joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Heidelbergas cilvēks

Heidelbergas cilvēks () ir izmiris Homo ģints atzars, kas dzīvojis Āfrikā, Eiropā, kā arī Āzijas rietumu daļā. Senākie atradumi tiek datēti ar laiku pirms  gadiem, iespējams, pat  gadiem, un līdz  —  pirms mūsdienām. Tiek uzskatīts, ka Heidelbergas cilvēks un Āfrikā dzīvojušais Rodēzijas cilvēks (Homo rhodesiensis) ir viena suga. Heidelbergas cilvēka tuvākais radinieks ir Deņisovas cilvēks. Pirmoreiz Heidelbergas cilvēka fosilijas atrastas 1907. gadā netālu no Heidelbergas Vācijā.

Heidelbergas cilvēka vīrietis bija vidēji 1,75 m garš un 62 kg smags; sieviete — 1,57 m un 51 kg. Galvaskausa tilpums bija 1100–1400 cm³.
Heidelbergas cilvēki izgatavojuši šķēpus, ar kuriem medījuši lielos dzīvniekus: briežus, mamutus, degunradžus.

Plaši izplatīts uzskats, ka Heidelbergas cilvēks cēlies no pirmcilvēka (H. antecessor). Populācijas viena daļa nonākusi Eiropā un tikusi izolēta kvartāra ledus laikmetu laikā. Aptuveni pirms  gadiem no tās izveidojies Neandertāles cilvēks (H. neanderthalensis). No Āfrikā palikušās sugas, kas zināma kā Rodēzijas cilvēks, pirms  —  gadiem radies mūsdienu saprātīgais cilvēks. Savukārt 2013. gadā Spānijas alā Sima de los Huesos atrastā Heidelbergas cilvēka DNS analīzes rāda, ka Heidelbergas cilvēks ģenētiski ir tuvāks Deņisovas cilvēkiem nekā neandertāliešiem.

Atsauces 

Cilvēku ģints
Novosokoļņiki

Novosokoļņiki () ir pilsēta Krievijā, Pleskavas apgabalā, Novosokoļņiku rajona centrs. Rīgas—Maskavas un Sanktpēterburgas—Kijevas līniju dzelzceļu mezgls.

Vēsture 

Dibināta 1901. gadā līdz ar Ventpils—Ribinskas dzelzceļa izbūvi. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 25. jūlija līdz 1944. gada 29. janvārim pilsēta atradās Vācijas okupācijā. Pilsētas apkaimē cīnījās latviešu leģiona 15. divīzija.

Atsauces

Ārējās saites 

 Novosokoļņiki ekciklopēdijā "Mana pilsēta"
Karls Selters

Karls Selters (; dzimis 1898. gada 24. jūnijā Koeru, miris 1958. gada 31. janvārī Ženēvā) bija Igaunijas politiķis.

Absolvējis Tartu universitātes Juridisko fakultāti 1925. gadā. Jau 1922. sāka strādāt par juriskonsultu Igaunijas Aizsardzības ministrijā. No 1933. līdz 1938. gadam bija Igaunijas Tirdzniecības ministrs. 

No 1938. gada maija līdz 1939. gada oktobrim bija Igaunijas Ārlietu ministrs un vadīja sarunas par Savstarpējās palīdzības pakta ar PSRS noslēgšanu. 

Pēc valdības atkāpšanās 1939. gada 4. oktobrī Selters atteicās arī no parlamenta deputāta mandāta un tika iecelts par Igaunijas vēstnieku Šveicē, Itālijā un Vatikānā, kā arī par Igaunijas patstāvīgo pārstāvi Tautu Savienībā. Pēc Igaunijas okupācijas palika Šveicē un pārstāvēja Igaunijas trimdas intereses, 1952. gadā kļūstot par Igaunijas vēstnieku Rietumvācijā, kas nebija atzinusi Baltijas valstu okupāciju. 

1898. gadā dzimušie
1958. gadā mirušie
Igaunijas politiķi
Tartu Universitātes absolventi
Triju Zvaigžņu ordeņa lielkrusta komandieri
Pečori

Pečori (), no 1920. līdz 1945. gadam Petseri (), ir pilsēta Pleskavas apgabalā, Krievijā, netālu no Igaunijas robežas.

Vēsture 
Kamenkas upes ielejas smilšakmens alās jau viduslaikos apmetās kristiešu eremīti (vientuļnieki), tādēļ upes krauju dēvēja par „Svēto kalnu”. 1472. gadā šeit apmetās no Tērbatas padzītais svētnieks Joans Šestniks un kādā alā ierīkoja lūgšanu vietu. 
1473. gadā Novgorodas virsbīskaps Teofils atļāva Pleskavas Sv. Trīsvienības katedrāles priesteriem iesvētīt alās ierīkoto Marijas Debesbraukšanas baznīciņu, ko uzskata par Pečoru alu klostera dibināšanas gadu. Sākoties Livonijas karam, 1558.–1565. gadā abata Kornēlija vadībā ap klosteri uzcēla aizsardzības mūri ar septiņiem kaujas torņiem, ko nosauca par „Dieva pili” (Град Божий). Aizdomās par nodevību cars Ivans IV Novgorodas slaktiņa laikā 1570. gadā abatu Kornēliju lika nogalināt.   
No 16. līdz 18. gadsimta sākumam Pečoru cietoksnis bija svarīgs Krievijas caristes stratēģiskais punkts pie Livonijas Pārdaugavas hercogistes, vēlāk Zviedru Vidzemes robežas. Tas izturējis aplenkumus 1581.–1582. gadā (Stefans Batorijs), 1611.–1616. gadā (Jānis Karols Hodkevičs), 1701. un 1703. gadā (Kārlis XII). Pēc Zviedru Vidzemes pievienošanas Krievijai 1721. gadā zaudēja militāro nozīmi. 1782. gadā Pečori ieguva pilsētas tiesības.

Igaunijas brīvības cīņu laikā 1919. gada 29. martā pilsētu ieņēma Igaunijas armija. Pēc Tartu miera līguma noslēgšanas tās apkārtni iekļāva Igaunijas sastāvā. Tas ļāva klostera mūkiem izvairīties no PSRS represijām, ar igauņu valdības atbalstu klosteri vairākkārt remontēja. 1931. gadā Petseros dzīvoja 54,3 % igauņu, 45,1 % krievu, 2,1 % latviešu un 1,5 % citu tautību iedzīvotāju. Līdzīgi kā Latvijas Abrene (Pitalova), Otrā pasaules kara beigās pievienota KPFSR.

Pēc neatkarīgās Igaunijas Republikas atjaunošanas sākās starpvalstu sarunas par Pečoru apkaimes valstisko piederību, kas beidzās 2005. gada 18. maijā ar robežlīguma parakstīšanu, kurā Igaunija oficiāli atteicās no pretenzijām uz šo teritoriju. Tomēr pēc nepilna mēneša Krievijas Federācija atsauca savu lēmumu, jo līguma tekstam bija pievienota preambula ar atsauci uz 1920. gada Tartu miera līgumu. Atkārtotas sarunas beidzās ar Igaunijas–Krievijas robežlīguma parakstīšanu Maskavā 2014. gada 18. februārī.

Atsauces

Ārējās saites 

Pečori ekciklopēdijā "Mana pilsēta" 
Pečoru klosteris
Porhova

Porhova () ir pilsēta Krievijā, Pleskavas apgabalā pie Šeloņas upes. Smiltenes sadraudzības pilsēta.

