joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rigsdags

Rigsdags () bija Dānijas parlaments līdz 1953. gadam. Rigsdags sastāvēja no 2 palātām: folketinga (apakšpalātas) un landstinga (augšpalātas).

1953. gadā Dānijā tika pieņemta jauna konstitūcija, līdz ar to tika ieviests vienpalātas parlaments — folketings.

Dānijas vēsture
Eiropas parlamenti
Vasko da Gama

Vasko da Gama (, ; dzimis 1460. vai 1469. gadā, miris ) bija portugāļu jūrasbraucējs, viena no nozīmīgākajām personām Lielo ģeogrāfisko atklājumu laikā, bija pirmais eiropietis, kas sasniedza Indiju pa jūras ceļu.

Dzīvesgājums 
Dzimis Sinišas cietokšņa komandiera Eštevana da Gamas (Estêvão da Gama) ģimenē. Arī viņa  tēvs bija savulaik centies atrast jūrasceļu uz Indiju. Vasko da Gamas māte Izabela Sodra (Izabel Sodr) bija angliete. Maz ir zināms par Vasko da Gamas bērnību. No 1484. līdz 1492. gadam, iespējams, Evorā viņš studēja astronomiju un navigāciju. 1486. gadā Vasko da Gama kļuva par jūrnieku. 

No 1497. līdz 1499. gadam savā pirmajā kuģojumā uz Āziju viņš ar četriem kuģiem apbrauca Āfrikas dienvidos esošo Labās Cerības ragu un kļuva par pirmo eiropieti, kas ar kuģiem sasniedza Indijas okeānu.  Vasko da Gamas flote sasniedza Indijas dienvidus.

1500. gadā viņš apprecējās ar Katarinu de Ataidi (Catarina de Ataíde, rakstīta arī kā Cateriana un Caterina), viņiem piedzima seši dēli un viena meita. Otro reizi viņš devās uz Indiju no 1502. līdz 1503. gadam ar 20 kuģiem, bet trešo reizi 1524. gadā, kad viņš kļuva par Portugāles Indijas vicekarali. Tā paša gada beigās Vasko da Gama nomira.

Atsauces

Ārējās saites 

 BBC biogrāfija 

1460. gados dzimušie
1524. gadā mirušie
Portugāļu jūrasbraucēji
Lielie ģeogrāfiskie atklājumi
Freska

Freska (no — 'svaigs') ir glezniecības tehnika vai šajā tehnikā radīts mākslas darbs, kurā ar ūdenī izšķīdinātām krāsām glezno uz svaiga kaļķu apmetuma.. Eiropas mākslā (Egejas un antīkajā) izplatīta jau no otrā gadu tūkstoša pirms Kristus.

Pašu tehniku mēdz dēvēt par buon fresco, kurā krāsas pigmenta pulveri sajauc ar ūdeni un glezno uz mitra, nupat uzklāta kaļķu apmetuma. Fresku glezniecība ir īpaši piemērota sausam klimatam, un to kopš vēlīnajiem viduslaikiem līdz XVII gs. bieži lietoja Itālijā.

Buon fresco atšķiras no fresco secco ar to, ka pēdējā tiek gleznots uz sausa apmetuma. Šādā glezniecības tehnikā radīti darbi ir krietni mazāk izturīgi, jo pigments neiesūcas apmetumā. Dažkārt gleznotāji izmantoja abas tehnikas, papildinot jau nožuvušu fresku.

Tā kā buon fresco tiek strādāts uz nupat uzklāta apmetuma, izpētot darbu, iespējams redzēt, cik daudz uzgleznots vienā dienā. Renesanses Itālijā šo daudzumu dēvēja par giornata.

Ēģiptiešu kapeņu sienu gleznojumi parasti ir fresco secco tehnikā, savukārt sienu gleznojumi Pompejos un citur Romā — buon fresco. Freskas tehnikā darināti arī Leonardo da Vinči "Pēdējais vakarēdiens" un Mikelandželo Siksta kapelas griestu gleznojumi.

Tehnoloģija 
Buon fresco gleznošanas veidā uz pirmā apmetuma slāņa, ko uzklāja visā gleznojuma platībā, meistars vai kāds pieredzējis līdzstrādnieks ar sinopu- sarkanu pigmentu, izmantojot rūtojumu, pārnesa palielināti meistara zīmējumu, vēlāk varēja sākties darbs pie paša gleznojuma. Katru dienu gleznotājs uz pirmās apmetuma kārtiņas platības daļas, kādu bija plānots apgleznot, uzklāja intonaco jeb otro apmetuma kārtiņu , kurai bija jāpaliek mitrai tik ilgu laiku, kamēr meistars glezno. No tā arī ir radies tehnikas nosaukums a fresko.
Abas kārtiņas veidoja dzēsti kaļķi un smiltis. Pigmenti bija minerālu izcelsmes- silikāta un mālainas zemes, kas pretojās kaļķim, tāpēc gleznotājs sajauca ar ūdeni. Apmetumam žūstot, atbrīvojās oglekļa hidrāts, pārklājot virsmu ar caurspīdīgu garoziņu, tādā veidā fiksējot un aizsargājot pigmentu, kā arī padarot gleznojumus matētus. Freskas varēja saglabāties ilgu laiku, bet pie nosacījuma, ja bija labi sagatavota siena un ja nebija pārāk mitrs. Šis glezniecības tehnikas veids ir sarežģīts. Gleznotājam jāņem vērā, ka, apmetumam žūstot, mainās krāsas, tāpēc īpaši grūti bija veidot pēc iespējas nemanāmākas pārejas starp dažādās dienās gleznotajām darba daļām.
Šis gleznošanas veids atšķiras no a secco jeb sausās tehnikas, kurai pigmentu neatšķaida ar ūdeni un klāj uz sausa apmetuma. Sausās tehnikas a secco veiktie pārgleznojumi reti spēj ilgstoši saglabāt savu sākotnējo izskatu.

Atsauces

Ārējās saites 
 Tehnoloģija
 Video par apmetuma klāšanu
 Video par freskas glezn. tehniku
 Video par Mikelandželo freskas glezn. tehniku

Mākslas tehnika
Glezniecības tehnikas
Aleksandrs Kerenskis

Aleksandrs Kerenskis (; dzimis , miris ) bija krievu politiķis, jurists, brīvmūrnieks. Krievijas Republikas pastāvēšanas laikā 1917. gadā bija Krievijas Pagaidu valdības premjerministrs līdz lielinieku apvērsumam.

Biogrāfija 
Dzimis Simbirskā skolas direktora ģimenē. Kerenska tēvs bija sava priekšnieka skolu inspektora dēla Vladimira Ļeņina skolotājs, abas ģimenes pazina viena otru.

1903. gadā beidza Sanktpēterburgas universitātes Juridisko fakultāti un kopš 1904. gada strādāja par zvērinātu advokātu. 1905. gada decembrī tika arestēts sakarā ar aizdomām par iesaistīšanos eseru kaujas grupā. Kā advokāts piedalījās daudzās skaļās tālaika tiesas prāvās (Ļenas zelta raktuvju strādnieku apšaušanas izmeklēšanā, Beilisa prāvā, procesā pret Valsts domes boļševiku frakciju). 

No 1915. gada A. Kerenskis vadīja Krievijas Valsts domes Darba frakciju (t.s. "trudovikus"). Līdz 1917. gadam pildīja neregulārās brīvmūrnieku lielložas Krievijas Tautu Lielais Austrums ģenerālsekretāra pienākumus.

Kerenskis, būdams Petrogradas Strādnieku un kareivju padomes priekšsēdētāja biedrs, aktīvi piedalījās 1917. gada Februāra revolūcijā. Martā viņš pievienojās sociālistu revolucionāru (eseru) partijai un kļuva par tieslietu ministru, vēlāk (maijā—septembrī) ieņēma kara un jūras ministra posteni.

