joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tivoli Grēnalunda

Tivoli Grēnalunda ( — 'Tivoli Zaļā birzs'), ir vecākais izklaides parks Zviedrijā, kas atrodas Stokholmā, Jūrgordenā () 9.

Nelielu atrakciju parku šajā vietā atklāja Jākobs Šultheiss 1883. gada 3. augustā. Toreiz galvenā atrakcija bija karuselis divos līmeņos, ko darbināja zirga spēks. Nosaukumu atrakciju parkam īpašnieks patapināja no kādreiz, 18. gadsimtā šeit bijušā krodziņa "Zaļā birzs", kuru bieži apmeklēja dziesminieks Belmanis.

Atrakciju parks 
Atrakciju parks darbojas vasaras sezonā, kas parkam sākas 1. maijā un tas ir atvērts 130 dienas. Parks ir iecienīts, to ik dienu apmeklē aptuveni 10 000 cilvēku. Tiek piedāvātas dažādas atrakcijas, atbilstoši vecumam, cilvēka augumam un drosmei. Apmeklētāji var izvēlēties vizināties vairāk kā 100 gadus vecā iecienītā klasiskā karuselī jeb gūt adrenalīnu, izvēloties kādu no jaunākajām atrakcijām kā, piemēram, 80 metru kritienu no "Spēka torņa". Bez atrakcijām parkā atrodas arī kabarē restorāns ar vietām 600 apmeklētājiem, teātris ar 200 sēdvietām, restorāni un kafejnīcas, kuru kopskaitā ir trīspadsmit.

Atsauces

Ārējās saites 
 Oficiālā mājaslapa
 Parka vēsture

Jūrgordena
Zviedrijas izklaides parki
2005. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanas

2005. gada Latvijas pašvaldību vēlēšanas notika . Domes tika ievēlētas 530 pašvaldībās — 7 republikas pilsētās un 523 pagastos. Vēlēšanas organizēja Centrālā vēlēšanu komisija.

Pašvaldību vēlēšanām bija pieteikušies 1695 kandidātu saraksti, kuros pieteikti 15 682 kandidāti. Lielākā pašvaldība, kurā tika ievēlēti deputāti, ir Rīga, kuras domē ir vieta 60 mandātiem. Kandidātu sarakstus varēja iesniegt no 2005. gada 21. līdz . Vēlēšanās no 1 418 445 balsstiesīgajiem pilsoņiem piedalījās 749 709 vēlētāji jeb 52,85% no visiem balsstiesīgajiem. Vēlēšanas notika 952 vēlēšanu iecirkņos, novadu un pilsētu domēs kopā tika ievēlēti 4179 deputāti.

 Administratīvā rajona tiesa atcēla Rēzeknes pilsētas domes vēlēšanu rezultātus uzskatot, ka "Rēzeknes domes vēlēšanās bija notikusi vēlētāju balsu uzpirkšana tādā apjomā, kas varēja ietekmēt vietu sadalījumu Rēzeknes pilsētas domē". Atkārtotas vēlēšanas notika .

Atsauces

Ārējās saites 
 Pašvaldību vēlēšanu rezultāti

Paszvaldibu veleszanas
Jaunanglija

Jaunanglija () ir reģions ASV ziemeļaustrumu daļā, kurš sastāv no sešiem štatiem — Meinas, Ņūhempšīras, Vērmontas, Masačūsetsas, Rodailendas un Konektikutas. Jaunanglija robežojas ar Atlantijas okeānu, Kanādu (Kanādas Jūras provinces un Kvebeka) un Ņujorkas štatu.

Vieni no pirmajiem Eiropas kolonistiem no Anglijas Jaunanglijā apmetās 1620. gadā, izveidojot Plimutas koloniju. Pēc desmit gadiem, 1630. gadā, uz ziemeļiem no Plimutas kolonijas puritāņi izveidoja Masačūsetsas līča koloniju Bostonā. Nākamo 130 gadu laikā Jaunanglija piedalījās četros franču un indiāņu karos, līdz briti Ziemeļamerikā uzvarēja frančus un to sabiedrotos pamatiedzīvotājus. 18. gadsimta beigās Jaunanglijas kolonijas uzsāka pretošanās kustību Lielbritānijas parlamenta mēģinājumiem ieviest jaunus nodokļus bez kolonistu piekrišanas. Bostonas tējas dzeršana bija viens no protestiem, kurš saniknoja Lielbritāniju. Tā atbildēja ar rīkojumu, kas atcēla kolonijas pašpārvaldes tiesības. Tas 1775. gadā noveda pie atklātas karadarbības un britu izdzīšanas no Jaunanglijas 1776. gadā, kā arī neatkarības deklarācijas 1776. gada jūlijā.

Jaunanglijā parādījās pirmās kustības amerikāņu literatūrā, filozofijā un izglītībā. Reģionam bija nozīmīga loma verdzības atcelšanā un tas bija pirmais reģions ASV, kurā tika ieviesti industriālās revolūcijas sasniegumi. Šobrīd Jaunanglija ir izglītības, augsto tehnoloģiju, apdrošināšanas un medicīnas centrs. Bostona ir tā kultūras, finansiālais, izglītības, medicīnas un transporta centrs.

ASV ģeogrāfija
Bioloģijas muzejs

Bioloģijas muzejs Stokholmā ir pirmais šāda tipa muzejs pasaulē, kas atrodas Jūrgordenā Lejonsletenas apkārtnē.

Vēsture 
Muzejs tika atklāts 1893. gada 11. novembrī zoologa, dabas sargātāja un mednieka Gustava Kolthofa vadībā. Liela nozīme muzeja viedošanā ir arī rūpniekam Liljevalkam, kuru Gustavs Kolthofs pārliecināja finansēt muzeja veidošanas kampaņu — muzejā savākt visu Skandināvijas putnu un zīdītāju izbāžņus, kas būtu parādīti dzīvniekiem atbilstošos biotopos. Pats Gustavs Kolthofs pirms muzeja atklāšanas muzejam nodeva pāris tūkstošus eksponātu, kuru vidū bija dzīvnieku izbāžņi, putnu ligzdas un olas. Muzeja dibinātāja draugs, mūsdienās ievērojamais gleznotājs Bruno Liljeforss bija atbildīgs par atbistošām gleznām muzejā. Muzeja ēku — koka celtni projektēja arhitekts Agi Lindegrēns, ietekmēdamies no nacionālā romantisma un viduslaiku Norvēģijas stāvbaznīcu arhitektūras, kam raksturīgas askētiskas un vienkāršas līnijas. Muzejs tika atjaunots 1920. gados un 1990. gadu sākumā, kad tam apritēja 100 gadu jubileja.

Muzejs 
No 1970. gada muzejs pieder Skansena fondam. Daudzi dzīvnieki apmeklētājiem tiek rādīti uz diorāmas fona ar 300 Skandināvijas sauszemes dzīvniekiem un putnu sugām konkrētajā dzīves vidē. Muzejs ir apmeklētājiem atvērts visu gadu, no aprīļa līdz septembrim katru dienu, pārējos mēnešos, iepriekš piesakoties. Īpaša mācību programma ir izstrādāta skolēniem.

Atsauces

Ārējās saites 
 Oficiālā mājaslapa

Jūrgordena
Muzeji Stokholmā
Katlakalns (Ķekavas pagasts)

Katlakalns ir ciems Ķekavas novada Ķekavas pagastā. Izvietojies tā ziemeļu daļā starp autoceļu A7, Sauso Daugavu un Daugavu 7 km no novada centra Ķekavas un 12 km no Rīgas centra. Ciems izveidots, apvienojot trīs senākas apdzīvotas vietas — Pļavniekkalnu, Ģipšustūri un Ziedoni, ar jaunajām individuālās apbūves teritorijām Akmeņsalā.

