustecē un lejtecē Kanneniekupe, Mellupe, Melnupe) ir Ventas labā krasta pieteka Kuldīgas novadā. 

Tek ziemeļrietumu virzienā. Lielākā pieteka - Porupe. Ietek Ventā augšpus Viesalgciema. Mazupi šķērso valsts autoceļš V1278 (Ciecere — Ikaiši — Vārme).

Atsauces 

Kuldīgas novada upes
Skrundas novada upes
Ventas baseina upes
Juris Utāns

Juris Utāns (dzimis  Rīgā, miris ) bija latviešu gleznotājs. Strādājis kritiskā reālisma, sociāli aktīvas un politiskas mākslas laukā. Jura Utāna darbiem raksturīgs humors un ironija par sabiedrībā aktuāliem, rezonējošiem notikumiem. Viņš pārstāvēja laikmetīgās mākslas virzienu, dēvētu par reportāžmākslu.

Izglītība 
1984. gadā absolvējis Latvijas Mākslas akadēmijas glezniecības nodaļu. Studējis meistardarbnīcā pie Eduarda Kalniņa un Borisa Bērziņa. Latvijas Mākslinieku savienības biedrs no 1985. gada. Personālizstādes Latvijā un ārzemēs. 1994. gadā LU ieguvis maģistra grādu pedagoģijā.

Nozīmīgākās personālizstādes Latvijā 
 2012. "Utāns glezno un uzvar" Latvijas Nacionālā Mākslas muzeja izstāžu zālē "Arsenāls";
 2013./2014. "Flai - Ļetalka - Fly" Daugavpils Marka Rotko mākslas centrā;
 2016. "Invāzija" Mūkusalas Mākslas salonā.
Mākslinieks paralēli profesionālajai  darbībai bija Latvijas Universitātes mācībspēks no 1987. gada (kopš 2015. gada asociētais profesors vizuāli plastiskajā mākslā). Juris Utāns strādājis arī kā pastmarku un monētu dizaina autors.

Mākslinieka glezna "Pieturā" šobrīd atrodas Latvijas Nacionālā Mākslas muzeja jaunajā pastāvīgajā ekspozīcijā, sadaļā Latvijas Māksla 1985.-2000.

Galerija

Atsauces 

Latvijas gleznotāji
Radža Naingolans

Radža Naingolans (Radja Nainggolan; dzimis ) ir Beļģijas futbolists, Itālijas A sērijas kluba Cagliari Calcio un bijušais Beļģijas futbola izlases pussargs.

Naingolana māte ir beļģiete, bet tēvs ir no Indonēzijas. Karjeru sāka Piacenza Calcio 1919 klubā, kur pavadīja četrus gadus. Vēlāk pievienojās Cagliari Calcio. Tur arī nospēlēja četrus gadus un pārcēlās uz AS Roma.

Beļģijas futbola izlasē spēlējis 2016. gada Eiropas čempionātā.

Sasniegumi 
Individuālie sasniegumi

 AS Roma sezonas labākais spēlētājs: 2016–17

Atsauces

Ārējās saites 

1988. gadā dzimušie
Beļģijas izlases futbolisti
Beļģijas futbolisti
2016. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
Cagliari Calcio spēlētāji
AS Roma spēlētāji
Milānas "Internazionale" spēlētāji
Antverpenes provincē dzimušie
Hivas haniste

Hivas haniste (uzbeku: Xorazm, Xiva xonligi) pastāvēja no 1511. gada līdz 1920. gadam vēsturiskajā Horezmas reģionā mūsdienu Turkmenistānas un Uzbekistānas teritorijā.

Vēsture 
Izveidojās 1511. gadā pēc Timurīdu impērijas sabrukuma Amudarjas lejtecē un Arāla jūras dienvidu piekrastē, ar centru Hivas oāzē. Tās hani bija attāli Čingishana pēcteči. Pēc Amudarjas gultnes maiņas galvaspilsētu 1598. gadā pārcēla uz dienvidiem - Hivu. Zināmākais valdnieks, Abu al-Gazi Bahadurs valdīja no 1643. līdz 1664. gadam un sarakstīja Čingishana un tā pēcnācēju valdīšanas vēsturi. Atsita kalmiku sirotāju uzbrukumus. 1740. gada septembrī Hivā iebruka Sefevīdu Persija, novembrī piespiežot galvaspilsētu padoties un palikt Persijas vasalībā līdz 1747. gadam. No 1804. gada varu kontrolēja Kungratu dinastijas uzbeki, kas cīnījās ar turkmēņiem un karakalpakiem. Iedzīvotāju skaits valstī nepārsniedza 1 miljonu.

Krievijas Turkestānas iekarošanas kampaņas gaitā, 1873. gadā hanistei uzbruka 13 000 krievu kareivju, kas 10. jūnijā ieņēma Hivu. Ar samazinātu teritoriju haniste kļuva par Krievijas protektorātu. 1894. gadā to kopā ar Buhāras emirātu iekļāva Krievijas impērijas muitas zonā.

Haniste eksportēja neapstrādātu kokvilnu. Viens no aktīvākajiem tirdzniecības ceļiem bija Amudarjas upe, kurā kursēja vairāki tvaikoņi, nodrošinot preču transportu. Taču tradicionālās kamieļu karavānas turpināja transportēt lielāko preču daļu.

Pēc boļševiku Oktobra revolūcijas hanisti kontrolēja turkmēņu cilšu karaspēks un kazaku vienības. 1920. gada februārī boļševiki iekaroja hanisti, tās vietā pasludinot Horezmas Tautas Padomju republiku, kas pastāvēja līdz 1924. gadam.

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 

Bijušās valstis Āzijā
Centrālāzijas vēsture
Turkmenistānas vēsture
Uzbekistānas vēsture
Džanluidži Donnarumma

Džanluidži Donnarumma (; dzimis ) ir Itālijas futbolists, spēlē vārtsarga pozīcijā, Itālijas futbola izlases dalībnieks. Kopš 2021. gada Donnarumma pārstāv Francijas Ligue 1 komandu Parīzes "Saint-Germain".

Donnarumma jau kopš 14 gadu vecuma pārstāv AC Milan klubu. Itālijas A sērijā debitēja  16 gadu un 242 dienu vecumā, tādējādi kļūstot par otru jaunāko spēlētāju, kas nācis sākumsastāvā Serie A. Pēc 2016.—2017. gada sezonas par Donnarummu interesējās gan Parīzes "Saint-Germain", gan Madrides "Real", bet viņš tomēr pagarināja līgumu ar AC Milan. 2020–21. gada sezonā tika atzīts par Serie A labāko vārtsargu. Pēc sezonas, beidzoties līgumam, Donnarumma pievienojās Francijas komandai Paris Saint-Germain.

 Donnarumma debitēja Itālijas futbola izlasē pret Franciju, nākot uz maiņu pēc pirmā puslaika un nomainot Džanluidži Bufonu. Donnarumma kļuva par jaunāko spēlētāju, kas spēlējis Itālijas futbola izlasē. Pārstāvējis izlasi 2020. gada Eiropas čempionātā, kurā Itālija ieguva čempionu titulu. Donnarumma ieguva arī turnīra vērtīgākā spēlētāja balvu.

Sasniegumi 
Milan

 Supercoppa Italiana: 2016

Itālijas izlase

 UEFA Eiropas čempionāts:2020
 UEFA Nāciju līga trešā vieta: 2020-21

Atsauces

Ārējās saites 

1999. gadā dzimušie
Itālijas izlases futbolisti
Itālijas futbolisti
Futbola vārtsargi
AC Milan spēlētāji
2020. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
Parīzes "Saint-Germain" spēlētāji
Uhlīržske Janovice

Uhlīržske Janovice () ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Kutna Horas apriņķī. 

Rakstos pirmoreiz minēta 1250. gadā. 1526. gadā pilsēta iekļāvās Habsburgu impērijas sastāvā. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Centrālčehijas apgabala pilsētas
Jūliāns Brants

Jūliāns Brants (; dzimis ) ir Vācijas futbolists, Vācijas Bundeslīgas kluba Dortmundes "Borussia" un Vācijas futbola izlases dalībnieks.

2014. gadā Brants parakstīja līgumu ar Bayer Leverkusen. 2017. gada 26. augustā Brants kļuva par jaunāko Bayer spēlētāju, kas ir piedalījies 100 Bundeslīgas spēlēs. 2019. gada maijā Brants parakstīja piecu gadu līgumu ar Dortmundes "Borussia". 

Vācijas futbola izlasē spēlējis 2017. gada FIFA Konfederāciju kausā un 2018. gada FIFA Pasaules kausā.

Sasniegumi 
Vācija

 FIFA Konfederāciju kauss: 2017

Atsauces

Ārējās saites 

1996. gadā dzimušie
Vācijas izlases futbolisti
Vācijas futbolisti
2018. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Dortmundes "Borussia" spēlētāji
Leverkūzenes "Bayer" spēlētāji
Brēmenē dzimušie
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
2022. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
Melnais valks

Melnais valks (arī Mellais valks) ir Porupes labā krasta pieteka Kuldīgas novadā. Tek ziemeļrietumu virzienā. Ietek Porupē mazapdzīvotā apvidū. Melno valku nešķērso valsts autoceļi.

Atsauces 

Kuldīgas novada upes
Skrundas novada upes
Ventas baseina upes
Dambergi

Dambergi ir ciems Balvu novada Briežuciema pagastā. Atrodas pagasta centrālajā daļā 4 km no pagasta centra Briežuciema, 37 km no novada centra Balviem un 257 km no Rīgas.

Apdzīvotā vieta atrodas pie autoceļa V480 (Aususala–Breksene), Supenkas upes krastā.

Atsauces 

Latvijas skrajciemi
Baku Olimpiskais stadions

Baku Olimpiskais stadions () ir sporta stadions Baku, Azerbaidžānā. Ar 69 870 skatītāju vietām tas ir lielākais stadions Azerbaidžānā. Stadions var uzņemt gan UEFA, gan FIFA rīkotas spēles. 2015. gadā šeit notika pirmās Eiropas spēles, bet 2020. gadā šis stadions uzņems Eiropas čempionāta futbolā spēles.

Ārējās saites 

Baku
Futbola stadioni Azerbaidžānā
Vieglatlētikas stadioni Azerbaidžānā
2020. gada Eiropas čempionāta futbolā stadioni
Nordeuropaforum

NORDEUROPAforum ir zinātnisks žurnāls vācu valodā, kas tiek izdots Berlīnē kopš 1991. gada. Materiāli tajā tiek regulāri publicēti digitālā formā un ir brīvi pieejami. Pašlaik redakcija sastāv no 9 redaktoriem un redaktorēm, kā arī 20 redakcijas darbiniekiem un darbiniecēm no Vācijas, Eiropas un ASV.

Vēsture  
Žurnālu izveidoja Bernds Henningsens (Bernd Henningsen) und Reinholds Vulfs (Reinhold Wulff) 1991. gadā Berlīnes Brīvajā Universitātē (Freie Universität Berlin). Tas bija adresēts lasītājiem, kuri interesējas par visdažādākajām tēmām saistībā ar Ziemeļeiropas ģeogrāfisko un politisko telpu. Finansiālo atbalstu nodrošināja Ziemeļeiropas valstis. Līdz ar Berlīnes skandināvistikas reformām un Ziemeļeiropas Institūta (Nordeuropa-Institut) nodibināšanu Berlīnes Humboltu Universitātē (Humboldt-Universität zu Berlin) redakcija pārcēlās uz šo universitāti un kopš 1998. gada sāka izdot žurnālu jaunā formātā. Kopš tā laika žurnālā tiek publicēti tikai zinātniski raksti vācu un angļu valodā. 

Sākot ar 2006. gadu, NORDEUROPAforum iznāk vienīgi kā zinātnisks atvērtās piekļuves žurnāls, kura raksti var tikt lasīti bez maksas. Arī rakstu autoriem un autorēm publicēšanās ir bez maksas. Lai uzrunātu lielāku lasītāju loku, kā arī lai atbilstu aktuālajām tendencēm zinātnē un izdevējdarbībā, 2013. gada rudenī tika pieņemts lēmums paplašināt žurnāla saturiskos virzienus, kā arī redakcijas darbinieku un izdevēju loku. No šī laika žunālam ir apašvirsraksts „Kultūras studiju žurnāls“ un mainīts iznākšanas formāts. Vairs neiznāk divi numuri gadā, bet raksti un recenzijas tiek publicēti nepārtraukti.

Profils 
Žurnāls ir starpdisciplinārs forums ar mērķi veicināt dialogu starp Vāciju, Eiropu un Skandināviju un zinātnisku viedokļu apmaiņu Baltijas jūras reģionā. Šajā divkārši anonīmi recenzētajā atvērtās piekļuves žurnālā Ziemeļeiropa tiek aplūkota kultūrzinātnes aspektā, ietverot rakstus par politiku, ekonomiku un kultūru, kā arī diskusijas par kultūras un sociālo zinātņu metodēm un teorijām.  Lai nodrošinātu rakstu kvalitāti, tie tiek vērtēti pēc peer review metodes. Raksti tiek publicēti tādās nozarēs kā valodniecība un literatūrzinātne, socioloģija, antropoloģija, medievistika, vēsture, politoloģija, kā arī mediju zinātnes, kino zinātne un mākslas vēsture. Ģeogrāfiskā ziņā žurnāls pievēršas Ziemeļeiropai plašā nozīmē: rakstos tiek aplūkota ne tikai Dānija, Zviedrija, Norvēģija, Somija un Islande, bet arī Grenlande un Fēru salas, Baltijas valstis, Krievijas ziemeļrietumu daļa, Baltijas jūras valstu padomes valstis un starpreģionālas saiknes.

Saites 

NORDEUROPAforuma mājaslapa
Neivardes grāvis

Neivardes grāvis (arī Neivārda grāvis) ir Ventas labā krasta pieteka Kuldīgas novadā. 

Iztece — pie Pumpuriem. Tek ziemeļu — ziemeļrietumu virzienā. Ietek Ventā lejpus Skrundas. Neivardes grāvi šķērso valsts autoceļš A9 (Rīga (Skulte)—Liepāja).

Atsauces 

Kuldīgas novada upes
Skrundas novada upes
Ventas baseina upes
2017. gada Francijas atklātais čempionāts tenisā — sieviešu vienspēles

2017. gada Francijas atklātajā čempionātā, sieviešu vienspēlēs uzvarēja Aļona Ostapenko, kas 3 setu cīņā ar rezultātu 4-6, 6-4, 6-2 pieveica ar 3. numuru izlikto Rumānijas tenisisti Simonu Halepu. Šis bija Ostapenko pirmais tituls WTA līmeņa sacensībās. A. Ostapenko kļuva par pirmo Latvijas tenisisti, kas uzvarējusi Grand Slam turnīrā, par jaunāko sievieti, kas uzvar Francijas atklātajā čempionātā kopš 1997. gada un par pirmo neizsēto spēlētāju, kas uzvar kopš 1933. gada. 

Iepriekšējā gada čempione Garbinje Mugurusa ceturtajā kārtā zaudēja Kristīnai Mladenovičai. Tajā pašā kārtā zaudējumus piedzīvoja arī iepriekš Grand Slam titulus ieguvušās tenisistes Samanta Stosura, Venusa Viljamsa un Svetlana Kuzņecova, kas nozīmēja, ka kopš 1979. gada Austrālijas atklātā čempionāta nevienai no ceturtdaļfinālā spēlējošajām tenisistēm nav Grand Slam titula.

Izsētās spēlētājas

Turnīrs

Fināli

1. sekcija

2. sekcija

3. sekcija

4. sekcija

5. sekcija

6. sekcija

7. sekcija

8. sekcija

Atsauces 

2017. gada tenisa turnīri
Flāmi

Flāmi () ir Beļģijas Flandrijas reģiona pamatiedzīvotāji, kas runā nīderlandiešu valodā.
Pēc Nīderlandes sadalīšanas un Beļģijas dibināšanas 19. gadsimta sākumā atdalījās no nīderlandiešiem, ar kuriem vēl arvien veido vienu valodas un kultūras kopu.

Vēsture 
Nīderlandes sacelšanās rezultātā 1581. gadā Spānijas karalim Felipem II pakļautās Septiņpadsmit provinces jeb "Zemās zemes" sadalīja desmit dienvidu provincēs ("Spāņu Nīderlandē") un septiņās ziemeļu provincēs jeb Apvienoto provinču Nīderlandes Republikā ().

Astoņdesmit gadu karš starp Spānijas impēriju un Nīderlandes Septiņu Republiku Savienību beidzās ar 1648. gada Vestfālenes miera līgumu, kurā Spānijas karalis Filips VI atzina Nīderlandes ziemeļu provinču neatkarību, bet saglabāja kontroli pār Flandrijas grāfisti un citām dienvidu daļas provincēm, kas 1714. gadā nonāca Austrijas pakļautībā. Pēc Napoleona kariem 1815. gadā Vīnes kongresā izveidoja Nīderlandes Apvienoto Karalisti, no kuras 1830. gadā atdalījās Beļģijas karaliste.

Flāmu nācijas veidošanās aizsākās tikai 19. gadsimta vidū ar pretestības grupu veidošanos pret Beļģijas varas iestāžu mēģinājumiem ieviest franču valodu kā vienīgo izglītības un saziņas valodu Flandrijā. 1861. gadā izveidojās Flāmu Savienība (Vlaemsch Verbond), 1895. gadā flāmu valodā iztulkoja Beļģijas likumu kodeksu un to sāka lietot tiesās, armijā, valsts iestādēs un skolās.

Flāmu skaita izmaiņas Latvijā pēc tautas skaitīšanu datiem (1897-2011)

Atsauces

Ārējās saites 

 
Eiropas tautas
Neīstā bērzubeka

Neīstā bērzubeka jeb skābaržu lācītis (Leccinum pseudoscabrum, arī Leccinum carpini) ir Latvijā reta beku dzimtas sēne, kuras augļķermeņi ir ēdami. 
Pirmo reizi Latvijā droši konstatēta 2013. gadā, taču domājams, ka līdz tam bieži tikusi jaukta ar citām bērzubekām.
Daļa mikologu uzskata, ka šī suga ir tā pati Leccinellum griseum/Leccinum griseum, citi norāda uz atšķirībām.

Sēnes apraksts

 Cepurīte: krāsa brūna, dzeltenbrūna vai pelēkbrūna, retos gadījumos ļoti gaiša. Forma puslodes, vecumā izpletusies līdz polsterveida, virsma izteikti nelīdzena. Platums līdz 12 cm. Virsmiziņa sausā laikā sausa, reizēm saplaisājusi, slapjā laikā lipīga. Mīkstums krēmkrāsā, bez īpašas smaržas un garšas, griezumu vietās maina krāsu uz gandrīz melnu ar violetu nokrāsu.
 Stobriņi: Stobriņi un atveres bālganas vai dzeltenīgā krēmkrāsā, iespiedumu vietās melnē.
 Kātiņš: tievs, krēmkrāsā, ar ļoti smalkām brūnām zvīņām, kuras parasti īpatnēji izkārtotas - apakšdaļā tīkliņveidā, augšdaļā punktēti.
 Sporas: brūnas, 10-28/4-7 µm.
 Bazīdijas: 32/12 µm.
 Cistīdas: 42/14 µm.

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug zem dažādiem lapu kokiem, tai skaitā skābaržiem, ozoliem un lazdām, no jūnija beigām  līdz oktobrim.

Barības vērtība

Ēdama bez iepriekšējas novārīšanas.

Līdzīgās sugas

Līdzīga nelielai parastajai bērzubekai, taču atšķiras ar apšubekām līdzīgu melnēšanu griezuma vietās un grubuļaināku cepurītes virsmu.

Skatīt arī

 Sēņošana
 Sēnes kulinārijā
 Sēņu tirdzniecība
 Lācīšu ģints

Atsauces

Ārējās saites 

 Mikologu biedrība Dabas muzejā 
 Sēnes apraksts
 Foto Boletales.com
 Index Fungorum
 The Genus Leccinum
 Mycobank
 Hazel bolete
Spietiņu apmetne

Spietiņu apmetne ir viena no vislabāk izpētītajām seno iedzīvotāju apmetnēm Sēlijā, kas dod priekšstatu par Daugavas ielejas cilvēku dzīves apstākļiem agrā un vidējā dzelzs laikmeta periodā (no 100. līdz 400. gadam m.ē.). 
Netālu no Spietiņu apmetnes atrodas Spietiņu kapulauks un senākā Plāteru apmetne, kas bijusi apdzīvota 1. gadu tūkstotī p.m.ē.

Atrašanās vieta 
Spietiņu apmetne atrodas netālu no Daugavas kreisā krasta Salas novada Sēlpils pagastā.

Arheoloģiskie izrakumi 
Apmēram divu hektāru plašās apmetnes līdz 1,8 metrus biezā kultūras slāņa izpēti 2250 m² platībā no 1961. līdz 1963. gadam veica Latvijas Vēstures muzeja Arheoloģijas nodaļas darbinieki Jolantas Daigas un Māra Atgāža vadībā.
Atsegtas guļbūvju celtņu vietas, 63 atklātie pavardi, iegūtas 519 senlietas - dzelzs darbarīki, bronzas rotas un māla trauku lauskas (gludās, nedaudz švīkātās un tekstīlās keramikas). Kā liecina atradumi iedzīvotāju galvenā nodarbošanās bijusi zemkopība un lopkopība.

Dzelzs ieguves krāsnis 
Apmetnes dienvidrietumu malā atklāta ap 400 m² liela dzelzs ieguves un pirmapstrādes vieta, kurā atrada sešas šahtas tipa dzelzs ieguves krāsnis, kuru tuvumā konstatēja jēldzelzs sagataves un ap 1,5 tonnu sārņu. Šie atradumi sniedz pirmās plašākās liecības par vietējās dzelzs apstrādes pirmsākumiem.

Atsauces

Literatūra 
 

Senās apmetnes Latvijā
Dzelzs laikmets
Sēlpils pagasts
Kajs

Kajs (, miris ) bija Romas bīskaps no  līdz nāvei 296. gadā un līdz ar to katoļticībā tradīcijā tiek uzskatīts par vienu no Romas pāvestiem. Viņš tika ievēlēts par pēcteci Eitihiānam. Ļoti maz ir zināms par viņa dzīvi, ko apstiprinātu droši avoti. Viņš it kā esot bijis Romas imperatora Diokletiāna radinieks.

Ārējās saites 

 

3. gadsimtā dzimušie
296. gadā mirušie
Romas pāvesti
Katoļu svētie
Pareizticīgo svētie
Daniils Ulimbaševs

Daniils Ulimbaševs (dzimis ) ir Latvijas futbolists, pussargs. Kopš 2019. gada spēlē FK Ventspils sastāvā.

Latvijas izlases sastāvā debitēja  FIFA Pasaules kausa kvalifikācijas spēlē pret Andoru.

Atsauces

Ārējās saites 

1992. gadā dzimušie
Latvijas futbolisti
Latvijas izlases futbolisti
FK RFS spēlētāji
FK Spartaks Jūrmala spēlētāji
FK Jelgava spēlētāji
FK Liepāja spēlētāji
FK Ventspils spēlētāji
Rīgā dzimušie
Bogdans Vaščuks

Bogdans Vaščuks (dzimis ) ir Igaunijas futbolists, pussargs. Kopš 2019. gada spēlē Tallinas "Levadia" sastāvā.

Ārējās saites 

1995. gadā dzimušie
Igaunijas futbolisti
Riga FC spēlētāji
Karolīna Garsija

Karolīna Garsija (Caroline Garcia; dzimusi ) ir profesionāla Francijas tenisiste.

Profesionāles karjeru uzsākusi 2011. gadā. Uzvarējusi 5 WTA un vienā ITF vienspēļu turnīrā, kā arī 6 WTA tūres, 1 WTA 125K sērijas un 4 ITF turnīros dubultspēlēs. 2016. gadā kopā ar Kristīnu Mladenoviču triumfēja Francijas atklātajā čempionātā dubultspēlēs. Nozīmīgākie vienspēļu tituli ir uzvaras Premier Mandatory kategorijas turnīrā Pekinā 2017. gada oktobrī un Premier 5 turnīrā Uhaņā tā paša gada septembrī. Lielākais sasniegums Grand Slam turnīros vienspēlēs ir iekļūšana 2017. gada Francijas atklātā čempionāta ceturtdaļfinālā.

Kopš 2013. gada pārstāv Franciju Federācijas kausā. Kausu ar izlasi izcīnīja 2019. gadā. Piedalījusies 2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs gan vienspēlēs, gan dubultspēlēs.  sasniedza 2. vietu WTA dubultspēļu rangā.

Sasniegumi Grand Slam turnīros

Vienspēles 

|}

Dubultspēles 

	
	
	
|}

Atsauces

Ārējās saites 

1993. gadā dzimušie
Francijas tenisisti
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2020. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Dārta Daneviča

Dārta Daneviča (dzimusi Inese Daneviča  Jēkabpilī) ir latviešu aktrise un modele.

Biogrāfija 
Dzimusi 1988. gada 8. jūlijā Jēkabpilī. Danevičas tēvs Jānis Danevičs ir ārsts-ķirurgs, Jēkabpils reģionālās slimnīcas Ķirurģijas nodaļas vadītājs, bet māte Zita Daneviča — neiroloģe. Dārta Daneviča mācījusies Jēkabpils Valsts ģimnāzijā un Jēkabpils A. Žilinska mūzikas skolā. Vidusskolas latviešu valodas un literatūras eksāmenā ieguvusi 99 procentus no 100. 2011. gadā pabeigusi mācības Latvijas Kultūras akadēmijas Skatuves un audiovizuālās mākslas katedrā.

No 2012. gada strādā Dailes teātrī. Aktrise filmējusies seriālos "Jā, bos!", "UgunsGrēks", "Ēnu spēles" un "Svešā seja", kā arī filmās What Sank Titanic (2011), "Ievainotais jātnieks" (2017), "Jaungada taksometrs" (2018), The Immortal (2019), "Izmisums" (2018), Manny (2020), "Nemierīgie prāti" (2021).

Bijusi attiecībās ar Dailes teātra aktieri Niklāvu Kurpnieku. Kopš 2020. gada D. Daneviča ir attiecībās ar bijušo aktieri, tagad politiķi Artusu Kaimiņu. 2021. gada martā pārim piedzima dēls.

Lomas seriālos 
 "UgunsGrēks" (2011/2012) — Vanda Saulīte
 "Eņģeļu iela 9. Pelnrušķītes mantojums" (2014) — Inga
 "Ēnu spēles" (2014/2017) — Beāte Andersone
 "Svešā seja" (2017/2018) — Madara Kreicberga
 "Jā, bos!" (2014) — sekretāre
 "Nemīlētie"(2020) — Inga Gricmane
 "Tunelis" (2021) —
 "Nebaidies ne no kā" (2022) —

Lomas filmās 
 What Sank Titanic (2011) — Berta Meina
 "Ievainotais jātnieks" (2017)
 "Jaungada taksometrs" (2018) — Līga
 The Immortal (2019) — Dobešenko meitene
 "Izmisums" (2018)
 Manny (2020) — Aleksandra
 "Nemierīgie prāti" (2021)

Atsauces

Ārējās saites 
 Dārta Daneviča filmas.lv

Latvijas aktieri
1988. gadā dzimušie
Jēkabpilī dzimušie
Dailes teātra aktieri
Karaliste

Karaliste jeb karaļvalsts () ir monarhijas paveids, kurā valda karalis vai karaliene.

Jēdziena izcelsme saistāma ar Kārļa Lielā vārda latinizēto versiju Carolus, no kā atvasināts vārds "karaliste" ("Kārļa valsts"). Līdz 19. gadsimtam karalistes apzīmēšanai latviešu valodā lietoja vārdu ķēniņvalsts. Mūsdienās karaļa tituls ir saglabājies tikai nedaudzās monarhijās.

Vēsture 
Franku Karolingu dinastijai izmirstot, par austrumfranku karali 911. gadā ievēlēja Konrādu, 962. gadā karali Oto I Romā kronēja par Romas impērijas ķeizaru. Viduslaikos Romas pāvests un ķeizars piešķīra karaļa titulu atsevišķiem hercogiem, piemēram, Bohēmijas karalim (1204) vai Polijas karalim (1320).
Starp Vīnes kongresu un Pirmo pasaules karu Eiropā nodibinājās Nīderlandes karaliste (1815), Beļģijas karaliste (1831), Grieķijas karaliste (1832), Itālijas karaliste (1861), Rumānijas karaliste (1881), Serbijas karaliste (1882), Norvēģijas karaliste (1905) un Bulgārijas karaliste (1908).

Mūsdienu karalistes

Eiropā 
 Apvienotā Karaliste
 Beļģija
 Dānija
 Nīderlande
 Norvēģija
 Spānija
 Zviedrija

Āzijā 
 Bahreina
 Butāna
 Jordānija
 Kambodža
 Saūda Arābija
 Taizeme

Āfrikā 
 Lesoto
 Maroka
 Svatini

Okeānijā 
 Tonga

Skatīt arī 
 Ķeizariste
 Hercogiste
 Grāfiste

Atsauces 

Monarhijas
Karš un miers (filmu sērija)

{{Filmas infokaste
 |   nosaukums = "Karš un miers"
 | oriģinālnos = 
 |      attēls = War and Peace poster, 1967.jpg
 |     att_izm = 
 |    paraksts = 
 |       žanrs = vēsturiskā drāma
 |    režisors = Sergejs Bondarčuks
 |  producents = 
 |   scenārijs = 
 Sergejs Bondarčuks
 Vasīlijs Solovjovs
 |     aktieri =
 Ludmila Saveļjeva 
 Sergejs Bondarčuks
 Vjačeslavs Tihonovs
 |      mūzika = Vjačeslavs Ovčiņņikovs
 |   operators = Anatolijs Petriskis
 |     montāža = Tatjana Ļihačeva
 |     studija = Mosfilm
 | izplatītājs = 
 |    izdošana = 
 |      ilgums = 
 1. daļa:
 147 minūtes
 2. daļa:
 100 minūtes
 3. daļa:
 84 minūtes
 4. daļa:
 100 minūtes
 Kopā:
 431 minūtes
 |      valsts = 
 |      valoda = 
 krievu
 franču
 vācu
 |     budžets = 
 8 291 712 rubļu
 ()
 |    ienākumi = 
 | iepriekšējā = 
 |      nākamā = 
 |        imdb = 
}}
Karš un miers (, Vojna i mir) ir 1966. un 1967. gada Padomju Savienības kara drāmas četru filmu sērija. Filmas režisors un scenārija autors ir Sergejs Bondarčuks. Šis ir Ļeva Tolstoja 1869. gada romāna "Karš un miers" ekranizējums. Filmas četru daļu pirmizrādes norisinājās no 1966. līdz 1967. gadam. Galvenās lomas atveido Sergejs Bondarčuks, Vjačeslavs Tihonovs un Ludmila Saveļjeva.

Filma veidota Mosfilm'' studijā no 1961. līdz 1967. gadam. Filmas izmaksas sastādīja 8 291 712 Krievijas rubļu, un tā ir dārgākā Padomju Savienības laikos filmētā filma. Bondarčuka "Karš un miers" ieguva Maskavas Starptautiskā kinofestivāla lielo balvu, Amerikas Kinoakadēmijas balvu kategorijā "Labākā filma svešvalodā" un Zelta globusa balvu kā labākā filma svešvalodā.

Ārējās saites 

1966. gada filmas
1967. gada filmas
Krievijas filmas
Kinoakadēmijas balvas ieguvējas filmas svešvalodā
Filmu sērijas
Inga Misāne-Grasberga

Inga Misāne-Grasberga (dzimusi , kā Inga Misāne) ir latviešu teātra un kino aktrise. Kopš 2004. gada strādā Latvijas Nacionālajā teātrī. Filmējusies seriālos "Saplēstā krūze" un "UgunsGrēks", kā arī seriālā "Likteņa līdumnieki".

Precējusies ar Nacionālā teātra aktieri Gundaru Grasbergu.

Kinolomas 
 "Kliedz!" (2004)
 "Sarkanais pleķis" (2008)
 "Ģimenes portrets" (2009)
 "Kontrolieris" (2009)
 Valkyrie Limited (2009)

Lomas TV seriālos 
 Marija — "Saplēstā krūze"
 Viktorija — "UgunsGrēks"
 Laila — "Ēnu spēles"
 Meldra - "Likteņa līdumnieki"

Ārējās saites 
 Inga Misāne filmas.lv
 

1979. gadā dzimušie
Latvijas aktieri
Latvijas Nacionālā teātra aktieri
Inita Sondore

Inita Sondore (dzimusi Inita Dzelme 1987. gada 23. jūlijā, Rīgā) ir latviešu aktrise. Mācījusies Rīgas pilsētas Pļavnieku ģimnāzijā un Dailes teātra 9. studijā.

No 2010. gada strādāja Dailes teātrī. Ir filmējusies seriālā "Viņas melo labāk" Kristīnes lomā un seriālā "Nemīlētie" — Zanes lomā. 

2021. gadā paziņoja par aktrises profesijas atstāšanu.

Atsauces 

Latvijas aktieri
Dailes teātra aktieri
1987. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Sarmīte Rubule

Sarmīte Rubule (dzimusi ) ir latviešu aktrise. Mācījusies Preiļu Valsts ģimnāzijā un Dailes teātra 8. studijā. No 2002. līdz 2020. gadam strādāja Dailes teātrī. 

Filmējusies seriālos "Likteņa līdumniekos", "Eņģeļu iela 9: Pelnrušķītes mantojums", "Svešā dzīve"", "Viņas melo labāk" un "UgunsGrēks".

2020. gadā S. Rubule zaudēja darbu Dailes teātrī.

Lomas filmās 
 "Naktssargs un veļasmazgātāja" - Guntra

Lomas seriālos 
 "Likteņa līdumnieki (2004) - Nora
 "Svešā dzīve"(2007/2008) - Keita Barone/Krauja
 "Eņģeļu iela 9: Pelnrušķītes mantojums"(2013/2014) - Judīte Ābola
 "UgunsGrēks"(2017) - Jana
 "Viņas melo labāk" (2017) - Olga Ēķe

Atsauces 

Latvijas aktieri
1980. gadā dzimušie
Dailes teātra aktieri
Vita Vārpiņa

Vita Vārpiņa (dzimusi ) ir latviešu aktrise un uzņēmēja. Mācījusies Rīgas 2. vidusskolā, LU Filoloģijas fakultātes Žurnālistikas nodaļā, Lidijas Stiebras teātra studijā, Liepājas teātra studijā. 

No 1997. gada strādā Dailes teātrī. 

2021. gada 30. aprīlī iecelta par Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieci.

Filmogrāfija

Lomas seriālos 
 "Svešā seja" (2017/2018) - Ērika Muižniece
 "UgunsGrēks" (2011) - Žanete Vītola
 "Ēnu spēles" (2012) - policijas kapteine

Atsauces

Ārējās saites 
 Vita Vārpiņa Dailes teātris
 Vita Vārpiņa filmas.lv
 

1968. gadā dzimušie
Latvijas aktieri
Dailes teātra aktieri
Spēlmaņu nakts gada aktrises balvas ieguvējas
Lielā Kristapa balvas ieguvējas aktrises
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Bēres Ornānā

Bēres Ornānā jeb Apbedīšana Ornānā () ir franču gleznotāja Gistava Kurbē ap 1849.–1850. gadu tapusi eļļas krāsas glezna. Tā tiek uzskatīta par vienu no pagrieziena punktiem 19. gadsimta Francijas mākslā. Gleznā attēlotas gleznotāja vectēva brāļa bēres 1848. gada septembrī viņa dzimtajā pilsētā, nelielajā Ornānā. Parastās provinces bēres attēlotas neglaimojošā reālismā un milzīgā mērogā, ko parasti izmantoja varoniskām vai reliģiskām ainām vēsturiskās glezniecības žanrā. Gleznas demonstrēšana 1850.–1851. gada Parīzes salonā izsauca "eksplozīvu reakciju" un atnesa Kurbē tūlītēju slavu. Glezna šobrīd atrodas Orsē muzejā Parīzē, Francijā.

Šajā Salona izstādē Kurbē īpaši izcēlās ar gleznām "Akmeņu skaldītāji", "Flagē zemnieki" un "Bēres Ornānā". Bēres apmeklējušie cilvēki kļuva par gleznas modeļiem. Iepriekš modeļi tika izmantoti kā tēli vēsturiskos sižetos; šajā gleznā Korbē "gleznoja tos pašus cilvēkus, kuri bija klātienē pie apbedīšanas, visi vietējie iedzīvotāji". Rezultāts ir reālistisks cilvēku un dzīves Ornānā attēlojums.

Glezna no skatītājiem un kritiķiem piesaistīja gan uzslavas, gan sīvu denonsēšanu. Tā ir milzīga izmēra darbs — 3,1 x 6,6 metri, attēlojot prozaisku rituālu, mērogā ko iepriekš izmantoja tikai vēsturiskajā žanrā. Saskaņā ar vēsturnieces Sāras Fonsas teikto, "Parīzē "bēres" tika vērtēts kā darbs, kas ievilcis sevi vēsturiskās glezniecības grandiozās tradīcijās, gluži kā netīri zābaki smalkās viesībās, un, ņemot vērā tradīcijas, tā, protams palika gribot." Protams, gleznai trūkst arī sentimentālās retorikas, kas sagaidāma no šī žanra darba: Kurbē sērotāji neveido teatrālus sēru žestus, un to sejas šķiet vairāk kariķētas kā apgarotas. Kritiķi apvainoja Kurbē par apzinātu dzīšanos pēc neglītības. Tomēr sabiedrība aizvien vairāk ieinteresējās par jauno reālistu pieeju un bagātīgā, dekadentā romantisma fantāzija zaudēja popularitāti. Mākslinieks labi apzinājās šīs gleznas nozīmi; Kurbē sacīja: "Bēres Ornānā patiesībā bija romantisma apbedīšana." Var teikt, ka tā ir arī žanru hierarhijas apglabāšana, kas dominēja franču mākslā kopš 17. gadsimta.

1873. gadā, kad Kurbē politiskie uzskati bija mainījušies, viņš atteicās no darba, sakot, ka tas nav "neko vērts".

Atsauces

Ārējās saites 

Smart History: Courbet's Burial at Ornans

Gistava Kurbē gleznas
Lazars Zalkinds

Lazars Zalkinds (; dzimis , miris ) bija Krievijas un PSRS šaha problēmists.

Dzīves gaitas 
Dzimis Harkovā. Kad  Zalkins vēl bijis bērns, ģimene pārcēlusies uz Kostromu. Ģimnāziju beidzis ar zelta medaļu un iestājies Maskavas Universitātē. Beidzis Juridiskās fakultātes ekonomikas nodaļu. Bijis universitātes docents, lasījis lekcijas. Pēc tam veidojis ekonomista karjeru: vispirms PSRS tautas komisariāta tirdzniecības pārvaldes uzskaites un statistikas sektora priekšnieka vietnieks, pēc tam priekšnieks.
 
1903. gada pievienojies boļševikiem un iestājies KSDSP. Pēc februāra revolūcijas dažos jautājumos pievienojies meņševikiem, bet  pēc 1917. gada oktobra turpmāk politiskā darbībā vairs nepiedalījies. 1930. gadā tika nepatiesi apvainots un notiesāts. Astoņus gadus pavadījis Verhņeuraļskā OGPU politizolatorā, tad vēl 5 gadus izsūtījumā nometnēs Komsomoļskā pie Amūras. Pēc tam atbrīvots bez tiesībām aizbraukt no izsūtījuma vietas. Miris no infarkta.

Šaha kompozīcija 
Piecpadsmit gadu vecumā iemācījies spēlēt šahu un septiņpadsmit gadu vecumā publicējis savu pirmo šaha uzdevumu. Ātri izvirzījies par vienu no Krievijas labākajiem problēmistiem. Bijis žurnālu «Шахматный вестник» (1913—1916) un «Шахматы» (1922—1929) uzdevumu nodaļas redaktors. Sastādījis vairāk nekā 500 šaha uzdevumus un etīdes, no tām 60 ieguvušas atzinību dažādos starptautiskos un vietējos konkursos.

Piemērs 

Uzdevuma risinājums:
 1. Lc2! a2 (1. ... Kxc2 2. h7 a2 3. h8D+-) (1. ... b3 2. Lxb3 Kxb3 3. h7+-) 2. h7 a1D 3. h8D+ Ka2 4. Lb3+ Kb1 5. Dh7+ Kb2 6. Dc2+ Ka3 7. Ld5! Df1+ 8. Ka5 un baltie uzvar.

Atsauces

Ārējās saites 
 L. Zalkinda šaha kompozīcijas vietnē PDB
 L. Zalkinda profils mājaslapā Chess Composers 

Krievijas šahisti
PSRS šahisti
Šaha problēmisti
Padomju represijās cietušie
Harkivā dzimušie
Timo Verners

Timo Verners (; dzimis ) ir Vācijas futbolists, Vācijas Bundeslīgas kluba RB Leipzig un Vācijas futbola izlases uzbrucējs.

Dzimis Štutgartē, futbolista gaitas uzsāka VfB Stuttgart. 2015.—2016. gada sezonā Stuttgart izkrita no Bundeslīgas uz Verneru nopirka RB Leipzig par 10 milijoliem eiro. 2019–20. gada sezonā kļuvis par Bundeslīgas otru labāko vārtu guvēju. Pēc tam, kad viņš kļuva par Leipzig visu laiku labāko vārtu guvēju, Verners pārcēlās uz Anglijas Premjerlīgas komandu Chelsea. Savā pirmajā sezonā kļuvis par UEFA Čempionu līgas uzvarētāju. 2022. gadā atgriezies Leipzig.

Vācijas futbola izlasē spēlējis 2017. gada FIFA Konfederāciju kausā, kurā viņš bija dalīti labākais vārtu guvējs.

Sasniegumi 
Vācija

 FIFA Konfederāciju kauss: 2017
Chelsea
 UEFA Čempionu līga:2020-2021
 UEFA Superkauss :2021
 FA Cup :finālists: 2020-2021

Individuālie sasniegumi

 FIFA Konfederāciju kausa labākais vārtu guvējs: 2017

Atsauces

Ārējās saites 

1996. gadā dzimušie
Vācijas izlases futbolisti
Vācijas futbolisti
2018. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
RB Leipzig spēlētāji
VfB Stuttgart spēlētāji
Chelsea F.C. spēlētāji
2020. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
Štutgartē dzimušie
Sesars Aspilikveta

Sesars Aspilikveta (; dzimis ) ir Spānijas futbolists, Anglijas Premjerlīgas kluba Chelsea F.C. un Spānijas futbola izlases aizsargs.

Aspilikveta ir dzimis Pamplonā un tieši tur ir arī sācis spēlēt futbolu CA Osasuna komandā. 2010. gada vasarā Aspilikveta pievienojās Ligue 1 klubam Marseļas "Olympique" par 7 milijoniem €. Kopš 2012. gadā spēlē Chelsea F.C..

Spānijas futbola izlasē spēlējis 2012. gada vasaras olimpiskajās spēlēs, 2014. gada FIFA Pasaules kausā un 2016. gada Eiropas čempionātā.

Sasniegumi 
Marseille

 Coupe de la Ligue: 2011–12
 Trophée des Champions: 2010, 2011

Chelsea

 Anglijas Premjerlīga: 2014–15, 2016–17
 FA kauss: 2017–18
 Anglijas Līgas kauss: 2014–15
 UEFA Eiropas līga: 2012–13, 2018–19

Individuālie sasniegumi

 Chelsea gada labākais spēlētājs: 2013–14

Atsauces

Ārējās saites 

1989. gadā dzimušie
Navarrā dzimušie
Spānijas izlases futbolisti
Spānijas futbolisti
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2014. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
2016. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
2018. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
Chelsea F.C. spēlētāji
Marseļas "Olympique" spēlētāji
2020. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
2022. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
Kosteleca pie Labas

Kosteleca pie Labas () ir pilsēta Čehijā, Centrālčehijas apgabala Melnīkas apriņķī pie Labas (Elbas) upes. 

Rakstos pirmoreiz minēta 1276. gadā. 1486. gadā Bohēmijas karalis Vladislavs II Kostelecai pie Labas piešķīra pilsētas tiesības. 1526. gadā pilsēta iekļāvās Habsburgu impērijas sastāvā. Pēc folklorista Čeneka Zībrta (Čeněk Zíbrt, 1864 – 1932) pētījumiem 1830. gadā Kostelecā pie Labas radās deja polka. No 1919. gada — Čehoslovākijā. Kopš 1993. gada — Čehijā.

Čehijas pilsētas
Centrālčehijas apgabala pilsētas
Oša valks

Oša valks ir Sumatas labā satekupe Kuldīgas novadā uz dienvidrietumiem no Bračām. Izveido Sumatu, satekot ar Katla valku. Tek ziemeļu virzienā. Oša valku nešķērso valsts autoceļi.

Atsauces 

Kuldīgas novada upes
Skrundas novada upes
Ventas baseina upes
Astronoms (glezna)

Astronoms  ir nīderlandiešu gleznotāja Jana Vermēra aptuveni 1668. gadā radīta eļļas krāsas glezna. Tā ar eļļas krāsām gleznota uz 51 x 45 cm liela audekla un glabājas Luvrā, Parīzē, Francijā. 

17. gadsimta nīderlandiešu glezniecībā zinātnieku attēlošana bija populāra tēma un Vermēra devums iekļauj šo astronomu un arī nedaudz vēlāk tapušo gleznu "Ģeogrāfs". Tiek uzskatīts, ka abās attēlots viens un tas pats cilvēks, iespējams, Antonijs van Lēvenhuks. 2017. gadā veikts pētījums atklāja, ka audekls abiem darbiem nācis no viena materiāla, apstiprinot tuvo saistību.

Uz astronoma profesiju norāda debess ķermeņu globuss (Josta de Honta versijā) un grāmata uz galda, 1621. gadā izdotā Adriāna Metiusa Institutiones Astronomicae Geographicae. Simboliski sējumā ir atvērta 3. grāmata, kurā ir sadaļa, kas aicina astronomu meklēt "iedvesmu no dieva" un glezna uz sienas, kurā attēlota Mozus atrašana — Mozus pārstāv zināšanas un zinātni ("apguva visas ēģiptiešu gudrības").

Īpašnieki 

Gleznas "Astronoms" īpašnieki noskaidroti līdz pat 1713. gada 27. aprīlim, kad to Roterdamas izsolē pārdeva nezināms kolekcionārs (iespējams, roterdamietis Adriāns Pātss vai viņa tēvs) kopā ar "Ģeogrāfu". Pircējs bijis Hendriks Sorgs, kura īpašuma izpārdošana 1720. gada 28. martā iekļāva abas gleznas, kuras bija aprakstītas kā ‘Een Astrologist: door Vermeer van Delft, extra puyk’ (Astrologs no Delftas Vermēra, augstākā kvalitāte) un ‘Een weerga, van ditto, niet minder’ (Līdzīgs no tā paša, ne mazāk).

Starp 1881. un 1888. gadu Parīzes mākslas tirgonis Leons Gošē gleznu pārdeva baņķierim un mākslas kolekcionāram Alfonsam Džeimsam de Rotšildam, pēc kura nāves to mantoja viņa dēls, Eduārs Alfonss Džeimss de Rotšilds. 1940. gadā pēc Vācijas iebrukuma Francijā to no viņa viesnīcas konfiscēja nacistu organizācija Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg für die Besetzten Gebiete. Gleznas aizmugurē tika uzspiests neliels melns zīmogs svastikas formā. Pēc kara gleznu atdeva Rotšildu ģimenei un to 1983. gadā ieguva Francijas valsts, pieņemot to kā mantojuma nodokļu maksājumu. Kopš 1983. gada tā atrodas Luvras ekspozīcijā.

Atsauces

Bibliogrāfija

Ārējās saites 

 Institutiones Astronomicae Geographicae no Adriāna Metiusa

1688. gada gleznas
Johannesa Vermēra gleznas
Pastaru grāvis

Pastaru grāvis (augštecē Alekšupīte) ir Straumēnu grāvja labā krasta pieteka Kuldīgas novadā. 

Tek rietumu virzienā. Lielākā pieteka - Vāņpurva grāvis. Ietek Straumēnu grāvī, netālu no tā ietekas Ventā, faktiski - Ventas vecupē. Pastaru grāvi šķērso valsts autoceļš V1278 (Ciecere–Ikaiši–Vārme).

Atsauces 

Kuldīgas novada upes
Skrundas novada upes
Ventas baseina upes
Borživojs II

Borživojs II (; dzimis ap 1064. gadu, miris ) bija Bohēmijas kņazs no 1100. līdz 1107. gada un no 1117. līdz 1120. gadam.

Borživojs II bija Bohēmijas kņaza Vratislava II un Polijas kņaza Kazimira Atjaunotāja meitas Svatavas dēls un iepriekšējā kņaza Bržetislava II pusbrālis. Ar Bržetislava II un imperatora Heinriha IV atbalstu 1100. gadā kļuva par Bohēmijas kņazu. Pēc Polijas kņaza Vladislava I Hermaņa nāves kopā ar brālēnu Svatopluku atbalstīja Zbigņevu pret Boļeslavu III Greizmuti. Tomēr abi sabiedrotie sanaidojās un Olomoucas Svatopluks kļuva par Borživoja pretinieku. 1107. gadā sacēlās Borživoja II brālis Vladislavs I un ar Ungārijas karaļa Kālmāna palīdzību ieņēma Prāgu. Par Bohēmijas kņazu tika ievēlēts Olomoucas Svatopluks. 1109. gadā Svatopluks tika nogalināts, bet par kņazu ievēlēja Vladislavu I. 1117. gadā brāļi izlīga un kopīgi valdīja Bohēmijā, līdz 1120. gadā atkal izcēlās konflikts un Borživojs devās trimdā uz Ungāriju, kur mira.

Ārējās saites

1064. gadā dzimušie
1124. gadā mirušie
Pšemislu dinastija
Bohēmijas monarhi
Saulriets Monmažūrā

Saulriets Monmažūrā ir nīderlandiešu gleznotāja Vinsenta van Goga glezna, ko viņš gleznojis 1888. gada 4. jūlijā. Tā tika radīta laikā, kad gleznotājs atradās Arlā, Francijā, un tajā attēlota krūmāju ainava ar Monmažūras klostera drupām fonā. Gleznas izmēri ir 73,3 × 93,3 centimetri. No 2013. gada 24. septembra līdz 2014. gada 12. janvārim tā atradās van Goga muzeja ekspozīcijā Amsterdamā. Glezna pašlaik pieder anonīmam privātam kolekcionāram.

Tās autentiskums ticis apšaubīts vairākas reizes, līdz 2013. gadā tika apstiprināts ka tas ir īsts van Goga darbs. Tas bija pirmais pilna izmēra darbs, kurš kopš 1928. gada ticis apstiprināts kā van Goga darinājums.

Vēsture 
1890. gadā glezna parādījās viņa brāļa, mākslas tirgoņa, Teo van Goga kolekcijas inventāra sarakstā. To pārdeva 1901. gadā, bet pēc tam nav bijis atrodams neviens ieraksts par tā īpašumtiesībām vai izcelsmi. Glezna šķietami kļuva zudusi.

1908. gadā Norvēģijas rūpnieks Kristians Nikolajs Mustads, uzskatot to par van Goga darbu, iegādājās to un izstādīja to savās mājās. Saskaņā ar Mustadu ģimenes pausto, Francijas vēstnieks Zviedrijā, viesojoties viņu mājās, paziņoja, ka tas, iespējams, nav van Goga darbs. Tobrīd Mustads to noņēma no sienas un glezna palika Mustada mājas bēniņos līdz viņa nāvei 1970. gadā, līdz parādījās viņa mantojuma sarakstā.

Autentiskuma noteikšana

1990. gados glezna tika parādīta van Goga muzeja darbiniekiem, bet tas netika atzīts par van Goga darbu, jo nebija parakstīts. Tomēr, attīstoties uzlabotiem izpētes paziņojumiem, 2011. gadā tika uzsākta divu gadu izpēte van Goga muzejā, lai pārbaudītu iespējamo gleznas autentiskumu. Detalizēti tika pētīts gleznas stils un materiāli. Tika atklāts, ka tā ir gleznota tajā pašā krāsu diapazonā, kas šajā laikā parādījās van Goga darbos, kas noveda pie turpmākiem pētījumiem. Starp pierādījumiem, kas apliecināja gleznas autentiskumu, bija vēstule, kuru Vinsents van Gogs rakstīja savam brālim Teo 1888. gada 5. jūlijā, aprakstot ainavu, ko viņš bija gleznojis iepriekšējā dienā: 

2013. gada 9. septembrī van Goga muzejs publiski atklāja gleznu, apstiprinot, ka darbs ir van Goga glezna.

Atsauksmes 
Van Goga pētnieks Martins Beilijs izcēla "Saulrietu Monmažūrā" kā lielu papildinājumu van Goga devumam.

Atsauces

Ārējās saites 

1888. gada gleznas
Vinsenta van Goga gleznas
Staņislavs Petrovs

Staņislavs Petrovs (, 1939—2017) bija PSRS pretraķešu ātrās reaģēšanas sistēmas dispečers, kas Aukstā kara laikā ar savu piesardzīgo rīcību 1983. gada naktī no 25. uz 26. septembri novērsa iespējamo kodolkara sākšanos, jo padomju izlūksatelīti kļūdaini bija reaģējuši uz rietošās saules gaismas atspīdumu mākoņos. 
Incidents kļuva zināms tikai pēc Aukstā kara beigām, S. Petrovs saņēma starptautiskus apbalvojumus par savu rīcību.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1939. gada 7. septembrī Vladivostokā. Studēja  Kijevas Augstākajā Radiotehniskajā inženieru skolā, pēc kuras beigšanas 1972. gadā sāka dienēt PSRS Gaisa spēku ātrās reaģēšanas struktūrās, sasniedzot apakšpulkveža pakāpi.

No 1982. gada Staņislavs Petrovs strādāja slepenajā Maskavas apgabala militārajā pilsētiņā "Serpuhova-15" izveidotajā PSRS kosmisko satelītu novērošanas un agrās brīdināšanas sistēmas Око ("Acs") bunkurā. Pēc ASV prezidenta Ronalda Reigana (1981) un PSKP ģenerālsekretāra Jurija Andropova (1982) nākšanas pie varas pastiprinājās abu lielvalstu militārā sacensība un abas puses izstrādāja jaunus plānus iespējamajam kodolkara sākumam.  

1983. gada 1. septembrī Padomju Gaisa spēku iznīcinātājs pie Sahalīnas notrieca Korean Air Lines pasažieru lidmašīnu, gāja bojā 269 apkalpes locekļi un pasažieri, ieskaitot kongresmeni L. Makdonaldu. S. Petrova dežūras laikā 26. septembra agrās brīdināšanas sistēma iedarbojās un brīdināja, ka ASV pret Padomju Savienību ir palaidusi piecas kodolraķetes. 
Drošības protokols paredzēja, ka Око dispečeriem bija jāziņo augstākajai vadībai par jebkādām pazīmēm, kas varētu liecināt par ballistisko raķešu uzbrukumu Padomju Savienībai. Par spīti tam Petrovs klasificēja to kā nesen ieviestās datorsistēmas kļūdu un neaktivēja PSRS atbildes kodolraķešu trieciena plānu. 
1984. gadā S. Petrovs aizgāja no dienesta un pieticīgi dzīvoja Piemaskavas pilsētā Frjazinā (Фрязино). 

Šis incidents nebija zināms līdz pat Aukstā kara beigām, kad 1993. gadā tas ģenerālis Jurijs Votincevs to pieminēja savos memuāros. 
S. Petrovs kļuva par slavenību ASV un Eiropā – par viņu sāka rakstīt plašsaziņas līdzekļi un 2006. gadā Ņujorkā tika piešķirta ANO speciālbalva.
2012. gadā Petrovam piešķīra Vācijas masu mediju prēmiju, bet 2013. gadā Drēzdenes prēmiju par bruņotu konfliktu novēršanu. 
2014. gadā klajā nāca dāņu režisora dokumentālā filma par Petrovu The Man Who Saved the World ("Vīrs, kurš izglāba pasauli"). 
 
Miris 2017. gada 19. maijā, taču ziņa par viņa nāvi kļuva zināma tikai 7. septembrī.

Ārējās saites

Atsauces

Ārējās saites 

1939. gadā dzimušie
2017. gadā mirušie
Aukstais karš
Piejūras novadā dzimušie