joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Moldova

Moldova (), oficiāli Moldovas Republika ir valsts Austrumeiropā. Tā atrodas starp Rumāniju un Ukrainu.

Moldova ir parlamentāra republika. Moldovas valsts valoda ir rumāņu valoda. Valsts ir ANO un NVS locekle. Valsts ārpolitikā izvirzīti mērķi par pievienošanos ES. Moldova piedalās Austrumu partnerības programmā ar Eiropas Savienības valstīm. 2013. gada Austrumu partnerības Viļņas samita laikā Moldova parafēja ar Eiropas Savienību asociācijas un tirdzniecības līgumu.
Kopš 2016. gada Dziļās un Aptverošās brīvās tirdzniecības zonas dalībvalsts.
Krievijas iebrukuma Ukrainā laikā 2022. gada 3. martā Moldova iesniedza pieteikumu uzņemšanai Eiropas Savienībā.

Vēsture 

Valsts nosaukums cēlies no vēsturiskās Moldāvijas kņazistes, kuras teritorijas austrumu daļu aizņem mūsdienu Moldova. Kā Besarābiju to 1812. gadā iekļāva Krievijas impērijas sastāvā. Impērijai sabrūkot, 1918. gadā Besarābijas guberņā tika pasludināta Moldāvijas Demokrātiskā Republika, kas pievienojas Rumānijas karalistei. 1940. gada vasarā provinci okupēja Sarkanā armija un tās teritorijā tika izveidota Moldāvijas Padomju Sociālistiskā Republika, kas bija PSRS sastāvā līdz 1991. gadam. Pēc neilga pilsoņu kara, 1992. gadā no valsts atšķēlās Piedņestras Moldāvu Republika.

Ģeogrāfija 

Moldova atrodas Austrumeiropas līdzenuma dienvidrietumos, otrajā laika joslā. Kaut arī Moldovai nav pieejas jūrai, to tomēr var uzskatīt par Melnās jūras piekrastes valsti. Cauri Moldovai ļoti īsā posmā tek Donavas upe (950 m).

Ziemeļos, austrumos un dienvidos Moldova robežojas ar Ukrainu, rietumos ar Rumāniju. Valsts platība ir 33 843 km2. Moldovas teritorija ir izstiepta ziemeļu-dienvidu virzienā 350 km garumā, bet platums rietumu-austrumu virzienā ir 150 km.

Moldovas galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Kišiņeva, kas atrodas valsts vidusdaļā. Otra lielākā pilsēta ir Tiraspole, kas atrodas Dņestras krastā. Valsts ir sadalīta 32 rajonos, 5 municipalitātēs un 1 autonomā Gagauzijas republikā. Moldovā ir 60 pilsētu un 917 ciematu.

Moldovas klimats ir mēreni kontinentāls. Ziema ir maiga, īsa, bet vasara karsta un gara. Gada vidējā gaisa temperatra ir no +7,5 °C ziemeļos līdz +10 °C dienvidos. Janvārī temperatūra ir ap -4 °C, jūlijā +21 °C. Absolūtais minimums ir -36 °C, bet maksimums +41 °C. Gada nokrišņu daudzums nav liels — 380—550 mm.

Ekonomika 
Moldovas ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 26,2% no IKP, šis rādītājs bija piektais augstākais no visām valstīm.

Iedzīvotāji 
Pēc tautas skaitīšanas datiem 2014. gadā Moldovā (bez Piedņestras) bija 2 913 281 iedzīvotāju.
76,5% no iedzīvotājiem kā pirmo ģimenē lietoto valodu minēja moldāvu/rumāņu valodu (60% moldāvu un 16,5% rumāņu), 11,3% krievu, 5,5% — ukraiņu, bet 4,1% — gagauzu valodu.

Skatīt arī 
 Moldovas pilsētu uzskaitījums

Atsauces

Ārējās saites 

 Moldovas vēsturiskie ģerboņi
Māršala Salas

Māršala Salas (; ) ir salu valsts Mikronēzijā, kas aizņem tāda paša nosaukuma arhipelāgu.

Māršala salas sastāv no vairāk nekā 1150 koraļļu salām, no kurām tikai 20 ir apdzīvotas. Līdz 1986. gadam Māršala salas bija ANO aizbilstamā teritorija, kas atradās ASV pārvaldījumā.

Māršala salas sastāv no divām koraļļu salu virknēm — Raliku salām un Rataku salām. Ralika tulkojumā nozīmē saulriets, šīs salas atrodas rietumos, bet Rataka — saullēkts, un tās atrodas austrumos. Salu virkne viena no otras ir apmēram 200 km attālumā un stiepjas aptuveni 1200 km garumā. Daudzas salas gredzenveidā ieskauj koraļļu atoli.

Salas atrodas uz ziemeļiem no Nauru un Kiribati. Austrumos ir Mikronēzijas Federatīvā Republika, un uz dienvidiem ir ASV piederošā Veika sala, uz kuru pretendē Māršala Salas. Neapdzīvotie atoli ir šādi:

 Ailinginae atols
 Bikara atols
 Bikini atols
 Bokaka atols
 Erikuba atols
 Jemo sala
 Nadikdika atols
 Rongerika atols
 Toke atols
 Ujelanga atols

Māršala Salas pretendē uz Veika salu, kas pieder ASV kopš 1899. gada. Māršala Salu valdība dēvē to par Enenkio.

2022. gada septembrī Latvija nodibināja diplomātiskās attiecības ar Māršala Salām.

Ekonomika 
Māršala Salu ekonomika lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju investīcijām un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 14% no IKP.

Atsauces

Ārējās saites 

 Prezidenta birojs
 Māršala Salu Republikas vēstniecība Vašingtonā
 Marshall Islands Journal
 Digital Micronesia - Marshalls''''

Okeānijas valstis
Mikronēzija
Māršala Salas
Maldīvija

Maldīvija (jeb Maldīvu Salas), oficiāli Maldīvijas Republika (, Dhivehi Raa'jeyge Jumhooriyya), ir salu valsts Indijas okeānā. Maldīvija atrodas uz dienvidiem no Indijai piederošajām Lakšadvīpas salām un apmēram 700 km uz dienvidrietumiem no Šrilankas. Maldīvija ir izvietojusies uz 26 atoliem, kas satur 1192 mazas salas, no kurām 200 salas ir apdzīvotas. Valsts galvaspilsēta ir Male.

Šī ir mazākā Āzijas valsts gan pēc iedzīvotāju skaita, gan platības. Maldīvija ir arī pasaulē zemākā valsts — vidējais augstums virs jūras līmeņa sasniedz 1,5 metrus. Tā ir valsts ar zemāko dabisko augstāko punktu, kas ir 2,4 metri.

Vēsture 
Tūra Heijerdāla 1985. gadā veiktie arheoloģiskie izrakumi liecina, ka salu pirmiedzīvotāji bijuši hinduisti un budisti, kas ap 5. gs. p.m.ē. ieceļojuši no Indijas un Šrilankas. 
Kopš 12. gadsimta salās valdīja islāmticīgi sultāni.  
1558. gadā salas pakļāva portugāļi, kas jau 1573. gadā tika padzīti. 17. gadsimtā Maldivu salās valdīja holandieši, bet 1796. gadā varu pārņēma briti. No 1887. līdz 1965. gadam Maldivu sultanāts bija Apvienotās Karalistes protektorāts. Otrā pasaules kara laikā 1942. gadā uz Ganas salas tika uzcelts militārais lidlauks. 1953. gadā tika pasludināta Maldivu Republika, bet jau drīz tika atjaunota sultāna vara. 

1968. gadā atjaunoja Maldīvijas Republiku, kas 1982. gadā pievienojās Britu Sadraudzībai. Salu lēzeno krastu dēļ 2004. gada 26. decembra cunami Maldīvijā izraisīja relatīvi nelielus postījumus.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 
 BBC valsts profils 
 The World Factbook informācija  

 
Āzijas valstis
Luksemburga

Luksemburgas Lielhercogiste (, , ) ir valsts Rietumeiropā. Valsts iekārta ir unitāra parlamentāra konstitucionālā monarhija.