Pļavniekkalns 
Pļavniekkalns izveidojies kā Pierīgas individuālās apbūves rajons pie bijušās Katlakalna pagasta (Katlekaln) valdes. Pļavniekkalnā atrodas Pļavniekkalna sākumskola, Katlakalna tautas nams, veikals, bibliotēka un bērnudārzs "Bitīte". Līdz 2021. gadam Pļavniekkalnā atradās pasta nodaļa. Pļavniekkalnā arī notiek Ķekavas novada pašvaldības rīkotie pasākumi. Tur arī atrodas atpūtas vieta pie Daugavas "Nēģīši". Katru darba dienu no pieturas pie Pļavniekkalna sākumskolas attiet A/S "Rīgas taksometru parks" maršruta taksometrs "Rīga — Pļavniekkalns", bet katru dienu 4—8 reizes pa Pļavniekkalna ielu, kura ir galvenā iela Katlakalna ciema Pļavniekkalna daļā, kursē šīs pašas kompānijas maršruta taksometrs "Rīga—Pļavniekkalns—Ķekava".

Ģipšustūris 
Ģipšustūris (Kaļķu fabrika) veidojies kā strādnieku ciems pie kaļķa ieguves karjera. Līdz turienei dodas arī A/S "Rīgas Satiksme" 26.autobuss — "Abrenes iela — Katlakalns".

Ziedonis 
Ziedonis veidojies kā vasarnīcu kolonija jeb kooperatīvā dārzkopības sabiedrība (kooperatīvs); tur atrodas Katlakalna kapi un Katlakalna luterāņu baznīca, kā arī aizsargājams dendroloģiskais stādījums — "Katlakalna priedes".

Ziedoni ar Rīgu savieno "Rīgas Satiksme" 12.autobuss, kura galapunkts te atrodas. Autobuss kursē no Abrenes ielas Rīgā.

Arhitektūras pieminekļi 
 Katlakalna evaņģēliski luteriskā baznīca (celta 1794. g.).

Atsauces 

Latvijas lielciemi
Kārlis IV Luksemburgs

Kārlis IV (, , ; dzimis , miris ) bija Luksemburgu dinastijas Bohēmijas, Vācijas un Itālijas karalis, Svētās Romas impērijas ķeizars no 1355. gada līdz savai nāvei. Kārļa valdīšana tiek uzskatīta par viduslaiku Bohēmijas karalistes "zelta laikmetu", tās galvaspilsēta Prāga kļuva par vienu no lielākajām pilsētām Eiropā.

Dzīvesgājums 

Dzimis 1312. gadā Bohēmijas karaļa Jāņa Luksemburga ģimenē, piedzimstot viņam deva Vāclava () vārdu, jaunībā viņš uzturējās sava tēvoča Šarla IV galmā Francijā, tāpēc iesvētībās (konfirmācijā) viņam deva Kārļa vārdu. Ieguvis labu izglītību, brīvi runāja piecās (latīņu, čehu, franču, vācu un itāļu) valodās. Sakarā ar biežo tēva prombūtni, no 1333. gada faktiski valdīja Bohēmijā. 
1346. gada 11. jūlijā Kārli Luksemburgu ievēlēja par Romiešu karali, par viņu balsoja trīs garīdzniecību pārstāvošie kūrfirsti, Bohēmijas karalis un Saksijas hercogs, diviem Vitelsbahu kūrfirstiem nepiedaloties. Drīz pēc ievēlēšanas 1346. gada 26. augustā viņa tēvs krita Kresī kaujā, kurā Kārlis tika ievainots. Tā kā Ķelnes pilsēta turpināja atbalstīt iepriekšējo karali Ludvigu IV, jaunā karaļa kronēšanu Ķelnes arhibīskaps 26. novembrī veica Bonnā. Tūlīt pēc kronēšanas Kārlis devās uz Prāgu un pēc tam uz Tiroli. 1347. gada 11. oktobrī Ludvigs IV mira lāču medību laikā, tā atrisinot konfliktu. Vitelsbahu pārstāvji 1349. gada 30. janvārī par karali ievēlēja Tīringenes grāfu Švarcburgas Ginteru. Šajā laikā Kārlis IV jau bija nostiprinājies politiski un militāri. Viņš sakāva Ginteru un atzina Ludviga IV dēlu tiesības uz Tiroli un Brandenburgu, tā nostiprinoties tronī. 1349. gada jūlijā Kārli atkārtoti kronēja Āhenē. 

Pēc kronēšanas par ķeizaru Kārlis IV nesekmīgi mēģināja pārliecināt pāvestu atgriezties no Aviņonas Romā. 1356. gadā izdeva Zelta bullu, kurā centās nostiprināt karaļa ievēlēšanas kārtību, lai izvairītos no nestabilitātes. 1368. gadā, Kārlim atrodoties Itālijā, pret viņu sākās Bavārijas Vitelsbahu, Ungārijas un Polijas karaļu sazvērestība, bet ķeizaram Kārlim izdevās sakaut savus pretiniekus un panākt sava dēla Vāclava ievēlēšanu par Romiešu karali. Lai arī Kārļa paša izsludinātajā Zelta bullā bija noteikts, ka pāvestam vairs nav ietekmes uz karaļa vēlēšanām, viņš 1376. gadā lūdza pāvesta Gregora XI atbalstu Vāclava ievēlēšanai. Kārlim mirstot 1378. gada 29. novembrī, vara, kā plānots, pārgāja viņa dēla Vāclava rokās, kurš gan nekļuva par ķeizaru.

Kārļa vārdā ir nosaukta viņa 1347. gadā dibinātā Kārļa Universitāte Prāgā - vecākā Centrāleiropā, kā arī Kārļa tilts un Kārļa laukums Prāgā. Kārļa IV laikā tika uzcelta liela daļa no Sv. Vita katedrāles un Prāgas pils.

Atsauces

Literatūra 
Latviski
 Františeks Kožīks, Čehijas karaļa un Romas ķeizara Kārļa IV dzīves un valdīšanas hronika, Liesma, 1987, No čehu val. tulk. Jānis Krastiņš

Ārējās saites

 Monogrāfija par Kārli IV - "Prokop Lupáč z Hlaváčova: Historia o císaři Karlovi, toho jména Čtvrtém, králi Českém", 1848 

 

1316. gadā dzimušie
1378. gadā mirušie
Svētās Romas impērijas imperatori
Bohēmijas monarhi
Luksemburgu dinastija
Prāgā dzimušie
1316. gads

1316. () bija garais gads, kas sākās ceturtdienā.

Notikumi

Dzimuši 
 aprīlis/maijs — Magnuss IV (Magnus IV), Zviedrijas un Norvēģijas karalis (miris 1374.)
 14. maijs — Kārlis IV (Karel IV.), Svētās Romas imperators (miris 1378.)
 7. novembris — Simeons Lepnais (Симеон Иванович Гордый), Maskavas kņazs (miris 1353.)

Miruši
Niklass Krūnvals

Niklass Krūnvals (; dzimis 1981. gada 12. janvārī) ir bijušais zviedru hokejists, aizsargs, Zviedrijas hokeja izlases dalībnieks. Spēlējis Nacionālās hokeja līgas kluba Detroitas "Red Wings" rindās, pildot arī tās kapteiņa palīga funkcija. 2008. gadā kopā ar klubu izcīnot Stenlija kausu, Krūnvals kļuva par divdesmito neformālā Trīs zeltu kluba biedru. 2019. gada 3. septembrī paziņoja par hokejista karjeras beigām.

Spēlētāja karjera 
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Krūnvals uzsāka Zviedrijas Elitsērijas kluba Jūrgordenas IF rindās, kas 1999.—2000. sezonā izcīnīja Zviedrijas čempiones titulu. Pēc debijas sezonas noslēguma, 2000. gada NHL draftā Krūnvalu ar kopējo 29. numuru izvēlējās Detroitas "Red Wings" vienība. Niklass gan turpināja spēlēt Jūrgordenas IF vienībā, arī nākamajā sezonā kopā ar klubu izcīnot līgas čempiona titulu.