1917. gada 21. jūlijā Kerenskis nomainīja Georgiju Ļvovu Pagaidu valdības ministru priekšsēdētāja amatā. Iesaistījās Korņilova dumpja likvidēšanā. 6.—7. novembrī (24.—25. oktobrī pēc vecā stila) lielinieku vadītās sacelšanās rezultātā viņa valdība tika gāzta. Pats Aleksandrs Kerenskis palika brīvībā, laikus pameta Petrogradu un neveiksmīgi vērsās pie karaspēka, lai atgūtu varu. 

Vēlāk Kerenskis centās organizēt pretestību padomju varai, 1918. gadā izbrauca no Krievijas un dzīvoja Parīzē, bet pēc 2. pasaules kara sākuma pārcēlās uz ASV. Kad Vācija uzbruka PSRS, Kerenskis vērsās pie Staļina ar sadarbības piedāvājumiem, bet tika ignorēts. Pēc Kerenska nāves 1970. gadā vietējā pareizticīgā baznīca atteicās apglabāt Kerenski savā kapsētā, uzskatīdama viņu par vienu no Krievijas sagrāves galvenajiem vaininiekiem.

Atsauces

Ārējās saites 

Krievijas juristi
Krievijas valdības vadītāji
Krievijas vēsture
1881. gadā dzimušie
1970. gadā mirušie
Uļjanovskas apgabalā dzimušie
Valmieras rajons

Valmieras rajons bija administratīvā iedalījuma vienība LPSR (1949-1990) un Latvijas Republikas (1990-2009) sastāvā. Tas atradās Vidzemes ziemeļos un robežojās ar Valkas rajonu austrumos, ar Cēsu rajonu dienvidos, ar Limbažu rajonu rietumos un ar Igauniju ziemeļos.

Vēsture 
 Līdz pat 9. gadsimtam šo Vidzemes daļu apdzīvoja vienīgi līvi un igauņi, bet latgaļi ieceļoja no dienvidaustrumiem un pakāpeniski asimilēja vietējos iedzīvotājus.
 Valmieras rajona dienviddaļu aizņēma Tālavas zeme, kuras austrumu daļa 12. gadsimtā bija kristīta ortodoksajā ticībā. Rietumu daļa - Imera bija nekristīta līdz 1206. gadam, kad tā pieņēma katoļticību. Ziemeļu daļa aiz Burtnieku ezera piederēja igauņu Sakalas un Sontaganas novadiem.
 1224. gadā šī teritorija pēc Romas pāvesta norādījuma tika sadalīta - Rīgas arhibīskapija ieguva Imeru, bet Zobenbrāļu ordenis pārējo bijušā Valmieras rajona daļu.

Izveide un reorganizācija 
1949. gada 31. decembra administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Valmieras apriņķis tika sadalīts Rūjienas un Valmieras rajonos. 1952. - 1953. gadā Valmieras rajons ietilpa Rīgas apgabalā. 1959. gadā Valmieras rajonam pievienoja Rūjienas rajonu. No 1962. līdz 1967. gadam Valmieras rajonam bija pievienots Limbažu rajons. Pēc Latvijas Republikas atjaunošanas 1990. gadā Valmieras rajona ciemi tika pārdēvēti par pagastiem.

Teritoriālais iedalījums (1983)

Pilsētas 
 Mazsalaca ar lauku teritoriju
 Rūjiena
 Valmiera

Pilsētciemats 
 Zilaiskalns ar lauku teritoriju

Ciemi 
Bērzaines - Brenguļu - Burtnieku - Dikļu - Ipiķu - Jeru - Kauguru - Kocēnu - Ķoņu - Lodes - Matīšu - Naukšēnu - Ramatas - Rencēnu - Sēļu - Skaņkalnes - Vaidavas - Valmieras - Vecates - Vilpulkas

Teritoriālais iedalījums (2008)

Pilsētas 
 Mazsalaca ar lauku teritoriju
 Rūjiena
 Valmiera

Novadi 
 Burtnieku novads

Pagasti 
Bērzaines pagasts - Brenguļu pagasts - Burtnieku pagasts - Dikļu pagasts - Ipiķu pagasts - Jeru pagasts - Kauguru pagasts - Kocēnu pagasts - Ķoņu pagasts - Lodes pagasts - Naukšēnu pagasts - Ramatas pagasts - Rencēnu pagasts  - Sēļu pagasts - Skaņkalnes pagasts - Vaidavas pagasts - Valmieras pagasts - Vilpulkas pagasts - Zilākalna pagasts

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Likvidācija 
Saskaņā ar 1998. gadā pieņemto "Administratīvi teritoriālās reformas likumu" un 2008. gada "Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumu" 2009. gada 1. jūlijā Valmieras rajons tika likvidēts un tā teritorijā izveidoti:
 Beverīnas novads
 Burtnieku novads
 Mazsalacas novads
 Naukšēnu novads
 Rūjienas novads
 Valmieras novads

Skatīt arī 
 Valmieras rajona padome

Atsauces 

Latvijas rajoni
Gamma stari

Gamma stari ir elektromagnētiskie viļņi ar viļņa garumu, kas ir mazāks kā rentgenstariem, bet ar lielāku caurspiešanas spēju. Tos aiztur svina ekrāns un citi biezi šķēršļi. Tie veidojas radioaktīvajā sabrukšanā. Gamma staru viļņa garums ir 0,01 nm un mazāks, frekvence ir lielāka par 2,42 EHz. Gamma starus var uzskatīt par augstas enerģijas fotonu — gamma kvantu — plūsmu. Gamma stari ir jonizējošais starojums. Tie ir caurspiedīgāki par alfa un bēta starojumu, taču ir mazāk jonizējoši. Gamma stari ir bīstami dzīvībai.

Ārējās saites 

 

Elektromagnētiskais spektrs
Niue

Niue ir salu valsts Klusā okeāna dienvidu daļā, 2400 kilometrus uz ziemeļaustrumiem no Jaunzēlandes. Tās kopējā platība ir 260 kvadrātkilometru. Lielākā tiesa iedzīvotāju ir polinēzieši, iedzīvotāju kopējais skaits ir ap 1400. Niues galvaspilsēta ir Alofi.

2013. gadā Niue un Kuka salas kļuva par nepilntiesīgām Apvienoto Nāciju Organizācijas dalībniecēm, tā nav ne dalībvalsts, ne novērotājvalsts. Tomēr tā ir pilntiesīga UNESCO, FAO, Jūras tiesību konvencijas un UNFCCC dalībniece.

Niue atrodas brīvā asociācijā ar Jaunzēlandi, un lielāko daļu no tās diplomātisko attiecību pārvalda Jaunzēlande. Visi Niues iedzīvotāji ir pilntiesīgi Jaunzēlandes pilsoņi.

2003. gadā Niue kļuva par pirmo valsti pasaulē, kurā pieejams bezmaksas bezvadu internets visā valsts teritorijā.

Atsauces

Ārējās saites 

Okeānijas valstis
Polinēzija
Niue
Hattrick

Hattrick ir tiešsaistes, uz interneta pārlūku bāzēta daudzspēlētāju tīkla spēle. Spēle ir radīta Zviedrijā 1997. gadā. Šobrīd Hattrick spēlē vairāk nekā 620000 spēlētāju no 124 valstīm. Katrai valstij ir savs nacionālais čempionāts, kur lietotāji, sadalīti grupās, cīnās par uzvarētāja titulu. Spēle ir bezmaksas, lai gan ir iespējams par nelielu samaksu kļūt par atbalstītāju, kas sniedz dažādas papildiespējas, kas padara spēli interesantāku, bet nesniedz priekšrocības spēlē.

Ievads 
Hattrick spēlētājs ir virtuālas futbola komandas menedžeris. Spēles uzdevumos ietilpst: spēlētāju pirkšana un pārdošana, trenēšana un pats galvenais - cīņa par uzvaru nacionālajā čempionātā un kausa izcīņā. No sākuma spēlētājs saņem savu komandu ar vājiem spēlētājiem, mazu stadionu un nedaudz faniem. Spēlēšana ir jāsāk kādā no zemākajām līgām. Tad pamazām var sākt attīstīt klubu - iepirkt jaunus spēlētājus, trenēt jaunos futbolistus, būvēt lielāku stadionu un pulcēt klāt arvien jaunus un jaunus komandas fanus.
Hattrick spēles notiek 2 reizes nedēļā, sezona ilgst 16 nedēļas, līdz ar to gadā sanāk 3 sezonas un viens īstais gads ir 3 Hattrick gadi.