Luksemburga ir Eiropas Savienības, NATO, ESAO, ANO un Beniluksa dalībvalsts. Ziemeļrietumos Luksemburga robežojas ar Beļģiju, austrumos ar Vāciju un dienvidos ar Franciju.

Etimoloģija 
Valsts nosaukums cēlies no Lucilinburhuc, vēlāk Lützelburg, mazās pils nosaukuma, ap kuru tika uzcelta Luksemburgas pilsēta. Luksemburga radās kā grāfiste toreizējā Svētās Romas impērijā un ir pēdējā lielhercogiste pasaulē.

Luksemburgas administratīvais iedalījums 

Administratīvi Luksemburga tiek iedalīta trīs distriktos (, vācu un luksemburgiešu: Distrikt). Distrikti savukārt tiek iedalīti kantonos (canton/Kanton), visā valstī ir 12 kantoni. Par kantoniem sīkākas vienības ir komūnas (commune/Gemeinde/Gemeng). Visā valstī ir 102 komūnas. Luksemburgas pilsēta ir sadalīta 24 kvartālos (Quartiers/Stadtteile/Quartierën).

Vēsture 

Viduslaikos Svētās Romas impērijas teritorijā pastāvēja Luksemburgas grāfiste (1059–1353), ķeizars Kārlis IV Luksemburgs to pārveidoja par Luksemburgas hercogisti (1353–1795). 

Pēc Vestfālenes miera līguma Luksemburga ietilpa Spānijas Nīderlandes sastāvā, tās dienviddaļu 1659. gadā pievienoja Francijai. 

Pēc franču okupācijas Napoleona karu laikā Vīnes kongress nolēma 1815. gadā Luksemburgu sadalīt starp Prūsijas karalisti un Apvienoto Nīderlanes karalisti.

Pēc Beļģijas revolūcijas 1839. gada Londonas konferencē Luksemburga tika sadalīta Beļģijas Luksemburgā un tagadējā Luksemburgas Lielhercogistē, kas līdz 1890. gadam atradās personālūnijā ar Nīderlandes karalisti. 

Pirmā un Otrā pasaules kara laikā Luksemburgu okupēja Vācija. Pēc Otrā pasaules kara Luksemburga atteicās no politiskās neitralitātes un pievienojās NATO un Apvienoto Nāciju Organizācijas izveidē. 1957. gadā Luksemburga kopā ar piecām citām valstīm nodibināja Eiropas Ekonomikas kopienu (mūsdienās Eiropas Savienība), kopš 1999. gada valsts ir eirozonā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Luksemburga
Lesoto

Lesoto (Lesoto karaliste) ir valsts Dienvidu Āfrikā, kuru no visām pusēm ieskauj Dienvidāfrika. Tā ir vienīgā Āfrikas valsts, kurai visa teritorija atrodas vairāk nekā 1000 m virs jūras līmeņa. Galvenā dabas bagātība — ūdens resursi. Lesoto tiek īstenots milzīgs hidroelektrostacijas būves projekts, kas pilnībā nodrošinās Lesoto ar nepieciešamo enerģiju, kā arī ļaus piegādāt lielu daudzumu ūdens Dienvidāfrikai. Līdz šim Lesoto ir bijusi saimnieciski atkarīga no bagātākās kaimiņvalsts.

Saimniecība 
Lesoto saimniecība lielā mērā ir atkarīga no ārzemēs dzīvojošo iedzīvotāju kapitālieguldījumiem un atbalsta, 2014. gadā šie emigrantu naudas pārvedumi veidoja 17,4% no IKP.

Atsauces

Ārējās saites 

Āfrikas valstis
Kuveita

Kuveita ir valsts Āzijā pie Persijas līča. ANO dalībniece no 1963.gada, Arābu valstu līgas locekle no 1961.gada. Valsts iekārta: konstitucionāla monarhija. Valsts galva - emīrs, valdību vada premjerministrs. Likumdevēja varu realizē emīrs un Nacionālā Asambleja (50 deputāti).

Kuveita ir Arābu līgas, Līča arābu valstu sadarbības padomes, Islāma sadarbības organizācijas, Nepievienošanās kustības un OPEC dalībvalsts. Tā ir viena no OPEC dibinātājvalstīm.

Vēsture 
Neatkarību no Lielbritānijas ieguva 1961. gada 19. jūnijā. 7 gadsimtus ietilpa Arābu kalifātā, 16. gadsimtā - Osmaņu impērijā, 1899. gadā kļuva par britu protektorātu. 1990. gada augustā valsti okupēja Irāka, bet 1991. gada janvārī Kuveitu atbrīvoja ASV un Lielbritānijas karaspēks.

Iedzīvotāji 
Pēc 2013. gada datiem Kuveitā dzīvoja apmēram 2 700 000 iedzīvotāju, no tiem ap 1 300 000 bija nepilsoņi. Imigrantiem praktiski nav iespējams iegūt pilsonību.

Nacionālais sastāvs 
 45% kuveitieši
 35% citi arābi
 9% pakistānieši
 7% indieši
 4% irāņi

2009. gadā Kuveitas indiešu skaits sasniedza apmēram 580 000.

Iedzīvotāju vecuma struktūra 
 0 - 14 gadi - 28,76%
 15 - 64 gadi - 68,82%
 65 un vairāk gadi - 2,42%

Iedzīvotāju dabiskā kustība uz 1000 iedzīvotājiem:
 Dzimstība - 21,91
 Mirstība - 2,45
 Dabiskais pieaugums - 19,46

Zīdaiņu mirstība uz 1000 jaundzimušajiem - 11,18 (2001. g.) Dzimstības koeficients - 3,2 bērni uz vienu sievieti. Vidējais mūža ilgums vīriešiem - 75 gadi, sievietēm - 77 gadi. 0,12% iedzīvotāju ir inficēti ar HIV/AIDS. Rakstīt un lasīt prot 78,6% iedzīvotāju. Uz 100 vīriešiem ir 91 sieviete. Ekonomiski aktīvie iedzīvotāji - 1,3 miljoni, no tiem rūpniecībā nodarbināti 25,1%, lauksaimniecībā 1,2%. Pilsētās dzīvo 97% iedzīvotāju.

Reliģija: musulmaņi 85%, pārējie 15% kristieši, hinduisti.

Saimniecība 
Ekonomikas pamatā naftas ieguve. Valsts bagāta ar naftu un dabasgāzi. Naftas krājumi tiek vērtēti uz 13 miljardiem tonnu.

IKP uz vienu iedzīvotāju ir 15 000 dolāru, no tiem rūpniecība dod 55% un pakalpojumi 45%. Valsts ražo 31,6 miljardus kWh elektroenerģijas, visu enerģiju saražo termoelektrostacijas. Naftas pārstrāde un jūras ūdens atsāļošana. Saldūdeni iegūst arī no pazemes ūdeņiem un importē. Sašķidrinātās gāzes ražošana. Ganības aizņem 8% teritorijas. Lauksaimniecība iespējama tikai oāzēs (dateļpalmas, ķirbjaugi). Klejotājlopkopība (aitas, kazas, kamieļi). Attīstīta putnkopība. Zivju un garneļu zveja, pērļu un perlamutra ieguve.

Autoceļi 4450 km, no tiem ar cieto segumu 3590 km, naftas vadi 877 km, naftas produktu vadi 40 km, gāzes vadi 165 km. Tirdzniecības flotes ietilpība 2,5 milj. bruto reģ. tonnu. Ostas: Kuveita, Šuaiba, Mina el Ahmadī. Starptautiskā lidosta Kuveitā. Eksportē naftu un naftas produktus, sašķidrināto gāzi. Importē pārtiku, konstrukcijas materiālus, transporta līdzekļus, apģērbu. Galvenie tirdzn partneri: ASV, Japāna, Lielbritānija, Nīderlande.