Uz Ziemeļameriku Krūnvals pārcēlās vien pēc 2002.—03. sezonas beigām, savā pirmajā NHL sezonā Detroitas kluba rindās aizvadot 20 spēles. 2004.—05. sezonas NHL lokauta laikā Krūnvals palika Ziemeļamerikā, spēlējot "Red Wings" Amerikas hokeja līgas fārmklubā, pēc sezonas beigām tiekot atzīts par līgas labāko aizsargu. Lielāko daļu 2005.—06. sezonas Niklass izlaida ceļa traumas dēļ. 2007.—08. sezonā Krūnvals "Red Wings" rindās izcīnīja Stenlija kausu. Gūstot 15 rezultativitātes punktus, Krūnvals bija Stenlija kausa izcīņas rezultatīvākais aizsargs. Nākamajā sezonā Krūnvals kopā ar klubu sasniedza Stenlija kausa finālu, kurā gan sīvā cīņā piekāpās Pitsburgas "Penguins" vienībai.

Zviedrijas izlases rindās spēlējis 2006., 2010. un 2014. gada Olimpiskajās spēlēs, 2006. gadā kļūstot par Olimpisko čempionu, bet 2014. gadā izcīnot sudrabu. Ceļa traumas dēļ 2006. gada spēlēm Niklass tika pieteikts vien kā rezervists, taču aizvadīja divas spēles Matiasa Olunda turnīra gaitā gūtās traumas dēļ. Piedalījies arī trijos Pasaules čempionātos. 2003. gadā kopā ar izlasi Krūnvals izcīnīja sudraba medaļas, bet 2006. gadā, tiekot atzīts par turnīra vērtīgāko spēlētāju, kļuva par Pasaules čempionu.

Karjeras statistika

Klubu statistika

Ārējās saites 

1981. gadā dzimušie
Zviedrijas hokejisti
Detroitas "Red Wings" spēlētāji
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Zviedrijas hokeja līgas čempioni
Stenlija kausa ieguvēji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Stokholmas lēnē dzimušie
1994. gada Pasaules čempionāts hokejā

1994. gada Pasaules čempionāts hokejā notika Bolcāno, Kanazē un Milānā, Itālijā no 1994. gada 25. aprīļa līdz 8. maijam. Tas bija 58. Pasaules čempionāts hokejā.

Vietu sadalījums un statistika

Vietu sadalījums 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  — pazemināta uz 1. divīziju

Turnīra apbalvojumi 
 Labākie hokejisti:
 Labākais vārtsargs:  Bils Renfords
 Labākais aizsargs:  Magnuss Svensons
 Labākais uzbrucējs:  Pols Karija

 Simboliskā izlase:
 Vārtsargs:  Bils Renfords
 Aizsargi:  Timo Jutila un  Magnuss Svensons
 Uzbrucēji:   Pols Karija,  Saku Koivu un  Jari Kurri

Rezultatīvākie spēlētāji

Ārējās saites 
 IIHF mājaslapa 

Hokejs Itālijā
1994. gads sportā
Pasaules čempionāts hokejā
Džordžo Napolitāno

Džordžo Napolitāno (, ; dzimis  Neapolē, Itālijā) ir Itālijas politiķis, bijis Itālijas prezidents (2006—2015). Viņš ir pirmais valsts prezidents, kas bijis Itālijas komunistu partijas loceklis. Prezidenta amatā ticis ievēlēts  un amatā stājies . Amatā tiekot pārvēlēts 2013. gadā, Napolitāno kļuva par pirmo pārvēlēto prezidentu. 2015. gadā atkāpies no prezidenta amata sava vecuma dēļ. Ir visilgāk pie varas bijušais Itālijas prezidents.

 viņš bija ieradies uz 2006. gada FIFA Pasaules kausa izcīņas fināla spēli, kurā Itālija uzvarēja Franciju. Viņš kļuva par otro prezidentu valsts vēsturē, kas ir bijis klāt valsts triumfā FIFA Pasaules kausā.

Pirms kļūšanas par Itālijas prezidentu viņš no  līdz  bija Deputātu palātas prezidents, divarpus gadus bijis Iekšlietu ministrs (—).

Ārējās saites 

 
 Napolitano elected Italy's leader 

1925. gadā dzimušie
Kampānijā dzimušie
Itālijas politiķi
Itālijas prezidenti
Tomass Vaneks

Tomass Vaneks (; dzimis  Vīnē, Austrijā) ir profesionāls čehoslovāku izcelsmes Austrijas hokejists, spēlē kreisās malas uzbrucēja pozīcijā, Austrijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2018) pārstāv Nacionālās hokeja līgas klubu Detroitas "Red Wings".

Spēlētāja karjera 
2003. gada NHL draftā Bufalo "Sabres" izraudzījās Vaneku ar kopējo piekto numuru, tādējādi T. Vaneks kļuva par visaugstāk NHL draftā izraudzīto austrieti visā līgas vēsturē. Uzbrucējs gan nākamo sezonu vēl aizvadīja Minesotas universitātes komandā NCAA čempionātā, taču 2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā spēlēja Amerikas hokeja līgas kluba Ročesteras "Americans" sastāvā.

2005.—06. gada sezonu Vaneks pilnībā aizvadīja "Sabres" rindās. 2006.—07. gada sezonu viņš noslēdza ar 84 rezultativitātes punktiem 82 spēlēs, kā rezultātā tika iekļauts līgas simboliskajā otrajā izlasē, kā arī ieguva NHL lietderības titulu. 2009. gadā viņš piedalījās Visu zvaigžņu spēlē.

2012.—13. gada NHL sezonas lokauta laikā Vaneks spēlēja Austrijas hokeja līgas kluba Grācas "99ers" sastāvā. 2013.—14. gada sezonu Vaneks sāka kā "Sabres" kapteinis, taču pēc ļoti neveiksmīga sezonas ievada 27. oktobrī tika aizmainīts uz Ņujorkas "Islanders", "Sabres" pretī saņemot Metu Molsonu un divas drafta izvēles. Sezonas turpinājumā Vaneks guva 44 punktus 47 spēlēs, un martā tika aizmainīts uz Monreālas "Canadiens" vienību.

2014. gada jūlijā noslēdza trīs gadu līgumu ar Minesotas "Wild", taču divus gadus vēlāk "Wild" izpirka pēdējo līguma gadu. Hokejists pievienojās Detroitas "Red Wings", taču 2017. gada 1. martā tika aizmainīts uz Floridas "Panthers". Septembrī noslēdza viena gada līgumu ar Vankūveras "Canucks", taču sezonas vidū tika aizmainīts uz Kolumbusas "Blue Jackets". Vasarā noslēdza viena gada līgumu ar Detroitas "Red Wings".

Austrijas hokeja izlases rindās piedalījies 2014. gada olimpisko spēļu turnīrā, kā arī četros Pasaules čempionātos.

Ārējās saites 
  

1984. gadā dzimušie
Austrijas hokejisti
Bufalo "Sabres" spēlētāji
Ņujorkas "Islanders" spēlētāji
Monreālas "Canadiens" spēlētāji
Minesotas "Wild" spēlētāji
Detroitas "Red Wings" spēlētāji
Floridas "Panthers" spēlētāji
Vankūveras "Canucks" spēlētāji
Kolumbusas "Blue Jackets" spēlētāji
Hokejisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Lejasaustrijā dzimušie
Drū Dautijs

Drū Dautijs (; dzimis  Londonā, Ontārio, Kanādā) ir profesionāls kanādiešu hokejists, spēlē aizsarga pozīcijā, Kanādas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2022) pārstāv NHL klubu Losandželosas "Kings", kurā aizvadījis visu savu profesionāļa karjeru.

Spēlētāja karjera 
2008. gada NHL draftā viņu Losandželosas "Kings" izraudzījās ar kopējo 2. kārtas numuru. Pirms tam aizvadīja teicamu karjeru Ontārio hokeja līgā.

Debijas sezonā NHL viņš tika iekļauts līgas simboliskajā debitantu pirmajā izlasē. 2011.—2012. gada sezonā "Kings" sastāvā izcīnījis Stenlija kausu. Divus gadus vēlāk kopā ar "Kings" kļuva jau par divkārtēju Stenlija kausa ieguvēju. 2015.—16. gada sezonā kā līgas labākais aizsargs Dautijs ieguva Džeimsa Norisa balvu. 2022. gada 27. janvārī Dautijs aizvadīja savu 1000 spēli līgā, spēlē pret Ņujorkas "Islanders", kurā Losandželosa uzvarēja ar rezultātu 3:2.