Vēsture 

Rakstos pirmoreiz minēta 1239. gadā kā pleskaviešu pilsēta. Pilsēta attīstījās ap pili. Iesākumā tā bija koka, bet 1387. gadā tika uzbūvēta mūra pils (1430. gadā), kuras drupas saglabājušās līdz mūsdienām. 1346. gadā pils izturēja Aļģirda, bet 1428. gadā - Vītauta aplenkumu. 1442. gadā Porhova tika pievienota Maskavijai, un zaudēja militāro nozīmi. 1609. gadā pilsēta zvērēja uzticību Viltusdmitrijam I, bet 1611. gadā to ieņēma zviedri Jakoba Delagardija vadībā. Pēc Stolbovas miera Porhova tika atstāta Krievijai.

Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 11. jūlija līdz 1944. gada 26. februārim pilsēta atradās Vācijas okupācijā. 1941. gadā vasarā kaujās ap pilsētu lielā mērā tika iznīcināta, saņemta gūstā vai dezertēja padomju 22. strēlnieku korpuss, jeb bijusī Igaunijas armija. 1943. gada 13. novembrī Porhovā notika diversija - kinoseansa laikā tika uzspridzināta ēka, kurā atradās vācu karavīri.

Atsauces

Ārējās saites 

Porhova ekciklopēdijā "Mana pilsēta"
Pleskavas rajons

Pleskavas rajons () ir Krievijas Pleskavas apgabala administratīvais rajons. Rajons robežojas ar Pleskavas apgabala Gdovas, Strugi Krasnijes, Porhovas, Ostrovas, Palkinas un Pečoru rajoniem, kā arī Pleskavas ezeru.

Tradīcija vēsta, ka Vibuti (mūsdienu Tjamšas pagastā) uz dienvidrietumiem no Pleskavas ir Kijevas kņazienes Olgas dzimtene.

Ārējās saites 

Pleskavas apgabala administratīvais iedalījums
Pustoška

Pustoška () ir Pleskavas apgabala pilsēta Krievijā. Dzelzceļa stacija Rīgas - Maskavas dzelzceļa līnijā. Autoceļu Rīga - Maskava un Sanktpēterburga - Kijiva krustpunkts.

Vēsture
Izveidojusies līdz ar dzelzceļa līnijas Ventspils—Maskava izbūvi 1901. gadā. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada 16. jūlija līdz 1944. gada 27. februārim bija Vācijas okupācijā.

Atsauces

Ārējās saites 

Pustoška ekciklopēdijā "Mana pilsēta"
Amarkords

"Amarkords" () ir 1973. gada Itālijas un Francijas kopražojuma mākslas filma, komēdijdrāma. Filmas režisors un scenārija autors ir Federiko Fellīni. Filmas nosaukums Amarcord ir Ziemeļitālijas romagnolo dialekta jaunvārds, kas nozīmē: "Es atceros".

Filma daļēji ir Fellīni autobiogrāfiskas atmiņas. Galvenais varonis Tita (Bruno Zanins) ir pusaudzis, parādīta viņa dzīve pārejas posmā uz pieaugušu cilvēku. Filmas darbība notiek nelielā ciemā Bordžo San Džuliano, netālu no Rimini, 1930. gados fašistiskās Itālijas laikā. Filmā darbojas ciemā dzīvojošie pesonāži, bieži vien dīvaina rakstura un ekscentriski. Daudzus no personāžiem netēlo profesionāli aktieri. Filmā parādīts viens gads Titas dzīvē, ciešā saistībā ar visdažādākiem notikumiem ciemā.

Kinokritiķi filmu augsti novērtēja, saucot to par vienu no labākajām Fellīni filmām un izceļot viņa režisora mākslu un humāno dzīves atainojumu.

Filma saņēma Amerikas Kinoakadēmijas balvu "Labākā filma svešvalodā" 1975. gadā, kā arī nākamajā gadā Fellīni tika nominēts balvām "Labākais režisors" un "Labākais oriģinālscenārijs" (kopā ar Tonino Gueru).

Atsauces

Ārējās saites 

1973. gada filmas
Federiko Fellīni filmas
Itālijas filmas
Kinoakadēmijas balvas ieguvējas filmas svešvalodā
Jaunzēlandes Ārējās salas

Jaunzēlandes Ārējās salas ( vai New Zealand Outlying Islands) ir kopīgs apzīmējums neapdzīvotajām Jaunzēlandes salu teritorijām ārpus tās kontinentālā šelfa, kas neietilpst nevienā no valsts administratīvajām vienībām (izņemot Solandera salas) un tiek pārvaldītas tieši.

Šajā uzskaitījumā ietilpst:

Atsauces

Ārējās saites 

 New Zealand Offshore Islands 

Okeānijas salas
Jaunzēlandes ģeogrāfija
Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācija

Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācija (EBTA) () ir brīvās tirdzniecības telpa, kurā ietilpst četras Eiropas valstis (Islande, Lihtenšteina, Norvēģija un Šveice). Lai arī to valdības vai arī iedzīvotāji referendumu balsojumu veidā ir atteikušies pievienoties Eiropas Savienībai (ES), tomēr to ekonomikas ir cieši integrētas ar ES valstu ekonomikām.

Dalības principi 
EBTA apvieno tās dalībvalstis iekšējā tirgū, kas balstās uz četrām brīvībām: brīva preču, brīva pakalpojumu, brīva personu un brīva kapitāla kustība starp EBTA valstīm.

Vēsture 
Eiropas brīvās tirdzniecības asociācija dibināta 1960. gada 3. maijā. Tajā tolaik ietilpa septiņas Eiropas valstis (Apvienotā Karaliste, Austrija,  Dānija, Norvēģija, Portugāle, Šveice un Zviedrija), kas netika uzņemtas vai nevēlējās pievienoties Eiropas Kopienai, kurā dominēja Francija un VFR. 1970. gadā EBTA pievienojās Islande.
Pēc tam, kad 1973. gadā Apvienotā Karaliste un Dānija tomēr pievienojās Eiropas Kopienai, arī atlikušās EBTA valstis līdz 1977. gadam noslēdza divpusējos sadarbības līgumus ar EK valstīm. 1986. gadā Portugāle pievienojās Eiropas Savienībai, bet EBTA iestājās Somija (1986) un Lihtenšteina (1991).
 
Lai ļautu EBTA valstīm piedalīties Eiropas vienotajā tirgū bez pievienošanās ES, 1994. gada 1. janvārī pēc Eiropas Brīvās Tirdzniecības Asociācijas (EBTA) valstu (Austrijas, Islandes, Lihtenšteinas, Norvēģijas, Somijas, Šveices un Zviedrijas) un Eiropas Savienības 1992. gada koplīguma ratifikācijas,  izveidojās Eiropas Ekonomiskā Telpa (EET), kurā neiekļāvās Šveice. Tomēr Šveicei ar ES ir divpusējs līgums, kas pēc satura ir līdzīgs EET līgumam.

1995. gadā Austrija, Somija un Zviedrija pievienojās Eiropas Savienībai un EBTA palika tikai četras valstis.

Atteikšanās iestāties ES 
Norvēģija divreiz (1972. un 1994. gadā) un Šveice vienreiz (1992. gadā) referendumos noraidīja iestāšanos ES. Lihtenšteina politiski un ekonomiski ir cieši saistīta ar Šveici.
2013. gadā arī Islandes valdība pieņēma lēmumu par iestāšanās sarunu apturēšanu.

Atsauces

Skatīt arī 
 Dziļās un Aptverošās Brīvās Tirdzniecības Telpa
 Centrāleiropas Brīvās Tirdzniecības vienošanās
 Eiropas Ekonomiskā Telpa
 Eiropas Savienība

Eiropas organizācijas
Starptautiskās ekonomiskās organizācijas
Verčelli province

Verčelli province () ir viena no 110 provincēm Itālijas ziemeļos, Pjemontas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Verčelli. Tās kopējā platība ir 2 088 km2 liela, 2012. gada beigās provincē dzīvoja  iedzīvotāji. Verčelli province, sīkāk sadalās 86 komūnās. Province plašāk ir pazīstama ar rīsu audzēšanu.

Itālijas provinces
Pjemontas provinces
Kermadeka salas

Kermadeka salas () ir Jaunzēlandei piederošs neapdzīvotu vulkānisku salu arhipelāgs Klusā okeāna dienvidos, administratīvi daļa no Jaunzēlandes Ārējām salām. Izvietojies ap  uz ziemeļaustrumiem no Jaunzēlandes Ziemeļsalas. Arhipelāgs izstiepts ap 250 km garumā ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā gar 10 047 m dziļo Kermadeka dziļvagu un ir vulkāniskās zemūdens Kermadeka grēdas virsūdens daļa. Arhipelāga lielākā sala ir 29 km² lielā Raula sala, kas ir aktīvs vulkāns ar tā augstāko punktu Mumukai smaili (pēdējais izvirdums 2006. gadā ar vēlākām zemestrīcēm). Pārējās salas ir nelielās Makoli sala, Kērtisa sala, Havra, Makdonalda klints un Lesperānsa klints, kā arī sīkās Heralda salas Raula salas piekrastē.

Arhipelāga lielākajā, Raula salā, ir saglabājušās vēsturiskas polinēziešu apdzīvotības liecības. Pirmie eiropieši, kas nonāca Kermadeka salās, bija britu cietumnieku transporta kuģis Lady Penrhyn, kas 1788. gada 31. maijā atklāja Makoli un Kērtisa salas. Arhipelāgs nosaukts par godu d'Antrkasto ekspedīcijas dalībniekam kapteinim Žanam Mišelam Ionam de Kermadekam (Jean-Michel Huon de Kermadec).

Raula salā kopš 1937. gada darbojas Jaunzēlandes meteostacija un tiek uzturēts hostelis dabas aizsardzības departamenta darbiniekiem.

Atsauces 

Klusā okeāna salas
Jaunzēlandes salas
Bigo

Bigo (, ) ir pilsēta Spānijas ziemeļrietumos Pontebedras provincē, Atlantijas okeāna krastā. 2020. gadā pilsētā dzīvoja 293 tūkstoši iedzīvotāju, un pēc šī rādītāja tā ir lielākā pilsēta Galisijas autonomajā komūnā un 14. lielākā pilsēta Spānijā.

Bigo ir viena no lielākajām zvejas ostām Eiropā. Pilsētā ir attīstīta saldēto un konservēto produktu rūpniecība.

1702. gadā angļu un nīderlandiešu kuģi Bigo līcī nogremdēja spāņu un franču kuģus, kas bija piekrauti ar Amerikas zeltu un dārgakmeņiem. Tiek uzskatīts, ka līcī joprojām dzelmē atrodas kuģi pilni ar dārglietām.

Bigo bāzējas Spānijas augstākās līgas futbola klubs Bigo "Celta".

Atsauces 

Galisijas pilsētas
Pāsifajas grupa

Pāsifajas grupa ir grupa Jupitera pavadoņu, kuriem ir Pāsifajai līdzīgas orbītas.

Grupā ietilpst 15 pavadoņi: Euridome, S/2003 J 23, Hēgemone, Pāsifaja, Sponde, Killēne, Megakleite, S/2003 J 4, Kalliroja, Sinope, Autonoja, Aoide, S/2011 J 2, S/2010 J 1 un Kore.

Pāsifajas grupas pavadoņu orbītas lielās pusasis atrodas robežās no 22,8 līdz 24,1 miljoniem km (līdzīgi kā Karmes grupas pavadoņiem). To orbītas inklinācija ir no 144,5° līdz 158,3°, ekscentricitāte no 0,25 līdz 0,43.

Grupas pavadoņu izcelsme pēc trieciena no viena objekta nav tik viennozīmīga kā Karmes vai Anankes grupas gadījumā. Iespējams grupa cēlusies no viena objekta – asteroīda, kuru Jupiters notvēris savā gravitācijas laukā un kurš vēlāk sadalījies kāda trieciena rezultātā. Sākotnējais objekts sašķīdis diezgan minimāli, jo 99 % grupas masas joprojām koncentrēti Pāsifajā (vai 87 %, ja Sinope pieder grupai). 

Grupa varētu būt radusies arī no vairākiem objektiem. Par to liecina pavadoņu virsmas krāsu atšķirība. Pāsifaja ir pelēks, bet Kalliroja un Megakleite gaiši sarkani.

Jupitera pavadoņi
Solandera salas

Solandera salas () vai Hautere ( — ‘lidojošais vējš’) ir Jaunzēlandei piederoša neapdzīvotu vulkānisku salu grupa Klusā okeāna dienvidrietumos, administratīvi daļa no Sautlendas distrikta, bet tiek pieskaitītas Jaunzēlandes Ārējām salām. Izvietojušās 38 km dienvidos no Jaunzēlandes Dienvidsalas un 64 km ziemeļrietumos no Stjuarta salas. Salu grupa sastāv no 0,65 km² lielās Solandera salas un vairākām mazām saliņām un klintīm. Solandera salas ir stingri aizsargāta daļa no Fjordlendas nacionālā parka.

Salas 1770. gada 11. martā atklāja britu jūrasbraucēja Džeimsa Kuka ekspedīcija un nosauca par godu vienam no ekspedīcijas dalībniekiem, zviedru dabaszinātniekam Danielam Solanderam (Daniel Solander).

Atsauces 

Klusā okeāna salas
Jaunzēlandes salas
Nārnijas hronika

"Nārnijas hronika" () ir grāmatu sērija, kas sastāv no 7 atsevišķām grāmatām. Tās autors ir Klaivs Steiplss Lūiss. "Nārnijas hronika" tiek uzskatīta par bērnu literatūras klasiku un ir autora zināmākais darbs. Tā ir tulkota vairāk nekā 47 valodās un pārdota vismaz 100 miljonos kopiju. Grāmatas tika sarakstītas no 1949. līdz 1954. gadam, ilustrētas un oriģināli publicētas Londonā no 1950. gada līdz 1956. gadam. "Nārnijas hronika" ir tikusi adaptēta vairākas reizes gan radio, gan televīzijā, gan filmās.  

Darbība norisinās rakstnieka izdomātā pasaulē - Nārnijā - mistiskā vietā, kas pilna ar maģiju, mītiskiem zvēriem un runājošiem dzīvniekiem. Grāmata stāsta par vairāku bērnu piedzīvojumiem Nārnijā, kad tie no reālās pasaules tiek ierauti maģiskajā zemē, lai atgrieztu troni no ļaunajiem pie īstajiem īpašniekiem. Grāmatu sērijā tiek parādīts viss no Nārnijas dzimšanai grāmatā "Burvja māsasdēls" līdz Nārnijas iznīcībai grāmatā "Pēdējā cīņa".    

"Nārnijas hronikā" ir tikušas pielāgotas dažādas kristietības tēmas. Tās galvenie varoņi ir aizņemti no persiešu, sengrieķu mitoloģijas, tradicionālajām britu un īru pasakām. Grāmatas stipri ir ietekmējušas bērnu un pieaugušo literatūras attīstību kopš Otrā pasaules kara.

Grāmatas 
 "Lauva, ragana un drēbju skapis (1950)
 "Kaspijas princis (1951)
 "Rītausmas ceļinieka" brauciens (1952)
 "Sudraba krēsls (1953)
 "Zirgs un tā zēns (1954)
 "Burvja māsasdēls (1955)
 "Pēdējā cīņa (1956)

Atsauces 

Fantāzijas grāmatas
Livorno province

Livorno province () ir viena no 110 Itālijas provincēm , kas atrodas valsts rietumos, Toskānas reģionā. Provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Livorno. Tā ietver arī vairākas salas Toskānas arhipelāgā, tostarp Elbas salu un Kaparaijas salu. Livorno provinces kopējā platība ir 1218 kvadrātkilometri, 2012. gada beigās provincē dzīvoja  iedzīvotāju. Livorno province sīkāk iedalās 20 komūnās.

Itālijas provinces
Toskānas provinces
Kuneo province

Kuneo province () ir viena no 110 Itālijas provincēm valsts ziemeļrietumu daļā, Pjemontas reģionā. Province rietumos robežojas ar Franciju. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Kuneo. Provinces kopējā platība ir 6903 km2 liela, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotāji. Pēc platības tā ir trešā lielākā province Itālijā. Kuneo province sīkāk iedalās 250 komūnās.

Itālijas provinces
Pjemontas provinces
Padujas province

Padujas province () ir viena no 110 Itālijas provincēm valsts ziemeļos, Veneto reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta Paduja. Provinces kopējā platība ir 2142 km2 liela, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotāji, padarot to par lielāko provinci Veneto reģionā. Padujas province sīkāk iedalās 104 komūnās.

Itālijas provinces
Veneto provinces
Kaltanisetas province

Kaltanisetas province (, ) ir viena no 110 Itālijas provincēm  valsts dienvidrietumos, Sicīlijas salā, Sicīlijas reģionā. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Kaltaniseta. Tās kopējā platība ir 2128 kvadrātkilometrui, 2012. gada beigās provincē dzīvoja  iedzīvotāju. Kaltanisetas province sīkāk iedalās 22 komūnās.

Itālijas provinces
Sicīlijas provinces
Eduards Kasparsons

Eduards Kasparsons (no 1940. gada — Avots; dzimis 1898. gada 18. maijā Aizkraukles pagastā, miris 1943.(?)) bija Bauskas pilsētas vadītājs un skolotājs. 

Strādājis pilsētas skolu valdē un bijis skolotājs Bauskas pilsētas pamatskolā. 1928. gadā apbalvots ar 5. šķiras Triju Zvaigžņu ordeni. Pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma 31. maijā iecelts par Bauskas pilsētas vecāko bez jebkādas iepriekšējas pieredzes pašvaldības darbā. 1938. gadā apbalvots ar Atzinības krusta ordeņa 4. šķiru. Pēc jaunā pašvaldību likuma pieņemšanas 1939. gadā no jauna apstiprināts par Bauskas vadītāju. Latviskošanas uzplūdos, kas sākās pēc vāciešu izceļošanas 1939. gada rudenī, 1940. gada aprīlī oficiāli maina savas ģimenes uzvārdu uz Avots. 

Amatu zaudējis pēc Latvijas okupācijas 1940. gada 9. jūlijā, pēc vācu okupācijas 1941. gada septembra sākumā atjaunots amatā, taču veselības dēļ no tā drīz atkāpjas. Nāves datums neskaidrs, vēl 1943. kā smagi slims ārstējas Bauskas slimīcā.

13. Bauskas Aizsargu pulka rotas komandieris, pulka adjutants. Darbojies Latviešu veco strēlnieku biedrības Bauskas nodaļā, Bauskas apriņķa skolotāju biedrībā, Latvijas bērnu palīdzības sabiedrības Bauskas nodaļā, Bauskas trūcīgo bērnu apgādāšanas komitejā.

Atsauces

1898. gadā dzimušie
1941. gadā mirušie
Atzinības krusta virsnieki
Bauska
Latvijas pašvaldību vadītāji
Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri
Aizkraukles novadā dzimušie
Volfgangs Loicls

Volfgangs "Vulfs" Loicls (; dzimis ) ir austriešu tramplīnlēcējs.

Sacensībās startē kopš 1997. gada, kad arī debitēja Pasaules kausa izcīņā. Piedalījās , kur izcīnīja zeltu lielā tramplīna sacensībās komandām.

Ar panākumiem startējis Pasaules čempionātā, kur izcīnījis 7 zelta un 1 bronzas medaļu, no kurām lielākā daļa izcīnītas komandu sacensībās. 2008.—2009. gada sezonas Četru tramplīnu turnejā Loicls guva uzvaru. Sportista augstākais sasniegums Pasaules kausa kopvērtējumā ir 2008.—2009. gada sezonā izcīnītā 3. vieta. 2009. gadā ticis atzīts par Austrijas gada labāko sportistu.

Ārējās saites 
 

1980. gadā dzimušie
Augšaustrijā dzimušie
Austrijas tramplīnlēcēji
Tramplīnlēcēji 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskie zelta medaļnieki tramplīnlēkšanā
Bjērns Einars Rumērens

Bjērns Einars Rumērens (; ) ir norvēģu tramplīnlēcējs.

Pasaules kausā startē kopš 2001. gada, pirmo uizvaru guvis 2002.—2003. gada sezonā Četru tramplīnu turnejas ietvaros. Izcīnījis vienu sudraba un divas bronzas medaļas Pasaules čempionātā (visas komandu sacensībās).  izcīnīja bronzas medaļu lielā tramplīna sacensībās komandām, tāpat startēja .

2005. gada martā uzstādīja pasaules rekordu garākajam lēcienam, sacensībās Slovēnijā viņš aizlēca 239 m attālumā. Tas pasaules rekorda statusā noturējās līdz 2011. gadam, kad to par dažiem metriem pārspēja cits norvēģis Juhans Rēmens Evensens (Johan Remen Evensen).

Ārējās saites 
 

1981. gadā dzimušie
Norvēģijas tramplīnlēcēji
Tramplīnlēcēji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Oslo dzimušie
Olimpiskie bronzas medaļnieki tramplīnlēkšanā
Nikola Hospa

Nikola Hospa (; dzimusi ) ir austriešu kalnu slēpotāja.

Pasaules kausa sacensībās debitējusi 2001. gadā, ir izcīnījusi vairāk nekā 10 uzvaras atsevišķos posmos, tāpat vairāk nekā 50 reizes kāpusi uz goda pjedestāla. Viņas augstākais sasniegums Pasaules kausa kopvērtējumā ir 2007. gadā izcīnītais Lielais kristāla globuss, vēl 2008. gada ir izcīnījusi 2. vietu kopvērtējumā. Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā, kur izcīnījusi divas zelta, divas sudraba un trīs bronzas medaļas.  izcīnījusi sudraba medaļu slalomā, nākamās Olimpiskās spēles izlaidusi traumas dēļ.  austriete izcīnīja sudrabu kombinācijā un bronzu supergigantā.

Ārējās saites 
  

1983. gadā dzimušie
Austrijas kalnu slēpotāji
Kalnu slēpotāji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kalnu slēpotāji 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Tirolē dzimušie
Olimpiskie sudraba medaļnieki kalnu slēpošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki kalnu slēpošanā
Eduarda Bērziņa velosipēdu darbnīca

Eduarda Bērziņa velosipēdu darbnīca bija velosipēdu ražotājs, kas darbojās no 1907. līdz 1915. gadam Rīgā, Latvijā un izgatavoja velosipēdus „Baltija”.

Vēsture 

Dibināta 1907. gadā Rīgā, Ģertrūdes ielā 54. Darbnīcā izgatavotie velosipēdi „Baltija” drīz vien ieguva izturīgu un glītu, kā arī vieglu divriteņu slavu. To kvalitāti atzinīgi novērtēja vairākās izstādēs Latvijā, un tos apbalvoja ar Grand Prix un Zelta medaļu izstādē Romā 1912. gadā.

Ar velosipēdu „Baltija” Stokholmas Olimpiskajās spēlēs 1912. gadā un Viskrievijas olimpiādē Kijevā 1913. gadā izcilus rezultātus sasniedza viens no pazīstamākajiem tā laika latviešu riteņbraucējiem Andrejs Apsītis.

E. Bērziņa velosipēdu būvētava darbojās daudzpusīgi - E. Bērziņš bija noslēdzis līgumu ar angļu motociklu fabrikām „Triumph” un „Douglas” par to ražojumu pārstāvniecību Baltijā. 20. gs. sākumā E. Bērziņa darbnīcā izgatavoja arī dažus motociklus ar 2,75 ZS „Douglas” divcilindru dzinējiem.

Bērziņa uzņēmumā savas gaitas uzsāka Gustavs Ērenpreiss — vēlāk viens no ievērojamākajiem Latvijas velosipēdu rūpniekiem. Kaut arī G. Ērenpreiss bija ļoti jauns, Eduards Bērziņš viņam uzticēja darbnīcas vadību. Kad 1915. gada jūnijā Pirmā pasaules kara laikā darbnīcu izveda uz Harkovu, to uzticēja veikt Gustavam Ērenpreisam, jo uzņēmuma īpašnieks Bērziņš 1914. gadā jau bija miris.

Atsauces 

Riteņbraukšana Latvijā
Bijušās rūpnīcas Latvijā
Velosipēdu ražotāji
Lara Guta-Behrami

Lara Guta-Behrami (; dzimusi ) ir Šveices kalnu slēpotāja. Specializējusies nobrauciena un supergiganta disciplīnās. L. Guta ir 2015.—2016. gada pasaules kausa sezonas kopvērtējuma uzvarētāja, vienīgā Šveices sportiste, kas to sasniegusi 21. gadsimtā.

Pasaules kausā debitējusi 2007. gada decembrī. Pirmo uzvaru guvusi gandrīz pēc gada, kad savā dzimtenē Šveicē uzvarēja supergiganta distancē. L. Guta 17 gadu un 237 dienu vecumā kļuva par jaunāko sportisti, kas pasaules kausa posmā izcīnījusi uzvaru supergiganta distancē. Pasaules kausa posmos ir guvusi 32 uzvaras, 60 reizes kāpusi uz goda pjedestāla. Tāpat ar panākumiem startējusi pasaules čempionātā, kur izcīnījusi divas zelta, trīs sudraba un trīs bronzas medaļas. 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs izcīnīja bronzas medaļu nobraucienā. Sportistes augstākais sasniegums karjerā ir uzvara 2015.—2016. gada pasaules kausa sezonas kopvērtējumā.

2018. gada jūlijā apprecējās ar futbolistu Valonu Behrami.

Atsauces

Ārējās saites 

  

1991. gadā dzimušie
Tičīno kantonā dzimušie
Šveices kalnu slēpotāji
Šveices sportisti 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kalnu slēpotāji 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kalnu slēpotāji 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kalnu slēpotāji 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
2022. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieki
Šveices olimpiskie zelta medaļnieki
Šveices olimpiskie bronzas medaļnieki
Olimpiskie zelta medaļnieki kalnu slēpošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki kalnu slēpošanā
Mao Asada

Mao Asada (, Asada Mao; dzimusi ) ir japāņu daiļslidotāja.

Piedalījusies , kur izcīnīja sudraba medaļu. Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā, kur izcīnījusi divas zelta (2008, 2010), vienu sudraba (2007) un vienu bronzas medaļu (2013). Tāpat ir trīs reizes uzvarējusi Četru kontinentu turnīrā (2008, 2010, 2013), kā arī četras reizes ISU Grand Prix finālsacensībās. Panākumus guvusi arī jaunatnes vecumā, 2005. gadā kļuvusi par Pasaules junioru čempioni.

Bija 87 dienas par jaunu, lai startētu . Asada ir piektā sieviete un pirmā juniore, kas sacensībās veikusi trīskāršo akselu (paveikusi 2005. gadā). 2010. gada Olimpiskajās spēlēs viņa kļuva par pirmo sievieti, kas vienās sacensībās izpildījusi trīs trīskāršos akselus, kas tika atzīmēts Ginesa rekordu grāmatā.

Ārējās saites 

 

1990. gadā dzimušie
Japānas daiļslidotāji
Daiļslidotāji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Daiļslidotāji 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskie sudraba medaļnieki daiļslidošanā
GIGO

GIGO (akronīms no  - Mēsli iekšā – mēsli ārā) informātikā apzīmē datu apstrādes īpatnību, kad datorsistēmas, pēc noteikta algoritma apstrādājot kļūdainus ievaddatus, ģenerē bezjēdzīgus izvaddatus.

Vēsture
Lielāka izplatība šim jēdzienam bija 1960. gados, bet tas ir pielietojams arī šobrīd, kad daudz jaudīgākas datorsistēmas, apstrādājot daudz lielākus datu apjomus, spēj ģenerēt lielu daudzumu kļūdainu un bezjēdzīgu datu. Pirmais pielietojums tiek datēts ar 1963. gada 1. aprīli Jēdziens kļuva populārs, jo to mīlēja lietot IBM 305 RAMAC tehniķis un eksperts Džordžs Fueksels (George Fuechsel). Iespējams, ka jēdziens ir atvasināts no LIFO un FIFO saīsinājumiem.

Pielietojums
Digitalizācija
Jēdziens var tikt izmantots, lai aprakstītu digitalizēta audio vai video faila zemo kvalitāti. Digitalizācija gan ir pirmais solis audio vai video signāla uzlabošanas procesā, bet kā tāds tas kvalitāti neuzlabo. Oriģinālā analogā signāla kropļojumi tiek pārņemti digitālā formā, un tos papildus ir nepieciešams novērst.
Paļaušanās
 () ir modernāks saīsinājuma atšifrējums un saprotams kā sarkastiska piezīme cilvēku naivai ticībai datorsistēmu izvaddatiem.  
Lēmumu pieņemšana
GIGO tiek lietots, lai aprakstītu kļūdainu lēmumu pieņemšanu, gadījumos, kad izejas dati ir kļūdaini vai neprecīzi.

Skatīt arī
FIFO

Atsauces

Informātika
Programmēšana
Gagauzu valoda

Gagauzu valoda (Gagauz dili, Gagauzca) ir tjurku valoda, kurā galvenokārt runā gagauzi, kas dzīvo Moldovā, Ukrainā, Krievijā un Turcijā. Tā ir Gagauzijas autonomā reģiona oficiālā valoda, kā arī Moldovā un Ukrainā atzīta kā minoritātes valoda. Gagauzu valoda pieder pie oguzu valodu grupas, pie kuras pieder arī azerbaidžāņu, turkmēņu un turku valodas. Kopējais gagauzu valodas pratēju skaits tiek lēsts ap 170 tūkstošiem.

Oguzu valodas
Moldovas valodas
Dienvidsala

Dienvidsala () vai Vaipounamu () ir lielākā no divām galvenajām Jaunzēlandes salām. Ziemeļos Kuka šaurums to atdala no otras lielākās un vairāk apdzīvotās Ziemeļsalas, dienvidos Fovo šaurums — no Stjuarta salas, bet rietumos to apskalo Tasmana jūra. Sala atrodas mērenajā klimata joslā, bet to apdzīvo tikai 23% Jaunzēlandes iedzīvotāju, no kuriem 91% ir eiropiešu pēcteči.

Daba 

Sala izstiepta ziemeļaustrumu—dienvidrietumu virzienā 840 km garumā. Sala lielākajā daļā teritorijas ir kalnaina to visā garumā šķērso Dienvidalpu kalnu grēda ar tās augstāko virsotni Kuka kalnu (3754 m vjl). Salas austrumdaļā plešas Kenterberijas līdzenums. Krasti austrumu pusē galvenokārt līdzeni, ziemeļos un dienvidos robota ar daudziem līčiem, pussalām un piekrastes saliņām. Salas dienvidaustrumos izteikti fjordu krasti. Dienvidaustrumos Vāhipounamu apvidus, kas iekļauj četrus nacionālos parkus ar kopējo platību  km², iekļauts UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Salā valda mērenais klimats, gada vidējā temperatūra ir 8 °C. Siltākie mēneši ir janvāris un februāris, jūlijs — aukstākais. Vēsturiskais minimums −21.6 °C reģistrēts 1995. gada 3. jūlijā Ofirā, maksimums 42.4 °C — 1973. gada 7. februārī vienlaicīgi Raniroā un Džordenā. Laikapstākļi variējas no ļoti mitriem Vestkostā līdz pustuksnesim Makenzi ielejā Kenterberijā. Nokrišņu daudzums ir no 640 mm Kraistčērčā līdz 1600 mm rietumu piekrastē.

Vēsture 

Pirmie Jaunzēlandes kolonizētāji, kas vēlāk pašidentificējās kā maori, ieradās salā starp 1250. un 1300. gadu. Sākotnēji to galvenie apdzīvotības rajoni bija Dienvidsalas ziemeļu gals un austrumu piekraste, no kurienes tie vēlāk izpletās pa visu tagadējo Jaunzēlandi.

Pirmie eiropieši, kas atklāja Dienvidsalu, bija holandieša Ābela Tasmana ekspedīcija ar kuģiem Heemskerck un Zeehaen. 1642. gada decembrī tie piestāja salas ziemeļu galā līcī, ko pēc sadursmes ar maoriem nosauca par Slepkavu līci. Tasmans nokartēja Ziemeļsalas un Dienvidsalas rietumu krastus un nodēvēja jaunatklāto zemi par Statenlandi (Staten Landt) pēc Nīderlandes Ģenerālštatiem. Vēlāk holandiešu kartogrāfi nosaukumu latīniskoja par Nova Zeelandia pēc Holandes Zēlandes nosaukuma.

Pirmā eiropiešu apmetne Dienvidsalā tika nodibināta Blafā salas dienvidu galā 1823. gadā. Lielbritānija anektēja Jaunzēlandi 1840. gadā un neilgu laiku tā bija daļa no Jaunās Dienvidvelsas. Otago salas dienvidos bija galvenais kolonizācijas apvidus un kolonizētāji sākotnēji bija galvenokārt skoti. Sakarā ar zelta drudzi 1860. gados Dienvidsalas iedzīvotāju skaits strauji pieauga un līdz pat 1910. gadiem Dienvidsala bija Jaunzēlandes apdzīvotākā daļa.

19. gadsimtā sala tika dēvēta par Vidussalu (Middle Island) (par Dienvidsalu sauca Stjuarta salu) vai Jaunmansteru (New Munster) pēc Mansteras provinces Īrijā. Tikai 1907. gadā Dienvidsalai tika nostiprināts tagadējais nosaukums. Maoru nosaukums Vaipounamu («nefrīta ūdeņi»), domājams,  cēlies no Te Wāhi Pounamu — ‘Nefrīta Zeme’. Cits maoru nosaukums salai ir Vakaamāui (Te Waka-a-Māui) — ‘Māui laiva’ (Ziemeļsalas maoru nosaukums ir Ikaamāui — ‘Māui zivs’).

Atsauces

Ārējās saites 

 
Klusā okeāna salas
Jaunzēlandes salas
Tasmana jūra
Krista Lūdinga

Krista Lūdinga-Rotenburgere (; dzimusi ) ir bijusī vācu ātrslidotāja un treka riteņbraucēja.

Lielākos panākumus guvusi ātrslidošanā. Ir piedalījusies četrās ziemas olimpiskajās spēlēs (, , , ). 1984. gadā Sarajevā izcīnījusi zeltu 500 m distancē, 1988. gadā Kalgari — zeltu 1000 m un sudrabu 500 m, savukārt 1992. gadā Albērvilā — bronzu 500 m. Vairākas medaļas ir izcīnījusi Pasaules sprinta čempionātos: divas zelta, divas sudraba un četras bronzas.

Ar panākumiem startējusi arī treka riteņbraukšanā. Ir piedalījusies  Seulā, kur izcīnīja sudrabu sprinta distancē. Lūdinga ir pirmā un pēdējā (pašlaik ziemas un vasaras olimpiskās spēles notiek ar divu gadu starpību) sportiste olimpisko spēļu vēsturē, kas vienā gadā izcīna medaļu gan Vasaras, gan ziemas olimpiskajās spēlēs, tāpat viņa ir viena no retajām sportistēm, kas vispār izcīna medaļu abās olimpiskajās spēlēs. Pasaules čempionātā sprinta distancēs Lūdinga ir uzvarējusi 1986. gadā un nākamajā gadā izcīnījusi sudrabu.

Ārējās saites 

 Olimpiskās kustības profils

1959. gadā dzimušie
Vācijas ātrslidotāji
Vācijas riteņbraucēji
Austrumvācijas ātrslidotāji
Austrumvācijas riteņbraucēji
Ātrslidotāji 1980. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 1984. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 1988. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 1992. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
1988. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Saksijā dzimušie
Olimpiskie sudraba medaļnieki ātrslidošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki ātrslidošanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki riteņbraukšanā
Irēna Vista

Irene Karleina "Irēna" Vista (Irene Karlijn "Ireen" Wüst; dzimusi ) ir bijusī Nīderlandes ātrslidotāja. Viņa ir visu laiku veiksmīgākā olimpiskā ātrslidotāja, izcīnot vismaz vienu olimpisko zelta medaļu katrās no piecām olimpiskajām spēlēm, kurās ir piedalījusies, tādējādi viņa ir arī vienīgā sportiste olimpiskajā vēsturē, kura ieguvusi individuālo zelta medaļu piecās olimpiskajās spēlēs. Ar kopā izcīnītajām 13 olimpiskajām medaļām viņa ir otrajā vietā starp visiem (abu dzimumu) sportistiem ziemas olimpiskajās spēlēs, atpaliekot tikai no Norvēģijas distanču slēpotājas Māritas Bjergenas. I. Vistas karjera bija sekmīga visos vecumos: viņa ir gan jaunākā olimpiskā zelta medaļniece Nīderlandes sporta vēsturē, gan arī 35 gadu vecumā Pekinas olimpiskajās spēlēs kļuva par visu laiku visvecāko zelta medaļas ieguvēju ātrslidošanā olimpiskajās spēlēs.

I. Vista ir arī septiņkārtēja Pasaules čempione daudzcīņā, piecpadsmitkārtēja pasaules čempione individuālajās distancēs un pieckārtēja Eiropas čempione daudzcīņā. 2014. gadā Reuters viņu atzina par The World 's Sportswoman. 2006. gadā I. Vista tika atzīta par Nīderlandes Gada labāko sportisti.

Savās pirmajās olimpiskajās spēlēs 2006. gadā Turīnā izcīnījusi zeltu 3000 m distancē un 1500 m distancē bronzu, pēc četriem gadiem Vankūverā izcīnīja vēl vienu zelta medaļu, šoreiz 1500 m distancē.

Pēc 2022. gada ziemas olimpiskajām spēlēm Pekinā I. Vista paziņoja par profesionālā sporta karjeras beigām.

Atsauces

Ārējās saites 

 

1986. gadā dzimušie
Ziemeļbrabantē dzimušie
Nīderlandes ātrslidotāji
Nīderlandes sportisti 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ātrslidotāji 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
2022. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieki
Nīderlandes olimpiskie zelta medaļnieki
Nīderlandes olimpiskie sudraba medaļnieki
Nīderlandes olimpiskie bronzas medaļnieki
Olimpiskie zelta medaļnieki ātrslidošanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki ātrslidošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki ātrslidošanā
Potencas province

Potencas province () ir viena no 110 Itālijas provincēm valsts dienvidos, Bazilikatas reģionā. Dienvidrietumos to apskalo Vidusjūra. Potencas provinces administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Potenca. Provinces kopējā platība ir 6545 kvadrātkilometri, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotāji. Potencas province sīkāk iedalās 100 komūnās.

Itālijas provinces
Bazilikatas provinces
Taranto province

Taranto province () ir viena no 110 Itālijas provincēm  valsts dienvidaustrumos, Apūlijas reģionā. Provinci dienvidos apskalo Jonijas jūra. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Taranto. Provinces kopējā platība ir 2437 kvadrātkilometri, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotāju. Taranto province sīkāk iedalās 104 komūnās.

Itālijas provinces
Apūlijas provinces
Raisa Smetaņina

Raisa Smetaņina (; dzimusi ) ir bijusī krievu distanču slēpotāja, kas starptautiskās sacensībās pārstāvējusi PSRS, NVS un Krieviju.

Piedalījusies piecās ziemas olimpiskajās spēlēs (, , , , ). 1976. gadā Insbrukā izcīnīja zeltu 10 km distancē un 4x5 km stafetē un sudrabu 5 km. 1980. gadā Leikpleisidā — zeltu 5 km un sudrabu 4x5 km stafetē. Pēc četriem gadiem Sarajevā ieņēma 2. vietu 10 km un 20 km distancēs. 1988. gadā Kalgari 10 km distancē izcīnīja sudrabu, bet divreiz garākā distancē — bronzu. 1992. gadā Albērvilā, pārstāvot NVS, kļuva par čempioni 4x5 km stafetē.

Smetaņina ir pirmā sportiste starp sievietēm, kas ziemas olimpiskajās spēlēs ir izcīnījusi desmit medaļas (vēl to ir spējušas divas citas slēpotājas: itāliete Stefānija Belmondo un norvēģiete Mārita Bjergena), kā arī pirmā, kas medaļu izcīnījusi piecās ziemas olimpiskajās spēlēs pēc kārtas. Izcīnot zeltu NVS stafetes komandas sastāvā 1992. gadā 39 gadu vecumā, Smetaņina kļuva par vecāko čempioni ziemas olimpisko spēļu vēsturē.

Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā: izcīnījusi astoņas zelta, 5 sudraba un 4 bronzas medaļas. 1981. gadā uzvarējusi Pasaules kausa kopvērtējumā.

Atsauces

Ārējās saites 

 ESPN biogrāfija

1952. gadā dzimušie
Krievijas distanču slēpotāji
PSRS distanču slēpotāji
Distanču slēpotāji 1976. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Distanču slēpotāji 1980. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Distanču slēpotāji 1984. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Distanču slēpotāji 1988. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Distanču slēpotāji 1992. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Ar Goda ordeni apbalvotie
Ar Tautu Draudzības ordeni apbalvotie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
PSRS Nopelniem bagātie sporta meistari
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Komi Republikā dzimušie
Olimpiskie zelta medaļnieki distanču slēpošanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki distanču slēpošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki distanču slēpošanā
Dziesma par ledu un uguni

"Dziesma par ledu un uguni" () ir fantāzijas grāmatu sērija, kuras autors ir amerikāņu rakstnieks un scenārists Džordžs R. R. Mārtins. Pirmo grāmatu, "Troņu spēle" (A Game of Thrones), Mārtins uzsāka rakstīt 1991. gadā, to publicēja 1996. gadā. Autors pakāpeniski pagarināja grāmatu sēriju, sākotnēji domātās triloģijas vietā pašlaik ir sarakstītas piecas  un nākotnē iznāks vēl divas grāmatas. Pēdējā iznākusī grāmata 2011. gadā ir "Deja ar pūķiem" (A Dance with Dragons). Pašlaik autors strādā pie 6. grāmatas — "Ziemas vēji" (The Winds of Winter).

"Dziesmas par ledu un uguni" sižets norisinās izdomātos kontinentos Vesterosā un Esosā, kuru vēsture stiepjas tūkstoš gadu garumā. Stāsta skatupunkts katrā nodaļā ir no kāda varoņa 3. personas skata, kur varoņu skaits aug no deviņiem - pirmajā daļā, līdz trīsdesmit vienam - piektajā. Stāstu veido trīs galvenie notikumi: varenāko dinastiju cīņa par dzelzs troņa kontroli Vesterosā, Svešo pieaugošais spēks ziemeļos un Dinerīsas Tārgārjenas centieni ieviest jaunu kārtību vergu līcī un sapulcināt sev armiju, ar kuras palīdzību viņa varētu atgriezties no trimdas un atņemt uzurpatoriem dzelzs troni, uz kura gadsimtiem ilgi bija sēdējuši viņas senči.

Grāmatas
Ģertrūde Staina

Ģertrūde Staina (; dzimusi , mirusi ) bija amerikāņu rakstniece, sabiedriska persona un mākslas kolekcionāre, kura lielāko aktīvā mūža daļu pavadījusi Parīzē.

Dzimusi Pensilvānijā, uzaugusi Oklendā, Kalifornijā. 1903. gadā apmetās Parīzē, kur nodzīvoja līdz mūža beigām.

Parīzē kopā ar brāli Leo Steinu pievērsās mākslas kolekcionēšanai, lielākoties iepērkot modernos autorus.

Stainas dzīvoklis 27 rue de Fleurus kādus četrdesmit gadus bija mākslas salons, kurā sestdienas pēcpusdienās tikās daudzi pazīstami 20. gadsimta mākslas cilvēki, to vidū Ernests Hemingvejs, Pablo Pikaso, Frānsiss Skots Ficdžeralds, Gijoms Apolinērs, Sinklērs Lūiss, Džeimss Džoiss, Ezra Paunds, Torntons Vailders, Huans Griss, Šervuds Andersons, Frānsiss Pikabia, Kārlis Van Vehtens, Anrī Matiss, Žoržs Braks, Andrē Derēns, Maksis Žakobs, Anrī Ruso. Šo salonu Hemingvejs aprakstījis memuāru grāmatā "Mūžīgi svētki" (A Moveable Feast). 1933. gadā arī Steina publicēja memuārus The Autobiography of Alice B. Toklas, kurā ar Stainas dzīvesbiedres Elisas Toklasas acīm (Steina bija homoseksuāle) arī aprakstīti šie notikumi.

Tiek uzskatīts, ka Steina radījusi jēdzienu zudusī paaudze. Viņa ir izteiciena "Roze ir roze ir roze ir roze" (Rose is a rose is a rose is a rose) autore.

Ārējās saites 

1874. gadā dzimušie
1946. gadā mirušie
Amerikāņu rakstnieki
Francijas cilvēki
Angļu valodā rakstošie
Pensilvānijā dzimušie
Dženovas province

Dženovas province () ir viena no 110 Itālijas provincēm  valsts ziemeļrietumos, Ligūrijas reģionā. Provinci dienvidos apskalo Vidusjūra. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta Dženova. Provinces kopējā platība ir 1838  km2 liela, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotājs. Dženovas province sīkāk iedalās 67 komūnās.

Itālijas provinces
Ligūrijas provinces
Ferrāras province

Ferrāras province () ir viena no 110 Itālijas provincēm  valsts ziemeļrietumos, Emīlijas-Romanjas reģionā. Provinci austrumos apskalo Jonijas jūra. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Ferrāra. Provinces kopējā platība ir 2632 km2 liela, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotājs. Ferrāras province sīkāk iedalās 26 komūnās.

Itālijas provinces
Emīlijas-Romanjas provinces
Katānijas province

Katānijas province (, ) ir viena no 110 Itālijas provincēm valsts dienvidrietumos uz autonomās Sicīlijas salas, Sicīlijas reģionā. Provinci austrumos apskalo Vidusjūra. Tās administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Katānija. Provinces kopējā platība ir 3552 kvadrātkilometri, 2012. gada beigās tajā dzīvoja  iedzīvotāju. Katānijas province sīkāk iedalās 58 komūnās.

Itālijas provinces
Sicīlijas provinces
Latvijas Republikas Patentu valde

Latvijas Republikas Patentu valde ir Tieslietu ministrijas pārraudzībā esoša tiešās pārvaldes iestāde ar normatīvajos aktos noteiktu kompetenci rūpnieciskā īpašuma jomā, nodrošinot rūpnieciskā īpašuma tiesību reģistrāciju un reģistru ziņu publikāciju savā oficiālajā izdevumā, veicinot izpratni par šo tiesību aizsardzību valstī un sabiedrībā.

Patentu valde pieņem un izskata personu pieteikumus rūpnieciskā īpašuma objektu tiesiskajai aizsardzībai, veic pieteikumu ekspertīzi, piešķir patentus, reģistrē preču zīmes, dizainparaugus un pusvadītāju izstrādājumu tipogrāfijas un kārto attiecīgos valsts reģistrus, kā arī savas kompetences ietvaros izstrādā normatīvo aktu projektus, rīko profesionālo patentpilnvarnieku (patentpilnvaroto) kvalifikācijas eksāmenus, konsultē juridiskās un fiziskās personas rūpnieciskā īpašuma jautājumos.

Vēsture 
Latvijas Republikas neatkarības pirmajā periodā (1918—1940) Patentu valde uzsāka savu darbību 1920. gada 9. februārī un rūpnieciskā īpašuma aizsardzības sistēma darbojās līdz valsts okupācijai 1940. gada 17. jūnijā. Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas uz Latvijas Augstākās Padomes lēmuma pamata "Par Latvijas Republikas Patentu valdes atjaunošanu" 1992. gada 19. februārī Ministru Padome pieņēma lēmumu "Par Patentu valdes dibināšanu". 1992. gada 2. martā atjaunotā Patentu valde uzsāka savu darbību.

Funkcijas 
 Valsts politikas īstenošana rūpnieciskā īpašuma jomā.
 Rūpnieciskā īpašuma objektu tiesību reģistrācija un attiecīgo reģistru uzturēšana, kā arī citu ar rūpniecisko īpašumu saistītu pakalpojumu sniegšana.
 Sabiedrības izpratnes veicināšana par rūpnieciskā īpašuma aizsardzību.
 Latvijai saistošos starptautiskajos līgumos paredzētās valsts rūpnieciskā īpašuma iestādes funkciju izpilde.

Patentu tehniskā bibliotēka 
Patentu tehniskā bibliotēka sniedz informatīvu atbalstu izgudrotājam, uzņēmējam, inženierim, dizaineram, kā arī jebkuram tehnisku un radošu ideju ģenerētājam, palīdz orientēties plašajā patentu, preču zīmju un dizainparaugu dokumentu klāstā.
 veido vienīgo patentu dokumentācijas krājumu Latvijā;
 nodrošina brīvpieeju grāmatām un periodiskajiem izdevumiem par intelektuālā īpašuma jautājumiem;
 veido datubāzes par rūpnieciskā īpašuma un autortiesību aizsardzību;
 sniedz uzziņas un konsultācijas par rūpnieciskā īpašuma jautājumiem,
 veic informācijas meklējumus:
 patentu informācijas;
 preču zīmju;
 dizainparaugu;
 tehniskās informācijas meklējumus.

Skatīt arī 
 Latvijas Republikas Tieslietu ministrija
 Eiropas Patentu iestāde
 Eiropa Savienības Intelektuālā īpašuma birojs
 Patentpilnvarotais

Atsauces

Ārējās saites 
 
 Patentu valdes nolikums
 Patentu valdes oficiālais izdevums

Latvijas valsts iestādes
Civiltiesības
Lutriņi (stacija)

Lutriņi ir neizmantots dzelzceļa pieturas punkts dzelzceļa līnijā Jelgava—Liepāja starp staciju Saldus un pieturu Lašupe. Tas atrodas Lutriņu pagastā pie Zirņu pagasta un Saldus pagasta robežas. Stacijas ēkā atrodas dzīvojamā māja "Lutriņu stacija".

Vēsture 
Lutriņu pietura tika atvērta līdz ar līnijas Jelgava—Liepāja atklāšanu 1928. gadā. 1938. gadā uzbūvēta pagaidu ēka. Lutriņos līdz 2001. gadam apstājās dīzeļvilciens Rīga—Liepāja. Kopš 2001. gada pieturas punkts ir neizmantots. Pasažieru dīzeļvilcieni nepietur kopš 2001. gada 15. jūnija.

Dzelzceļa stacijas Latvijā
Dzelzceļa līnijas Jelgava—Liepāja stacijas un pieturas punkti
Lutriņu pagasts
Seidžs Kotsenburgs

Seidžs Kotsenburgs (; dzimis ) ir amerikāņu snovbordists.

Piedalījies  Sočos, kur kļuvis par pirmo čempionu sloupstaila disciplīnā, kas arī bija pirmā medaļu izcīņa Soču Olimpiskajās spēlēs.

Ar panākumiem startējis Ziemas X spēlēs, kur sloupstaila disciplīnā izcīnījis divus sudrabus un vienu bronzu Big Air disciplīnā. Arī viņa brālis un māsa nodarbojušies ar snovbordu.

Atsauces

Ārējās saites 

1993. gadā dzimušie
ASV snovbordisti
Snovbordisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Aidaho dzimušie
Olimpiskie zelta medaļnieki snovbordā
Heidi Venga

Heidi Venga (; dzimusi ) ir norvēģu distanču slēpotāja.

Piedalījusies  Sočos, kur izcīnījusi bronzas medaļu 15 km skiatlona disciplīnā. Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātā, kur izcīnījusi vienu zelta un vienu bronzas medaļu. Vairākas medaļas izcīnījusi Pasaules čempionātā junioriem.

Pasaules kausa izcīņā Venga debitēja . Ir izcīnījusi vairākas uzvaras Pasaules kausa posmu sacensībās. Viņas veiksmīgākā sezona bija 2012.—2013. gadā, kad kopvērtējumā tika izcīnīja 5. vieta.

Ārējās saites 
 

1991. gadā dzimušie
Norvēģijas distanču slēpotāji
Distanču slēpotāji 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Distanču slēpotāji 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Norvēģijas vieglatlētes
Norvēģijā dzimušie
Olimpiskie bronzas medaļnieki distanču slēpošanā
Noriaki Kasai

Noriaki Kasai (, Kasai Noriaki; dzimis ) ir japāņu tramplīnlēcējs.

Piedalījies astoņās Olimpiskajās spēlēs (, , , , , , , ), visvairāk starp tramplīnlēcējiem. 1994. gadā Lillehammerē izcīnījis sudraba medaļu komandu sacensībās lielajā tramplīnā, tāda paša kaluma medaļu šajā disciplīnā izcīnīja 2014. gadā Sočos, vēl 2014. gadā ir izcīnījis bronzu komandu sacensībās. Ar divām 41 gada vecumā izcīnītām medaļām Soču Olimpiskajās spēlēs N. Kasai kļuva par vecāko medaļnieku tramplīnlēkšanas sacensībās Olimpisko spēļu vēsturē.

Vairākas medaļas ir izcīnījis arī Pasaules čempionātā (divi sudrabi un piecas bronzas), no kurām divas bronzas izcīnījis individuālajās sacensībās.

Pasaules kausa sacensībās Kasai debitēja 1988. gada decembrī, atsevišķos posmos ir izcīnījis vairāk nekā 15 uzvaras (viens no uzvarām bagātākajiem aktīvajiem sportistiem). Sportista labākais sasniegums ir 1993. un 1999. gadā izcīnītā 3. vieta. Kopumā karjeras laikā ir startējis vairāk nekā 500 Pasaules kausa posmos, kas ir šo sacensību rekords. Tāpat ir visvairāk sezonas startējušais sportists Pasaules kausā (30 sezonas).

Ārējās saites 

1972. gadā dzimušie
Japānas tramplīnlēcēji
Tramplīnlēcēji 1992. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 1994. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Tramplīnlēcēji 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Tramplīnlēcēji 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskie sudraba medaļnieki tramplīnlēkšanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki tramplīnlēkšanā