Atsauces

Ārējās saites 

 
Āzijas valstis
Katara

Katara (, Qaṭar, izrunā: ), oficiāli Kataras Valsts (دولة قطر, Dawlat Qaṭar) ir valsts Tuvajos Austrumos. Vienīgā valsts, ar ko tā dienvidos robežojas, ir Saūda Arābija. No pārējām debespusēm Kataru apskalo Persijas līcis. Atrodas Arābijas pussalas austrumos.

Katara ir bagātākā valsts pasaulē pēc iekšzemes kopprodukta uz vienu iedzīvotāju. Valsts teritorijā atrodas pasaulē trešie lielākie dabasgāzes krājumi, kā arī ievērojami naftas krājumi.

Katara ir Arābu līgas, Līča arābu valstu sadarbības padomes, Islāma sadarbības organizācijas un Nepievienošanās kustības dalībvalsts. Saūda Arābija, Bahreina, Apvienotie Arābu Emirāti, Ēģipte un citas Persijas līča valstis, 2017. gada jūnijā pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Kataru, apsūdzot to par terorisma atbalstīšanu un finansēšanu, iejaukšanos kaimiņvalstu iekšējās lietās un ilgstošās spriedzes pastiprināšanu ar Saūda Arābiju. Diplomātisko attiecību pārtraukšana ietvēra diplomātu aiziešanu no valsts un tirdzniecības un ceļošanas aizliegumus.

2018. gadā Katara vienojās par izstāšanos no naftas tirgotāju valstu apvienības OPEC kā atbildes reakciju Saūda Arābijas, Ēģiptes, Bahreinas un Apvienoto Arābu Emirātu uzliktām sankcijām un politiskām nesaskaņām. Izstāšanās stājās spēkā 2019. gada 1. janvārī

Iedzīvotāji 
Pēc 2013. gada datiem Katarā dzīvoja 1 903 447 iedzīvotāji, nepilsoņu skaits pārsniedza 85% no kopējā iedzīvotāju skaita.

Lielākā daļa imigrantu bija no Indijas (24%), Nepālas (16%), Filipīnām (11%), Bangladešas (5%), Šrilankas (5%), Pakistānas (4%). Katarā dzīvoja arī 13% imigrantu no citām arābu valstīm.

Klimats

Atsauces 

Āzijas valstis
Jordānija

Jordānija (), oficiāli Jordānijas Hašimītu Karaliste (), ir valsts Tuvajos Austrumos. Tā robežojas ar Izraēlu ziemeļrietumos, ziemeļos ar Irāku, bet dienvidos ar Saūda Arābiju. Jordānijas galvaspilsēta ir Ammāna, kura ir arī visapdzīvotākā pilsēta valstī un tās ekonomiskais, politiskais un kulturālais centrs. Valsts iekārta ir konstitucionālā monarhija.

Vēsture 

No 1516. līdz 1918. gadam mūsdienu Jordānijas teritorija bija mazapdzīvota Osmaņu impērijas province. 1915. gadā Pirmā pasaules kara laikā Lielbritānija iebruka Osmaņu impērijā. 1917. gadā sākas arābu sacelšanās (Lielbritānijas augstais komisārs Ēģiptē lords Makmahons Rietumu valdību vārdā apsolīja arābiem pēc Osmaņu impērijas sagrāves izveidot neatkarīgu valsti) un Lielbritānija okupēja šīs osmaņu teritorijas. Pretēji arābiem solītajam, 1916. gadā Saiksa—Piko vienošanās paredzēja, ka Osmaņu impērijas arābu daļa tiks sadalīta divos protektorātos: Sīrija piederēs Francijai, bet Irāka, Transjordānija (teritorija uz austrumiem no Jordānas upes), Palestīna un Ēģipte - Lielbritānijai. 1921. gadā tika izveidota britu mandātteritorija- Transjordānas emirāts, kas 1946. gada 17. jūnijā ieguva neatkarību. Jordānija iesaistījās karā pret Izraēlu 1948. gadā un Sešu dienu karā 1967. gadā. 1994. gadā ar Izraēlu tika noslēgts miera līgums.

Iedzīvotāji 
2014. gadā iedzīvotāju skaits Jordānijā bija apmēram 7,9 miljoni. 92% iedzīvotāju ir musulmaņi (sunnīti), 6%- kristieši. 1950. gadā kristiešu bija 30%, taču musulmaņu imigrācijas dēļ īpatsvars ir sarucis. Apmēram puse Jordānijas iedzīvotāju ir palestīniešu izcelsmes.

 
Āzijas valstis
Gvatemala

Gvatemala (), oficiāli Gvatemalas Republika (República de Guatemala), ir valsts Centrālamerikā. Ziemeļos un rietumos tā robežojas ar Meksiku, dienvidrietumos ar Kluso okeānu, ziemeļaustrumos ar Belizu, austrumos ar Karību jūru un Hondurasu, bet dienvidaustrumos ar Salvadoru. Ar aptuveni 15,8 miljoniem iedzīvotāju tā ir apdzīvotākā valsts Centrālamerikā. Tā ir kalnaina zeme, kurā bieži mēdz notikt gan zemestrīces, gan vulkānu izvirdumi.

Ģeogrāfija 
Gandrīz divas trešdaļas Gvatemalas aizņem kalniene. Tajā ir divas lielas kalnu grēdas. Ziemeļdaļā kalni ir vecāki, erozijas noārdīti, tomēr dažviet tie paceļas virs 3000 metriem. Dienvidos kalni ir jaunāki. Tajos atrodas vairāk nekā 30 vulkāni, no kuriem 3 ir aktīvi. Augsne, kas kopā ar vulkāniskajiem pelniem ir noskalota no kalniem, nogulsnējusies šaurā joslā Klusā okeāna piekrastē, veidojot ļoti auglīgu līdzenumu.

Klimats 
Gvatemala atrodas tropiskajos platuma grādos, tomēr salīdzinoši vēsie ūdeņi, kas apskalo tās krastus un augstuma atšķirības ietekmē arī klimatu. Klusā okeāna piekrastē vidējā temperatūra ir virs 30 grādiem pēc Celsija, bet kalnos ir starp 10 un 16 grādiem pēc Celsija. Sausajā sezonā Gvatemalā ierodas tūristi, galvenokārt no ASV un Meksikas.

Petena plato 
Aptuveni trešdaļu Gvatemalas teritorijas aizņem Petena plato. Šo ziemeļu apgabalu veido līdzenumi un nelielas kaļķakmens pauguraines. Lielāko daļu klāj lietus meži, kuros mīt daudz dažādu dzīvnieku, arī jaguāri, kas ir lielākie plēsīgie dzīvnieki Centrālamerikā. Gvatemalā ir vairāk vienlaidu lietus mežu nekā citur Centrālamerikā. Petena plato nav daudz upju, jo lielākā daļa nokrišņu iesūcas zemē. Ceļu tīkls Petenā ir neattīstīts, tomēr reģiona centru - Floresas pilsētu ar pārējo valsts daļu savieno automaģistrāle un gaisa satiksme.

Lauksaimniecība 
Daudzi maiji strādā pie bagātajiem zemes īpašniekiem, kuri audzē kafijkokus, cukurniedres un banānus. Tās ir galvenās Gvatemalai peļņu nesošās lauksaimniecības nozares. Vēl valsts eksportē svaigi grieztus ziedus, pārsvarā rozes, kuras audzē Antigvas apkārtnes ielejās. Gvatemala ir viena no lielākajām kardamona sēklu audzētājām pasaulē.

Iedzīvotāji 
Tagadējā Gvatemala bija senās maiju civilizācijas centrs. Maiju civilizācijas uzplaukumu laiks bija no 300. — 900. gadam m.ē. Gandrīz puse gvatemaliešu ir seno maiju vai citu indiāņu pēcnācēji. Otra puse ir metisi, viņu priekšteči ir cēlušies no eiropiešiem un indiāņiem. 60% iedzīvotāji ir nodarbināti lauksaimniecībā. Pēc vairākām nemierīgām desmitgadēm, kurās valstī valdīja diktatūra un plosījās pilsoņkarš, Gvatemalā beidzot ir miers. Lielākās problēmas valstī ir veselības aprūpē un izglītībā. Piemēram, 39% pieaugušo sieviešu neprot lasīt vai rakstīt.