Līgu sistēma 
Hattrick spēlē ir oriģināla līgu sistēma. Augstākajā līgā (Latvijā tā saucas Virslīga) ir viena grupa, kurā spēlē astoņas komandas. Tālāk katrā nākamajā līgā ir četrreiz vairāk grupu nekā iepriekšējā, bet, sākot ar VI līgu un uz leju, grupu skaits paliek nemainīgs - 1024.

Sezona notiek divās kārtās, katra grupas komanda ar katru izspēlē divas spēles. Katras grupas divas pēdējās komandas tiek pazeminātas, ja vien jau nespēlē zemākajā līgā. To vietā nāk labākie no nākamo zemāko līgu grupu līderiem (komandas ar augstāko punktu skaitu). Puse no grupu līderiem tiek uzreiz paaugstināti, savukārt pārējiem ir jāspēlē kvalifikācijas spēles pret 5. un 6. vietas ieguvējiem no nākamās augstākās līgas. No šiem grupu uzvarētājiem (tiem, kuri netiek uzreiz paaugstināti) labākais spēlē ar sliktāko 6. vietas ieguvēju, un sliktākais sastopas ar labāko 5. vietas ieguvēju. Visu VII un zemāku līgu grupu uzvarētāji tiek automātiski paaugstināti bez kvalifikācijas spēlēm.

Latvijā šobrīd ir 5 līgas.

Paralēli līgas čempionātiem notiek kausa izcīņa, kur komandas sacenšas izslēgšanas spēlēs, un kopš 2006. gada ir izveidots arī pirmais starptautiskais klubu turnīrs "Hattrick Masters", kuru savā starpā izcīna visu valstu līgas un kausa čempionvienības.

Pasaules čempionāts un valstsvienības 
Hattrick notiek arī pasaules čempionāts starp valstu pieaugušo un U-20 izlasēm. Izlases menedžeris tiek noskaidrots vēlēšanās.
 
Sasniegumi: 2005. gada decembrī un 2008. gada jūnijā pasaules čempionātā Latvijas izlasei izdevās iegūt bronzas medaļas.

Hattrick Latvijā 
Hattrick Latvijas līga tika izveidota 2002. gada vasarā un tā lietotāja saskarne ir pieejama arī latviešu valodā. Lietotāju skaitam Latvijā ir tendence samazināties, un uz 2020.gada sākumu tā ir ap 2700 spēlētājiem. Ir notikuši 5 ikgadēji lietotāju ārpusspēles pasākumi.

Skatīt arī 
 PowerPlay Manager

Ārējās saites 
 Hattrick mājaslapa
 Hattrick viki
 Latviešu tīmekļa žurnāls par Hattrick

Atsauces 

Tīmekļa pārlūka spēles
Kaļķakmens

Kaļķakmens ir karbonātiezis, kas sastāv galvenokārt no kalcīta. Kaļķakmeņus iedala pēc struktūras un sastāva. 
Pēc struktūras īpašībām izšķir brahiopodu, oolītu, kristāliskos, kunkuļainos un citu veidu kaļķakmeņus. Ja dažādu veidu piemaisījumi kaļķakmeņos ir vairāk nekā 50%, tad tos iedala smilšainajos, mālainajos, kramainajos, dolomitizētos un glaukonītsaturošajos kaļķakmeņos.

Veidošanās 
Kaļķakmeņi galvenokārt ir veidojušies seklās jūrās. Sīkāk tos iedala biogēnos (ja ir bioloģiska izcelsme), hemogēnos, pārkristalizētos, kā arī drupu jauktas izcelsmes.

Metamorfisma procesā kaļķakmeņi pārvēršas par marmoriem.

Izmantošana 
Būvmateriālu rūpniecībā kaļķakmeni izmanto cementa un kaļķu ražošanā.
Cukura rūpniecībā kaļķakmeni izmanto biešu jēlsulas attīrīšanai. Ķīmiskajā rūpniecībā kaļķakmeni izmanto sodas, kalcija karbīda un minerālmēslu ražošanā. Stikla ražošanā kaļķakmeni izmanto kā piedevu, lai uzlabotu stikla termisko un ķīmisko izturību. Lauksaimniecībā kaļķakmeni izmanto augsnes kaļķošanai un kā piedevu lopbarībā.

Ārējās saites 

Nogulumieži
Derīgie izrakteņi
Zemes mākslīgais pavadonis

Zemes mākslīgais pavadonis (saīsināti ZMP) ir kosmiskais aparāts, mākslīgais pavadonis, kas gravitācijas spēka ietekmē riņķo ap Zemi pa ģeocentrisku orbītu. Pie ZMP pieskaita arī kosmiskos atkritumus (nederīgus mākslīgas izcelsmes objektus Zemes orbītā), piemēram, savu laiku nokalpojušos pavadoņus, nesējraķešu daļas, pavadoņu atlūzas u.c.

Iedalījums 
Atkarībā no veicamā uzdevuma izšķir:
 dabas resursu izpētes pavadoņus, 
 ģeodēziskos pavadoņus, 
 ģeofizikālos pavadoņus, 
 izlūkpavadoņus, 
 meteoroloģiskos pavadoņus, 
 navigācijas pavadoņus, 
 orbitālās observatorijas 
 sakaru pavadoņus.

Atkarībā no pavadoņa īpašnieka iedala:
 jaukta pielietojuma pavadonis (izmanto gan militāriem, gan valsts vai komerciāliem mērķiem),
 komerciālais pavadonis,
 militārais pavadonis,
 nekomerciālais pavadonis (dažādas organizācijas vai mācību iestādes),
 valsts organizācijas pavadonis

Pavadoņi visbiežāk darbojas šādās orbītās:
 solārsinhronā orbīta — pavadonis visu laiku atrodas Saules apspīdētajā pusē,
 ģeostacionārā orbīta — pavadonis visu laiku atrodas vienā punktā, attiecībā pret novērotāju no Zemes,
 polārā orbīta — pavadonis pārlido arī polāros apgabalus, kas no ģeostacionārās orbītas nav sasniedzami,
 zemā orbīta,
 eliptiskā orbīta

Darbības koncepcija 
Kustībai ap Zemi kosmiskajam aparātam jāsasniedz tāds ātrums, kas ir vienlīdzīgs vai nedaudz lielāks par pirmo kosmisko ātrumu. Zemes mākslīgo pavadoņu lidojumi notiek no 150 — 160 kilometru līdz dažu simttūkstošu kilometru augstumam no planētas virsmas. Mākslīgo pavadoņu lidojuma apakšējo robežu nosaka tas, ka nepieciešams novērst bremzēšanas procesu atmosfērā. Mākslīgā pavadoņa apriņķošanas ātrums atkarībā no orbītas augstuma ilgst no pusotras stundas līdz vairākām diennaktīm. Īpaša nozīme ir mākslīgajiem pavadoņiem, kuri atrodas ģeostacionārajā orbītā. Šādu pavadoņu ātrums precīzi atbilst Zemes griešanās leņķiskajam ātrumam un uz Zemes esošam novērotājam varētu šķist, ka šāds kosmiskais aparāts atrodas uz vietas.