Kanādas hokeja izlases sastāvā izcīnījis zelta medaļas 2010. un 2014. gadu Olimpisko spēļu turnīros, 2014. gadā tiekot iekļauts arī turnīra simboliskajā izlasē. Izcīnījis zeltu arī 2008. gada Pasaules čempionātā junioriem un sudrabu 2009. gada Pasaules čempionātā.

Ārējās saites

Atsauces

1989. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Losandželosas "Kings" spēlētāji
Stenlija kausa ieguvēji
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Ontārio dzimušie
Frankforta

Frankforta (, izrunā: ) ir pilsēta Amerikas Savienotajās Valstīs, kopš 1792. gada Kentuki štata administratīvais centrs. Tā atrodas aptuveni 80 km uz austrumiem no štata lielākās pilsētas Luisvilas un 42 km uz ziemeļrietumiem no štata otras lielākās pilsētas Leksingtonas. Frankfortu 1786. gadā pie Kentuki upes dibināja ģenerālis Džeimss Vilkinsons (James Wilkinson).

Ārējās saites 

ASV štatu administratīvie centri
Kentuki pilsētas
Vikipēdija angļu valodā

Vikipēdija angļu valodā ir bezmaksas tīmekļa enciklopēdijas Vikipēdijas angļu valodas versija. Tā izveidota , un 2020. gada sākumā tās apjoms pārsniedza sešus miljonus rakstu. Tā bija pirmā Vikipēdijas valodas versija un joprojām ir lielākā pēc rakstu skaita. 2011. gada jūnijā angliskajā Vikipēdijā bija 19,3% no kopējā rakstu skaita visās Vikipēdijas valodu versijās. Šī daļa ir pamazām samazinājusies kopš 2003. gada, kad tie bija vairāk kā 50%, saistībā ar citu Vikipēdijas valodu versiju izaugsmi. 

Vienkāršās angļu valodas Vikipēdija ir angliskās Vikipēdijas variācija, kurā vairumam rakstu tiek izmantota vienkāršāka angļu valodas teikumu uzbūve un mazāks vārdu krājums.

Atsauces 

Angļu valoda
Angļu
1992. gada Pasaules čempionāts hokejā

1992. gada Pasaules čempionāts hokejā notika Prāgā un Bratislavā, Čehoslovākijā no 1992. gada 28. aprīļa līdz 10. maijam. Tas bija 56. Pasaules čempionāts hokejā.

Vietu sadalījums un statistika

Vietu sadalījums 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  — pazemināta uz 1. divīziju

Turnīra apbalvojumi 
 Labākie hokejisti:
 Labākais vārtsargs:  Tomijs Sēderstrēms
 Labākais aizsargs:  Roberts Švela
 Labākais uzbrucējs:  Matss Sundīns

 Simboliskā izlase:
 Vārtsargs:  Markuss Keterers
 Aizsargi:  Františeks Musils un  Timo Jutila
 Uzbrucēji:   Petrs Hrbeks,  Matss Sundīns un  Jarko Varvio

Rezultatīvākie spēlētāji

Ārējās saites 
 IIHF mājaslapa 

Hokejs Čehoslovākijā
1992. gads sportā
Pasaules čempionāts hokejā
Frēdriks Modins

Frēdriks Modins (; dzimis 1974. gada 8. oktobrī) ir bijušais zviedru hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Modins, izcīnījis Olimpiskā čempiona titulu, Pasaules čempiona titulu, kā arī Stenlija kausu, ir viens no neformālā Trīs zeltu kluba biedriem.

Izvēlēts 1994. gada NHL draftā, NHL Modins vēlāk aizvadīja 14 sezonas. Modins spēlēja Toronto "Maple Leafs", Tampabejas "Lightning", Kolumbusas "Blue Jackets", Losandželosas "Kings", Atlantas "Thrashers", kā arī Kalgari "Flames" rindās.

Muguras traumas nomocīts, par savu aiziešanu no profesionālā hokeja Modins paziņoja pēc 2010.—11. sezonas beigām.

Ārējās saites 

1974. gadā dzimušie
Zviedrijas hokejisti
Toronto "Maple Leafs" spēlētāji
Tampabejas "Lightning" spēlētāji
Kolumbusas "Blue Jackets" spēlētāji
Losandželosas "Kings" spēlētāji
Atlantas "Thrashers" spēlētāji
Kalgari "Flames" spēlētāji
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Vesternorlandes lēnē dzimušie
Juris Silovs (riteņbraucējs)

Juris Silovs (dzimis  Dobelē) ir bijušais latviešu šosejas riteņbraucējs.

Piedalījies 1996. gada Atlantas Vasaras Olimpiskajās spēlēs. Tajās startēja grupas braucienā, kurā izcīnīja 31. vietu.

Startējis vairākos Pasaules čempionātos. 1993. gada amatieru grupas braucienā izcīnīja 83. vietu, 1994. gada amatieru grupas braucienā izstājās, 1999. gadā izstājās grupas braucienā. 1995. gada Eiropas U-23 čempionātā izcīnīja 7. vietu grupas braucienā. 1997. un 1998. gadā J. Silovs kļuva par Latvijas čempionu grupas braucienā.

Karjeru beidza pēc smagas galvas traumas.

Atsauces

Ārējās saites 

1973. gadā dzimušie
Dobelē dzimušie
Latvijas riteņbraucēji
1996. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Juris Silovs (politiķis)

Juris Silovs (dzimis ) ir latviešu regbists, jurists un politiķis. Bijušais Garkalnes novada domes priekšsēdētājs un 10. Saeimas deputāts. Pārstāvējis politisko partiju "Saskaņa" un apvienību "Saskaņas Centrs".

Biogrāfija

Izglītība, karjera sportā un darbs 
1984. gadā Juris Silovs pabeidza Rīgas 19. PPTCV, ieguva vidējo profesionālo izglītību apmetēja-flīzētāja specialitātē.

No 1991. līdz 2000. gadam Juris Silovs ir spēlējis Latvijas regbija izlasē. Viņš ir bijis vairākkārtējs Latvijas čempions un kausa ieguvējs regbija kluba "Miesnieki" sastāvā. Spēlējis arī RAF komandā.

Pēc tam bijis Latvijas Bankas aizsardzības pārvaldes vecākais bruņojuma inspektors, kā arī agrofirmas "Ādaži" celtnieks. 2003. gadā Juris Silovs Sociālo tehnoloģiju augstskolā ieguva jurista kvalifikāciju. 2004. gadā viņš pabeidza Latvijas Universitātes Nekustamā īpašuma vērtēšanas skolu.

Laikā no 2010. līdz 2013. gadam bijis Latvijas Regbija federācijas prezidents.

Politiskā darbība 
2005. gada Garkalnes pagasta padomes vēlēšanās tika ievēlēts pašvaldībā no "Jaunā Centra" saraksta. 2006. gadā kļuva par Garkalnes novada domes priekšsēdētāju. Tajā pašā gadā piedalījās 9. Saeimas vēlēšanās no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta, taču netika ievēlēts. 2009. gada Garkalnes novada domes vēlēšanās uzvarēja SC, un J. Silovs vēlreiz kļuva par domes priekšsēdētāju.

2010. gadā Silovs kandidēja 10. Saeimas vēlēšanās un tika ievēlēts Saeimā Vidzemes vēlēšanu apgabalā no "Saskaņas Centra" saraksta.. Darbojās Valsts pārvaldes un pašvaldības komisijā, kā arī Saimnieciskajā komisijā.