Ārējās saites 

 Gvatemalas literatūras un mākslas portāls

Atsauces un piezīmes 

Ziemeļamerikas valstis
Gajāna

Gajāna, oficiāli Gajānas Kooperatīvā Republika, iepriekš zināma kā Britu Gajāna, ir vienīgā valsts Nāciju Sadraudzībā, kas atrodas Dienvidamerikas kontinentā. Austrumos tā robežojas ar Surinamu, dienvidos un dienvidrietumos ar Brazīliju un rietumos ar Venecuēlu. Tā ir Dienvidamerikas kontinenta trešā mazākā valsts un viena no četrām spāniski nerunājošajām teritorijām kontinentā kopā ar Brazīliju (portugāļu valoda), Surinamu (nīderlandiešu valoda) un Francijas aizjūras teritoriju Franču Gviānu (franču valoda). Kulturāli Gajāna saistās ar angliski runājošajām Karību valstīm, kā Jamaika vai Trinidāda un Tobāgo.

Ārējās saites 

Dienvidamerikas valstis
Gajāna
Gabona

Gabona (, izrunā: ), oficiāli Gabonas Republika (République Gabonaise), ir valsts Centrālajā Āfrikā rietumu krastā. Ziemeļrietumos tā robežojas ar Ekvatoriālo Gvineju, ziemeļos ar Kamerūnu, bet austrumos un dienvidos ar Kongo Republiku. Rietumos Gabonu apskalo Gvinejas līcis. Tās galvaspilsēta ir Librevila, kas ir arī lielākā pilsēta valstī. Gabonas platība ir gandrīz 270 000 km2. Gabonā dzīvo aptuveni 1,5 miljoni iedzīvotāju, kuri pieder pie vairāk nekā 40 etniskajām grupām. Vairāk nekā viena ceturtā daļa no visiem valsts iedzīvotājiem ir fangi.

Gabona bija franču kolonija. Tā ieguva neatkarību 1960. gada 17. augustā. Kopš 1960. gada Gabonai ir bijuši tikai 3 prezidenti. Sākumā tajā pastāvēja vienas partijas sistēma. 1990. gadu sākumā valsts pārgāja uz daudz partiju sistēmu.

Gabona ir viena no bagātākajām valstīm Subsahāras Āfrikā. Tai ir ceturtais augstākais tautas attīstības indekss un trešais augstākais iekšzemes kopprodukts (PPP) uz vienu iedzīvotāju reģionā. Gabonas ienākumi netiek vienlīdzīgi sadalīti starp iedzīvotājiem, tāpēc lielākā daļa ir nabadzīgi. Gabona ir Āfrikas Savienības, Islāma sadarbības organizācijas, Nepievienošanās kustības un OPEC dalībvalsts. Gabona pievienojās OPEC 1975. gadā. 1995. gadā tā to pameta, bet atgriezās 2016. gadā.

Vēsture 
15. gadsimtā Gabonā ieradās pirmie eiropieši. Sākot no 16. gadsimta, piekraste tika izmantota vergu tirdzniecībai.

19. gadsimtā franču pētnieks Pjērs Savorgnens de Braca organizēja pirmo ceļojumu uz Gabonu un Kongo 1875. gadā. Pēc 10 gadiem Francija okupēja visu valsti.

1910. gadā Gabona bija viena no Francijas kolonijām, kas veidoja franču Ekvatoriālo Āfriku (kopā ar Franču Kongo, Centrālāfrikas Republiku un Čadu). Franču Ekvatoriālā Āfrika pastāvēja līdz 1959. gada 17. augustam. 1960. gada 17. augustā Gabona pasludināja neatkarību.

1961. gadā Leons M'ba kļuva par pirmo prezidentu. 1967. gadā pēc viņa nāves Omārs Bongo kļuva par prezidentu un valdīja līdz 2009. gadam. 2009. gadā Omārs Bongo nomira un viņa dēls Alī Bongo Ondimba pārņēma prezidenta amatu, uzvarējis 2009. gada vēlēšanās. Viņš tika atkārtoti ievēlēts 2016. gadā.

Atsauces

Ārējās saites 

Āfrikas valstis
Fidži

Fidži (fidžiešu: Matanitu ko Viti; ; hindi:फ़िजी), pilnā nosaukumā Fidži Salu Republika, ir neatkarīga salu valsts Klusajā okeānā. Valsts aizņem tāda paša nosaukuma arhipelāgu, kas satāv no vairāk kā 840 salām un saliņām un attālo Rotumas salu.

Valsts oficiālais nosaukums dažādos gados:

Fidži Karaliste (1871-1970).
Fidži (1970-1987).
Fidži Republika (1987-1990, kopš 2010).
Fidži Suverēnā Demokrātiskā Republika (1990-1998).
Fidži salu Republika (1998-2010).

Ģeogrāfija 
Galvenās salas
 Viti Levu
 Vanua Levu

Nozīmīgās atstatu salas
 Konveja rifs
 Kandavu
 Taveuni
 Rotuma

Arhipelāgi
 Kandavu grupa
 Lau salas
 Lomaiviti salas
 Mamanuzas salas
 Moalas salas
 Ringolda salas
 Rotumas grupa
 Vanua Levu grupa
 Viti Levu grupa
 Jasavas salas

Ārējās saites

Atsauces 

Okeānijas valstis
Melanēzija
Fidži
Bosnija un Hercegovina

Bosnija un Hercegovina (, ) ir valsts Balkānu pussalas centrālajā daļā. Sastāv no autonomajām administratīvajām vienībām — Bosnijas un Hercegovinas Federācijas, Serbu Republikas un Brčko apriņķa.
Valsts rietumos un ziemeļos robežojas ar Horvātiju, austrumos ar Serbiju, dienvidaustrumos ar Melnkalni. Valstij arī ir neliela izeja uz Adrijas jūru.

2012. gadā Eiropas Komisija uzsāka sarunas ar Bosnijas un Hercegovinas sastāvā esošo politisko vienību pārstāvjiem par iespējamo Eiropas Savienības kandidātvalsts statusa piešķiršanu.
2016. gada 15. februārī Bosnija un Hercegovina iesniedza pieteikumu dalībai Eiropas Savienībā un 2016. gada decembrī no Eiropas Komisijas saņēma pievienošanās jautājumu sarakstu.

Vēsture 

Valsts nosaukums ir cēlies no Bosnas upes nosaukuma. 12. gadsimta vidū izveidojās Bosnijas banats, kas atradās Ungārijas karalistes vasaļatkarībā. 1377. gadā Bosnija kļuva par neatkarīgu karalisti. 15. gadsimta bosniešu hercoga Stefana Vukčiča Kosača pārvaldīto Bosnijas daļu sāka dēvēt par Hercegovinu.
No 1463. līdz 1878. gadam Bosnija un Hercegovina atradās Osmaņu impērijas pakļautībā. 1878. gadā pēc Krievu—turku kara šo teritoriju nodeva Austroungārijai, kas to oficiāli anektēja 1908. gada Bosnijas krīzes laikā. Pēc Pirmā pasaules kara sabrukušās Austroungārijas teritorijā tika pasludināta Slovēņu, Horvātu un Serbu valsts, kas apvienojās ar Serbijas karalisti, izveidojot Serbu, horvātu un slovēņu karalisti, kas 1929. gadā tika pārdēvēta par Dienvidslāvijas karalisti.
 