Valstu pirmie pavadoņi

Skatīt arī 
 Kosmiskais aparāts
 Mākslīgais pavadonis
 Pavadoņu sadursmju uzskaitījums

Atsauces

Ārējās saites 

 J-Track 3D - trīsdimensionāla programma, kas parāda visus ap zemi riņķojošos aktīvos mākslīgos pavadoņus
Kailsēkļi

Kailsēkļi (Gymnospermae) ir sena augu grupa, kas parādījās pirms 350 miljoniem gadu, sevišķi izplatīti kailsēkļi bija vēlajā paleozojā un mezozojā. Šajā laikā notika kalnu veidošanās, sauszemes pacelšanās un kļuva sausāks klimats, tad paparžaugus nomainīja kailsēkļi. Tie ir dažādsporu augi. Mikrosporas attīstās mikrosporangijos, kas atrodas uz mikrosporofiliem. Megasporas attīstās megasporangijos, kas atrodas uz megasporofiliem. Mikrosporas un megasporas atšķirās ārēji ar izmēriem un pēc uzbūves. Vairumam kailsēkļu mikrosporofili un makrosporofili sakopoti strobilos. Vairumam kailsēkļu strobili ir viendzimuma: sastāv no mikro vai makrosporofiliem. Mikrostrobili atbilst mikrosporofītiem, makrostrobili — makrosporofītiem. Kailsēkļu gametofīti, gan sievišķie, gan vīrišķie, ir stipri reducēti. Sievišķais gametofīts saistīts ar sporofītu, kas attīstās sēklaizmetnī. Reducētie vīrišķie gametofīti pilngatavību sasniedz mikrosporangijos. Kailsēkļus pārstāv galvenokārt koki, krūmi, liānas. Lapas ir skujas, ļoti variē, dažādas pēc skaita, izmēriem, morfoloģiskās un anatomiskās uzbūves. Pazīstamas apmēram 700 sugas, kas aug galvenokārt ziemeļu puslodes mērenajā joslā.

Klasifikācija 
Pie kailsēkļiem pieder skujkoki (Pinophyta), ginki (Ginkgophyta), cikadejas (Cycadophyta) un Gnetophyta.

Ārējās saites
Skujkoku klase

Skujkoki, skuju koki (Pinopsida) ir kailsēkļu nodalījuma vienīgā klase.

Vīrišķie un sievišķie strobili sastāv no saīsinātās ass, pie kuras piestiprinās mikrosporangiji jeb putekšņmaciņi un makrostrobili jeb sēklaizmetņi. Sievišķie strobili sakopoti čiekuros. Zināmas ~ 600 sugas, lielākā kailsēkļu grupa mūsdienās. Liela nozīme dabīgajā augu sedzē — veido mežus. Var būt koki, krūmi ar monopodiālu, zarainu stumbru. Strobili ir viendzimuma, var būt vienmāju vai divmāju augi - uz 1 auga gan vīrišķie, gan sievišķie strobili. Puteksnim ir ārējā un iekšējā sega — eksīna un intīna. Čiekurs sastāv no ass, pie kuras spirāliski vai pretēji sakārtotas segzvīņas. To žāklēs ir sēklzvīņas, pie pamata 2 vai vairāki sēklaizmetņi. Pēc apputeksnēšanās no sēklaizmetņiem attīstās embrijs, kas pārvēršas par sēklas dīglīti un sēklaizmetnis — par sēklu. Segzvīņu un sēklzvīņu forma, lielums, krāsa ir svarīgas pazīmes skujkoku noteikšanā. Skujas bagātas ar ēteriskām eļļām, sveķiem, terpēniem.

Sistemātika 
Klase 
 †
 
 †
 †
(†) — izmirušu augu grupa.

Ārējās saites 

 Latvijas skujkoki.
Priežu rinda

Priežu rinda (Pinales) mūsdienās pārstāvēta ar 7 dzimtām, no kurām lielākā ir , tajā ~230 sugu. Agrāk īvju un galvīvju dzimtas izdalīja atsevišķā īvju rindā. Latvijā sastopama  un . Egles skujās ļoti daudz karotīna, C vitamīna. Priežu rindā ietilpst arī  ar ~ 145 sugām. Latvijā ciprešu dzimtu pārstāv . Kadiķim čiekuri ir ar saaugušām zvīņām un apaļi, tādēļ tos mēdz saukt par čiekurogām, kas satur dažādas vielas: krāsvielas, juniperīnu, organiskās skābes, ābolskābi, ēteriskās eļļas. Čiekurogas izmanto liķieru rūpniecībā, džina gatavošanā, kā diurētisku līdzekli, miza satur krāsvielas un 7 — 8 % miecvielas.

Sistemātika
Īvju rinda

Īvju rinda - atsevišķs iedalījums, kurā senāk ietvēra īvju dzimtu un cefalotaksu dzimtu. Mūsdienās ir pierādijies, ka tam nav pamata un tiek atzīta tikai viena rinda - priežu rinda jeb skujkoku rinda

Skujkoku klase
Zieda formula

Zieda formula ir nosacīts zieda uzbūves apzīmējums, kam izmanto latīņu alfabēta burtus, simbolus un ciparus.

 Kauslapas - K (ja saaugušas kopā, liek iekavās),
 Vainags - C 
 Putekšņlapas - A,
 Ginecejs - G (svītriņa apakšā — sēklotne ir augšēja — viss pārējais piestiprinās zemāk, ja svītriņa ir augšā — sēklotne apakšējā. Ja līdz pusei — zīmi neliek).

Ziedi

en:Flower#Floral formula
Ķirbju dzimta

Ķirbju dzimta (Cucurbitaceae) ir ķirbju rindas (agrāk vijolīšu rindas) dzimta. Ķirbju dzimtā ietilpst tādi augi kā ķirbji, arbūzi, melones, gurķi un kabači. Vairākas šīs dzimtas sugas plaši tiek kultivētas visā pasaulē.

Ķirbju dzimtas klasifikācija 
Ķirbju dzimta sīkāk dalās 15 ciltīs, kas vēl sīkāk dalās aptuveni 95 ģintīs. Šajā klasifikācijā ir uzskaitītas visas ciltis, bet nav uzskaitītas visas ģintis. Šeit ir iekļautas lielākās ķirbju dzimtas ģintis pēc sugu skaita, kā arī atsevišķas ģintis, kurās atrodas plaši izplatīti vai gluži otrādi, ļoti īpatnēji un reti sastopami augi. Latvijā savvaļā ir sastopamas trīs sugas (pa vienai sugai no sētvijām, dzeloņgurķiem un tladiantām). Aptuvens sugu skaits ģintī norādīts iekavās.

 cilts 
 ģints  (60)
 ģints  (13)
 cilts 
 ģints  (36)
 cilts 
 ģints  (12)
 ģints  (1)
 cilts 
 ģints  (25)
 cilts 
 ģints  (4)
 ģints  (55)
 ģints  (7)
 ģints  (1)
 cilts 
 cilts 
 ģints  (1)
 cilts 
 cilts 
 cilts 
 cilts 
 cilts 
 ģints  (11)
 ģints  (80)
 ģints  (1)
 ģints  (8)
 cilts 
 cilts 
 cilts
Grāca

Grāca () ir pilsēta Austrijas dienvidos pie Muras upes, otra lielākā pilsēta Austrijā. Štīrijas federālās zemes galvaspilsēta. Pilsētā ir labi saglabājusies vecpilsēta.

Liels izglītības centrs, pilsētā atrodas sešas universitātes ar 40 000 studējošo. Kopš 1999. gada pilsētā bāzēts arī Austrijas hokeja līgas kluba Grācas "99ers".

Vēsture 
Romieši pilsētas pašreizējā vietā dibināja fortu. Pēc Rietumromas impērijas sabrukuma pilsētu ieņēma slovēņi un izveidoja nocietinātu apmetni. Bābenbergu laikā pilsētiņa kļuva par tirdzniecības centru. Vēlāk pilsētu savā īpašumā ieguva Hābsburgi, un 1281. gadā piešķīra tai pilsētas privilēģijas.

14. gadsimtā Grāca kļuva par Iekšējās Austrijas (Innerösterreich) centru, no kuras tika administrēta visa Štīrija un Karintija. 1585. gadā Kārlis II nodibināja universitāti. Pilsēta vairākas reizes neveiksmīgi tika aplenkta (ungāri 1481. gadā, turki 1529. un 1532. gadā).

1797. gadā Grācu ieņēma Napoleona karaspēks. 1809. gadā, pamatojoties uz miera līgumu starp Napoleonu un Austriju, tika nojaukta Grācas pils. Pilsētas iedzīvotāji samaksāja Napoleonam izpirkumu, lai netiktu nopostīts pils zvanu tornis, kas kļuvis par pilsētas simbolu.