2010. gada 14. jūnijā Latvijas Ekonomikas policija par krāpšanu lielā apmērā apsūdzēja 10. Saeimas deputātu J. Silovu un viņa sievu. Silovs, vēl būdams Garkalnes novada domes priekšsēdētājs, slēpis pēdas avārijai, ko alkohola reibumā izraisījis ar dienesta auto, un izkrāpis no apdrošinātājiem naudu. 2011. gada 12. aprīlī J. Silovs nolika Saeimas deputāta mandātu. 2014. gada 10. oktobrī Rīgas rajona tiesa J. Silovam piesprieda trīs gadu cietumsodu, ko viņš pārsūdzēja, turpinot strādāt Garkalnes novada domes nākamajā sasaukumā un saglabājot Garkalnes novada domes priekšsēdētāja vietnieka amatu. 2017. gada 4. decembrī lietas iztiesāšana tika pabeigta, tiesai reālo cietumsodu aizstājot ar 19 000 eiro soda naudu. Līdz ar notiesājošo spriedumu J. Silovs zaudēja Garkalnes novada domes priekšsēdētāja vietnieka amatu, ko viņš bija ieguvis pēc tam, kad 2013. gada pašvaldību vēlēšanās tika ievēlēts Garkalnes novada domē no apvienības "Saskaņas Centrs" saraksta.

2017. gada Latvijas pašvalību vēlēšanās atkārtoti ievēlēts Garkalnes novada domē no partijas "Saskaņa" saraksta. 2021. gada pašvaldību vēlēšanās kandidēja uz deputāta vietu Ropažu novada domē no partijas "Vienoti Latvijai" saraksta, taču tas nesaņēma pietiekošu vēlētāju atbalstu.

Privātā dzīve 
Juris Silovs ir dzimis . Dzīvo Upesciemā. Sieva Jeļena ir mājsaimniece. Pārim ir divas meitas un dēls.

Atsauces 

1965. gadā dzimušie
10. Saeimas deputāti
Latvijas juristi
Latvijas pašvaldību vadītāji
Latvijas sportisti
Regbisti
Rīgā dzimušie
Jānis Paukštello

Jānis Paukštello (dzimis  Jaunpiebalgā) ir latviešu aktieris un dziedātājs.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1951. gadā Jaunpiebalgā lietuviešu laukstrādnieka Jāņa Paukšteļa ģimenē kā ceturtais bērns. Vēlāk, mainot pasi, uzvārda galotni pārmainīja uz "-ello".

Mācījās Jaunpiebalgas vidusskolā, Palsmanes internātskolā, pabeidza Murjāņu sporta internātskolu. 1969. gadā iestājās Latvijas Valsts universitātes Ekonomikas fakultātē, vēlāk arī Rīgas Kinostudijas Tautas kinoaktieru studijā. 1970. gadā iesaukts padomju armijā, pēc atgriešanās turpināja mācības. No 1972./1973. gada līdz 2017. gada sezonai Jānis Paukštello darbojās Dailes teātrī. 1974. gadā pabeidza studijas Latvijas Valsts Konservatorijas Teātra fakultātē. 1987. gadā kļuva par Latvijas PSR Nopelniem bagāto skatuves mākslinieku.

Kino debitēja 1973. gadā Rīgas Kinostudijas filmā "Pilsētas atslēgas", bet popularitāti ieguva ar galveno lomu 1975. gada filmā "Mans draugs — nenopietns cilvēks". Paukštello kļuva pazīstams arī kā dziedātājs, parasti uzstājoties kopā ar citiem aktieriem — Hariju Spanovski, ar Ivaru Kalniņu, Vari Vētru un Andri Bērziņu izveidoja kvartetu "Mūžīgais unisons".

1998. gada 8. novembrī Paukštello Rīgas-Tallinas šosejas 41. kilometrā, veicot apdzīšanas manevru, izraisīja automašīnu sadursmi. Pats aktieris smagi cieta, tika savainota viņa līdzbraucēja, bet otras automašīnas vadītājs no ievainojumiem gāja bojā. J. Paukštello asinīs konstatēja 1,2 promiles alkohola. 1999. gadā Limbažu tiesa atzina Paukštello par vainīgu avārijas izraisīšanā un sodīja viņu ar brīvības atņemšanu uz diviem gadiem nosacīti ar pārbaudes laiku uz diviem gadiem.

2011. gadā izdevniecība „Jumava" izdevusi Līgas Blauas grāmatu „Jānis Paukštello. Tintē, bet balts".

Ģimene 
1974. gadā Vanagu katoļu baznīcā Upmalas pagastā Paukštello salaulājās ar aktrisi Akvelīnu Līvmani, izšķīrās 1998. gadā.

Viņa otrā sieva ir Elīna  Paukštello, dz. Bergmane, no kuras divi dēli - Jānis Jēkabs (dz. 2000) un Raimonds Dāvids (dz. 2002).

Filmogrāfija

Atsauces

Ārējās saites 
 
 Jānis Paukštello Dailes teātra mājaslapā
 Kino-teatr.ru

1951. gadā dzimušie
Jaunpiebalgā dzimušie
Latviešu kinoaktieri
Latvijas kinoaktieri
Latviešu dziedātāji
Dailes teātra aktieri
Latvijas PSR Nopelniem bagātie skatuves mākslinieki
Hjū Grānts

Hjū Džons Mungo Grānts (; dzimis  Londonā, Apvienotajā Karalistē) ir angļu aktieris un filmu producents. Filmas, kurās viņš ir filmējies, ir guvušas 2,4 miljardus ASV dolāru lielus ieņēmumus. Starptautisko atzinību viņš guva pēc lomas 1994. gada filmā "Četras kāzas un vienas bēres", par kuru viņš saņēma Zelta globusa balvu un BAFTA kino balvu.

1990. gados viņš filmējās tādās filmās kā "Zilacainais Mikijs" (1999) un "Notinghilla" (1999). 21. gadsimta sākumā viņš apliecināja sevi kā vadošais aktieris ar satīriska komiķa talantu. H. Grānts pēc tam filmējās tādās kritiķu labi vērtētās filmās kā "Bridžitas Džonsas dienasgrāmata" (2001), "Par puiku" (2002), "Tāda ir mīlestība" (2003), "Amerikāņu sapnis" (2006), "Florense Fostere Dženkinsa" (2016), "Lācēna Padingtona piedzīvojumi 2" (Paddington 2, 2017), "Džentlmeņi" (2019). Tēlojis lomas arī TV seriālos A Very English Scandal (2018) un "Posts" (The Undoing, 2020).

Ārējās saites 

1960. gadā dzimušie
Londonā dzimušie
Angļu kinoaktieri
Zelta globusa balvas ieguvēji
BAFTA kino balvas ieguvēji (cilvēki)
Cēzara balvas ieguvēji
Ričmonda

Ričmonda () ir pilsēta ASV, Virdžīnijas štata administratīvais centrs. Tāpat kā pārējās štata pilsētas, arī Ričmonda ir neatkarīga pilsēta, un tā neietilpst neviena apgabala sastāvā. Pilsētā ir 204 214 iedzīvotāji, savukārt Ričmondas metropoles areālā dzīvo 1 231 675 iedzīvotāji. Pilsētas ekonomika balstās uz jurisprudences, finanšu un valdības iestādēm. Pilsētā atrodas viena no 13 ASV apelācijas tiesām un viena no 12 federālajām rezervju fondu bankām. Pilsētā ir arī attīstīts tūrisms, pilsētas apkārtnē atrodas vairāki vēsturiskie objekti. Amerikas pilsoņu kara laikā Ričmonda bija Amerikas Valstu Konfederācijas galvaspilsēta.

Atsauces

Ārējās saites 

 Ričmondas mājaslapa  

Virdžīnijas pilsētas
ASV štatu administratīvie centri
Bernardo Bertoluči

Bernardo Bertoluči (; dzimis , miris ) bija itāļu kinorežisors un scenāriju autors. Bertoluči nozīmīgākās filmas ir "Konformists" (Il Conformista), "Pēdējais tango Parīzē", "Pēdējais imperators", "Skaistuma nolaupīšana" (Stealing Beauty) un "Sapņotāji". Visveiksmīgākā no tām ir filma "Pēdējais imperators", kas ieguva vairākas Amerikas Kinoakadēmijas balvas, Cēzara balvu un Zelta globusu. Bertoluči 2011. gada Kannu kinofestivālā par mūža ieguldījumu kinomākslā saņēma arī Zelta palmas zaru.

Atsauces

Ārējās saites 

1941. gadā dzimušie
2018. gadā mirušie
Emīlijā-Romanjā dzimušie
Itāļu kinorežisori
Kinoakadēmijas balvas ieguvēji režisori
Kinoakadēmijas balvas ieguvēji scenāristi
Zelta globusa balvas ieguvēji
BAFTA kino balvas ieguvēji (cilvēki)
Cēzara balvas ieguvēji
Eiropas Kino balvas ieguvēji
Pedro Almodovars

Pedro Almodovars Kabaljero (; dzimis ) ir spāņu kinorežisors un scenārists. Almodovars tiek uzskatīts par mūsdienu vienu no veiksmīgākajiem un starptautiski vispazīstamākajiem spāņu režisoriem. Daudzas viņa filmas filmētas neatkarīgā kino stilā. Tajās bieži parādās popkultūras elementi, dažkārt attēlota LGBT tematika.

Almodovara nozīmīgākās filmas ir Matador (1986), "Sievietes uz nervu sabrukuma robežas" (Mujeres al borde de un ataque de nervios, 1988), "Viss par manu māti" (Todo sobre mi madre, 1999), "Runā ar viņu" (Hable con ella, 2002), "Sliktā audzināšana" (2004), "Atgriezties" (Volver, 2006), "Zaudētie apskāvieni" (Los abrazos rotos, 2009), "Āda, kurā es dzīvoju" (2011), Julieta (2016), "Sāpes un slava" (2019) un "Paralēlās mātes" (Madres paralelas, 2021).

Par oriģinālscenāriju filmai "Runā ar viņu" Almodovars ieguvis Amerikas Kinoakadēmijas balvu. Četras reizes ieguvis BAFTA kino balvas — par filmām "Viss par manu māti", "Runā ar viņu" (divas balvas) un "Āda, kurā es dzīvoju". Almodovars četras reizes ieguvis balvas Kannu kinofestivālā, kā arī četras reizes apbalvots ar Cēzara balvu.

Ārējās saites 

 Oficiālā mājaslapa 
 
 Plašāka režisora biogrāfija 
 Arsenals.lv profils 

1949. gadā dzimušie
Kastīlijā-Lamančā dzimušie
Spāņu kinorežisori
Spāņu scenāristi
Kinoakadēmijas balvas ieguvēji scenāristi
BAFTA kino balvas ieguvēji (cilvēki)
Cēzara balvas ieguvēji
Eiropas Kino balvas ieguvēji
Bašārs al Asads

Bašārs al Asads (, ; dzimis ) ir Sīrijas prezidents. Par prezidentu kļuva 2000. gadā pēc tēva Hāfiza al Asada nāves, kurš Sīriju pārvaldīja 29 gadus.

Izglītību ieguvis Damaskas Universitātē, savu karjeru vēlējās turpināt medicīnas nozarē, tomēr pēc brāļa nāves autokatastrofā 1994. gadā viņu sāka gatavot par tēva pēcnācēju Sīrijas prezidenta amatā. Prezidenta amatā stājies 2000. gadā, divas reizes ticis pārvēlēts. 2011. gadā sākās Sīrijas pilsoņu karš, kas ir vērsts pret Asada režīmu.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

1965. gadā dzimušie
Sīrijas politiķi
Sīrijas prezidenti
Pašreizējie valstu vadītāji
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Lidija Geilera Tehada

Lidija Geilera Tehada (Lidia Gueiler Tejada; dzimusi , mirusi ) bija Bolīvijas pirmā prezidente sieviete.

1940. gados Geilera pievienojās Revolucionāro nacionālistu kustībai (Movimiento Nacionalista Revolucionario, MNR). Kad partija 1952. gadā nokļuva pie varas, Geilera kļuva par deputāti Nacionālajā Kongresā no 1956. līdz 1964. gadam. 1964. gadā, kad MNR vara tika gāzta, Lidija Geilera Tehada devās trimdā. Nākamos piecpadsmit gadus viņa pavadīja ārpus valsts un pievienojās Nacionālo kreiso revolucionārajai partijai (Partido Revolucionario de la Izquierda Nacionalista, PRIN).

Pēc atgriešanās Bolīvijā 1979. gadā Geilera atgriezās Kongresā un tika ievēlēta par Deputātu palātas prezidentu, pārstāvot MNR aliansi.

1979. gada prezidenta vēlēšanās neviens no kandidātiem nesavāca 50% balsu, tāpēc par pagaidu prezidentu iecēla Senāta prezidentu Valteru Gevaru un prezidenta vēlēšanas noteica 1980. gadā. Augustā Gevaru gāza Alberto Natuša vadīts valsts apvērsums. Iedzīvotāji bija neapmierināti un sāka vispārēju streiku. Natušam beigās nācās piekāpties, bet no Kongresa panākot solījumu, ka Gevaru neatjaunos par prezidentu. Par jauno pagaidu prezidentu tika apstiprināta tā laika apakšpalātas prezidente Lidija Geilera Tehada.

1980. gadā notika Luisa Mesas vadīts valsts apvērsums, kas gāza Geileru. Viņa atstāja valsti un dzīvoja Francijā līdz 1982. gadam, kad krita diktatūra.

Vēlāk Lidija Geilera darbojās galvenokārt diplomātiskā jomā, bija vēstniece Kolumbijā, Rietumvācijā un Venecuēlā.

|-
! colspan="3" style="background:#a8bb22;" | Amati

Bolīvijas prezidenti
Johans Kristofs Volters

Johans Kristofs Volters (, dzimis , miris ) bija Cīravas luterāņu mācītājs un Kurzemes lauku skolu dibinātājs. Ar Cīravas dzimtkunga Manteifeļa palīdzību viņš Cīravā 1832. gadā ierīkoja skolu, kurā sagatavoja skolotājus Kurzemes tautskolām. Tajā mācījās vēlākie skolotāji Andrejs Spāģis, Ernests Dinsbergs un citi. Kurzemes bruņniecība nosūtīja Volteru uz Vāciju, lai viņš iepazītos ar turienes skolām. 

Pēc viņa padoma 1840. gadā atvēra Irlavas skolotāju semināru, par kura direktoru iecēla Kārli Sadovski.

Ārējās saites
Johans Kristaps Volters "Latviešu grāmatniecības darbinieki līdz 1918. gadam" 

Latvijas luterāņu mācītāji
Vācbaltieši
Latvijas cilvēki
1773. gadā dzimušie
1858. gadā mirušie
Durbē dzimušie
Rede Globo

Rede Globo (Globo; pilnais nosaukums Rede Globo de Televisão) ir Brazīlijas televīzijas kanāls. Tas izveidots 1965. gadā. Rede Globo pieder Organizações Globo. Televīzija sāka raidīt 1965. gadā.

Ārējās saites 
 Oficiālā mājaslapa 
 

Televīzijas kanāli
Brazīlijas kultūra
Stūnīši

Stūnīši (agrāk Gaismas) ir ciems Olaines novada Olaines pagastā. Izvietojušies Medema purva vidusdaļā pie Rīgas—Jelgavas dzelzceļa (stacija Baloži) un autoceļa A8 8 km no pagasta centra Jaunolaines, 11 km no novada centra Olaines un 14 km no Rīgas centra.

Apdzīvotā vieta izveidojusies pēckara gados kā kūdras fabrikas strādnieku ciemats. Ciemā apvienoti faktiski saplūdušie Baloži, Bērzpils, Gaismas, bijušā Lāčplēša karjera teritorija un Stūnīšu dārzkopības sabiedrība. Stūnīšos izvietoti vairāki rūpniecības uzņēmumi un Gaismu bibliotēka.

Atsauces 

Latvijas lielciemi
Kārlis Miķelsons

Kārlis Miķelsons (dzimis ) ir latviešu uzņēmējs. Bijušais "Latvija Statoil" izpilddirektors (1996.—2000.g.) un VAS "Latvenergo" valdes priekšsēdētājs (2000.—2010.g.).

Biogrāfija 
Kārlis Miķelsons 1977. gadā pabeidza Rīgas 20. vidusskolu. Pēc tam studēja Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā, kur ieguva augstāko tehnisko izglītību.

No 1990. līdz 1992. gadam Miķelsons strādāja AS "Vanga" par autoservisa vadītāju. 1992. gadā sāka strādāt "Latvija Statoil" par Biznesa attīstības departamenta vadītāju. 1996. gadā kļuvis par uzņēmuma izpilddirektoru, no 1998. gada bija arī valdes loceklis. 2000. gada aprīlī kļuva par VAS "Latvenergo" valdes priekšsēdētāju. Būdams "Latvenergo" vadītājs, bija arī vairāku ar enerģētiku saistītu organizāciju dalībnieks. Pēc atlaišanas Miķelsons paziņoja, ka plāno uzsākt pats savu uzņēmējdarbību.

"Latvenergo" amatpersonu lieta 
 Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojs (KNAB) aizturēja vairākus "Latvenergo" darbiniekus, tostarp Miķelsonu. Tiesa apmierināja KNAB lūgumu un  noteica Miķelsonam apcietinājumu. Miķelsons tika atcelts no amata.  Miķelsons tika atbrīvots no apcietinājuma apmaiņā pret 50 000 latu lielu drošības naudu.

Privātā dzīve 
Kārlis Miķelsons ir dzimis  Rīgā. Precējies, ir trīs bērni.

Atsauces 

Latvijas Lauksaimniecības universitātes absolventi
Latvijas uzņēmēji
Rīgā dzimušie
Dags Vīts

Daglass Denjels Veits (; dzimis  Vorenā, Mičiganas štatā, ASV) ir bijušais amerikāņu hokejists, spēlējis centra uzbrucēja pozīcijā, bijis ASV hokeja izlases dalībnieks.

Spēlētāja karjera 
1990. gada NHL draftā viņu Ņujorkas "Rangers" izraudzījās ar kopējo 34. kārtas numuru. 19 gadus ilgās profesionāļa karjeras laikā D. Vīts spēlējis Ņujorkas "Rangers", Edmontonas "Oilers", Karolīnas "Hurricanes", Anahaimas "Ducks", Sentluisas "Blues" un Ņujorkas "Islanders" klubu sastāvos.

2006. gadā "Hurricanes" sastāvā izcīnījis Stenlija kausu. Četras reizes piedalījies Visu zvaigžņu spēlē (1996, 1998, 2001, 2003). NHL kopumā aizvadījis 1238 regulārās sezonas un 97 izslēgšanas kārtu spēles, kurās kopumā guvis 301 vārtu (278+23). Pēc 2010.—2011. gada sezonas beigām paziņoja par karjeras beigšanu.

ASV izlases sastāvā startējis trijos Pasaules čempionātos (1993, 1994, 2005) un trijās Olimpiskajās spēlēs (1998, 2002, 2006). 2002. gada Soltleiksitijas Olimpiskajās spēlēs tika izcīnīta sudraba medaļa.

Trenera karjera 
Jau 2011.—12. gada sezonā, nākamajā pēc karjeras beigšanas, Vīts kļuva par Ņujorkas "Islanders" galvenā trenera palīgu. Šīs funkcijas pildīja līdz pat 2016.—17. gada sezonai, kuras gaitā kļuva par komandas pagaidu galveno treneri. 2017.—18. gada sezonā Vīts bija komandas galvenais treneris.

Ārējās saites 

 U.S. Olympic Team profils  

1971. gadā dzimušie
ASV hokejisti
Ņujorkas "Rangers" spēlētāji
Edmontonas "Oilers" spēlētāji
Karolīnas "Hurricanes" spēlētāji
Anahaimas "Ducks" spēlētāji
Sentluisas "Blues" spēlētāji
Ņujorkas "Islanders" spēlētāji
Hokejisti 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Raiens Ņūdžents-Hopkinss

Raiens Ņūdžents-Hopkinss (Ryan Nugent-Hopkins; dzimis ) ir kanādiešu hokejists, spēlē centra uzbrucēja pozīcijā. Pašlaik (2019) pārstāv NHL klubu Edmontonas "Oilers".

Spēlētāja karjera 
2011. gada NHL draftā Ņūdžentu-Hopkinu ar kopējo 1. kārtas numuru izraudzījās Edmontonas "Oilers". Pirms izraudzīšanās NHL draftā viņš pārstāvēja Rietumu hokeja līgas klubu Reddīras "Rebels". Viņš kļuva par pirmo hokejistu kopš 1996. gada, kuru draftē ar pirmo kārtas numuru un kurš ir spēlējis Rietumu hokeja līgā.

2012.—2013. gada NHL lokauta laikā uzbrucējs spēlēja AHL klubā Oklahomsitijas "Barons".

Kanādas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2012. un 2018. gada Pasaules čempionātos, kā arī 2013. gada Pasaules čempionātā junioriem.

Atsauces

Ārējās saites 

1993. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Edmontonas "Oilers" spēlētāji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Britu Kolumbijā dzimušie
Gābriels Landeskogs

Gābriels Landeskogs (; dzimis 1992. gada 23. novembrī) ir zviedru hokejists, kreisās malas uzbrucējs. Pašlaik (2022) Landeskogs pārstāv NHL klubu Kolorādo "Avalanche", pildot arī tās kapteiņa funkcijas.

Spēlētāja karjera 
Landeskogs savu spēlētāja karjeru uzsāka Jūrgordenas IF kluba sistēmā, 2008.—09. sezonā aizvadot trīs spēles arī pašā klubā, taču 2009. gada vasarā pievienojās Ontārio hokeja līgas kluba Kičeneras "Rangers" rindām. 2011. gada NHL draftā Landeskogu ar kopējo 2. numuru izvēlējās Kolorādo "Avalanche" vienība.

Jau nākamo sezonu Landeskogs aizvadīja "Avalanche" sastāvā, sezonas noslēgumā izcīnot Kaldera balvu. 2012.—13. gada sezonā Landeskogs sāka pildīt "Avalanche" kapteiņa funkcijas, tobrīd kļūstot par visu laiku jaunāko kapteini NHL vēsturē.

Zviedrijas hokeja izlases rindās izcīnījis sudrabu 2014. gada Olimpiskajā turnīrā, kā arī zeltu 2013. gada Pasaules čempionātā. Landeskogs spēlējis arī 2012. gada Pasaules čempionātā, 2011. gada Pasaules čempionātā junioriem, kā arī 2009. gada Pasaules čempionātā U-18 jauniešiem.

Ārējās saites

Atsauces 

1992. gadā dzimušie
Zviedrijas hokejisti
Kolorādo "Avalanche" spēlētāji
Hokejisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Stokholmā dzimušie
Kaukāzs

Kaukāzs ir ģeopolitisks reģions, caur kuru ir novilkta Eiropas un Āzijas robeža. Reģionā atrodas Kaukāza kalni, no kuriem ir cēlies reģiona nosaukums. Kaukāzā atrodas Azerbaidžāna, Armēnija un Gruzija, kā arī vairākas Krievijas Federācijas republikas (Čečenija, Ingušija, Dagestāna, Adigeja, Kabarda-Balkārija, Karačaja-Čerkesija, Ziemeļosetija-Alānija) un novadi (Krasnodaras novads, Stavropoles novads).

Skatīt arī
 Aizkaukāzs
 Kaukāza karš
 Kauja par Kaukāzu

Ārējās saites
Franču jaunais vilnis

Franču jaunais vilnis () ir termins kinematogrāfijā, kas raksturo vairāku Francijas filmu veidotāju radīto kino 1950. gadu beigās un 1960. gadu sākumā. Lai arī franču jaunais vilnis teorētiski nekad nenoformējās kā īpašs kino novirziens, filmām, kam piedēvēja šo terminu, bija raksturīgi diezgan vienoti stila paņēmieni. Franču jaunā viļņa filmu veidošanā liela ietekme bija itāliešu neoreālismam un Holivudas klasiskajam kino. Daļēji iespaidojoties arī no tā laika sociālās, politiskās situācijas (jauniešu revolūcijām), jaunā viļņa filmu veidotāji arī noliedza pirms tam esošo konservatīvo klasisko Francijas kino, plaši eksperimentējot ar savu filmu vizuālo stilu, montāžu un sižeta izveidi.

Ievērojamākie režisori 
 Fransuā Trifo
 Žaks Demī
 Žans Liks Godārs
 Klods Šabrols
 Ēriks Romērs
 Žaks Rivets
 Alēns Renē
 Anjēze Varda

Ievērojamākās filmas 

 "400 sitieni" (Les quatre cents coups, 1959, Francuā Trifo)
 "Hirosima — mana mīla" (Hiroshima mon amour, 1959, Alēns Renē)
 "Brālēni (Les Cousins, 1959, Klods Šarbols)
 "Līdz pēdējam elpas vilcienam" (À bout de souffle, 1960, Žans Liks Godārs)
 "Parīze pieder mums" (Paris nous appartient, 1961, Žaks Rivets)
 "Pērn Marienbādē" (L'Année dernière à Marienbad, 1961, Alēns Renē)
 "Sieviete paliek sieviete" (Une femme est une femme, 1961, Žans Liks Godārs)
 "Lola" (Lola, 1961, Žaks Demī)
 "Kleo no 5 līdz 7" (Cléo de 5 à 7, 1962, Anjēze Varda)
 "Žils un Džims" (Jules et Jim, 1962, Fransuā Trifo)
 "Dzīvo savu dzīvi" (Vivre sa vie, 1962, Žans Liks Godārs)
 "Skrejceļš" (La Jetée, 1962, Kriss Mārkers)
 "Nicinājums" (Le Mépris, 1963, Žans Liks Godārs)
 "Samurajs" (Le Samouraï, 1967, Žans Pjērs Melvils)
 La Collectionneuse (1967, Ēriks Romērs)
 "Ķīnieši" (La Chinoise, 1967, Žans Liks Godārs)
 "Amerikāņu nakts" (La Nuit américaine, 1973, Fransuā Trifo)

Ārējās saites 

 
Kino virzieni
Fransuā Trifo

Fransuā Trifo (; dzimis , miris ) bija ietekmīgs franču kino kritiķis un filmu režisors, kura karjera ilga vairāk nekā ceturtdaļgadsimtu. Trifo ir piedalījies vairāk nekā 25 filmu uzņemšanā, tai skaitā ir darbojies arī kā aktieris un scenāriju autors. Trifo ir arī viens no nozīmīgākajiem franču jaunā viļņa filmu veidotājiem. Pēc filmas "400 sitieni" panākumiem F. Trifo un Ž. P. Leo sadarbība attīstījās daudzu gadu garumā — pamatā A. Duanela filmu ciklā.
Ciklu turpināja filma "Nozagtie skūpsti" (Baisers volés, 1968), kas veltīta A. Duanela un Kristīnes Darbonas attiecībām (lomā — Kloda Žada). Šo abu varoņu attiecības — laulību, tās krīzi un šķiršanos — F. Trifo turpināja pētīt arī filmās "Mājas pavards" (Domicile conjugal, 1970) un "Bēgošā mīlestība" (L'amour en fuite, 1979)

Ārējās saites 

 Režisora biogrāfisks apraksts 

1932. gadā dzimušie
1984. gadā mirušie
Parīzē dzimušie
Francijas kinorežisori
Cēzara balvas ieguvēji
Žans Liks Godārs

Žans Liks Godārs (; dzimis , miris ) bija franču/šveiciešu kino kritiķis, režisors, scenārists un viens no nozīmīgākajiem franču jaunā viļņa filmu veidotājiem. Godārs ir uzskatāms arī kā viens no radikālākajiem franču jaunā viļņa režisoriem. Viņa filmās bieži ir saskatāmas dažādas režisora politiskās un filozofiskās ietekmes gan no Marksisma filozofijas, gan no eksistenciālisma.

Miris 2022. gada 13. septembrī, 91 gadu vecumā, izdarot asistētu pašnāvību.

Apbalvojumi 
Godāra filmas daudzkārt nominētas dažādām balvām, no kurās iegūtas vairākas Berlīnes kinofestivāla, Kannu kinofestivāla un Venēcijas kinofestivāla balvas. Viņš saņēmis balvas par mūža ieguldījumu — Kinoakadēmijas goda balvu, Eiropas Kino balvu par sasniegumiem dzīves laikā, Goda Cēzara balvu, Venēcijas kinofestivāla karjeras Zelta lauvu.

Filmogrāfija

Pazīstamākās filmas 

 "Līdz pēdējam elpas vilcienam" (À bout de souffle, 1960)
 "Sieviete paliek sieviete" (Une femme est une femme, 1961)
 "Dzīvo savu dzīvi" (Vivre sa vie, 1962)
 "Mazais kareivis" (Le petit soldat, 1963)
 "Nicinājums" (Le Mépris, 1963)
 "Autsaideru banda" (Bande à part, 1964)
 "Precēta sieviete" (Une femme mariée, 1964)
 "Alfavila" (Alphaville, 1965)
 "Trakais Pjero" (Pierrot le fou, 1965)
 "Ķīnieši" (La Chinoise, 1967)
 Week-end (1967)
 "Viss ir labi" (Tout va bien, 1972)
 "Kaislība" (Passion, 1982)
 "Vārds – Karmena" (Prénom Carmen, 1983)
 "Detektīvs" (Detective, 1985)
 "Esi sveicināta, Marija" (Je vous salue, Marie!, 1985)

Atsauces

Ārējās saites 

 Režisora biogrāfisks apraksts 

1930. gadā dzimušie
Parīzē dzimušie
Francijas kinorežisori
Francijas scenāristi
Kinoakadēmijas goda balvas ieguvēji
Eiropas Kino balvas ieguvēji
Pašnāvnieki
Zelta lauvas ieguvēji
Žagaņa

Žagaņa (, vēsturiski Zāgana ()) ir pilsēta Polijas rietumos pie Bobras upes, Lubušas vojevodistes dienvidos. Pilsētā bāzējas Polijas armijas 11. tanku divīzija (11 Lubuska Dywizja Kawalerii Pancernej).

Vēsture 
1274. gadā kļuva par Žagaņas hercogistes centru. Iesākumā hercogiste piederēja Pjastu dinastijas pārstāvjiem, līdz 15. gadsimta sākumā Žagaņas hercogiste tika pārdota Saksijas hercogam. 1549. gadā Saksijas kūrfirsts Žagaņu atdeva Bohēmijas karalim Ferdinandam I. Savukārt Ferdinands II 1627. gadā pilsētu piešķīra savam ģenerālim Albrehtam Vallenšteinam. Vēlāk pilsēta piederēja Lobkovicu dzimtai līdz 1742. gadā pēc Pirmā Silēzijas kara, pilsēta iekļāvās Prūsijas karalistes sastāvā.

1786. gadā hercogisti iegādājās pēdējais Kurzemes hercogs Pēteris Bīrons. No 1843. gada līdz mūža galam pilī dzīvoja Pētera Bīrona meita Doroteja Bīrona, savulaik ietekmīgā Francijas politiķa Taleirāna mīļākā.

Otrā pasaules kara laikā pilsētas pievārtē atradās liela karagūstekņu nometne — Stalag Luft III. Notikumiem nometnē kara laikā veltīta pazīstamā 1963. gada ASV filma "Lielā bēgšana" (The Great Escape, režisors Džons Stērdžess). Kara laikā Žagaņā dienēja daļa no latviešu aviatoriem no Luftwaffen-Legion Lettland. Pēc kara Žagaņā dislocējās Padomju armijas 20. tanku divīzija. Žagaņa kopā ar visu Silēziju tika piešķirta Polijai.

Vācu botāniķa Ādolfa Englera (Adolf Engler, 1844 – 1930) un poļu futbolista Lukaša Gargulas (Łukasz Garguła, 1981) dzimtā pilsēta.

Apskates objekti
Bīronu pils Žagaņā (Pałac Lobkowitzów w Żaganiu)
Žagaņas Marijas debessbraukšanas baznīca (Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Żaganiu)

Galerija

Lubušas vojevodistes pilsētas