Pēc Otrā pasaules kara tika izveidota Bosnijas un Hercegovinas Sociālistiskā Republika, kas atradās Dienvidslāvijas Sociālistiskās Federatīvās Republikas sastāvā. 1991. gada oktobrī Bosnijas un Hercegovinas parlaments pieņēma suverenitātes memorandu, bet serbu deputāti pameta parlamentu un izveidoja atsevišķu serbu parlamentu. 1992. gada 3. martā Bosnija un Hercegovina pasludināja neatkarību. Serbu pretestība izraisīja Bosnijas karu, kurā no 1993. gada sākuma līdz 1994. gada martam Bosnijas un Hercegovinas Republika bija spiesta cīnīties gan ar Serbu Republiku, kuru atbalstīja Dienvidslāvijas Federatīvā Republika, gan ar Horcegbosnijas Horvātu Republiku, kuru atbalstīja Horvātija. 1995. gada augustā konfliktā iesaistījās NATO, bombardējot Bosnijas serbu armijas pozīcijas, kas piespieda serbus uzsākt miera sarunas. Gada nogalē tika noslēgta Deitonas vienošanās, saskaņā ar kuru Bosnijas un Hercegovinas sastāvā tika izveidotas divas autonomas teritorijas — Bosnijas un Hercegovinas Federācija un Serbu Republika.

Atsauces un piezīme

Skatīt arī 
 Bosnijas un Hercegovinas pilsētu uzskaitījums

Ārējās saites 

 Florenss Hartmans, Bosnija
 Anna Kataldi, Bosnija — bērnu iesaistīšana karadarbībā
 Šons Magvairs, Bosnija - ķīlnieki
 Gabi Rado, Bosnija - likumīgi militāru triecienu mērķi
 Kristians Amanpurs, Bosnija - militārie un paramilitārie formējumi
 Deivids Rods, Bosnija - negodīgums, nodevība, kara viltība
 Deivids Rifs, Bosnija - humānās palīdzības bloķēšana
Apvienotie Arābu Emirāti

Apvienotie Arābu Emirāti (), saukti arī par AAE vai Emirātiem, ir valsts Tuvajos Austrumos, kas atrodas Arābijas pussalas dienvidaustrumos. Emirāti robežojas ar Saūda Arābiju dienvidos un ar Omānu austrumos, kā arī tai ir jūras robeža ar Kataru un ar Irānu. To ziemeļos apskalo Persijas līcis, bet austrumos Omānas līcis. Apvienoto Arābu Emirātu kopējā platība ir 83 600 km² un to ietekmē subtropu klimats. Lielāko daļu no AAE teritorijas aizņem tuksneši, bet valsts ziemeļaustrumos atrodas auglīga zeme. Pēc 2014. gada datiem Apvienotajos Arābu Emirātos dzīvoja 9 581 000 iedzīvotāji no kuriem apmēram 1,2 miljoni iedzīvotāji bija pilsoņi, bet vairāk kā 8,3 miljoni bija iebraucēji.

Apvienotie Arābu Emirāti ir federālā prezidentālā sistēma un konstitucionālā monarhija. Apvienotie Arābu Emirāti sastāv no septiņiem emirātiem: Abū Dabī, Dubaijas, Adžmānas, Šārdžas, Ummelkaivainas, Rāselhaimas un Fudžeiras. Visi emirāti ir absolūtās monarhijas, bet federālā līmenī pastāv prezidentāla sistēma. Tradicionāli prezidenta amatu ieņem Abū Dabī emīrs, bet premjerministra — Dubaijas emīrs, tādējādi šie amati faktiski ir mantojami.

Apvienoto Arābu Emirātu galvaspilsēta ir Abū Dabī, bet lielākā pilsēta ir Dubaija. Oficiālā valsts valoda ir arābu valoda, bet biznesā un izglītībā tiek izmantota arī angļu valoda. Lielākā reliģija pēc sekotāju skaita ir islāms.

AAE naftas rezerves ir septītās lielākās pasaulē, bet dabasgāzes rezerves ir septiņpadsmitās lielākās pasaulē. Lielāko daļu no naftas ienākumiem valsts izmanto veselības, izglītības un infrastruktūras attīstībai.

AAE ir Arābu līgas, Līča arābu valstu sadarbības padomes, Islāma sadarbības organizācijas, Nepievienošanās kustības un OPEC dalībvalsts.

Administratīvais iedalījums 

Apvienotie Arābu Emirāti ir federāla valsts, ko veido 7 emirāti (arābu: إمارات, imarat), kas katrs ir absolūta monarhija.

Iedzīvotāji 
Pēc 2014. gada datiem Apvienotajos Arābu Emirātos dzīvoja 9 581 000 iedzīvotāji, no kuriem tikai 13% iedzīvotāji ir AAE pilsoņi, bet pārējie ir nepilsoņi. Nepilsoņi var pretendēt uz AAE pilsonības iegūšanu pēc divdesmit valstī nodzīvotiem gadiem, ja viņiem nav kriminālu pārkāpumu un viņi prot teicami runāt arābiski. 2009. gadā 58,4% AAE iedzīvotāju bija imigranti no Indijas, Pakistānas un Bangladešas, 16,7% bija no citām Āzijas valstīm, bet 8,4% jeb apmēram 500 000 iedzīvotāju bija no Rietumvalstīm. Lielākā etniskā grupa ir indieši (25%), tad seko pakistāņi (12%), arābi (9%), bengāļi (7%) un filipīnieši (5%).

Atsauces 

Āzijas valstis
Juhans Partss

Juhans Parts (; dzimis  Tallinā) ir bijušais Igaunijas premjerministrs un bijušais partijas Res Publica priekšsēdētājs.

Par Igaunijas valdības vadītāju kļuva 2003. gada 10. aprīlī pēc Igaunijas parlamenta Rīgikogu vēlēšanām. Amatu atstāja 2005.gada 12. aprīlī.

Ārējās saites 

1966. gadā dzimušie
Igaunijas politiķi
Igaunijas premjerministri
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Tallinā dzimušie
Kārlis XVI Gustavs

Kārlis XVI Gustavs (Carl Gustaf Folke Hubertus, dzimis ) ir Zviedrijas karalis kopš 1973. gada 19. septembra. 

Zviedrijas 1974. gada konstitucionālā reforma atņēma karalim jebkādu iespēju ietekmēt valsts procesus, jo karaļa tituls kļuva tīri reprezentatīvs. Savas valdīšanas laikā Kārlis XVI Gustavs ir piedzīvojis gan popularitātes kāpumus, gan kritumus, piemēram, pretrunīgi vērtēti bija atzinības vārdi, ko karalis veltīja Brunejas sultānam, kas izraisīja asu reakciju zviedru presē.

Karaļa vārdadiena (28. janvāris) un dzimšanas diena (30. aprīlis) tiek oficiāli atzīmēta.
Starptautiski vairāk ir pazīstams kā Nobela prēmiju pasniedzējs.

Skatīt arī 
 Zviedrijas karaliskā ģimene
 Zviedrijas monarhu uzskaitījums
 Karaliskā apbedījumu vieta
 Hāgas pils

Ārējās saites 

1946. gadā dzimušie
Stokholmas lēnē dzimušie
Bernadotu dinastija
Zviedrijas monarhi
Pašreizējie valstu vadītāji
Valdošie monarhi
Triju Zvaigžņu ordeņa lielkrusta komandieri
Ar Krizantēmas ordeni apbalvotie
IKEA

IKEA ir Zviedrijas mājas interjera preču tirgotājs. Tam ir 422 veikali 51 pasaules valstī (uz 2018. gada augustu), vairums no tiem Eiropā, bet arī ASV, Kanādā, Āzijā un Austrālijā.

Vēsture 
Uzņēmumu 1943. gadā dibināja Ingvars Kamprads 17 gadu vecumā (2013. gadā viņš bija viens no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē). Sākotnēji tas pārdeva dažādas sīkpreces, konkurējot ar zemām cenām, bet īstā izplešanās sākās 1955. gadā, kad IKEA sāka veidot savas mēbeles. IKEA popularizēja lētas moderna dizaina mēbeles, un efektīvu masveida ražošanu, kā arī nesaliktu mēbeļu tirgošanu.

2008. gadā ASV Virdžīnijas štata Denvilā tika atvērta IKEA rūpnīca, kur ražoja koka plauktus un glabāšanas sistēmas ASV un Kanādas tirgum.