2.pasaules kara laikā Grācu ieņēma PSRS karaspēks.

Cilvēki 
Grācā vai tās apkārtnē dzimuši:

 Karls Bēms (Karl Böhm) (1894—1981) — diriģents;
 Francis Ferdinands (Franz Ferdinand von Österreich-Este) (1863—1914) — troņmantinieks;
 Ferdinands II (Ferdinand II.) (1578—1637) — Svētās Romas impērijas imperators;
 Ferdinands III (Ferdinand III.) (1608—1657) — Svētās Romas impērijas imperators;
 Heincs Fišers (Heinz Fischer) (1938) — politiķis;
 Johans Fišers (Johann Bernhard Fischer von Erlach) (1656—1723) — baroka arhitekts;
 Hanss Gross (Hans Gross) (1847—1915) — kriminālistiķis;
 Johens Rints (Jochen Rindt) (1942—1970) — sacīkšu braucējs;
 Arnolds Švarcenegers (Arnold Schwarzenegger) (1947) — aktieris, politiķis;
 Romāns fon Ungerns-Šternbergs  dzimis 1885. gada 29. decembrī, miris 1921. gada 15. septembrī) bija vācbaltiešu virsnieks, Baltās kustības dalībnieks Krievijas pilsoņu kara laikā. Mongolijas neatkarības cīņu (1920-1924) dalībnieks, kuram piešķīra hana titulu.
 Ralfs Hāzenhitls ( Ralph Hasenhüttl) (1967) ir bijušais Austrijas futbolists, spēlēja uzbrucēja pozīcijā, pašlaik futbola treneris

Ārējās saites 

Austrijas pilsētas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Austrijā
Štīrija
Gomeļa

Gomeļa () jeb Homjeļa () ir pilsēta Baltkrievijas dienvidaustrumos pie Sožas upes, apgabala centrs. Otra lielākā Baltkrievijas pilsēta.

Pilsētā bāzētais hokeja klubs HK Gomel, kas 2003. gadā izcīnīja Baltkrievijas Ekstralīgas čempiones titulu.

Vēsture 

Sena apmetne radimiču zemē. Pirmoreiz rakstos pieminēta Ipatija hronikā kā viena no Čerņigovas kņazistes pilsētām.
Ap 1335. gadu iekļāvās Lietuvas lielkņazistē, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts sastāvā 1670. gadā tai piešķīra Magdeburgas tiesības. 1772. gadā pēc pirmās Polijas dalīšanas pilsētu iekļāva Krievijas impērijas sastāvā.

1850. gadā cauri Gomeļai izbūvēja lielceļu Pēterburga—Kijiva, bet 1873. gadā Liepājas—Romnu dzelzceļa līniju, kas strauji palielināja Gomeļas izaugsmi. 1918. gada 1. martā Gomeļu ieņēma vācu karaspēks, bet 1919. gada 14. janvārī Sarkanā armija. 1920. gada novembrī Gomeļu ieņēma Staņislava Bulaka-Balahoviča karaspēks.

1926. gadā, paplašinot Baltkrievijas PSR, Gomeļa tiek iekļauta tajā. Otrā pasaules kara laikā vācu varas iestādes iznīcināja gandrīz visus pilsētas ebreju iedzīvotājus (apmēram 1/3 no pirmskara iedzīvotājiem).

Cilvēki 

Pēc etniskā sastāva pilsētas iedzīvotāji ir baltkrievi (83,42 %), krievi (10,85 %) un ukraiņi (3,11 %).

Gomeļa ir poļu politiķa Mareka Edelmana (Marek Edelman, 1922—2009), diska metējas Irinas Jatčankas (Ірына Ятчанка, 1965), repera Serjogas (Серёга, 1976), politiķa Sergeja Sidorska (Сяргей Сідорскі, 1954), riteņbraucēja Kanstancina Sivcova (Канстанцін Сіўцоў, 1982) un matemātiķa Ļeva Šņireļmans (Лев Ге́нрихович Шнирельма́н, 1905—1938) dzimtā pilsēta.

Pilsētā uzaudzis psihologs Ļevs Vigodskis (Лев Семёнович Вы́готский, 1896—1934). No 1905. līdz 1914. gadam vietējā ģimnāzijā mācījās aviokonstruktors Pāvels Suhojs (Павел Осипович Сухой, 1895—1975). Pilsētas skolā mācījies politiķis Andrejs Gromiko (Андре́й Андре́евич Громы́ко, 1909—1989). Oktobra revolūcijas laikā pilsētā sacelšanos vadīja politiķis Lazars Kaganovičs (Ла́зарь Моисе́евич Кагано́вич, 1893—1991).

Sports 
 FK Homel;
 FK Lâkamatyŭ Homel.

Ārējās saites 

Baltkrievijas pilsētas
Gomeļas apgabals
World of Warcraft

World of Warcraft (saīsinājumā WoW) ir Blizzard Entertainment izdota datorspēle. Tā ir ceturtā spēle Warcraft sērijā un viena no populārākajām daudzspēlētāju tiešsaistes spēlēm pasaulē. Tā ir MMORPG tipa spēle, kas norisinās slavenās reāllaika stratēģijas spēles Warcraft pasaulē.
 
World of Warcraft darbība notiek Azerotas pasaulē, četrus gadus pēc Blizzard iepriekšējās spēles Warcraft III: The Frozen Throne notikumu beigšanās. Blizzard Entertainment paziņoja par to , svinot Warcraft desmitgadi.

Pirmais papildinājums, The Burning Crusade, tika izlaists 2007. gada 16. janvārī. Otrais papildinājums, Wrath of the Lich King, 2008. gada 13. novembrī Par trešo papildinājumu — Cataclysm — tika paziņots 2009. gada BlizzCon.

Ar vairāk nekā 11,5 miljoniem ikmēnēša maksājošajiem spēlētāji, kas World of Warcraft padara to par MMORPG ar visvairāk maksājošajiem spēlētājiem un tai pieder Ginesa pasaules rekords kā populārākā MMORPG. 2008. gada aprīlī, World of Warcraft pārvaldīja apmēram 62 procentus no MMORPG (MMOG) tirgus.

Papildinājumi 

Spēles saturs tiek atjaunots un papildināts, izdodot papildinājumu pakas. Izmaiņas esošajā saturā un spēles plūsmā ir spēkā visiem spēlētājiem, bet jaunumi (piemēram, jaunas zonas, jaunas spēlējamās rases, klases, augstākie līmeņi) lielākoties ir pieejami tikai spēlētājiem, kas nopirkuši jauno paku.

Līdz 2011. gadam spēlētājam bija secīgi jānopērk visas papildinājumu pakas, lai tiktu līdz jaunākajam spēles saturam. Sākot ar 2011. gada jūniju vecākie papildinājumi tika pamazām iekļauti spēles pamatkomplektā un kļuva pieejami visiem spēlētājiem. Warlords of Draenor un Legion tika iekļautas pamatspēlē jau pirms nākamā papildinājuma iznākšanas.

Skatīt arī 
 World of Warcraft spēlējamās rases un klases
 World of Warcraft: Galda spēle

Atsauces

Ārējās saites 
 World of Warcraft oficiālā Eiropas mājaslapa 
 Privāto serveru saraksts 
 Neoficiāls World of Warcraft Wiki 

World of Warcraft
PC spēles
Macintosh spēles
Nātrija hlorīds

Nātrija hlorīds (NaCl, vārāmais sāls), pazīstams arī kā vienkārši sāls, ir balta kristāliska viela, kas šķīst ūdenī (pieaugot temperatūrai, šķīdība palielinās nedaudz). Nātrija hlorīds ir sastopams jūras ūdenī un kā minerāls halīts (akmeņsāls). Sastopams arī minerālos kopā ar citiem šķīstošajiem sāļiem. Nātrija hlorīdu lieto par konservantu, ķīmisko izejvielu (nātrija hidroksīda un hlora ieguvei) un ceļu kaisīšanai (lai nokausētu apledojumu).

Skatīt arī 
 Sāls
 Sāļi

Ārējās saites 

Hlorīdi
Nātrijs
Skaistkalne

Skaistkalne (agrāk Šēnberga) ir ciems Bauskas novada Skaistkalnes pagastā, pagasta centrs. Izvietojusies pie Latvijas—Lietuvas robežas, Mēmeles labajā krastā pie autoceļa P89 33,5 km no novada centra Bauskas un 76 km no Rīgas. Upes pretējā krastā atrodas Lietuvas ciems Germanišķi.

Skaistkalnē atrodas pagasta pārvalde, vidusskola, tautas nams, bibliotēka, muzejs «Novadnieki», pasta nodaļa, vairāki veikali. Ievērojamākie kultūrvēstures objekti ir Skaistkalnes muižas komplekss, Romas katoļu baznīca un bijušais klosteris. Netālu, 3 km uz austrumiem no Skaistkalnes, atrodas karsta kritenes.

Vēsture 
Vēstures avotos Skaistkalne pirmo reizi minēta 1489. gadā, kad šīs zemes starp Mēmeles un Iecavas upēm Livonijas ordeņa mestrs Johans Freitāgs fon Loringhofe izlēņoja Hermanim Šēnbergam. No pirmā īpašnieka arī cēlies Skaistkalnes nosaukums. 

Kopš 1660. gada senāko koka baznīcu apkalpoja Jezuītu ordenis, kas 1666. gadā te izveidoja pastāvīgu misiju un 1677. gadā klosteri. 1692. gadā šeit uzcēla jaunu baznīcu un klosteri itāļu baroka stilā. No 1774. gada līdz 1929. gadam Skaistkalnes Dievmātes svētnīcu un draudzi apkalpoja katoļu priesteri, Skaistkalne kļuva par galveno katolicisma centru Zemgalē. 19. gadsimtā Skaistkalne kļuva par nozīmīgu tirdzniecības centru. Ik gadu notika 10 plaši gadatirgi un iknedēļas tirgi. 20. gadsimta sākumā Skaistkalnē (Šēnbergā) bija ~500 iedzīvotāju, galvenokārt ebreji, kas nodarbojās ar tirdzniecību un amatniecību. 1920. gadā ciemā bija 39 mājas un 520 iedzīvotāju. 1925. gadā ciemam piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu un vācisko nosaukumu Šēnberga latviskoja uz Skaistkalne ( — 'skaists kalns'). 1929. gada 30. novembrī baznīcu pārņēma Svētā Franciska kapucīniešu ordenis, kas vadīja Skaistkalnes draudzi līdz klostera likvidēšanai PSRS okupācijas laikā 1949. gadā. 

Padomju laikā Skaistkalne bija kolhoza «Skaistkalne» centrs un 1989. gadā ciemā dzīvoja 854 iedzīvotāji.

No 1949. gada līdz 2001. gadam Skaistkalnes Romas katoļu baznīcu apkalpoja diecēzes katoļu priesteri. 2001. gada 31. augustā baznīcu un draudzi pārņēma Svētā Pāvila I Vientuļnieka ordenis.

Cilvēki 
Skaistkalnē dzimuši:
 Elīza fon der Reke (1754—1833) — vācbaltiešu dzejniece un publiciste.

Atsauces

Ārējās saites 
 Skaistkalnes pagasts

Skaistkalnes pagasts
Bauskas novada ciemi
Latvijas pagastu centri
Latvijas ciemi
Išēmiskā sirds slimība

Išēmiskā sirds slimība ir patoloģiskas pārmaiņas sirdī, ko izraisījusi miokarda išēmija — nepietiekama oksigenētu asiņu perfūzija miokardā. Išēmija apzīmē ne tikai nepietiekamu miokarda apgādi ar skābekli, bet arī barības vielu nepietiekamību un nepietiekamu metabolisma gala produktu aizvadīšanu. Izolēta hipoksēmija (samazināts skābekļa transports asinīs), ko ir izraisījusi cianotiska iedzimta sirds slimība, smaga anēmija vai progresējoša plaušu slimība ir mazāk kaitīga nekā išēmija, jo perfūzija tiek saglabāta.

Vairāk nekā 90% gadījumu, miokarda išēmijas iemesls ir aterosklerozes izraisīta koronāro artēriju obstrukcija. Tādēļ bieži vien miokarda išēmijas vietā lieto terminu koronārā sirds slimība. Tas lielākoties ir ilgstošs, lēni progresējošs aterosklerozes attīstības periods, līdz tiek sajusti pirmie simptomi. Aterosklerozes pirmās pārmaiņas tiek konstatētas jau bērnībā.

Pazīmes un simptomi 
Išēmiskās sirds slimības klīniskās izpausmes ir šādas:
 Stenokardija (angl. — angina pectoris), kuras gadījumā išēmija ir mazāk izteikta un neizsauc sirds muskuļa bojā eju. No trim šīs patoloģijas variantiem — stabila stenokardija, Princmetala stenokardija un nestabila stenokardija — pēdējā ir visbīstamākā ar tendenci pāraugt miokarda infarktā;
 Miokarda infarkts (MI), kura izraisītā išēmijas smaguma pakāpe var būt pietiekama, lai izsauktu sirds muskuļa bojā eju;
 Hroniska išēmiskā sirds slimība;
 Pēkšņa kardiāla nāve.

Atsauces 

Sirds un asinsvadu slimības
Čikāga

Čikāga (, ) ir trešā lielākā ASV pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Tajā dzīvo gandrīz 10 miljoni iedzīvotāju, ieskaitot piepilsētas. Tā atrodas Ilinoisas štatā, Mičiganas ezera rietumu krastā. Čikāga tika oficiāli dibināta 1833. gadā, un tās nosaukums nāk no indiāņu vārda Čekagou, kas nozīmē “smakojošie sīpoli”, jo agrāk tā bija purvaina vieta, kuros auga savvaļas puravi. Čikāgu dēvē arī par Vēju pilsētu.

Pašlaik Čikāga ir nozīmīgs finanšu centrs, kurā atrodas Čikāgas akciju birža, kas ir trešā lielākā birža ASV. Tās centrā slejas daudzi debesskrāpji. Čikāga ir labi pazīstama arī ar savu mūziku — Čikāgas blūzu un leģendārajiem džeza muzikantiem.

1871. gadā lielākā daļa pilsētas nodega Lielajā Čikāgas ugunsgrēkā, kas izcēlās nelielā zemnieku šķūnī. Tas bija iemesls stingru ugunsdrošības noteikumu izstrādāšanai un piemērošanai.

Pilsētā ir daudz parku. Čikāga ir raksturīga ar lielo imigrantu skaitu. Tajā ir atsevišķi poļu, ukraiņu un lietuviešu kvartāli, izplatīta ir arī spāņu valoda. Pilsētā ir attīstīts sabiedriskā transporta tīkls, ko veido CTA, PACE, RTA un Metra autobusu un vilcienu maršruti, kas darbojas ne tikai pašā pilsētā, bet savieno Čikāgu ar vairāk nekā 40 piepilsētām. Pilsētā ir arī divas lidostas — Midveja un O'Hēra, kas ir visnoslogotākā lidosta pasaulē.

Čikāgā ir vairākas sporta komandas. Pazīstamākās no tām ir beisbola klubs Čikāgas "White Sox", basketbola klubs Čikāgas "Bulls" un hokeja klubs Čikāgas "Blackhawks".

Cilvēki 

Čikāgā dzimuši:

 Džiliana Andersone (Gillian Anderson, 1968) — aktrise;
 Džeimss Beluši (James Belushi, 1954) — aktieris;
 Džons Beluši (John Belushi, 1949—1982) — aktieris;
 Reimonds Čandlers (Raymond Chandler, 1888—1959) — rakstnieks;
 Mailss Deiviss (Miles Davis, 1926—1991) — mūziķis;
 Volts Disnejs (Walt Disney, 1901—1966) — mākslinieks;
 Džons Eškrofts (John Ashcroft, 1942) — politiķis;
 Harisons Fords (Harrison Ford, 1942) — aktieris;
 Bobs Foss (Bob Fosse, 1927—1987) — horeogrāfs;
 Benijs Gudmens (Benny Goodman, 1909—1986) — mūziķis;
 Hjū Hefners (Hugh Hefner, 1926-2017) — izdevējs;
 Teodors Kačinskis (Theodore Kaczynski, 1942) — terorists;
 Veslijs Klarks (Wesley Clark, 1944) — politiķis;
 Hilarija Klintone (Hillary Rodham Clinton, 1947) — politiķe;
 Džīns Krupa (Gene Krupa, 1909—1973) — mūziķis.

Atsauces

Ārējās saites
Abaks (arhitektūra)

Abaks (no grieķu abax vai franču abaque) arhitektūrā ir plāksne (parasti četrstūraina), kas atrodas kolonnas kapiteļa augšējā daļā, veidojot visaugstāko kolonnas daļu. Abaka pamatfunkcija ir radīt lielāku atbalstošo virsmu arhitrāvam vai arkai, kas uz to balstās. 

Klasiskajā arhitektūrā abaka forma un profils mainās atkarībā no ordera. Grieķu doriskajā orderī abaks ir vienkārša, četrstūraina plāksne. Romiešu un renesanses doriskajos orderos tā augšā atrodas cilnis. Joniskajā orderī abaks ir taisnstūrains. 

Arhitektūras elementi
Antablements

Antablements ir klasiskās arhitektūras elements — klasiskā ordera augšējā daļa, ko balsta kolonnas vai pilastri. Parasti antablements sastāv no arhitrāva, frīzes un dzegas (dažkārt frīzi mēdz izlaist — piemēram, Diānas templī Efesā).

Antablementa struktūra katrā no klasiskajiem orderiem — doriskajā, joniskajā un korintiskajā — mainās. Katrā no tiem arhitrāva, frīzes un dzegas proporcijas ir atšķirīgas (atkarīgas no kolonnas proporcijām). Romiešu un renesanses laika interpretācijās antablements parasti sasniedz aptuveni ceturtdaļu kolonnas garuma.

Ārpus klasiskās arhitektūras antablementu izmanto reti.

Arhitektūras elementi
Arhitrāvs

Arhitrāvs (no ;  - "galvenais" un  - "sija") ir galvenā sija, kas atrodas uz kolonnu kapiteļiem. Klasiskajos grieķu orderos tā ir antablementa apakšējā daļa.

Arhitektūras elementi
Brno

Brno () ir pilsēta Čehijas dienvidaustrumos, pēc iedzīvotāju skaitā otra lielākā pilsēta valstī. Dienvidmorāvijas apgabala centrs. Vēsturiski Brno bijusi Morāvijas novada galvenā pilsēta.

Pilsēta ir būtisks Čehijas valsts tieslietu sistēmas centrs — kopš 1993. gada šeit atrodas Čehijas Augstākā tiesa, Čehijas Konstitucionālā tiesa, Ģenerālprokuratūra un tiesībsraga birojs. Pilsētā atrodas vairākas augstskolas, to skaitā Masarīka Universitāte.

Brno atrodas liels izstāžu komplekss.

Vēsture 

No 11. gadsimta Brno vietā atradās Pšemislu pils. 1243. gadā Bohēmijas karalis Vāclavs I piešķīra Brno pilsētas tiesības.

14. gadsimtā Brno kļuva par vienu no Morāvijas galvaspilsētām, šeit, pārmaiņus ar Olomoucu, notika kārtu sapulces. Husītu karu laikā Brno palika uzticīga karalim Sigismundam, tāpēc husīti divreiz (1428, 1430) aplenca pilsētu, abas reizes nesekmīgi.

Trīsdesmigadu kara laikā Brno bija viena no retajām pilsētām, kura veiksmīgi pretojās zviedru uzbrucējiem. Arī 1742. gada prūši nesekmīgi aplenca pilsētu.

1805. gada 2. decembrī Brno pievārtē notika Austerlicas kauja.

18. gadsimtā Brno sāka attīstīties rūpniecība, un pilsēta kļuva par Morāvijas ievērojamāko ekonomisko centru. 1839. gadā uz Brno tika izbūvēts dzelzceļš.

1919. gadā pilsētā nodibināja Masarīka Universitāti.

Sports 
Pilsētā bāzēts hokeja klubs HC Kometa Brno, futbola klubs FC Zbrojovka Brno, tā ir arī tradicionāls motosporta centrs.

Cilvēki 

Brno dzimuši:
 Eižens Bēms fon Baverks (Eugen Böhm von Bawerk, 1851—1914) — austriešu ekonomists;
 Kurts Gēdels (Kurt Gödel, 1906—1978) — austriešu/amerikāņu matemātiķis;
 Bohumils Hrabals (Bohumil Hrabal, 1914—1997) — čehu rakstnieks;
 Erihs Volfgangs Korngolds (Erich Wolfgang Korngold, 1897—1957) — austriešu/amerikāņu komponists;
 Milans Kundera (Milan Kundera, 1929) — čehu/franču rakstnieks;
 Ādolfs Looss (Adolf Loos, 1870—1933) — austriešu/čehoslovāku arhitekts;
 Ernsts Mahs (Ernst Mach, 1838—1916) — austriešu fiziķis un filozofs;
 Jana Novotna (Jana Novotná, 1968) — čehu tenisiste;
 Lucije Šafāržova (Lucie Šafářová, 1987) — čehu tenisiste.

Brno dzīvojuši — semiotiķis Romāns Jakobsons (Роман Осипович Якобсон, 1896—1982), mūziķis Leošs Janāčeks (Leoš Janáček, 1854—1928), mūziķis Rafaels Kubelīks (Rafael Kubelík, 1914—1996), pirmais Čehoslovākijas prezidents Tomāšs Gariks Masariks (Tomáš Garrigue Masaryk, 1850—1937), ģenētikas pamatlicējs Gregors Mendelis (Gregor Mendel, 1822—1884), metemātiķis Rihards fon Mīzess (Richard von Mises, 1883—1953), mākslinieks Alfons Muha (Alphonse Mucha, 1860—1939), rakstnieks Roberts Mūzils (Robert Musil, 1880—1942).

Atsauces

Ārējās saites 
{sisterlinks-inline}}

 Oficiālais tūrisma portāls Go To Brno

Čehijas pilsētas
Dienvidmorāvijas apgabala pilsētas
Cilnis

Cilnis jeb reljefs (no  — 'pacelt') ir tēlniecības darbs, kurš aplūkojams no vienas puses un kurš izvirzīts no plaknes. Atkarībā no izvirzījuma augstuma cilni uzskata par zemcilni vai augstcilni.

Klasiskajā korintiskajā orderī frīze bieži ir rotāta ar zemciļņiem, savukārt augstciļņi atrodami klasiskajos tempļos (piemēram, Partenonā). Starp izcilākajiem mākslasdarbiem, kuru radīšanā izmantoti ciļņi, jāmin Karnakas templis Ēģiptē un Ištaras vārti Babilonijā.

Tēlniecības tehnikas

fi:Kohokuva#Matala pintareliefi
Rotācijas periods

Rotācijas periods ir laika intervāls, kurā planēta vai cits debess ķermenis veic vienu apgriezienu ap asi attiecībā pret zvaigznēm. Arī diennakts.

Debess mehānika
Zagreba

Zagreba (, ) ir Horvātijas galvaspilsēta, kas atrodas valsts ziemeļu daļā, Medvednicas kalna dienvidu nogāzē pie Savas upes. Pilsēta atrodas 122 metrus virs jūras līmeņa. Zagreba ir galvenais Horvātijas politiskais un ekonomiskais centrs. Zagrebas administratīvajās robežās pēc 2011. gada datiem dzīvo 792 875 iedzīvotāji, bet tās aglomerācijā dzīvo vairāk kā 1,288 miljoni iedzīvotāju. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir Horvātijas lielākā pilsēta un 24. lielākā Eiropas Savienības pilsēta.

Vēsture 
1094. gadā Ungārijas karalis Lāslo I Kaptola pakalnā, mūsdienu pilsētas centrā, nodibināja bīskapiju, bet blakus Griča kalnā radās neliela apmetne. 1242. gadā to nopostīja mongoļi—tatāri. Lai stimulētu apmetnes atjaunošanu, ungāru karalis Bēla IV piešķīra Zagrebai pilsētas tiesības. Zagreba bija lielu gadatirgu vieta. 14. un 15. gadsimtā divas kopienas (pilsēta Griča kalnā un bīskapa rezidence Kaptolā) bieži konfliktēja, līdz 17. gadsimtā apvienojās vienā kopienā.

1669. gadā jezuīti nodibināja akadēmiju (šis gads tiek uzskatīts par Zagrebas universitātes dibināšanas gadu).

1776. gadā Zagreba kļuva par Horvātijas galvaspilsētu (pirms tam galvaspilsēta bija Varaždina).

1991. gada 25. jūnijā Zagrebā Horvātijas parlaments pasludināja Horvātijas valsts neatkarību.

Demogrāfija 
2011. gadā Zagrebā dzīvoja 687 tūkstoši iedzīvotāju. Pēc šī rādītāja tā ir Horvātijas lielākā pilsēta. Zagrebas aglomerācijā dzīvo aptuveni 1,3 miljoni iedzīvotāju. Aptuveni 92% no iedzīvotājiem ir horvāti. Lielākās minoritātes ir serbi (2,4%), musulmaņi (1,0%), albāņi (0,8%) un bosnieši (0,8%).

Cilvēki 
Zagrebā ir dzimuši šādi ievērojami cilvēki:

 Jovans Karamata (1902–1967) — matemātiķis;
 Janica Kosteliča (1982) — kalnu slēpotāja;
 Miroslavs Krleža (1893–1981) — rakstnieks.

Sports 
2008. gadā pilsētā tika atklāta daudzfunkcionālā halle Arena Zagreb, kurā notiek virkne dažādu sporta pasākumu.

Nozīmīgākie sporta klubi, kas bāzējas Zagrebā, ir šādi:
 GNK Dinamo Zagreb (futbols)
 NK Zagreb (futbols)
 KHL Medveščak (hokejs)
 RK Croatia Osiguranje Zagreb (handbols)
 KK Cibona (basketbols)
 KK Zagreb (basketbols)
 KK Cedevita Zagreb (basketbols)
 Hrvatski akademski vaterpolski klub Mladost (ūdenspolo)

Sadraudzības pilsētas 
Zagrebai ir šādas sadraudzības pilsētas (iekavās norādīts gads, kad tās ir kļuvušas par sadraudzības pilsētām):

  (1962);
  (1963);
  (1967);
  (1968);
  (1971);
  (1972);
  (1972);
  (1977);
  (1980);
  (1980);
  (1994);
  (1994);
  (2000);
  (2001);
  (2001);
  (2009);
  (2010).

Atsauces

Ārējās saites 

Horvātijas pilsētas
Eiropas galvaspilsētas
Lādiņpārneses ierīce

Lādiņpārneses ierīce (, saīsināti CCD) ir starojuma uztvērējs — fotoelektrisku pusvadītāju matrica ar ļoti augstu jutību. Katrs lādiņa saites matricas elements uzkrāj elektrisko lādiņu proporcionāli uz to krītošā starojuma intensitātei. To lieto arī videokamerās un ciparkamerās.

Lādiņsaites matricu 1969. gadā izgudroja Bell Labs zinātnieki Vilards Boils un Džordžs Smits. Par to viņi 2009. gadā saņēma Nobela prēmiju.

Atsauces

Ārējās saites 
 https://web.archive.org/web/20070909160035/http://www.tasi.ac.uk/advice/creating/camera.html 

Integrālās shēmas
Sensori
Fototehnika
Novērojumu astronomija
Nātrija hlorāts

Nātrija hlorāts (NaClO3) ir balta, kristāliska viela, kas šķīst ūdenī.

Iegūšana 
Nātrija hlorātu iegūst, nātrija hidroksīdam reaģējot ar hloru, vai arī elektrolizējot nātrija hlorīda šķīdumu (ja panāk, ka anods atrodas pietiekoši dziļi).

NaCl + 3H2O → NaClO3 + 3H2

Izmantošana 
Nātrija hlorātu lieto par herbicīdu (iznīcina visu veidu augus), par hlora dioksīda (ClO2) izejvielu celulozes rūpniecībā un to dažreiz lieto arī kā kālija hlorāta aizvietotāju sprāgstvielām, lai arī tas nav tik piemērots, jo ir higroskopisks.

Nātrijs
Hlorāti
Herbicīdi
Aukstās uzkodas (filma)

"Aukstās uzkodas" () ir kinofilma, ko 1979. gadā uzņēma franču režisors Bertrāns Blijē (Bertrand Blier). 

Filmas sižetiskā risinājuma pamatā ir absurdas situācijas dehumanizētā, atsvešinātā vidē. Vizuāli Blijē ietekmējies no ekspresionisma teātra un kino, savukārt saturiski — no absurda drāmas (Eižens Jonesko, Semjuels Bekets). Buffet froid ir melnās komēdijas elementi.

Ārējās saites 

Absurda kino
Francijas filmas
Melnās komēdijas
1979. gada filmas
Bertrāna Blijē filmas
Kolivaņa

Kolivaņa var būt:

 Kolivaņa (Altaja novads) - ciems Krievijā, Altaja novadā
 Kolivaņa (Novosibirskas apgabals) - pilsētciemats Krievijā, Novosibirskas apgabalā
 Tallinas nosaukums krievu hronikās
Reikjavika

Reikjavīka (, ) ir Īslandes lielākā pilsēta un valsts galvaspilsēta. Tā ir vistālāk uz ziemeļiem esošā kādas valsts galvaspilsēta. Reikjavīka atrodas Īslandes dienvidrietumos pie Fahsabloui (Faxaflói) līča. 2014. gadā pilsētā dzīvoja 121 tūkstotis cilvēku, savukārt tās aglomerācijā — 209 tūkstoši cilvēku, kas ir 64% no visiem Islandes iedzīvotājiem.

Pilsētas nosaukums tulkojumā no islandiešu valodas nozīmē „dūmu līcis”, domājams, termālo avotu dēļ.

Reikjavīka ir Bjorkas un postroka grupas Sigur Rós dzimtā pilsēta.

Vēsture 
870. gadā vikings Ingolfurs Arnarsons (Ingólfur Arnarson) nodibināja apmetni Reikjavīkas vietā, kas aprakstīta tā sauktajā Īslandes Apmešanās grāmatā (Landnámabók).

Turpmāk Reikjavīkas vārds nav atrodams nevienā tekstā līdz pat 1752. gadam, kad Dānijas karalis Frederiks V (sala bija Dānijas valdījumā) piešķīra apmetni vilnas pārstrādāšanas uzņēmumam.

19. gadsimtā parādījās idejas par Īslandes neatkarību, un Reikjavīka bija viens no šīs kustības centriem. 1844. gadā uz Reikjavīku pārcēlās Altings (parlaments).  Īslande ieguva pašpārvaldi.

 Reikjavīku okupēja Apvienotās Karalistes armija, kaut arī Īslandes valdība tam nepiekrita. Otrā pasaules kara gados puse no Reikjavīkas iedzīvotājiem bija britu un Amerikas Savienoto Valstu militārpersonas.

 tika deklarēta Īslandes neatkarība, un Reikjavīka kļuva par jaunās valsts galvaspilsētu.

 Reikjavīkā tikās Amerikas Savienoto Valstu un Padomju Savienības toreizējie līderi Ronalds Reigans un Mihails Gorbačovs.

Sports 
Viens no populārākajiem sporta veidiem ir futbols. Reikjavīkā bāzējas seši no 12 Īslandes augstākās futbola līgas klubiem. Slavenākie no tiem ir Knattspyrnufélag Reykjavíkur (plašāk pazīstams kā KR), Knattspyrnufélagið Víkingur (Vikingur) un Knattspyrnufélagið Valur (Valur). Populāri sporta veidi ir arī basketbols un handbols.

Atsauces

Ārējās saites 

  

Islandes pilsētas
Eiropas galvaspilsētas