Amerikas Savienotās Valstis

Amerikas Savienotās Valstis (), arī ASV (United States, USA, US), ir federāla konstitucionāla republika, kas sastāv no 50 štatiem un no viena federālā apgabala. Valsts atrodas galvenokārt Ziemeļamerikas centrālajā daļā, kur tās savstarpēji saistītie 48 štati un galvaspilsētas apgabals Vašingtona ir izvietoti starp Atlantijas un Kluso okeānu. Ziemeļos tā robežojas ar Kanādu, bet dienvidos ar Meksiku. Kontinenta ziemeļrietumos atrodas Aļaskas štats (austrumos robežojas ar Kanādu, savukārt rietumos ir jūras robeža ar Krievijas Federāciju, kas iet cauri Beringa šaurumam), un Klusajā okeānā salu štats Havajas. Amerikas Savienoto Valstu pakļautībā ir arī teritorijas Karību jūrā (Puertoriko un ASV Virdžīnas) un Klusajā okeānā (nozīmīgākās no tām ir Amerikāņu Samoa, Guama un Ziemeļu Marianas Salas).

Ar 9,83 miljoniem km² lielu platību un 306 miljoniem iedzīvotāju ASV ir trešā lielākā valsts pasaulē pēc platības, arī pēc iedzīvotāju skaita tā ir trešā lielākā valsts. Amerikāņi ir viena no pasaules etniski daudzveidīgākajām un daudzkulturālākajām nācijām. ASV ir lielākā tautsaimniecība pasaulē, 2008. gadā tās iekšzemes kopprodukts bija 14,3 triljoni ASV dolāru (23% no visas pasaules IKP un gandrīz 21% no pirktspējas paritātes).

Mazāk nekā pirms 400 gadiem valsts tagadējo teritoriju apdzīvoja tikai Amerikas pamatiedzīvotāji un Havajās polinēzieši. Sekoja Eiropas valstu koloniālais periods. Valsts tika izveidota no 13 Lielbritānijas Karalistes kolonijām Atlantijas okeāna krastā.  kolonisti pieņēma Neatkarības deklarāciju, kurā tika pasludināta koloniju neatkarība no Lielbritānijas. Pēc tam kolonijas izveidoja savienību.

ASV austrumos atrodas Apalaču kalni, rietumos — Klinšu kalni, bet vidusdaļā lielāko daļu no teritorijas aizņem Lielie līdzenumi. Lielie ogļu, naftas un citu derīgo izrakteņu krājumi, kā arī plašā imigrācija 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā veicināja strauju rūpniecības un tirdzniecības uzplaukumu. Mūsdienās amerikāņu ražotās preces, kā arī kultūra ir atpazīstamas visā pasaulē.

Etimoloģija 
1507. gadā vācu kartogrāfs Martins Valdzēmillers (Martin Waldseemüller) izveidoja pasaules karti, kurā viņš Rietumu puslodes zemes nodēvēja par "Ameriku" ("America") — itāliešu pētnieka un kartogrāfa Amerigo Vespuči vārdā. Kādreizējās Britu kolonijas pirmās izmantoja šo jaunās valsts nosaukumu Neatkarības deklarācijā, kas bija "vienprātīga trīspadsmit Amerikas Savienoto Valstu Deklarācija", un to  pieņēma "Amerikas Savienoto Valstu pārstāvji" ("Representatives of the United States of America"). Pašreizējais nosaukums tika oficiāli noformēts , kad Otrais Kontinentālais Kongress (Second Continental Congress) pieņēma Konfederācijas statūtus (Articles of Confederation). Vispārpieņemta ir arī īsā forma — ASV. Ir arī citas izplatītas valsts nosaukuma formas, piemēram, Savienotās Valstis vai vienkārši Amerika. Sarunvalodā dažreiz šī valsts tiek saukta arī par "Štatiem". Kādreiz populārs Savienoto Valstu nosaukums bija arī Kolumbijai, kas radies no Kristofora Kolumba vārda. Šis nosaukums joprojām ir aktuāls Kolumbijas apgabala nosaukumā.

Standarta vārds, kā dēvē Savienoto Valstu pilsoni, ir "amerikānis". Angļu valodā nosaukums "Savienoto Valstu" ("United States") formāli tiek lietots arī kā īpašības vārds. Izplatīti īpašības vārdi, kas tiek lietoti attiecībā uz valsti, ir arī "amerikāņu" un "ASV", piemēram, "amerikāņu vērtības", "ASV bruņotie spēki" un tā tālāk. Vārds "amerikānis" reti tiek attiecināts uz cilvēkiem, kuri nav saistīti ar ASV.

Sākotnēji angļu valodā frāze "Savienotās Valstis" tika lietota daudzskaitlī — piemēram, "the United States are" ("Savienotās Valstis ir") — tajā skaitā arī Savienoto Valstu Konstitūcijas trīspadsmitajā grozījumā, kas ratificēts 1865. gadā. Kā vienskaitļa formu — tas ir, "the United States is" — sāka lietot pēc Pilsoņu kara beigām. Šobrīd šīs frāzes standarta forma ir vienskaitlis; daudzskaitļa forma ir saglabāta idiomā "these United States" ("šīs Savienotās Valstis").

Vēsture

Pamatiedzīvotāji un eiropiešu kolonisti 
Amerikas pamatiedzīvotāji mūsdienu Amerikas Savienoto Valstu teritorijā ieceļoja no Āzijas. Viņi aptuveni pirms 10—15 tūkstoš gadiem šķērsoja Beringa šaurumu un nonāca mūsdienu Aļaskas teritorijā. Laikam ritot, ciltis izklīda pa visu Ziemeļameriku. 

ASV teritorijā savlaik bija attīstīta Misisipi kultūra.

1492. gadā Kristofors Kolumbs atklāja Karību jūras salas, bet pirmais eiropietis, kas tajā laikā piestāja mūsdienu ASV krastos, bija spānis Huans Ponse de Leons, kurš  izkāpa zemē, kuru nosauca par "La Floridu". Pēc eiropiešu kolonistu ierašanās ASV Austrumu krastā daudzi miljoni Amerikas pamatiedzīvotāju mira no eiropiešu slimībām, piemēram, no bakām.

1606. gadā Londonā un Plimutā tika izveidotas vairākas kompānijas, kas nodarbojās ar ASV ziemeļaustrumu krasta izpēti un apguvi. Tomēr pirmā angļu apmetne 1607. gadā ASV tika uzcelta vairāk uz dienvidiem, mūsdienu Virdžīnijas štatā. Tā tika nosaukta par Džeimstaunu. Tas bija tirdzniecības punkts, kuru izveidoja trīs kuģu apkalpes "Newport" kuģa kapteiņa vadībā. Šī vieta vienlaicīgi kalpoja arī par atbalsta punktu apkārtnes izpētei. 1609. gadā Džeimstaunā tika izveidotas tabakas plantācijas, tādēļ ciemats piedzīvoja uzplaukumu. Ap 1620. gadu ciematā dzīvoja vairāk nekā 1000 iedzīvotāju. Imigrantus no Eiropas vilināja kontinentā atrodamie dabas resursi. Imigranti devās uz Ameriku arī tādēļ, ka Eiropā viņiem, atšķirībā no vairākuma, bija citādas domas par valdošo reliģiju un politisko varu. Daudzi pārcēlās uz Jauno pasauli ar visu savu ģimeni un iedzīvi. Par spīti Jaunās pasaules vilinājumam, daudzi saskārās ar pārtikas trūkumu, kuru nespēja dot jaunatklātā zeme. 1619. gadā uz Džeimstaunu tika atvesti pirmie melnādainie vergi. Tos no Āfrikas atveda nīderlandieši. Angļi no viņiem nopirka 20 vergus, kuri turpmāk kalpoja kolonistiem.

1620. gada decembrī Masačūsetsas krastos piestāja kuģis "Mayflower", uz kura klāja bija 109 puritāņu—kalvinistu svētceļotāji. Ar šo brīdi tiek uzskatīts, ka sākās mērķtiecīga angļu kolonizācija Jaunanglijā. Šie svētceļotāji noslēdza savstarpēju vienošanos par demokrātiju, pašpārvaldi un pilsoņu tiesībām. Vēlāk līdzīgas vienošanās noslēdza Konektikutas, Ņūhempšīras un Rodailendas kolonisti. Līdz 1630. gadam Plimutas kolonijā, kas bija Jaunanglijas pirmā kolonija un vēlāk kļuva par Masačūsetsu, bija izveidojušās vairākas pilsētiņas, kurās uz dzīvi apmetās nesen atbraukušie angļu puritāņi. No 1630. līdz 1643. gadam Jaunanglijā no Eiropas ieradās vairāk nekā 20 tūkstoši cilvēku. Arī Amerikas dienvidu kolonijās apmetās uz dzīvi vairāk nekā 45 tūkstoši cilvēku.

75 gadu laikā, kopš Virdžīnijas kolonijas izveidošanas, radās vēl 12 kolonijas — Ņūhempšīra, Masačūsetsa, Rodailenda, Konektikuta, Ņujorka, Ņūdžersija, Pensilvānija, Delavēra, Mērilenda, Ziemeļkarolīna, Dienvidkarolīna un Džordžija.

Neatkarība un paplašināšanās 

Pēc Septiņgadu kara 18. gadsimta vidū Apvienotā Karaliste no Francijas ieguva Kanādu un Luiziānas austrumu daļu. Pēc kara Lielbritānijas valsts kase bija lielos parādos, un tā kā nodokļi pašā Lielbritānijā jau bija augsti, tika nolemts ieviest tiešos nodokļus Amerikas kolonijās. Tas noveda pie koloniju iedzīvotāju neapmierinātības, sākās masu kustība. 1770. gados masu nemieri pārauga Neatkarības karā, kurš ilga no 1775. līdz 1783. gadam. Tā bija vienīgā veiksmīgā revolūcija Amerikas Savienotajās Valstīs.

ASV pasludināja savu neatkarību , kad tās ar Francijas palīdzību sakāva Lielbritānijas koloniālo armiju. ASV Neatkarības deklarācija kļuva par politisku un filozofisku izaicinājumu Eiropai, jo saturēja fundamentālus apgaismības principus. Tā, atšķirībā no Eiropā dominējošām monarhisma attiecībām, ietvēra Džona Loka līgumattiecību nostādnes, Monteskjē idejas par varas dalīšanu valstī, Žana Žaka Ruso sabiedriskā līguma principus. Te gan saskatāma zināma vēsturiska ironija, jo virkne deklarācijas autoru, tai skaitā Tomass Džefersons un Džordžs Vašingtons, bija vergturi.

ASV sāka veidoties kapitālisma iekārtas elementi. Dienvidu štatos pārsvarā bija lieli pusfeodāli zemes īpašumi — plantācijas, kuras apstrādāja no Āfrikas ievestie vergi.

1845. gadā ASV tika pievienota Teksasa, kas izraisīja karu ar Meksiku. 1847. gada septembrī krita Meksikas galvaspisēta Mehiko un nākamā gada 2. februārī Meksika bija spiesta noslēgt miera līgumu, atdodot ASV plašas teritorijas (mūsdienu Teksasu, Kaliforniju, Nevadu, Jūtu, Arizonu, Ņūmeksiku, kā arī daļu Kolorādo un Vaiomingas).

Tāpat 1867. gadā ASV iegādājās no Krievijas Impērijas Aļasku un sāka to apgūt.

Pilsoņu karš, industrializācija un imperiālisms 

Saspīlējums vergu un brīvo valstu vidū aizsāka domstarpības valsts un federālo valdību attiecībās, kā arī spēcīgus konfliktus saistībā ar vergturības izplatīšanos jaunajos štatos jeb valstīs. Abrahams Linkolns, kurš galvenokārt bija pret verdzību noskaņotās Republikāņu partijas kandidāts, 1860. gadā tika ievēlēts par prezidentu. Pirms viņa stāšanās šajā amatā septiņi vergu štati paziņoja par atšķelšanos — ko federālā valdība uzskatīja par nelegālu rīcību — un izveidoja Amerikas Konfederācijas Valstis ("Confederate States of America"). Ar Konfederācijas biedru uzbrukumu Samteras fortam (Fort Sumter) bija sācies Amerikas pilsoņu karš, un vēl četri vergturu štati pievienojās Konfederācijai. Linkolna emancipācijas proklamēšana (Emancipation Proclamation) izraisīja verdzības beigas ziemeļu štati savienībā. Pēc Savienības uzvaras 1865. gadā, trīs veiktie grozījumi ASV Konstitūcijā nodrošināja brīvību gandrīz četriem miljoniem afroamerikāņu, kuri iepriekš bija vergi, kā arī padarīja viņus par pilsoņiem un piešķīra balsstiesības. Karš un tā iznākums izraisīja būtisku federālās varas palielināšanos.

Pēc kara un Linkolna slepkavības radikālie republikāņi pielietoja Rekonstrukcijas politiku, kas bija vērsta uz Dienvidu štatu reintegrāciju un pārveidošanu, vienlaikus nodrošinot tikko atbrīvoto vergu tiesības. 1876. gada apstrīdēto prezidenta vēlēšanu risinājums, ko panāca 1877. gada kompromiss, noslēdza Rekonstrukciju; Džima Krova (Jim Crow) likumi drīz vien atņēma vēlēšanu tiesības daudziem afroamerikāņiem. Ziemeļu štatos urbanizācija un vēl nebijis imigrantu pieplūdums no Dienvidu un Austrumu Eiropas paātrināja valsts industrializāciju. Imigrācijas vilnis, kas ilga līdz pat 1929. gadam, nodrošināja valsti ar darbaspēku un pārveidoja amerikāņu kultūru. Valsts attīstību veicināja augstu tarifu aizsardzība, nacionālās infrastruktūras veidošana un jauni banku noteikumi. 1867. gadā ASV nopirka no Krievijas Aļasku, un līdz ar to noslēdzās valsts kontinentālās cietzemes paplašināšanās. 1890. gadā slaktiņš pie Vundednī strauta (Wounded Knee Massacre) bija pēdējais bruņotais konflikts ar indiāņiem.

1893. gadā Havaju salās dzīvojoši amerikāņu uzņēmēji gāza Havajas Karalistes vietējo iedzīvotāju monarhiju un 1898. gadā Savienotās Valstis ar varu anektēja Havaju arhipelāgu. Uzvara Spānijas-Amerikas karā tajā pašā gadā parādīja, ka ASV kļuvusi par vienu no pasaules lielvarām. Kara rezultātā ASV ieguva Puertoriko, Guamu un Filipīnas. Filipīnas ieguva neatkarību pusgadsimtu vēlāk; Puertoriko un Guama joprojām atrodas ASV pakļautībā.

Pirmais pasaules karš, Lielā depresija un Otrais pasaules karš 

Pirmā pasaules kara izcelšanās laikā, 1914. gadā, ASV saglabāja neitrālu pozīciju. Vairums amerikāņu juta līdzi britiem un frančiem, tomēr daudzi bija noskaņoti pret iejaukšanos. 1917. gadā Savienotās Valstis pievienojās Antantes valstīm, pavēršot notikumu gaitu pret Centrālajiem Spēkiem. Karam beidzoties ASV Senāts nevēlējās ratificēt un neapstiprināja Versaļas līgumu, kas izveidoja Tautu Savienību. Valsts rīkojās saskaņā ar unilaterālisma politiku, kas robežojās ar izolacionismu. 1920. gadā kustība par sieviešu līdztiesībām guva panākumus ar konstitucionālajiem grozījumiem, kas sievietēm piešķīra balstiesības. Labklājība vētrainajos divdesmitajos gados ("the Roaring Twenties") beidzās ar Volstrītas sabrukumu un bankrotu 1929. gadā, kas izraisīja Lielo depresiju. Pēc Franklina D. Rūzvelta ievēlēšanas prezidenta amatā 1932. gadā atbildes reakcija bija Jaunais kurss ("the New Deal"), kas apvienoja dažāda veida politiku, un palielināja valdības iejaukšanos ekonomikā. "The Dust Bowl" ("Smilšu katls") 20. gadsimta trīsdesmito gadu vidū noveda nabadzībā daudzas lauksaimniecības un izraisīja jaunu rietumu migrācijas vilni.

Amerikas Savienotās Valstis bija formāli neitrālā pozīcijā arī Otrā pasaules kara sākuma posmā, kad nacistiskā Vācija iebruka Polijā un 1939. gada septembrī to okupēja. ASV aktīvi iesaistījās notikumos tikai 1941. gada martā, kad sāka materiāli atbalstīt Antantes valstis saskaņā ar Lendlīzes programmu.  ASV tika piespiestas tieši pievienoties Sabiedrotajiem karā pret Ass valstīm, kad Japāna negaidīti veica uzbrukumu Pērlhārborai. Iesaistīšanās šajā karā veicināja ASV saimniecības attīstību, sekmējot kapitālieguldījumus un darbavietu izveidi. Lielāko karojošo valstu vidū ASV bija vienīgā valsts, kas kara dēļ kļuva bagātāka. Sabiedroto valstu konferences Bretonvudsā (Bretton Woods) un Jaltā lika pamatus jaunai starptautisko organizāciju sistēmai, kas nostādīja ASV un Padomju Savienību pasaules notikumu centrā. Pēc uzvaras Eiropā 1945. gadā notika starptautiska konference Sanfrancisko, kuras laikā tika izveidota Apvienoto Nāciju Harta, kura kļuva aktīva pēc kara. Savienotās Valstis radīja pirmos kodolieročus, kurus 1945. gada augustā izmantoja, uzmetot divas bumbas uz Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki. Tā paša gada 2. septembrī Japāna kapitulēja, un līdz ar to beidzās arī karš.

Aukstais karš un protestu politika 

ASV un PSRS pēc Otrā pasaules kara visiem līdzekļiem tiecās pēc varas. Aukstā kara laikā iezīmējās attiecības starp abām lielvarām, kurās dominēja militārisms, kas saistījās ar Eiropu, NATO un Varšavas paktu. ASV atbalstīja brīvo tirgu un kapitālismu, turpretim PSRS veicināja sociālismu un plānveida ekonomiku. Amerikāņu karaspēks karoja ar komunistiskās Ķīnas bruņotajiem spēkiem Korejas karā, kas ilga no 1950. līdz 1953. gadam. Pārstāvju palātas Pretamerikāņu darbības izmeklēšanas komiteja ierosināja vairākas izmeklēšanas pret, viņasprāt, aizdomīgiem kreiso partiju biedru apsvērumiem; tai pat laikā senators Džozefs Makārtijs kļuva par aktīvu antikomunistisko uzskatu paudēju un komunistiski un kreisi noskaņoto amerikāņu vajāšanu galveno iniciatoru.

Pēc tam, kad 1961. gadā Padomju Savienība veica pirmo cilvēka lidojumu kosmosā, prezidents Džons Kenedijs izteica vēlmi, lai Amerikas Savienotās Valstis savukārt būtu pirmās, kuras varētu aizvest "cilvēku uz Mēnesi". Tas tika sasniegts 1969. gadā. Kenedijs arī saskārās ar virkni saspīlētu notikumu saistībā ar padomju bruņoto spēku kodolieročiem Kubā. Tajā pašā laikā ASV piedzīvoja ilgstošu saimniecības uzplaukumu. Palielinājās pilsoņu tiesību kustību skaits un spēks, ko vadīja afroamerikāņi — tādi kā Roza Pārksa un Mārtins Luters Kings, kas cīnījās pret segregāciju jeb sabiedrības noslāņošanos un diskrimināciju. Pēc Kenedija slepkavības 1963. gadā prezidents Lindons Džonsons pieņēma Pilsoņu Tiesību aktu (1964. gadā) un Aktu par balsstiesībām (1965. gadā). Džonsons un viņa amata pēctecis Ričards Niksons izvērsa karu par pilnvarām Dienvidaustrumuāzijā, kas turpinājās ar neveiksmīgo Vjetnamas karu. Pieauga plaši izplatītā kontrkultūru kustība, kuru sekmēja nostāja pret Vjetnamas karu, tumšādaino nacionālisms un dzimumu revolūcija. Betija Frīdana (Betty Friedan), Glorija Šteinema (Gloria Steinem) un citas vadīja feminisma jauno vilni, kas tiecās pēc sieviešu līdztiesībām un vienlīdzības politiskā, sociālā un ekonomiskā ziņā.

Votergeitas skandāla rezultātā 1974. gadā Niksons kļuva par pirmo ASV prezidentu, kurš izvēlējās atkāpties no amata, nevis tikt apsūdzēts valsts noziegumā ar tādiem spriedumiem kā taisnīguma kavēšana un varas ļaunprātīga izmantošana. Viņa vietā par prezidentu kļuva viceprezidents Džeralds Fords. Džimija Kārtera administrācija 1970. gadu beigās iezīmējās ar stagflāciju un Irānas ķīlnieku krīzi. Ronalda Reigana ievēlēšana prezidenta amatā 1980. gadā vēstīja par pozitīvu maiņu Amerikas politikā, kas atainojās būtiskās izmaiņās nodokļu iekasēšanā un izdevumu prioritāšu ziņā. Viņa otrais termiņš šajā amatā izraisīja gan Irānas-Kontru skandālu (Iran-Contra scandal), gan arī nozīmīgu diplomātisko progresu ar Padomju Savienību. Aukstais karš noslēdzās ar Padomju Savienības sabrukumu.

Mūsdienas 

Savienotās Valstis saglabāja savas pozīcijas kā lielvara, kad tās un to sabiedrotās valstis piedalījās 1990. gadu sākumā ANO sankcionētajā Līča karā prezidenta Džordža H. V. Buša vadībā un 1990. gadu beigās Dienvidslāvijas karos prezidenta Billa Klintona vadībā. No 1991. gada marta līdz 2001. gada martam prezidenta Klintona administrācijas darbības laikā ASV piedzīvoja ilgstošāko izaugsmi valsts vēsturē, kura gan reizē ietvēra spekulāciju burbuļa uzblīšanu (dot-com bubble). 1998. gadā civilā tiesas prāva un seksa skandāls izraisīja Klintona impīčmentu, bet viņš savu amatu saglabāja. 2000. gada ASV prezidenta vēlēšanas noslēdzās ar ASV Augstākās tiesas lēmuma pieņemšanu — Džordžs V. Bušs, Džordža H.V. Buša dēls, kļuva par prezidentu.

 Al-Qaida teroristi šokēja pasauli ar uzbrukumu Pasaules tirdzniecības centram Ņujorkā un Pentagonam netālu no Vašingtonas, kurā kopā tika nogalināti aptuveni trīs tūkstoši cilvēku. Kā atbildes reakciju Buša administrācija uzsāka "Karu pret terorismu". 2001. gada beigās ASV Bruņotie spēki iebruka Afganistānā, gāza talibu valdību un iznīcināja Al-Qaida mācību nometnes. Talibu nemiernieki turpināja partizāņu karu. 2002. gadā prezidenta Buša administrācija uz strīdu pamata sāka pieprasīt izmaiņas Irākas pastāvošajā režīmā un valsts iekārtā. NATO atbalsta trūkuma dēļ, vai arī pateicoties skaidri izteiktam ANO mandātam par militāru iejaukšanos, prezidents Bušs organizēja Labprātīgo koalīciju ("Coalition of the Willing"); 2003. gadā koalīcijas bruņotie spēki iebruka Irākā, gāžot Irākas diktatoru un bijušo ASV sabiedroto — Sadamu Huseinu. Starptautiskā cilvēktiesību aizstāvības organizācija "Amnesty International" ir apsūdzējusi Savienotās Valstis cilvēktiesību pārkāpumā saistībā ar vajāšanu Karā pret terorismu un Irākas karā.

2005. gadā viesuļvētra "Katrīna" radīja nopietnus postījumus lielā daļā valsts dienvidu teritoriju, izpostot Ņūorleānu.  globālās ekonomikas krīzes laikā Baraks Obama tika ievēlēts par ASV prezidentu. Viņš kļuva par pirmo afroamerikāni, kurš ieņēmis ASV prezidenta amatu.

Ģeogrāfija 

Amerikas Savienoto Valstu platība ir gandrīz 9,83 miljoni km², bet kontinentālās daļas platība (bez kontinentālās, bet Kanādas atdalītās Aļaskas un Havaju salām) ir aptuveni 7,8 miljoni km². Aļaskas platība ir aptuveni 1,48 miljoni km², savukārt Havaju salu platība, kuras atrodas Klusā okeāna ziemeļu daļas centrā, ir tikai 16,2 tūkstoši km². Atkarībā no tā, kā tiek rēķināta Ķīnas platība (ar vai bez Taivānas), ASV ir trešā vai ceturtā lielākā valsts pasaulē pēc platības. Pirmās divas vietas ieņem Krievija un Kanāda.

ASV pārvalda arī teritorijas Karību jūrā (Puertoriko un ASV Virdžīnas), bet Klusajā okeānā tās pārvaldē ir Amerikāņu Samoa, Guama un Ziemeļu Marianas Salas.

Valsts austrumu krastu apskalo Atlantijas okeāns, rietumu krastu Klusais okeāns, bet dienvidaustrumus Atlantijas okeāna Meksikas līcis. Ziemeļos tā robežojas ar Kanādu, bet dienvidos — ar Meksiku. ASV ir jūras robeža arī ar Krievijas Federāciju. Tā iet cauri Beringa šaurumam pie Aļaskas krastiem. Aļaskas ziemeļu krastu apskalo Ziemeļu Ledus okeāns.

Reljefs 
ASV teritorijā ir vairāki lieli ģeogrāfiski objekti. Austrumos pie Atlantijas okeāna krastiem atrodas Apalaču kalnu sistēma. Rietumos un dienvidos no tās atrodas zemienes, pa kurām plūst lielākās upes, piemēram, Misisipi un Misūri. Vēl uz rietumiem apvidus pārvēršas līdzenumos un prērijās, kurus sauc par Lielajiem līdzenumiem, bet aiz tiem sākas Klinšu kalni un Kordiljeru kalnu sistēma. Kordiljeru kalnu sistēma aizņem gandrīz visus rietumus.

Arī Aļaskā atrodas Kordiljeru kalnu sistēma. Tieši šeit atrodas arī valsts augstākais punkts, tas ir Denali (6193 m). Savukārt Havaju salas ir vulkāniskas salas, kuru augstākais punkts ir 4205 metrus virs jūras līmeņa, tas ir Maunakea.

Klimats 

Valsts lielā izmēra dēļ tajā ir praktiski ļoti plaša spektra klimats. Lielākā daļa no valsts atrodas mērenajā joslā, bet Havajas un Floridas dienvidu daļa atrodas tropu joslā, savukārt Aļaska atrodas arktiskajā joslā. No Lielo līdzenumu 100. meridiāna uz rietumiem ir sastopami arī pustuksneši.

ASV klimatu spēcīgi ietekmē gaisa masas, kas nāk no Klusā okeāna ziemeļu daļas. Savukārt ASV dienvidu štatus regulāri apdraud viesuļvētras jeb orkāni. 2005. gadā viena no tām, viesuļvētra "Katrīna", nopostīja Ņūorleānu, savukārt ASV vidienē regulāri plosās virpuļviesuļi.

Zemākā gaisa temperatūra ir reģistrēta Aļaskā. Tā sasniedza −62 °C. Savukārt augstākā temperatūra ir reģistrēta Nāves ielejā, Kalifornijā, kur termometra stabiņš sasniedza +56,7 °C atzīmi. Šī temperatūra ir par grādu zemāka, nekā pasaulē reģistrētā augstākā temperatūra.

Administratīvais iedalījums 

Amerikas Savienotās Valstis ir federāla savienība, kas administratīvi iedalīta 50 štatos. Sākotnēji pastāvošie trīspadsmit štati bija trīspadsmit koloniju pēcteči, kuri pretojās britu likumiem. Lielākā daļa pārējo štatu tika pievienoti no teritorijām, kas tika iegūtas kara laikā vai arī tās iegādājās ASV valdība. Kā daži izņēmumi ir Vērmonta, Teksasa un Havajas: katrs no šiem štatiem, pirms tie pievienojās valstu savienībai, bija neatkarīga republika. Vēl citi izņēmumi ir tie štati, kurus veidojuši sākotnējo trīspadsmit štatu teritorijā dzīvojošie. Valsts vēstures pašā sākumā šādi tika izveidoti trīs štati: Kentuki no Virdžīnijas; Tenesī no Ziemeļkarolīnas; Meina no Masačūsetsas. Amerikas pilsoņu kara laikā Ziemeļvirdžīnija atdalījās no Virdžīnijas. Visjaunākais štats — Havajas — ieguva štata statusu . Štatiem nav tiesību atdalīties no savienības.

Štati kopā veido gandrīz ASV teritoriju; vēl divas citas teritorijas, kas uzskatāmas par neatņemamu ASV valsts daļu, ir Kolumbijas apgabals, federālais apgabals, kur atrodas galvaspilsēta Vašingtona, un Palmiras atols, kas ir neapdzīvots, bet ietilpst valsts teritorijā Klusajā okeānā. ASV pieder arī piecas lielas aizjūras teritorijas: Puertoriko un ASV Virdžīnas Karību jūrā un Amerikāņu Samoa, Guama un Ziemeļu Marianas Salas Klusajā okeānā. Šajās visās iepriekš minētajās teritorijās dzimušiem ir ASV pilsonība (izņemot tikai Amerikāņu Samoa teritorijā dzimušos).

Nacionālie parki 
ASV daba ir ļoti dažāda, tādēļ valstī ir daudzas aizsargājamas dabas teritorijas. Vecākais dabas parks ne tikai ASV, bet arī pasaulē ir Jeloustonas nacionālais parks. Tas tika nodibināts jau 1872. gadā. Pašlaik ASV ir 35 nacionālie parki. Tās ir plašas teritorijas, kurās ir gan vietas, kur apmeklētājus neielaiž, gan arī speciāli tūristiem iekārtotas vietas. Visvairāk apmeklētais ir Greitsmokimauntinsu nacionālais parks Dienvidapalačos, ko gadā apskata 9 miljoni tūristu. Valsts rietumdaļā pazīstamākie ir Jeloustonas geizeru parks, Lielais Kolorādo kanjons, kā arī Josemitu ieleja.

Valdība un vēlēšanas 

Amerikas Savienotās Valstis ir pasaulē vecākā joprojām eksistējošā federācija. ASV ir konstitucionāla republika, "kurā vairākuma likumi nosaka minoritāšu tiesības, kas tiek aizsargātas ar likumu." Tā būtībā ir veidota kā reprezentatīvā demokrātija, lai gan ASV pilsoņi, kuri dzīvo šīs valsts teritorijā, netiek pielaisti pie tiešas balsošanas federālo amatpersonu vēlēšanās. Valdības darbību regulē pilnvaru nodalīšana, ko paredz Konstitūcija, kas kalpo par valsts galveno juridisko dokumentu. Amerikāņu federālajā sistēmā pastāv trīs līmeņu valdība — federālā, štata un vietējā; vietējās valdības pienākumi tiek vispārēji iedalīti starp apgabalu valdību un pašvaldībām. Gandrīz visos gadījumos izpildvaras un likumdošanas amatpersonas tiek ievēlētas pēc apgabala pilsoņu balsu vairākuma. Nepastāv proporcionālā pārstāvniecība federālā līmenī, un tas ir ļoti rets gadījums arī zemākos valdības līmeņos. Federālās un valsts juridiskās un ministru kabineta amatpersonas parasti ieceļ izpildvara un apstiprina likumdevēja vara, lai gan daži valsts tiesneši un amatpersonas tiek ieceltas pēc tautas balsojuma.

Federālā valdība sastāv no trim nozarēm:
 likumdošana: divpalātu Kongress, ko veido Senāts un Pārstāvju palāta; pieņem federālos likumus, deklarē karu, pieņem līgumus un vienošanās, pieder vara pār naudas līdzekļiem un vara par amatpersonu atcelšanu no amata, tādējādi tai pieder iespēja atcelt no amata valdības locekļus.
 izpildvara: prezidents ir militārais virspavēlnieks; pieder veto tiesības likumdošanas likumprojektos, pirms tiek pieņemts likums; ieceļ Ministru kabinetu un citas amatpersonas, kuras pārrauga un īsteno federālos likumus un politiku.
 tiesu vara: Augstākā tiesa un zemākās federālās tiesas, kurās tiesnešus ieceļ prezidents saskaņā ar Senāta apstiprinājumu; skaidro likumus un atceļ tos likumus, kuri uzskatāmi par nekonstitucionāliem.

Pārstāvju palāta ietver 435 biedrus, no kuriem ikviens pārstāv kongresa apgabalu termiņā uz diviem gadiem. Pārstāvju palātas amati ir proporcionāli iedalīti starp štatiem, vadoties pēc iedzīvotāju skaita katros desmit gados. Tā, piemēram, pēc 2000. gadā veiktās tautas skaitīšanas, septiņiem štatiem pieder kā minimums vismaz viens pārstāvis, turpretim Kalifornijai, kas ir vislielākais štats pēc iedzīvotāju skaita, pieder piecdesmit trīs amata vietas. Senātā ir 100 biedri, kurā katru štatu pārstāv divi senatori, kas vairumā gadījumu tiek ievēlēti uz sešu gadu termiņu; viena trešdaļa no Senāta amata posteņiem tiek ievēlēti katru otro gadu. Prezidents tiek ievēlēts uz četru gadu termiņu un var tikt ievēlēts amatā ne vairāk kā uz diviem termiņiem. Prezidentu neievēl pēc tiešā balsojuma, bet pēc netiešās vēlēšanu kolēģijas sistēmas, kurā izšķirošās balsis sadala štati. Augstākajā tiesā, ko vada ASV galvenais tiesnesis, ir deviņi biedri, kas atrodas šajos amatos uz mūžu. Valstu jeb štatu valdības ir veidotas pēc aptuveni līdzīga parauga; Nebraskas štatam vienīgajam ir vienkameras likumdošanas vara. Katra štata gubernatori tiek ievēlēti tiešā veidā.

Visi likumi un procedūras gan štatos, gan federālajās valdībās ir priekšmets, kuru iespējams pārskatīt, un jebkurš likums, kas nav saskaņā ar Konstitūciju, ir atceļams. Konstitūcijas oriģinālteksts paredz federālās valdības struktūru un pienākumus, kā arī tās saikni ar katru štatu individuāli. Konstitūcijas pirmais pants aizsargā tiesības izmantot habeas corpus principu, kas saistīts ar aizsardzību pret iespējami nelikumīgu apcietinājumu (ieslodzītajiem nodrošina tiesības apstrīdēt viņu aizturēšanu, kas uzliek pienākumu varas iestādēm pierādīt aizturēšanas pamatotību), bet trešais pants garantē tiesības uz tiesas procesu un likumīgu iztiesāšanu visās krimināllietās. Ja Konstitūcijā tiek veikti grozījumi, tiem jāgūst atbalsts vismaz no trīs ceturtdaļām štatu. Konstitūcijā ir veikti grozījumi divdesmit septiņas reizes; pirmie desmit grozījumi, kas sastādīja Tiesību bilu, un Četrpadsmitais grozījums paredz galveno pamatu amerikāņu individuālajām tiesībām.

Partijas, ideoloģija un politika 

Lielākajā daļā savas vēstures ASV politika darbojusies pēc saskaņā ar divpartiju sistēmas. Vēlētiem amatiem visos līmeņos štata administrētās primārās vēlēšanās tiek izvēlēti galvenie partiju kandidāti, kas piedalīsies turpmākajās vispārējās vēlēšanās. Kopš 1856. gada vispārējām vēlēšanām galvenās partijas ir bijušas Demokrātiskā partija (the Democratic Party), kura dibināta 1824. gadā, un Republikāniskā partija (the Republican Party), kura dibināta 1854. gadā. Kopš Pilsoņu kara laikiem tikai viens trešās partijas prezidenta kandidāts — bijušais prezidents Teodors Rūzvelts, kurš darbojās kā Progresa aizstāvis jeb Progresists 1912. gadā — ir ieguvis 20% tautas balsošanā.

Amerikāņu politiskajā kultūrā Republikāņu partija tiek uzskatīta par centrāli labējo jeb "konservatīvo" partiju, savukārt Demokrātu partija uzskatāma par centrāli kreiso jeb "liberālo" partiju. Ziemeļaustrumu un Rietumu krasta štati, kā arī daži no Lielo ezeru štatiem, kuri tiek dēvēti arī par "zilajiem štatiem" (blue states), ir relatīvi liberāli. Tā sauktie "sarkanie štati" (red states) ASV dienvidos un lielākā daļa Lielā līdzenuma un Klinšu kalnu štati ir relatīvi konservatīvi.

2008. gada vēlēšanās prezidenta amatu ieguva demokrāts Baraks Obama, kurš bija 44. prezidents ASV un pirmais afroamerikānis, kurš ievēlēts šajā amatā. Visi iepriekšējie prezidenti bijuši tikai eiropiešu izcelsmes pārstāvji. 2008. gada prezidenta vēlēšanas arī parādīja, ka Demokrātu partija nostiprina savu ietekmi un kontroli gan Pārstāvju palātā, gan Senātā. 111. Savienoto Valstu Kongresā Senāts ietvēra 57 demokrātus, divus neatkarīgos pārstāvjus, kuri slēgtā pirmsvēlēšanu kampaņā piedalījās kopā ar demokrātiem, un 40 republikāņi (tika diskutēts par vēl vienu amata posteni); Pārstāvju palāta ietver 256 demokrātus un 178 republikāņus (viens amata postenis ir vakants). Pēc demokrātu posma tauta 2016. gadā atkal izvēlējās republikāņus, tad 2020. gadā atkal demokrātus, visos gadījumos ar nelielu un reizēm zaudētāju apstrīdētu starpību.

Ārpolitika 

Amerikas Savienotajām Valstīm pieder globāla ietekme ekonomikas, politikas un militārā jomā. ASV ir pastāvīgs biedrs Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO) Drošības Padomē, un Ņujorkā atrodas ANO galvenā mītne jeb centrālā pārvalde. Gandrīz visām valstīm ir savas vēstniecības, kuras atrodas Vašingtonā, kā arī daudzi konsulāti visā valsts teritorijā. Turklāt gandrīz visas valstis uzņem savās valstīs amerikāņu diplomātiskās pārstāvniecības. Tomēr Kubai, Irānai, Ziemeļkorejai, Butānai, Sudānai un Ķīnas Republikai (Taivānai) dažādu iemeslu dēļ nepastāv oficiālas diplomātiskas attiecības ar Savienotajām Valstīm.

ASV ir īpašas attiecības ar Apvienoto Karalisti, kā arī spēcīga saikne ar Austrāliju, Jaunzēlandi, Japānu, Izraēlu un NATO dalībvalstīm. Notiek cieša sadarbība arī ar valstīm, kas atrodas Amerikas valstu organizācijā (AVO) ("Organization of American States", OAS), kā arī ar valstīm, ar kurām noslēgti līgumi par brīvo tirdzniecību kā, piemēram, trīspusīgais Ziemeļamerikas Brīvās tirdzniecības līgums ("North American Free Trade Agreement", NAFTA) ar Kanādu un Meksiku. 2005. gadā ASV ieguldīja $27 miljardus oficiālās attīstības atbalstam, kas bija vairāk kā jebkur citur pasaulē. Tomēr, kas attiecas uz valsts bruto ienākuma daļu (GNI — gross national income), ASV ar tikai 0,22% devumu ierindojās divdesmitajā vietā divdesmit divu donorvalstu vidū, tas ir, valstu vidū, kas sniedz ekonomisku palīdzību. Nevalstiskie jeb ar valdību nesaistītie avoti kā, piemēram, privāti dibināti uzņēmumi, korporācijas jeb akciju sabiedrības, izglītības un reliģiskās iestādes šim mērķim ziedoja $96 miljardus. Kopējā summa — $123 miljardi — ir lielāka nekā jebkur citur pasaulē un septītajā vietā pēc valsts bruto ienākuma procentuālās attiecības.

Pēc PSRS sabrukuma ASV kļuva par vienīgo globāla mēroga lielvalsti pasaulē, nenoliedzamu līderi ekonomiskajā, politiskajā un militārajā ziņā. Ārpolitikā uzsāka aktīvu t.s. karsto punktu nomierināšanas stratēģiju, Rietumu demokrātijām naidīgu politisku režīmu iegrožošanu vai pat likvidēšanu t.s. trešās pasaules valstīs un bijušajās PSRS satelītvalstīs.

Lielākās problēmas ir reālpolitikas rīcības saskaņošana ar starptautiskajām tiesībām, un saskaršanās ar kardināli jaunu problēmu: politisko terorismu, kas vērsts konkrēti pret ASV un to sabiedroto īstenoto politiku, piemēram, 2001. gada 11. septembra uzbrukums, kurā vaino teroristu organizāciju Al-Qaida.

Bruņotie spēki 

Prezidentam pieder valsts bruņoto spēku virspavēlnieka tituls, un tieši prezidents ieceļ šo bruņoto spēku vadītājus, kā arī aizsardzības ministru (secretary of defence) un apvienotā militārā štāba priekšniekus jeb vadītājus (Joint Chiefs of the Staff). ASV Aizsardzības departaments pārvalda bruņotos spēkus, tai skaitā armiju, jūras kara floti, jūras kājniekus un gaisa karaspēkus. ASV krasta apsardzi miera laikos vada Dzimtenes drošības departaments, bet kara laikā — Jūras kara flotes departaments. 2005. gadā militārajā nozarē ASV aktīvā dienestā bija nodarbināti 1,38 miljoni darbinieku, kā arī ir vairāki simti tūkstošu gan Militārajās rezervēs, gan Nacionālajā gvardē (National Guard); kopumā iesaistīti vairāk nekā 2,3 miljoni cilvēku. Arī Aizsardzības departamentā kopumā nodarbināti gandrīz 700 000 civilpersonu, neskaitot darba izpildītājus. Militārais dienests ASV ir brīvprātīgs, taču karaklausība, tas ir, obligātais militārais dienests iespējams karalaikā ar Obligātā kara dienesta sistēmas starpniecību (Selective Service System). Amerikas bruņotie spēki var tikt strauji pārvietoti ar lielās gaisa spēku flotes palīdzību, kas sastāv no lidaparātu transporta un gaisa tankeriem degvielas krājumu papildināšanai, kā arī, izmantojot Jūras kara floti ar vienpadsmit aktīviem aviācijas bāzeskuģiem, Jūras flotes ekspedīcijas vienības gan Atlantijas, gan Klusā okeāna kara flotēs. Ārpus Savienoto Valstu robežām ASV militāri spēki 2005. gadā bija izvietoti 770 bāzēs un iestādēs ikvienā kontinentā izņemot Antarktīdu. ASV globālās militārās klātbūtnes (ar savu karaspēku citu valstu teritorijās) pakāpe ir iedvesmojusi dažus zinātniekus un izglītotās personas raksturot Savienotās Valstis kā "(militāro) bāzu impēriju".

Kopējie ASV militārie izdevumi 2006. gadā bija 528 miljardus dolāru, kas bija 46% no pasaules militāro izdevumu apjoma un pārsniedza pārējo turpmāko četrpadsmit lielāko nacionālo militāro izdevumu kopskaitu. (Analoģiski runājot par pirktspējas paritāti, tas bija vairāk nekā turpmākie seši pirktspējas nacionālie izdevumi kopā). Iedzīvotāju vidējie izdevumi $1,756 dolāru apmērā bija aptuveni desmit reizes vairāk nekā šāds vidējais rādītājs pasaulē. Runājot par IKP, ASV militārie izdevumi 4,06% apmērā 2006. gadā ierindojās 27. vietā starp 172 valstīm. Ierosinātais Aizsardzības departamenta budžets 2009. gadam — t.i., $515,4 miljardi dolāru — ir pieaugums par 7% pēc 2008. gada un gandrīz 74% pieaugums pēc 2001. gada. Ir aprēķināts, ka Irākas karš Amerikas Savienotajām Valstīm izmaksājis $2,7 triljonus dolāru. Uz 2009. gada 3. maiju, ASV bija zaudējušas 4 284 karā kritušos un vairāk nekā 31 000 karavīru ir tikuši ievainoti.

Saimniecība 

ASV ir jaukta kapitālistiskā ekonomika, ko sekmē bagātīgi dabas resursi, labi attīstīta infrastruktūra un augsts produktivitātes līmenis. Saskaņā ar Starptautiskā Valūtas fonda sniegto informāciju, ASV iekšzemes kopprodukts (IKP) 14,3 triljonu apmērā veido 23% no pasaules kopējā bruto produkta — tirgus valūtas kursu līmeņos — un gandrīz 21% no kopējā pasaules bruto produkta — pirktspējas paritātes līmenī. Kā lielākais nacionālais IKP līmenis pasaulē tas bija par 4% mazāk nekā Eiropas Savienības kopējais IKP pirktspējas paritātes līmenī 2007. gadā. ASV ierindojas septiņpadsmitajā vietā pasaulē pēc IKP nominālvērtības uz vienu cilvēku un sestajā vietā pēc IKP uz vienu cilvēku pēc pirktspējas paritātes. Savienotās Valstis ir lielākais preču importētājs un trešais lielākais eksportētājs pasaulē, lai gan eksporta līmenis uz vienu cilvēku ir relatīvi zems. ASV galvenie tirdzniecības partneri ir Kanāda, Ķīna, Meksika, Japāna un Vācija. Eksporta pamatpreces ir elektroierīces, tai pat laikā transportlīdzekļi ir ASV galvenie importa produkti. Globālās konkurētspējas pārskatā (Global Competitiveness Report) ASV atrodas vispārēji valstu sarakstu augšējās pozīcijās. Pēc paplašināšanas un attīstības perioda, kas ilga tikai sešus gadus, ASV kopš 2007. gada decembra nokļuva saimniecības lejupslīdes fāzē, kopā ar lielu daļu pārējās pasaules.

Ir aprēķināts, ka 2009. gadā privātais sektors veido 55,3% no ASV ekonomikas, un federālo valdību darbība veido 24,1%, bet valsts un vietējās pašvaldības darbības (ieskaitot pārvedumus federālajā līmenī) — atlikušos 20,6%. ASV saimniecība ir postindustriāla, kurā apkalpojošā jeb pakalpojumu nozare veido 67,8% IKP. Ieņēmumu ziņā vadošās uzņēmējdarbības nozares ir vairumtirdzniecība un mazumtirdzniecība; neto ienākumu ziņā vadošās ir finanšu un apdrošināšanas nozares. ASV joprojām paliek rūpnieciska valsts, kurā vadošā ražošanas joma ir ķīmiskie produkti. Valsts ir trešā lielākā naftas ražotājvalsts pasaulē un vienlaikus lielākā naftas importētāja. ASV ir pasaulē galvenā elektroenerģijas un atomenerģijas, kā arī šķidrās dabasgāzes, sēra, fosfātu un sāļu ražotāja. Lai arī lauksaimniecības nozare veido tikai nepilnu 1% no IKP, Savienotās Valstis ir pasaulē lielākā kukurūzas un sojas pupiņu ražotāja. Ņujorkas fondu birža (the New York Stock Exchange) ir pasaulē lielākā birža pēc dolāru apgrozījuma. "Coca-Cola" un "McDonald's" ir divi visatpazīstamākie zīmoli pasaulē.

2005. gadā 155 miljoni personu bija nodarbinātas, saņemot ienākumus, un 80% šo cilvēku strādāja pilna laika štata amatos. Vairākums personu, t.i. 79%, bija nodarbināti apkalpojošā jeb pakalpojumu nozarē. Veselības aprūpe un sociālā palīdzība ir vadošās nozares iedzīvotāju nodarbinātībā, kurās strādā aptuveni 15,5 miljoni cilvēku. Apmēram 12% strādnieku un darbinieku ir iekļauti dažādās apvienībās un biedrībās, salīdzinot ar 30% Rietumeiropā. Pasaules Banka ierindo ASV pirmajā vietā pēc darbinieku un strādājošo pieņemšanas un atlaišanas. Laikā no 1973. līdz 2003. gadam vidusmēra amerikāņa darba stundu skaits ir pieaudzis par 199 stundām gadā. Daļēji šī iemesla dēļ Amerikas Savienotās Valstis joprojām saglabā augstākos darba ražīguma rādītājus pasaulē. Tomēr ASV vairs nav tādā vadošajā pozīcijā vienas stundas darba ražīguma ziņā, kā tā bija 1950. gados līdz 1990. gadu sākumam; strādājošie Norvēģijā, Francijā, Beļģijā un Luksemburgā šobrīd uzrāda daudz produktīvāku darbu vienas stundas vienībās. Salīdzinot ar Eiropu, ASV mantas jeb īpašuma nodokļa un uzņēmumu ienākuma nodokļa likme ir kopumā augstāka, bet ar darbaspēku saistītās, it īpaši patēriņa nodokļu likmes ir zemākas.

Ienākumi un tautas attīstība 

Saskaņā ar ASV Statistikas Biroja (United States Census Bureau) datiem, vidējie mājsaimniecības ienākumi pirms nodokļu nomaksas 2007. gadā veidoja $50 233 dolārus. Šādi vidējie ienākumi Mērilendā veidoja $68 080 dolārus, bet Misisipi štatā tie bija $36 338 dolāri. Izmantojot pirktspējas paritātes valūtas kursus, vispārējie vidējie rādītāji ir līdzīgi tiem, kas raksturīgi attīstīto nāciju vispārtikušākajām ļaužu šķirām. Pēc straujas pazemināšanās 20. gadsimta vidū nabadzības līmenis atrodas nemainīgā līmenī kopš 1970. gadu sākuma, un aptuveni 11—15% amerikāņu ik gadu atrodas zem nabadzības līmeņa, savukārt 58,5% cilvēku pavada vismaz gadu nabadzībā, būdami vecumā no 25 līdz 75 gadiem. 2007. gadā 37,3 miljoni amerikāņu dzīvoja nabadzībā. Tomēr ASV labklājības līmenis ir viens no augstākajiem pasaulē, kas samazina gan relatīvo nabadzību, gan absolūto nabadzības līmeni. Kamēr amerikāņu labklājības līmenis veiksmīgi ļauj samazināt nabadzību gados vecāko cilvēku vidū, gados jaunāki cilvēki saņem tikai relatīvi nelielu palīdzību. 2007. gadā UNICEF (Apvienoto Nāciju Starptautiskā bērnu fonda) veiktais pētījums par bērnu labklājību divdesmit vienā industrializētā valstī ierindoja Savienotās Valstis pirmspēdējā vietā.

Neskatoties uz produktivitātes strauju pieaugumu, kā arī zemu bezdarba un inflācijas līmeni, ienākumu peļņa kopš 1980. gada ir bijusi daudz palēlinātāka nekā iepriekšējās desmitgadēs; ienākumu palielināšanās ir vairs ne tik plaši izplatīta iezīme, bez tam to pavada palielināts ekonomiskā nedrošības situācija. Laika posmā no 1947. līdz 1979. gadam patiesais vidusmēra ienākumu līmenis palielinājās par 80% visās ļaužu šķirās — nabadzīgāko amerikāņu ienākumi pieauga pat straujāk nekā bagāto ienākumi. Vidusmēra mājsaimniecības ienākumi visu ļaužu šķiru gadījumos ir auguši kopš 1980. gada, lielākoties pateicoties tam, ka vairāk bija mājsaimniecību, kur pelnīja abi pieaugušie, kā arī dzimumu nevienlīdzība tika izskausta, darba stundas pagarinātas, taču attīstība un izaugsme ir bijusi lēnīgāka un lielā mērā bijusi vērsta tikai uz pašu „augšgalu”. Tādējādi ienākumu daļa pašā augšgalā 1% visbagātāko cilvēku bija 21,8% no kopējā ziņotā ienākumu daudzuma 2005. gadā, un kopš 1980. gada šī ienākumu procentuālā likme ir vairāk nekā dubultīgi palielinājusies, kas ASV padarīja par valsti ar lielāko ienākumu nevienlīdzību attīstīto nāciju vidū. 1% ienākumu nodrošina 27,6% visu veidu federālo nodokļu ieņēmumus; 10% — 54,7% federālo nodokļu ieņēmumus. Labums, kas tiek gūts no ienākumiem, tiek lielā mērā koncentrēts: bagātākie 10% cilvēku no pieaugušo iedzīvotāju vidus pieder 69,8% no valsts saimniecības bagātības, kas ir otra lielākā šāda daļa attīstīto valstu vidū. 1% personu pieder 33,4% no valsts neto bagātības.

Transports 

Kas attiecas uz 2003. gadu, uz 1 000 amerikāņiem bija 759 automašīnas, salīdzinot ar nākamā gada rādītājiem Eiropas Savienībā, kur uz 1 000 iedzīvotājiem bija tikai 472 automašīnas. Aptuveni 40% no personīgajiem transportlīdzekļiem ir busiņi, sporta mašīnas un vieglās kravas automašīnas. Vidusmēra pieaugušais amerikānis (uzskaitot visus — gan tos, kuri paši vada un nevada automašīnas) katru dienu ceļā pavada 55 minūtes, nobraucot 47 kilometrus. ASV starppilsētu pasažieru dzelzceļa sistēma ir relatīvi vāja. Tikai 9% no kopējiem braucieniem, kas tiek mēroti ceļā uz/no darbu, ASV tiek pavadīti sabiedriskajā transportā, salīdzinot ar Eiropu, kur tie ir 38,8%. Velosipēdi tiek lietoti minimāli, ievērojami mazāk nekā Eiropā. Civilās aviācijas nozare ir pilnībā privatizēta, tomēr vairums lielāko lidostu pieder valstij. Piecas pasaulē lielākās aviolīnijas pēc pārvadāto pasažieru skaita ir amerikāņu: pirmajā vietā ierindojas lidsabiedrība "American Airlines". No pasaules trīsdesmit visnodarbinātākajām un visrosīgākajām pasažieru lidostām sešpadsmit atrodas ASV, ieskaitot šī saraksta pašā augšgalā esošo un vadošo Atlantas Starptautisko lidostu.

Enerģija 
ASV enerģijas tirgus apjoms ir 29 000 teravatstundas elektroenerģijas gadā. Enerģijas patēriņš uz vienu cilvēku ir ekvivalents 7,8 tonnasu naftas patēriņam gadā, salīdzinot, piemēram, ar Vāciju, kur tas ir 4,2 tonnas, bet toties Kanādā šis lielums sasniedz 8,3 tonnas. 2005. gadā 40% no šīs enerģijas tika iegūtas no naftas, 23% no akmeņoglēm un 22% no dabasgāzes. Atlikušo procentuālā daļu apgādāja ar atomenerģijas un atjaunojamās enerģijas resursu palīdzību. Savienotās Valstis ir lielākais naftas patērētājs pasaulē. Desmitgadēm ilgi atomenerģijai bijusi relatīvi ierobežota loma salīdzinot ar daudzām citām attīstītām valstīm. 2007. gadā tika aizpildīti vairāki pieteikumi jaunām atomelektrostacijām.

Demogrāfija 

Tiek uzskatīts, ka ASV iedzīvotāju kopskaits pēc ASV Statistikas biroja datiem ir 306 507 000 iedzīvotāji, ieskaitot aplēses par 11,2 miljoniem nelegālo imigrantu. Valsts ir trešā visapdzīvotākā pasaulē pēc Ķīnas un Indijas. ASV populācijas pieauguma līmenis ir 0,89%, salīdzinājumā ar 0,16% Eiropas Savienībā. Dzimstības līmenis ASV ir 14,16% uz 1000 iedzīvotājiem, kas ir 30% zem vidējā rādītāja pasaulē un vairāk nekā jebkurā Eiropas valstī, izņemot Albāniju un Īriju. 2008. finanšu gadā 1,1 miljonam imigrantu tika piešķirta likumīga dzīvesvieta. Meksika ir bijusi galvenais jaunu rezidentu jeb iedzīvotāju avots vairāk nekā divas desmitgades; kopš 1998. gada Ķīna, Indija un Filipīnas ir bijušas valstu pirmajā četriniekā, no kurām ik gadu uz ASV dodas visvairāk imigrantu. Savienotās Valstis ir vienīgā industrializētā valsts, kurā joprojām tiek paredzēts liels populācijas pieaugums.

ASV iedzīvotāju izcelsme ir ļoti dažāda — trīsdesmit vienā izcelsmes grupā ir vairāk nekā miljons biedru. Baltādainie amerikāņi ir lielākā rasu grupa, kas no vācu amerikāņiem, īru amerikāņiem un angļu amerikāņiem veido trīs no ASV četrām lielākajām iedzīvotāju izcelsmju grupām. Afroamerikāņi ir nācijas lielākā rasu minoritāte un trešā lielākā no izcelsmju grupām. Aziāti ir ASV valsts otra lielākā rasu minoritāte; divas lielākās Āzijas amerikāņu izcelsmju grupas ir ķīnieši un filipīnieši. 2007. gadā ASV populācija ietvēra pēc aprēķiniem 4,5 miljonus cilvēku ar Amerikas indiāņu vai Aļaskas vietējās izcelsmes iedzīvotāju (2,9 miljoni tikai šādas izcelsmes iedzīvotāju) un vairāk nekā 1 miljons dažu vietējo havajiešu vai Klusā Okeāna salu izcelsmes iedzīvotāju (0,5 miljoni).

Spāņu un latīņamerikāņu populācijas pieaugums ir galvenā iedzīvotāju procesu jeb demogrāfijas ievirze. 45,4 miljoni spāņu amerikāņu izcelsmes iedzīvotāju tiek identificēti kā ar atšķirīgu "etniskumu" saskaņā ar Statistikas biroju (Census Bureau); 64% spāņu amerikāņu ir meksikāņu izcelsmes. Laikā no 2000. līdz 2007. gadam, valsts spāņu populācija pieauga par 27%, tai pat laikā ne-spāniskas izcelsmes populācija palielinājās tikai par 3,6%. Lielākā daļa no šī pieauguma ir imigrācijas dēļ; kas attiecas uz 2007. gadu, 12,4% ASV iedzīvotāju bija ārvalstīs dzimušie, no kuriem 54% bija dzimuši un nākuši no Latīņamerikas. Dzimstība arī ir viens no noteicošajiem faktoriem; vidusmēra spāņu izcelsmes sieviete savas dzīves laikā pasaulē laiž trīs bērnus. Salīdzinājumam — dzimstības līmenis nespāniskas izcelsmes tumšādaino sieviešu vidū ir 2,2% un ne-spāniskas izcelsmes baltādaino sieviešu vidū — 1,8% (zem 2,1% līmeņa). Minoritātes (kā definēts pēc ASV Statistikas biroja datiem, vēl bez ne-spāniskas izcelsmes un vairāku rasu baltādainajiem cilvēkiem) veido 34% no populācijas; 2008. gadā tika prognozēts, ka šie cilvēki būs minoritāte tikai līdz 2024. gadam.

Aptuveni 79% amerikāņu dzīvo pilsētu teritorijās (saskaņā ar Statistikas biroja datiem šādas teritorijas ietver arī piepilsētas); aptuveni puse no šiem iedzīvotājiem mājo pilsētās, kuru iedzīvotāju skaits pārsniedz 50 000. 2006. gadā 254 šādās pilsētās bija vairāk nekā 100 000 un deviņās pilsētās bija vairāk nekā 1 miljons iedzīvotāju, un četrās pasaules mēroga pilsētās populācija pārsniedza 2 miljonus (Ņujorkā, Losandželosā, Čikāgā un Hjūstonā). ASV ir piecdesmit metropoles jeb lielpilsētu teritorijas, kurās iedzīvotāju skaits ir lielāks par 1 miljonu. No piecdesmit metropoļu teritorijām, kas visstraujāk attīstās, divdesmit trīs atrodas ASV rietumos un divdesmit piecas — dienvidos. Atlantas, Dalasas, Hjūstonas, Fīniksas un Kalifornijas metropoļu teritorijas visas ir augušas par vairāk nekā trīs ceturtdaļām miljona iedzīvotāju laika posmā no 2000. līdz 2006. gadam.

Zinātne un tehnoloģijas 

ASV ir bijušas starp līderiem zinātnisko pētījumu un tehnoloģisko inovāciju ziņā kopš 19. gadsimta beigām. 1876. gadā Aleksandrs Greiems Bells saņēma pirmo ASV patentu telefonam. Tomasa Edisona laboratorijā tika izveidots skaņu plašu atskaņotājs (fonogrāfs), kā arī pirmā ilgāku laiku darbojošās gaismas spuldze un pirmā kinokamera. Nikola Tesla bija maiņstrāvas, ģeneratora un radio atklājējs. 20. gadsimta sākumā Ransoma E. Oldsa (Ransom E. Olds) un Henrija Forda automašīnu ražošanas kompānijas ieviesa montāžas konveijeri. Brāļi Raiti 1903. gadā veica pirmo ilgstošo un vadīto lidojumu. Nacisma uzplaukums 1930. gados piespieda daudzus Eiropas zinātniekus, ieskaitot Albertu Einšteinu un Enriko Fermi imigrēt uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Otrā pasaules kara laikā Manhetenas projekta ietvaros tika izveidoti kodolieroči, tādējādi piesakot Atomenerģijas laikmetu (Atomic Age). Lidojumi kosmosā radīja strauju raķešbūves, materiālu zinātnes un datoru attīstību. ASV lielā mērā attīstīja ARPANET Perspektīvo pētījumu pārvaldes tīklu un tā "pēcteci" — Internetu. Mūsdienās lielākā daļa finansējuma zinātnei un attīstībai — tas ir, 64% — tiek gūti no privātā sektora. ASV ir līderis zinātnisko pētījumu rakstu krājumu un ietekmīguma faktora ziņā. Amerikāņiem pieder augsta līmeņa tehnoloģiskās patēriņa preces, un gandrīz pusei ASV mājsaimniecību jau 2006. gadā bija platjoslas pieeja Internetam. Šī valsts ir galvenā ģenētiski modificētas pārtikas izveidotāja un audzētāja; vairāk kā puse no pasaules zemes, kas apstādīta ar biotehnoloģisko labību, atrodas Savienotajās Valstīs.

Kultūra 
Amerikāņi ir daudzkulturāla nācija. Savienotajās Valstīs dzīvo dažādas etniskās grupas, kurām ir atšķirīgas tradīcijas un vērtības. Savienotajās Valstīs galvenokārt nedzīvo "tīrie" amerikāņi, izņemot indiāņus un havajiešus. Gandrīz visu amerikāņu senči ir ieceļojuši šajā valstī pēdējo piecu simtu gadu laikā. Līdz ar to arī pašreizējā dominējošā kultūra ir ieceļojusi Amerikā reizē ar imigrantiem. ASV dominē galvenokārt Rietumu kultūra, kuru spēcīgi ietekmē citas kultūras, piemēram, Afroamerikāņu kultūra. Pēdējā laikā šo sajaukumu spēcīgi ietekmē arī imigranti no Āzijas un Latīņamerikas.

Mūsdienās amerikāņu kultūra ir jūtama visā pasaulē. Nu jau visā pasaulē ir plaši izplatīti tādi neatņemami ASV kultūras elementi kā ātrās ēdināšanas produkti, piemēram, hotdogi, hamburgeri, atspirdzinošie dzērieni un citi. Arī amerikāņu kinofilmas ir izplatītas visā pasaulē.

Sports 

Kopš 19. gadsimta par ASV nacionālo sporta veidu ir atzīts beisbols. Pirmā organizētā beisbola spēle starp divām komandām 1816. gadā notika Ņūdžersijā. Augstāko beisbola līgu gan dibināja tikai 1876. gadā. Katru gadu, sākoties jaunai beisbola sezonai, pirmo simbolisko metienu veic ASV prezidents.

Bez beisbola amerikāņi ir iecienījuši arī amerikāņu futbolu, basketbolu un hokeju. Arī koledžu futbols un basketbols piesaista lielu skatītāju daudzumu. Nacionālā futbola līga (NFL) ir vidēji visvairāk apmeklētākā sporta līga pasaulē. No individuālajiem sporta veidiem popularitāti ir ieguvuši bokss un zirgu skriešanās sacīkstes. Klasiskais futbols gan Amerikā nav augstā cieņā.

Ārējās saites

Atsauces un piezīmes