2013. gada vasarā IKEA atvēra savu pirmo veikalu Lietuvā, Viļņā, kas bija pirmais IKEA iepirkšanās centrs Baltijas valstīs.
2018. gada 30. augustā tika atklāts pirmais IKEA veikals Latvijā, Rīgā, kas pagaidām ir lielākais IKEA iepirkšanās centrs Baltijas valstīs 
2019. gada jūlijā IKEA paziņoja, ka gada beigās slēgs rūpnīcu ASV, jo izdevīgāk produkciju ir ražot Eiropā, kur ir lētāki izejmateriāli, un to importēt ASV.

2022. gada 25. augustā IKEA atvēra pirmo veikalu Igaunijā.

Atsauces

Skatīt arī 
 IKEA efekts

Zviedrijas uzņēmumi
Skandināvija

Skandināvija (dāņu un , norvēģu, fēru un , īslandiešu: Skandinavía un sāmu: Skadesi-suolu / Skađsuâl) ir vēsturisks un ģeogrāfisks Ziemeļeiropas reģions, kurš atrodas Skandināvijas pussalā. Skandināvijas valstis ir Norvēģija, Zviedrija un Dānija, kuras kulturāli ir ļoti līdzīgas par spīti politiskai neatkarībai. Skandināvijai sarunvalodā mēdz pieskaitīt arī ārpus Skandināvijas esošās Ziemeļvalstis: Somiju, Fēru salas un Īslandi, kas ietilpst skandināvu kultūrtelpā.

Skandināvija ir lingvistiski vienota. Daudzi dāņu, zviedru un norvēģu dialekti ir savstarpēji saprotami, un vairums skandināvu spēj saprast pārējās valodas gan presē, gan radio, gan TV.

Etimoloģija 

Vārdam Skandināvija etimoloģijā ir dažādas versijas. Iespējams, ka vārds cēlies no rietumģermāņu vārda skania, kas varētu nozīmēt briesmas, draudi vai kaitējums. Vācu valodā tas ir Schaden, no kā varētu būt arī atvasināts latviešu sadzīves valodā lietojamais "skāde". Arī mūsdienās Skandināviju mēdz dēvēt par Skāniju.

Skandināvijas vārda otrais saliktnis, kā tiek domāts, ir saistīts ar vārdu awjo, kas nozīmē "zeme uz ūdens". Līdz ar to kopumā Skandināvija varētu būt tulkojams kā "bīstamā sala".

Skandināvija un Latvija 

Latvijai ar Skandināviju jau vairāk nekā 2600 gadus ir pastāvējuši dažāda veida sakari. Par to liecina 2001.gadā atrastais bronzas laikmeta depozīts Staldzenes stāvkrastā pie Ventspils. Reizēm arī Baltija tiek pieskaitīta pie Skandināvijas reģiona, kopā veidojot Baltoskandiju.

Atsauces

Ārējās saites 

Pasaules iedalījums
Silvio Berluskoni

Silvio Berluskoni (; dzimis  Milānā, Itālijā) ir Itālijas politiķis, bijušais Itālijas premjerministrs un partijas Popolo della Liberta ('Sabiedrības brīvība') vadītājs. Viņa vadītā valdība ir visilgāk funkcionējošā visā Itālijas vēsturē.

Berluskoni ir arī veiksmīgs uzņēmējs, kuram pieder daudzi lielākie Itālijas plašsaziņas līdzekļi, bankas un citas kompānijas. Viens no pazīstamākajiem Berluskoni īpašumiem ir futbola klubs AC Milan.

Uzņēmējs 
1962. gadā Berluskoni sāka nodarboties ar nekustamo īpašumu biznesu un ātri kļuva par vienu no lielākajiem lielu dzīvojamo rajonu attīstītājiem Itālijā (Milānas mikrorajoni - Milāna 2, Milāna 3, Džirasole). 1978. gadā Berluskoni nodibināja pārvaldītājsabiedrību Fininvest, kas kļuva par Berluskoni impērijas centrālo kompāniju. 1980. gadā viņš pievērsās plašsaziņas līdzekļu biznesam, izveidojot pirmo komerciālo TV kanālu Itālijā — Canale 5. Tam sekoja vēl vairāki komerciālie TV kanāli. Redzot TV biznesa panākumus, Berluskoni iesaistījās līdzīgā biznesā arī citās Eiropas valstīs — 1986. gadā Francijā, 1987. gadā — Vācijā, bet 1989. gadā — Spānijā. Nopērkot izdevniecību Mondadori, Berluskoni kļuva par Itālijas lielāko žurnālu un grāmatu izdevēju. 1986. gadā Berluskoni iegādājas futbola klubu AC Milan.

Valstsvīrs 
1990. gadu sākuma Itālijā, pēc "tīro roku" kampaņas, nopietni tika diskreditētas valdošās politiskās partijas — kristīgie demokrāti un sociālisti. Reāla kļuva bijušo komunistu nākšana pie varas, ja tam nerastos nopietna alternatīva. Berluskoni nolēma pievērsties politikai un nodibināja partiju Forza Italia, kura tika ievēlēta parlamentā. 1994. g. Berluskoni kļuva par Itālijas premjerministru, tomēr gada beigās šī valdība krita. 2001. gada Brīvības mājas koalīcija, kuras sastāvā bija arī Forza Italia, ieguva vairākumu parlamentā un Berluskoni kļuva par premjerministru. 2011. gada novembrī viņš atkāpās no Itālijas premjerministra amata.

Berluskoni valdības darbības raksturīgās iezīmes:
 Visai labēja ekonomiskā un sociālā politika. Notiek darba, pensiju, imigrācijas likumdošanas reformas labējā garā.
 Cieša sadarbība ar ASV ārpolitikā, kas rada domstarpības ar Vāciju un Franciju ES iekšienē.

Pārmetumi 
Berluskoni personība ir ļoti pretrunīgi vērtēta gan Itālijā, gan ārpus tās. Viņam netrūkst gan dedzīgu piekritēju, gan tikpat dedzīgu kritiķu. Galvenie kritiķu pārmetumi:
 kaut arī formāli Berluskoni ir atteicies no jebkādiem amatiem savās kompānijās, kritiķi piesauc daudzus interešu konfliktu gadījumus,
 kaut arī Berluskoni apgalvo, ka nav saistīts ar veco eliti, viņa loma, piemēram masonu ložas "Propaganda 2" lietā, liecina par pretējo,
 pret Berluskoni ir uzsāktas daudzas prāvas dažādu pārkāpumu un noziegumu izdarīšanā, tomēr vai nu tās ir slēgtas pierādījumu trūkuma dēļ, vai slēgtas saistībā ar likumdošanas izmaiņām, kuru iniciators ir pats Berluskoni. Viņš ir apsūdzēts — kukuļdošanā, grāmatvedības datu sagrozīšanā, politisko partiju nelikumīgā finansēšanā, par viltus zvērestu tiesā, nodokļu nemaksāšanā.

Ārējās saites 

1936. gadā dzimušie
Lombardijā dzimušie
Itālijas premjerministri
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Latīņu valoda

Latīņu valoda (Lingua Latina) ir indoeiropiešu saimes viena no itāļu valodām, kurā sākotnēji runāja Laciumā (Latium, mūsdienu Lacio reģions Itālijas centrālajā daļā). Paplašinoties Romas Republikai un vēlāk Romas impērijai, tā izplatījās ārpus Laciumas provinces. Latīņu valoda bija Senās Romas oficiālā valoda, kaut arī plaši tika lietota arī grieķu valoda, īpaši impērijas austrumu daļā. Mūsdienās tā ir Romas Katoļu baznīcas oficiālā valoda, kas to padara arī par Vatikāna valsts valodu.

Visas romāņu valodas ir cēlušās no latīņu valodas, un daudzi vārdi citās valodās ir ieviesušies no tās. Latīņu valoda tika lietota zinātnei un starptautiskajai saziņai lielākajā daļā Eiropas valstu līdz pat 18. gadsimtam, kad to nomainīja franču valoda, un vēlāk, 19. gadsimtā, angļu valoda. Šobrīd latīņu valoda tiek lietota bioloģijā un medicīnā kā viennozīmīga starptautiska terminoloģija.

Latīņu valodas attīstības etapi 
Latīņu valodas attīstības vēsture tiek iedalīta:
 Arhaiskā latīņu valoda;
 Klasiskā latīņu valoda;
 Pēcklasiskā latīņu valoda;
 Vēlā latīņu valoda.

Lietošana viduslaiku Latvijā 
Pēc Livonijas krusta kariem 13. gadsimtā izveidotajā Livonijas konfederācijā latīņu valoda kalpoja kā valsts valoda, kurā tika rakstīti oficiālie dokumenti un likumdošanas akti. Līdztekus tai kā starptautu sazināšanās valoda (lingua franca) arvien lielāku nozīmi ieguva vācu valoda un tās lejasvācu dialekts, bet zemnieku vidē kā sazināšanās valoda Livonijā dzīvojošo maztautu starpā līdz 16. gadsimtam izveidojās latviešu valoda un igauņu valoda.

Atsauces un piezīmes

Ārējās saites 

  Latin Grammar Verb Conjugation and Noun Declension

Itāļu valodas
Viktors Janukovičs

Viktors Janukovičs (; dzimis ) ir Ukrainas politiķis, bijušais Ukrainas prezidents (2010—2014).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1950. gadā Doneckas apgabalā strādnieku ģimenē. 1967. un 1970. gadā viņu tiesāja par zādzību un piedalīšanos kautiņos. Mācījās kalnrūpniecības tehnikumā, kuru beidza 1973. gadā. Līdz 1980. gadam studēja Doneckas Politehniskajā institūtā, pēc tam strādāja autotransporta struktūrās.

Pēc Ukrainas neatkarības atgūšanas no 1999. līdz 2002. gadam Janukovičs bija Doneckas apgabala valsts administrācijas vadītājs. No  līdz  bija premjerministrs un piedalījās 2004. gada Ukrainas prezidenta vēlēšanās. Janukoviču sākotnēji ievēlēja par Ukrainas prezidentu, tomēr pēc protestiem par vēlēšanu viltošanu (Oranžā revolūcija) rezultāti tika anulēti. Vēlēšanas tika rīkotas vēlreiz, un šoreiz uzvarēja Viktors Juščenko. No  līdz  viņš otro reizi bija Ukrainas premjerministrs. Kā Ukrainas Reģionu partijas līderis darbojās arī opozīcijā un 2010. gada prezidenta vēlēšanās tika ievēlēts par Ukrainas prezidentu, vēlēšanu otrajā kārtā apsteidzot Jūliju Timošenko.

2013. gada novembrī Viktors Janukovičs publiski paziņoja, ka viņš nevēlas parakstīt sagatavoto asociācijas un tirdzniecības līgumu ar Eiropas Savienības valstīm, kas izraisīja plašas pret valdību vērstas demonstrācijas (Eiromaidanu) Ukrainas galvaspilsētas Kijevas Neatkarības laukumā (). Tās izplatījās visā Ukrainas valstī un izraisīja valdības krīzi.

2014. gada 22. februārī Ukrainas parlaments nobalsoja par Viktora Janukoviča atlaišanu no prezidenta amata. Viņš nelegāli šķērsoja Ukrainas robežu un patvērās Krievijā. 28. februārī viņš uzstājās preses konferencē Rostovā pie Donas, paziņojot, ka "turpinās cīņu par Ukrainas nākotni".

2019. gadā Ukrainas tiesa atzina Janukoviču vainīgu valsts nodevībā un piesprieda 13 gadu cietumsodu.

Pēc Krievijas 2022. gada iebrukuma Ukrainā laikraksts Ukrayinska Pravda ziņoja, ka Ukrainas izlūkdienesta avoti uzskata, ka Janukovičs atrodas Minskā, Baltkrievijā, un gadījumā, ja Krievijas armijai izdotos ieņemt Kijivu, okupācijas spēki par prezidentu pasludinātu Janukoviču.

Ārējās saites

Atsauces 

1950. gadā dzimušie
Ukrainas prezidenti
Ukrainas premjerministri
Ar Olimpisko ordeni apbalvotie
Ar Krizantēmas ordeni apbalvotie
Doneckas apgabalā dzimušie
Ukrainas premjerministri

Ukrainas premjerministrs () ir Ukrainas valdības vadītājs. Šis ir Ukrainas premjerministru saraksts.

Ukrainas Tautas Republika (1917-1921)

Ministru Padomes priekšsēdētājs

Ukrainas Tautas Republika trimdā (1921-1992)

Premjerministrs (Prāga)

Premjerministrs (Minhene)

Ukrainas PSR (1919-1991)

Tautas padomes Komisāru priekšsēdētājs

Visukrainas revolucionāru komitejas priekšsēdētājs

Tautas padomes Komisāru priekšsēdētājs

Ministru padomes priekšsēdētājs

Ukrainas Republika (1991-pašlaik)

Premjerministrs 

Ukrainas politika
Anatolijs Kinahs

Anatolijs Kinahs (; dzimis , Bratušanos, Moldovā) ir Ukrainas politiķis. Viņš bija premjerministrs no  līdz . Vēl piecas dienas Kinahs bija premjerministra pienākumu izpildītājs.

No 2005. gada 27. septembrim līdz 2006. gada 16. maijam Kinahs bija Ukrainas Nacionālās drošības un aizsardzības padomes sekretārs.

1954. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Viktors Juščenko

Viktors Juščenko (; dzimis , Horuživkā, Sumu apgabalā Ukrainā) ir Ukrainas politiķis. No 2005. līdz 2010. gadam bijis 3. Ukrainas prezidents.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1954. gadā Ukrainas ziemeļaustrumos Sumu apgabalā skolotāju ģimenē. Studēja Ternopiļas Finanšu tehniskajā institūtā. No 1975. līdz 1985. gadam strādāja par bankas ierēdni Sumu apgabalā, pēc tam Kijevā. No 1987. gada strādāja PSRS Agroprombankas Ukrainas filiālē, no 1990. gada Ukrainas Zemkopības bankā.
Pēc Ukrainas neatkarības atgūšanas 1991. gadā Juščenko bija Ukrainas Centrālās bankas prezidents (1993—1999) un Ukrainas premjerministrs (1999—2001). Kā politiskās koalīcijas Mūsu Ukraina (Наша Україна) līderis Juščenko bija galvenais opozīcijas kandidāts 2004. gada oktobra/novembra Ukrainas prezidenta vēlēšanās.
Vēlēšanu kampaņas laikā 2004. gada septembrī Juščenko mēģināja noindēt ar dioksīnu, bet viņš izdzīvoja.
Pēc sākotnējiem vēlēšanu rezultātiem par uzvarētāju tika pasludināts viņa galvenais konkurents Viktors Janukovičs, taču Ukrainas Augstākā tiesa 3. decembrī apmierināja Juščenko prasību un daudzo pārkāpumu dēļ anulēja Centrālās vēlēšanu komisijas lēmumu par 21. novembrī notikušās prezidenta vēlēšanu otrās kārtas uzvarētāju pasludināt promaskavisko premjerministru Viktoru Janukoviču.
Atkārtotajās decembra vēlēšanās saņemot 52% balsu, uzvarēja Juščenko.

2006. gadā Ukrainas prezidentu Juščenko apbalvoja ar Triju Zvaigžņu ordeni.

2010. gada Ukrainas prezidenta vēlēšanu pirmajā kārtā savāca tikai 5,45% balsu.  Juščenko prezidenta amatā nomainīja vēlēšanās uzvarējušais Viktors Janukovičs.

Atsauces

Ārējās saites 

1954. gadā dzimušie
Ukrainas prezidenti
Ukrainas premjerministri
Triju Zvaigžņu ordeņa lielkrusta komandieri
Atzinības krusta lielkrusta komandieri
Valērijs Pustovoitenko

Valērijs Pustovoitenko (; dzimis , Adamivkā, Ukrainā) ir Ukrainas politiķis, kurš bija premjerministrs divus gadus, no  līdz . Viņš šo amatu zaudēja pēc tam, kad uz otru termiņu tika ievēlēts prezidents Leonīds Kučma.

1947. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Vasiļs Durdinecs

Vasiļs Durdinecs (; dzimis ) ir Ukrainas politiķis, kurš bija pagaidu premjerministrs no  līdz . Viņš ieņēma šo amatu pēc tam, kad no tā atkāpās Pavlo Lazarenko.

Dzimis Čehoslovākijā (tagad Ukrainas Aizkarpatu apgabals). 1960. gadā beidza Ivana Franko Ļvivas Valsts universitāti. No 1958. līdz 1978. gadam strādāja komjaunatnes un partijas darbā Ļvivā, Maskavā un Kijivā. No 1978. līdz 1982. gadam - Ukrainas PSR Iekšlietu ministra vietnieks. Līdz 1991. gadam - Iekšlietu ministra pirmais vietnieks. No 1990. gada Augstākās Padomes, vēlāk Augstākās Radas deputāts. No 1992. gada janvāra līdz 1995. gada jūlijam Ukrainas parlamenta priekšsēdētāja pirmais vietnieks. No 1995. gada jūlija līdz 1996. gada jūnijam - Ukrainas premjerministra vietnieks valsts drošības jautājumos. 1996. gada jūnija līdz 1997. gada februārim - Ukrainas pirmais vicepremjers.  No  līdz  - premjerministra vietas izpildītājs. No 1997. gada jūlija līdz augustam - Ukrainas Nacionālās izmeklēšanas biroja vadītājs. Vēlāk ministrs, valsts pārstāvis Eiropas Padomē, vēstnieks Ungārijā.

1937. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Ar ordeni "Par personīgo drosmi" apbalvotie
Pavlo Lazarenko

Pavlo Lazarenko (; dzimis , Hņidinā, Ukrainā) ir Ukrainas politiķis, kurš bija premjerministrs no 1996. līdz 1997. gadam. Pēc ANO datiem Lazarenko no Ukrainas valdības nozadzis ap 200 miljoniem ASV dolāru. 2006. gadā ASV viņam piesprieda cietumsodu, tomēr Lazarenko nav notverts un šo sodu nav izcietis.

1953. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Jevhens Marčuks

Jevhens Marčuks (; dzimis , miris ) bija Ukrainas politiķis

Karjeras laikā Marčuks bija Ukrainas premjerministrs (1995—1996), valsts prezidenta amata kandidāts, Nacionālās drošības un aizsardzības padomes sekretārs un Ukrainas aizsardzības ministrs. Marčukam bija Ukrainas armijas ģenerāļa pakāpe.

Mārčuks bija saistīts ar Ukrainas laikrakstu Den, kur par redaktoru strādāja viņa sieva.

Atsauces 

1941. gadā dzimušie
2021. gadā mirušie
Ukrainas premjerministri
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Vitālijs Masols

Vitālijs Masols (; dzimis  Oļišivkā, Ukrainā, miris  Kijivā) bija Ukrainas politiķis, valsts premjerministrs no 1994. līdz 1995. gadam. Masols ir bijis arī Ukrainas PSR valdības vadītājs no 1987. līdz 1990. gadam.

1928. gadā dzimušie
2018. gadā mirušie
Ukrainas premjerministri
PSKP biedri
Ar Oktobra Revolūcijas ordeni apbalvotie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Juhims Zvjahiļskis

Juhims Zvjahiļskis (; dzimis , Doneckā, Ukrainā, miris , Kijivā, Ukrainā) bija Ukrainas politiķis, pagaidu premjerministrs no 1993. līdz 1994. gadam, kopumā nepilnus 10 mēnešus.

1933. gadā dzimušie
2021. gadā mirušie
Ukrainas premjerministri
Ar Oktobra Revolūcijas ordeni apbalvotie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Sociālistiskā Darba varoņi
Doneckā dzimušie
Leonīds Kučma

Leonīds Kučma (; dzimis ) ir Ukrainas politiķis. Bijis premjerministrs no 1992. līdz 1993. gadam, kā arī Ukrainas prezidents no 1994. līdz 2005. gadam.

Biogrāfija 
Dzimis 1938. gada 9. augustā, Čerņihivas apgabala Čaikines ciemā, mežsarga ģimenē. Sākoties Otrajam pasaules karam, tēvs aizgāja armijā un 1942. gadā gāja bojā. Kara laikā, atriebjoties partizāniem, vācieši nodedzināja Čaikines ciemu. Atraitne ar trim bērniem patvērās blakus ciemā, dzīvoja skolā. Pēc kara viņi atgriezās Čaikinē, sākumā dzīvoja zemnīcā. Māte strādāja kolhozā. Vēlāk māte mudināja dēlu mācīties. Ciemā bija tikai pamatskola, bet 1952. gadā viņš sāka apmeklēt vidusskolu, kas atradās 9 km attālumā.

1955. gadā Leonīds Kučma iestājās Dņepropetrovskas valsts universitāti mehānikas inženiera specialitātē. Pēc universitātes beigšanas 1960. gadā Kučma sāka strādāt raķešbūves konstruktoru birojā Južnoje. 28 gadu vecumā kļuva par raķešu nesēja "Ciklons-2" izmēģinājumu tehnisko vadītāju Baikonuras kosmodromā. 1982. gadā kļuva par rūpnīcas Južmaš ģenerālkonstruktora pirmo vietnieku. 1986. gadā Kučma kļuva par rūpnīcas Južmaš ģenerāldirektoru. Šajā amatā bija līdz 1992. gadam.

No 1992. gada oktobra līdz 1993. gada septembrim Leonīds Kučma bija Ukrainas premjerministrs. 1994. gada 10. jūlijā ievēlēts par Ukrainas prezidentu. 1999. gadā tika pārvēlēts uz otro termiņu. Bija amatā līdz 2005. gadam.

Sākoties militārajam konfliktam Ukrainas austrumos, Kučma iesaistījās miera sarunās. 2014. gada 23. jūnijā Kučma pārstāvēja Ukrainu kontaktgrupas sarunās Doneckā, kur tika panākta uguns pārtraukšana. Pēc tam Kučma tika norīkots par Ukrainas pārstāvi trīspusējās sarunās Minskā. 2014. gada 5. septembrī, pārstāvot Ukrainu, parakstīja Minskas protokolu. Bija šajā kontaktgrupā līdz 2018. gada 28. septembrim, kad paziņoja par aiziešanu no šī posteņa, atsaucoties uz savu 80 gadu vecumu. Tomēr pēc Ukrainas prezidenta Volodimira Zelenska lūguma atgriezās, un 2019. gada 3. jūnijā atkal tika norīkots par Ukrainas pārstāvi kontaktgrupā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Кучма Леонид Данилович. Биография ladno.ru
 Леонид Кучма: биография уходящего президента NEWSru

1938. gadā dzimušie
Ukrainas prezidenti
Ukrainas premjerministri
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ļeņina prēmijas laureāti
Ukraiņi
Valentīns Simoņenko

Valentīns Simoņenko (; dzimis , Odesā, Ukrainā) ir Ukrainas politiķis, kurš bija pagaidu premjerministrs 11 dienas: no  līdz .

1940. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Ar Tautu Draudzības ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Odesā dzimušie
Ukrainas Nopelniem bagātie treneri
Vitolds Fokins

Vitolds Fokins (; dzimis , Novoņikolajivkā, Ukrainā) ir Ukrainas politiķis, pirmais valsts premjerministrs (no 1991. līdz 1992. gadam), kā arī pēdējais Ukrainas PSR valdības vadītājs (amatā no 1990. līdz 1991. gadam).
Viens no Belovežas vienošanās parakstītājiem.

1932. gadā dzimušie
Ukrainas premjerministri
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie