joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Akvamarīns

Akvamarīns (nosaukums cēlies no latīņu valodas aqua marine - "jūras ūdens) - caurspīdīgs minerāla - juvelierkvalitātes berila paveids skaistā zili zaļā krāsā. Jo spēcīgāka, izteiktāka zili-zaļā krāsa, jo akmens ir vērtīgāks. Lielākā daļa no pārdošanā esošā akvamarīna ir karsēta cēlākas krāsas iegūšanai. Raksturīgo akmens krāsu dod titāna vai divvērtīgās dzelzs piejaukumi.

Atradnes 
Akvamarīns ir izplatīts un atrodams lielā daļā no berila atradnēm. Augstākās kvalitātes akvamarīns nāk no Krievijas (Urāli - Tokovaja upe un Južakovas ciemats), Šrilankas, kā arī no Brazīlijas (Baija, Espiritusanta, Minasžeraisa), Kenijas, Madagaskaras, Malavi, Tanzānijas, Zambijas.
Vislielākais jebkad atrastais akvamarīns ir atrasts Brazīlijā, Minasžeraisas štatā, pie Marambaijas pilsētas 1910. gadā. Tas svēra vairāk nekā 110 kg, bija 48,5 cm garš un 42 cm plats.

Latvijai tuvāk akvamarīns atrasts Somijā - Dienvidkarēlijā, Lūmaki pegmatītā.

Ticējumi 
 Akvamarīns ir marta horoskopa akmens
 Viduslaikos ticēja, ka akvamarīns spēj neitralizēt indi
 Senos laikos jūrnieki braucienos līdzi ņēma akvamarīnu un ievietoja tos spilvenos - viņi ticēja, ka tas nodrošinās drošu ceļojumu. Pastāvēja arī ticējums, ka nāras ķermeņa zivs daļa ir no akvamarīna.

Berila paveidi
Dārgakmeņi

en:Beryl#Aquamarine and maxixe
Palestīna

Palestīna (; ; , Plištim;  Filasṭīn, Falasṭīn, Filisṭīn) ir reģions Rietumāzijā, Tuvajos austrumos, Vidusjūras austrumu piekrastē. 

Nosaukums cēlies no filistiešu tautas nosaukuma, kas 13. gadsimtā p.m.ē. apdzīvoja Vidusjūras dienvidaustrumu piekrasti.
Mūsdienās Palestīna sadalīta starp vairākām valstīm: Izraēlu, Jordāniju, Libānu, Sīriju un valstisko veidojumu Palestīnas autonomiju.

Ģeogrāfija 

Reģionu iedala Piekrastes līdzenumā (Vidusjūras piekraste), dienvidu, centrālajā un ziemeļu Palestīnā un Transjordānā (Jordānas upes baseina austrumu krasts).

Dienvidos ir Jūdejas kalnu plato, centrālajā daļā Samarijas kalnu grēda - Grizima, Eivala kalni, Tavora virsotne (562 m virs jūras līmeņa), Mazā Hemrona virsotne (515 m), Karmela kalns (551 m). Ziemeļos Hemrona grēda (2224 m v.j.l.). Ieplakās, kas ir ievērojami zemāk par jūras līmeni, atrodas dabiskās ūdenskrātuves: Tiberiadas, jeb Kineretas ezers, t.s. Galilejas jūra, un lielākais sālsūdens ezers pasaulē - Nāves jūra (mūsdienās populārs kūrorts).

Vienīgā lielā upe ir Jordāna, kuras deltā agrāk atradās plašas palmu un papirusa audzes. Jozefs Flavijs apraksta to kā "auglīgāko vietu Jūdejā". Romiešu un Bizantijas laikos pateicoties bagātīgām cukurniedru un hennas ražām Jordānas ieleja ezera tuvumā bija bagāta. Viens no vērtīgākajiem produktiem bija balzama koka sula, kuru izmantoja parfīmu izgatavošanai.

Vēsture 
Pirmo reizi šādu nosaukumu šim reģionam atrodams Herodota tekstos (5. gadsimts p.m.ē.). Romas impērijas laikā, mūsu ēras sākumā tas ir oficiāls šī reģiona apzīmējums dokumentos un kartēs.

Vēsturiski tā ir tā sauktā Auglīgā pusmēness rietumu daļa, viens no civilizācijas šūpuļiem. Te atrodas senākā pilsēta pasaulē — Jērika. Reģions ļoti piemērots zemkopībai. Senajos laikos un viduslaikos viens no pasaules tirdzniecības ceļu krustpunktiem, par kura iekarošanu savā starpā cīnījušās visas senās Tuvo Austrumu valstis.

Attēlu galerija

Literatūra 
 Kenneth W. Stein. The Land Question in Palestine, 1917-1939‎. - The University of North Carolina Press, 19874 - 335 p.

Ārējās saites 

 The Registration of Land in Palestine. // Journal of Comparative Legislation and International Law (1929)

Skatīt arī 
 Palestīnas Valsts
Morganīts

Morganīts, cēzija berils jeb sārtais smaragds ir rožaini sārts berila paveids. Nereti atrodams arī oranži sārts berils, kuru arī dēvē par morganītu — šādu akmeni karsējot, tas paliek sārts. Nereti morganītam ir dažādu krāsu zonas.

Akmeni savulaik ASV bagātākā cilvēka Džona Pīrponta Morgana (John Pierpont Morgan I) vārdā nodēvēja juvelierizstrādājumu firma Tiffany & Co., jo finansists aizrāvās ar minerālu kolekcionēšanu. Tiffany morganītu savos izstrādājumos izmanto kopš 1900. gada līdz mūsdienām.

Atradnes 
Ir zināmas ap 70 morganīta atradnes, no kurām nozīmīgākās ir ASV, Madagaskarā, Brazīlijā, Afganistānā un citur.

Ārējās saites 
 Mindat (angliski, ar attēliem)
 Pasaules lielākā morganīta kolekcija — angliski, ar attēliem
 Izvērstāks morganīta apraksts 

Berila paveidi
Dārgakmeņi

en:Beryl#Morganite
Škodra

Škodra (Shkodra, Shkodër) - pilsēta Albānijas galējos ziemeļrietumos pie Škodras ezera. Viena no senākajām un arī kospolītiskākajām Albānijas pilsētām. Pilsēta ir albāņu katoļu arhibīskapijas centrs, kā arī svarīgs islāma izglītības centrs.

Vēsture 

Škodra radās ap IV gadsimtu p. m. ē. kā ilīriešu cilts labeātu (labeates) galvenais centrs. 3. gs p.m.ē. Škodra bija Ilīrijas pēdējo neatkarīgo valdnieka Gentija (Gentius) un valdnieces Teitas (Teuta) galvaspilsēta. 168. gadā p. m. ē. pilsētu ieņēma romieši.
7. gadsimta sākumā Bizantijas imperators Hēraklijs (Heraclius) piešķīra Škodru un pilsētas apkārtni ienācējiem - slāviem, un Škodra kļuva par agrīnās slāvu valsts - Dukļas galvaspilsētu. Vēlākos laikos Škodra bija Raškas, Bulgārijas, Bizantijas, Zetas sastāvā līdz 15. gadsimtā iekļāvās Venēcijas sastāvā, lai pretotos osmaņu spiedienam.

1474. gadā un 1478. - 1479. gados Škodru divreiz aplenca osmaņi. Pilsētas aizstāvēšanu vadīja Leks Dukadžini (Lekë Dukagjini). Pēc varonīgas cīņas 1479. gadā pilsēta krita un līdz pat 1913. gadam Škodra bija Osmāņu impērijas sastāvā un bija sandžaka centrs.

Balkānu karu laikā Škodrai uzbruka melnkalniešu armija. Līdz kapitulācijai osmaņu spēki septiņus mēnešus izturēja uzbrukumu. 1913. gadā, pamatojoties uz Londonas konferences lēmumiem, Škodru iekļāva jaunajā Albānijas valstī.

Pirmā pasaules kara laikā Škodru 1915. gada 27. jūnijā ieņēma Melnkalne, bet 1916. gada janvārī - Austroungārijas spēki un Škodra kļuva par austriešu okupācijas zonas administratīvo centru. Pēc kara Škodra kādu laiku bija starptautiskās militārās administrācijas centrs, bet 1920. gada tā tika nodota Albānijas varas iestāžu kontrolē. 1920. gada otrajā pusē Škodra piedzīvoja Serbu, horvātu un slovēņu karalistes militāro intervenci.

Cilvēki 

Škodrā dzimuši:

 Ramizs Alija (Ramiz Alia, 1925-) - politiķis
 Marins Barleti (Marin Barleti, ap 1450-1512/1513) - humānists
 Luizs Ejli (Luiz Ejlli, 1985-) - dziedātājs
 Migeni (Migjeni, 1911-1938) - dzejnieks
 Alfrēds Moisiu (Alfred Moisiu, 1929-) - politiķis

Atsauces

Ārējās saites 

Albānijas pilsētas
Leopard 1

Leopard 1 ir kaujas pamattanks izstrādāts un ražots Rietumvācijā, tā sērijveida ražošana sākās 1965. gadā. 

Tanka izstrāde sākās kā sadarbības projekts starp Vāciju un Franciju piecdesmitajos gados, bet līdzdalība beidzās un tanka izstrādi pabeidza Bundesvērs, tā ražošana sākās 1965. gadā. Kopumā no 6485, neskaitot 80 prototipus un izmēģinājuma transportlīdzekļus, Leopard tankiem, kas tika uzbūvēti, 4744 bija kaujas tanki un 1741 bija derīgi kā pretlidmašīnu tanki.
Leopard ātri vien kļuva kā Eiropas spēku standarta tanks, un kalpoja kā galvenais kaujas tanks vairāk nekā divpadsmit valstīs visā pasaulē. Kopš 1990. gada, Leopard 1 pakāpeniski ieņēma otro vietu vairākumā armiju. 

Sērijveida mašīnu pirmās partijas bija paredzētas Bundesvēram. Vēlāk arī Beļģija, Dānija, Grieķija, Itālija, Čīle, Kanāda, Nīderlande, Norvēģija, Turcija un Austrālija lietoja Leopard 1.

Leopard 1 ražošana turpinājās līdz 1979 gadam.

Dzinējs bija 10-cilindru MTU dīzeļdzinējs ar 610 kW.

Modifikācijas 
 Leopard 1
 Leopard 1A1
 Leopard 1A1A1
 Leopard 1A2
 Leopard 1A3
 Leopard 1A4
 Leopard 1A5

Mašīnas, kas izveidotas uz Leopard 1 bāzes 
 Pionierpanzer
 Bergepanzer
 Gepard (dubulta 35 mm pašgājējzenīartilērija)
 Leguan

Atsauces

Ārējās saites 

 Danish Army Vehicles: Leopard 1 family

Kaujas pamattanki
Vācijas tanki
Meklētājprogramma

Meklētājprogramma ir datorprogramma, kas dokumentos meklē specificētus atslēgvārdus un lietotājam sniedz dokumentu sarakstu, kuros šie vārdi ir atrasti. Kā meklētājprogrammu piemērus var minēt Google un Bing, kas ļauj lietotājiem meklēt dokumentus vispasaules tīmeklī.

Vēsture 
Pirmais rīks, ko izmantoja informācijas meklēšanai Internetā, bija Archie, ko radīja Makgila Universitātes (Kanāda) students Alans Emtegs. Programma lejuplādēja publisko anonīmo FTP vietņu failu direktoriju sarakstus un veidoja meklējamu failu nosaukumu datubāzi. Archie nemācēja meklēt pēc failu satura.

1991. gadā Marks Makkahils Minesotas Universitātē radīja Gopher, kas indeksēja teksta dokumentu saturu.

Pirmais tīmekļa meklētājs bija Wandex (mūsdienās vairs nepastāv), ko 1993. gadā Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā izstrādāja Metjū Grejs. 1993. gadā radās vēl viens tīmekļa meklētājs, kurš darbojas vēl šobaltdien, AliWeb. Pirmais "pilna teksta" meklētājs bija WebCrawler, kas parādījās 1994. gadā. Atšķirībā no priekšgājējiem, tas ļāva lietotājam meklēt pēc jebkura vārda, ko satur tīmekļa lappuse. Tas bija pirmais meklētājs, kas guva plašāku popularitāti, un turpmākos gadus visi vadošie tīmekļa meklētāji darbojās pēc tā iedibinātiem principiem. 1994. gadā dienasgaismu ieraudzīja arī Kārnegi Melouna Universitātē izstrādātais meklētājs Lycos.

Drīz pēc tam radās arī vairāki citi tai laikā populāri meklētāji, piemēram, Excite, Infoseek, Inktomi, Northern Light un AltaVista. Tie sastādīja konkurenci tolaik populārajiem tīmekļa katalogiem, piemēram, Yahoo!. Vēlāk lielākā daļa tīmekļa katalogu integrēja meklēšanas tehnoloģijas.

1998. gadā divi Stenforda Universitātes doktorantūras studenti Sergejs Brins un Lerijs Peidžs izstrādāja meklētāju Google, kas tika balstīts uz jauniem principiem. Tas katrai tīmekļa lappusei rēķina popularitātes reitingu PageRank, ko izmanto meklēšanas rezultātu secības noteikšanai. PageRank balstās uz pieņēmumu, ka saite no lappuses A uz lappusi B ir lappuses A balss par lappusi B. Tātad, jo vairāk hipersaišu uz noteiktu tīmekļa lappusi, jo augstāks tās reitings. Google sāka gūt plašu popularitāti sākot ar 2001. gadu.

Redzot Google popularitāti, 2004. gadā savu meklētāju pārstrādāja Yahoo!. Tas bija balstīts uz līdzīgiem principiem. 2005. gadā jaunu tīmekļa meklētāju izlaida arī Microsoft (MSN Search, tagad Windows Live).

Kā darbojas tīmekļa meklētāji 
Mūsdienu tīmekļa meklētāju pamatā ir trīs autonomas darbības:
 Programma-rāpulis apstaigā tīmekli, iegūstot no tā un saglabājot lokālā datubāzē tīmekļa lappuses.
 Saglabātās tīmekļa lappuses tiek indeksētas, sasaistot tīmekļa lappuses ar atslēgvārdiem, kā arī izrēķinot katras lappuses reitingu.
 Lietotājs var meklēt sev nepieciešamo informāciju, izmantojot iepriekš sagatavoto indeksu.

Skatīt arī 
 Interneta meklētāju uzskaitījums
 Interneta vēsture
Militārisms

Militārisms var būt valsts politika, kurai raksturīga intensīva bruņošanās, lai stiprinātu militāro potenciālu agresijai pret citām valstīm, ideoloģija, kas attaisno militāra spēka lietošanu attiecībā pret citām valstīm. Tas var būt arī politiskais režīms, kurā noteicošā loma ir bruņotajiem spēkiem un militārrūpnieciskajam kompleksam vai militāro ideālu un noskaņojuma pārmērīga ietekme sabiedrībā.

Skatīt arī 
 Militārā zinātne

Militārisms
Politikas filozofija
Klāgenfurte

Klāgenfurte () ir pilsēta Austrijas dienvidos pie Glānas upes netālu no Slovēnijas robežas. Tā ir Karintijas federālās zemes galvaspilsēta ar vairāk kā 90 000 iedzīvotāju pilsēta ir sestā lielākā pilsēta Austrijā. Pilsētā dzīvo vēsturiska Karintijas slovēņu minoritāte. Pilsētas teritorija ir sadalīta 16 rajonos. Klāgenfurte atrodas 446 metrus virs jūras līmeņaun ir 120,11 km2 liela. Pilsētas teritoriju ieskauj ar mežiem klāti pakalni un kalni ar augstumu līdz 1000 metriem virs jūras līmeņa. Uz dienvidiem no pilsētas atrodas Karavanku grēda, kas atdala Austriju no Slovēnijas. Apkārtnē ziemas sporta centri.

Vēsture 

Klāgenfurti dibināja Karintijas hercogs starp 1193. un 1199. gadu kā tirgus vietu. 1252. gadā tā ieguva pilsētas tiesības.

Pilsēta attīstījās ļoti lēni līdz 1514. gadā Svētās Romas impērijas imperators Maksimiliāns I izvēlējās Klāgenfurti par reģiona galvaspilsētu un sākās pilsētas strauja attīstība.

1809. gadā Klāgenfurti ieņēma Napoleona karaspēks.

2.pasaules kara laikā Klāgenfurte tika bombardēta, bet tūlīt pēc kara tā ietilpa Lielbritānijas okupācijas zonā. 1947. gadā pilsētā uzcēla pirmo TEC Austrijā, bet 1961. gadā vecpilsētā tika izveidota pirmā gājēju zona valstī.

Cilvēki 

Klāgenfurtē dzimuši:

 Ingeborga Bahmane (Ingeborg Bachmann, 1926-1973) — rakstniece
 Udo Jirgenss (Udo Jürgens, 1934-) — mūziķis
 Roberts Mūzils (Robert Musil, 1880-1942) — rakstnieks
 Ursula Plasnika (Ursula Plassnik, 1956-) — politiķe
 Jozefs Stefans (Jožef Stefan, 1835-1893) — fiziķis

Ārējās saites 

Austrijas pilsētas
Karintija
Bresta (Baltkrievija)

Bresta (; arī Бе́расьце, Бярэ́сьце) ir pilsēta Baltkrievijas galējos dienvidrietumos pie Polijas robežas Rietumu Bugas un Muhavecas upju satekas vietā, apgabala centrs. Rūpniecības un transporta centrs. Pilsēta atrodas pie Maskavas—Berlīnes dzelzceļa līnijas.

Pilsētas pievārtē atrodas liels memoriālais komplekss — Brestas cietoksnis, kas veltīts cietokšņa aizstāvjiem — PSRS kareivjiem Otrajā pasaules karā.

Vēsture 
Apdzīvota vieta Berestjes (Берестье) vārdā pirmoreiz minēta 1019. gadā Pagājušo gadu vēstures hronikā kā Kijevas Krievzemes pilsēta. To vairākkārt apdraudēja poļi un lietuvieši, bet 1241. gadā nopostīja mongoļi.

Vēlākos gados pilsēta bija Lietuvas lielkņazistes sastāvā kā Traķu vaivadijas dienvidu daļa, no 1566. gada Brestļitovskas vaivadijas (Województwo brzeskolitewskie) pārvaldes centrs. 1596. gadā pilsētā tika noslēgta Brestas ūnija, kurā Lietuvas lielkņazistes pareizticīgie tika pakļauti katoļu jurisdikcijai, izveidojot uniātu baznīcu.

Polijas trešajā dalīšanā 1795. gadā Bresta tika iekļauta Krievijas impērijā, no 1796. gada Lietuvas guberņas, vēlāk Grodņas guberņas apriņķa pilsēta. 19. gadsimtā pie pilsētas tika uzcelts liels cietoksnis.

Pirmā pasaules kara laikā Brestu ieņēma vācu karaspēks. 1918. gada 3. martā Brestā tika parakstīts Brestļitovskas miera līgums starp padomju Krieviju un Centrālajām valstīm. 1919. gadā Bresta nonāca jaunizveidotās Polijas kontrolē. Kaut arī Krievu—poļu kara laikā Bresta nonāca padomju Krievijas kontrolē, Rīgas miera līgums iekļāva pilsētu Polijas teritorijā.

Otrā pasaules kara Polijas kampaņas laikā Brestu un tās cietoksni aizstāvēja neliels poļu garnizons. Pēc četru dienu kaujām 1939. gada 17. septembrī Heinca Guderiana vadītie spēki ieņēma pilsētu. Tomēr Molotova—Ribentropa pakts paredzēja, ka Bresta atrodas padomju interešu zonā, tāpēc padomju spēkiem tika ļauts iegūt kontroli pār pilsētu. Nodošanas brīdī vācu un padomju karaspēks pilsētā sarīkoja kopīgu improvizētu parādi. 1941. gada 22. jūnijā Vācija savukārt uzbruka PSRS, un Brestas cietoksnis izrādīja sīvu pretošanos. Brestas cietoksnis pilnīgi padevās tikai pēc sešām nedēļām. 1944. gada jūlijā pilsētu atkal ieņēma Sarkanā armija.

Pēc kara Bresta bija apgabala centrs Baltkrievijas PSR sastāvā. Brestas cietokšņa drupās tika uzcelts liels memoriāls. No 1991. gada — apgabala centrs neatkarīgajā Baltkrievijā.

Cilvēki 
Iedzīvotāju etniskais sastāvs — baltkrievi (82,0%), krievi (10,7%), ukraiņi (4,2%). Bresta ir Izraēlas politiķa Menahema Begina (מְנַחֵם בְּגִין, Menachem Begin, 1913—1992) un vieglatlētes Jūlijas Nescjarenkas (Юлія Несьцярэнка, 1979) dzimtā pilsēta. Brestas pievārtē, Skokos dzimis poļu dzejnieks Julians Ņemcevičs (Julian Ursyn Niemcewicz, 1758—1841).

Sports 
 Brestas "Dinamo" ir Baltkrievijas futbola klubs no Brestas, kurš spēlē Baltkrievijas augstākajā futbola līgā.

Atsauces

Ārējās saites 

 
Baltkrievijas pilsētas
Brestas apgabals
Mendosa

Mendosa () ir pilsēta Argentīnas rietumos, netālu no Andiem un to augstākās virsotnes - Akonkagvas. Mendosas provinces centrs.

Atrodas uz galvenā ceļa, kas savieno Argentīnu ar Čīli. Pilsētu bieži kā bāzi izmanto alpīnisti, lai dotos Andu kalnos.

Svarīgākā ekonomikas nozare bez tūrisma ir vīna ražošana. Liels olīveļļas ražošanas centrs.

Mendosā sākās dzelzceļa līnija pār Andiem, kurā izmanto citu dzelzceļa sliežu platumu, kā arī stāvākās vietās ierīkots zobrata dzelzceļš.

Pilsētu 1561. gadā dibinājis Pedro del Kastiljo. 1817. gadā Mendosā Hosē de Sanmartins organizēja armiju, kura vēlāk atbrīvoja no spāņu varas Čīli un Peru. 1861. gadā pilsēta cieta zemestrīcē.

Cilvēki 

Mendosā dzimuši:
 Kvino (Quino, 1932-) - komiksu mākslinieks

Ārējās saites 

Argentīnas pilsētas
Kenedija Kosmosa centrs

Džona Kenedija Kosmosa centrs (, KSC) ir ASV kosmodroms uz Meritas salā pie Kanaverala zemesraga Floridā. Kosmodroms atrodas NASA pārziņā pilotējamo programmu realizēšanai.

Kenedija kosmiskajā centrā visi pilotējamie kosmosa kuģu starti notiek no Starta kompleksa 39. Citi kosmisko aparātu starti notiek no blakus atrodošās Kanaveralas zemesraga Gaisa Spēku stacijas, kas ir ASV Gaisa Spēku pārziņā.

Vēsture 
Ar ASV Mēness programmas izsludināšanu bija nepieciešams būvēt jaunas starta būves. 1962. gadā blakus Kanavaralas zemesragam šiem nolūkiem tika izvēlēta Meritas sala. Sākotnēji tas tika nosaukts par Starta operāciju centru (Launch Operations Center). 1963. gadā pēc ASV prezidenta Džona Kenedija slepkavības centrs tika pārdēvēts viņa vārdā.

Kenedija kosmiskajā centrā tika realizētas pilotējamo kosmosa kuģu palaišanas:
 Mercury,
 Gemini,
 Apollo,
 Space Shuttle.

Ārējās saites 

 Kenedija kosmiskā centra mājas lapa
 Starta komplekss 39A (Google Maps)
 Nesēju montāžas korpuss (Google Maps)

Kosmodromi
Florida
Kabula

Kabula (, ; , ) ir pilsēta Afganistānas austrumos 1200 m virs jūras līmeņa. Valsts galvaspilsēta un lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Atrodas Kabulas upes ielejā netālu no stratēģiskās Haiberas pārejas, kas savieno Afganistānu ar Pakistānu. Ar Afganistānas ziemeļdaļu pilsētu savieno Salangas tunelis zem Hindukuša kalniem. Daudznacionāls iedzīvotāju sastāvs — puštuni, tadžiki, uzbeki, hazarieši.

Vēsture 
Kaut arī Kabula pirmoreiz minēta ap 300. gadā p.m.ē. kā Ahamenīdu Kaburas apmetne, tomēr par ievērojamu pilsētu tā kļuva 1504. gadā, kad to iekaroja Babūrs un izvēlējās par Mogolu impērijas galvaspilsētu. 1526. gadā par impērijas galvaspilsētu kļuva Deli, tomēr Kabula saglabājās kā svarīgs mogolu centrs līdz 1738. gadā to ieņēma persiešu valdnieks Nadīršahs.

1747. gadā Kabula kļuva par neatkarīgās Afganistānas daļu, un 1770. gados tā kļuva par valsts galvaspilsētu. Kabula bija britu, krievu un persiešu interešu krustpunkts Haibera pārejas stratēģiskā nozīmīguma dēļ. To divreiz okupēja briti (1839—1842 un 1879—1880), tomēr nespēja šeit nostiprināties.

Pēc 1940. gada Kabula kļuva par ievērojamu rūpniecības centru un kosmopolītisku pilsētu. Piemēram, 20. gadsimta 60. gados šeit tika atvērts pirmais Marks and Spencer veikals Vidusāzijā.

1979. gadā Kabulu okupēja PSRS karaspēks, tomēr 1989. gada 15. februārī tas bija spiests aiziet. 1992. gadā, pēc Nadžibullas režīma krišanas, pilsēta kļuva par dažādu modžahedu grupējumu cīņu arēnu. Cīņas turpinājās četrus gadus, nodarot ievērojamus postījumus. 1996. gadā pilsētā ienāca grupējuma Taliban karaspēks un savstarpējās cīņas izbeidzās.

Pēc ASV iebrukuma Afganistānā 2001. gadā Taliban kaujinieki pameta pilsētu un pārgrupējās uz Afganistānas dienvidiem, bet pilsētā ienāca Ziemeļu alianses spēki. 2001. gada 20. decembrī pilsētā tika nodibināta Afganistānas Pārejas administrācija (Afghan Transitional Administration), kura 2004. gada decembrī ar ASV un NATO valstu atbalstu tika pārveidota par Afganistānas valdību prezidenta Hāmida Karzaja vadībā.

Cilvēki 
Kabulā dzimuši:

 Muhameds Dauds (Mohammed Daoud, 1909-1978) — politiķis
 Humajuns (Nasiruddin Humayun, 1508-1556) — imperators
 Muhameds Nadžibulla (Mohammad Najibullah, 1947-1996) — politiķis
 Muhameds Zahiršahs (Mohammed Zahir Shah, 1914-) — politiķis

Ārējās saites

Atsauces 

Afganistānas pilsētas
Āzijas galvaspilsētas
Zīda ceļa pilsētas
Kabulas vilajets
Mostara

Mostara (, ) ir pilsēta Bosnijas un Hercegovinas dienvidos pie Neretvas upes. Pilsētu gandrīz vienādās daļās atsevišķos rajonos pretējos Neretvas krastos apdzīvo horvāti un bosnieši. Galvenais pilsētas simbols, no kura cēlies arī pilsētas nosaukums un kas attēlots pilsētas ģerbonī, ir Mostaras Vecais tilts.

Vēsture 

Pilsēta dibināta XV gadsimta beigās un kļuva par Osmaņu impērijā ietilpstošās Hercegovinas vilājeta administratīvo centru. XV gadsimta vidū pēc arhitekta Sinana skolnieka arhitekta Hairudīna plāna tika uzbūvēts Vecais tilts. 1878. gadā Mostara iekļāvās Austroungārijā. Otrā pasaules kara laikā Mostara tika iekļauta Horvātijas brīvvalstī.

Pēc 2.pasaules kara, sociālistiskās Dienvidslāvijas laikā, Mostara bija tabakas, vīna ražošanas, boksītu ieguves un alumīnija ražošanas centrs.

Bosnijas kara laikā pilsētā notika smagas cīņas. Vispirms 1992. un 1993. gadā serbu spēki 18 mēnešus centās ieņemt pilsētu. To aizstāvēja horvātu un bosniešu spēki. Serbiem izdevās ieņemt lielu daļu no pilsētas. Bojā gāja daudzi iedzīvotāji un ievērojams skaits senu arhitektūras pieminekļu. 1992. gada 12. jūnijā horvātu-bosniešu spēkiem izdevās padzīt serbus no pilsētas, kuri tomēr apšaudīja pilsētu no apkārtējiem kalniem. Pēc serbu padzīšanas sākās kaujas horvātu un bosniešu starpā. 1993. gada 9. novembrī horvātu spēki artilērijas apšaudē iznīcināja Mostaras simbolu - Veco tiltu.

Pēc kara sākās Mostaras atjaunošanu ar ES valstu finansiālu atbalstu. 2004. gada pavasarī svinīgi tika pabeigta Vecā tilta atjaunošana. Atjaunošanu finansēja ASV, Turcija, Itālija, Nīderlande un Horvātija.

Cilvēki 

Mostarā dzimis:

 Sergejs Barbarezs (Sergej Barbarez, 1971-), futbolists

Ārējās saites 

Bosnijas un Hercegovinas pilsētas
Miķelis Rēdlihs

Miķelis Rēdlihs (dzimis  Rīgā) ir profesionāls latviešu hokejists, spēlē malējā uzbrucēja pozīcijā, Latvijas hokeja izlases dalībnieks. Pašlaik (2021) pārstāv Latvijas čempionāta vienību Rīgas "Olimp".

Karjera 
Karjeru uzsācis 1999. gadā Rīgas "Prizma" sastāvā. Tajā spēlēja līdz 2002. gadam, kad pārcēlās uz Ziemeļameriku. Tajā vienu sezonu pārstāvēja EJHL (Eastern Junior Hockey League) līgas klubus Ņujorkas "Apple Core" un Bostonas "Harbour Wolves". Pēc tam atgriezās Latvijā, kur nākamās divas sezonas spēlēja HK Rīga 2000 sastāvā, kļūstot par divkārtēju Latvijas čempionu, 2004.—2005. gada sezonā lielākoties spēlēja Baltkrievijas čempionātā.

2005.—2006. gada sezonā M. Rēdlihs pārstāvēja Zviedrijas Allsvenskan līgas klubu Ūmeo "Björklöven". Nākamās divas sezonas pavadīja Baltkrievijā — pirmo sezonu pārstāvot Minskas "Yunost" un otru Žlobinas "Metallurg". 2008. gadā parakstīja līgumu ar jaunizveidotās KHL līgas klubu Rīgas "Dinamo". Summējot kopā pirmās trīs KHL sezonas (no 2008.—2009. līdz 2010.—2011.) viņš bija visvairāk spēļu KHL aizvadījušais "Dinamo" spēlētājs. Veiksmīgi uzsāka 2011.—2012. gada sezonu, sezonas pirmajā pusē būdams visas līgas līderis rezultatīvajās piespēlēs. Viņš tika iebalsots 2012. gada KHL Zvaigžņu spēles sākumsastāvā, balsojumā saņemot visvairāk līdzjutēju balsu.

2012. gada maijā pārgāja uz Jaroslavļas "Lokomotiv". Jau sezonas ievadā pārtrūka Rēdliha pēc kārtas aizvadīto spēļu sērija — neizlaižot nevienu regulārās sezonas spēli kopš 2008.—09. gada sezonas, tā bija sasniegusi 243 spēles, kas tobrīd bija visas līgas rekords.

2020. gada rudenī tika atbrīvots no Rīgas "Dinamo" rindām. 2021. gada janvārī Rēdlihs pievienojās Rīgas "Olimp" un tās sastāvā kļuva par Latvijas čempionu. Rēdlihs tika atzīts par izslēgšanas kārtas vērtīgāko spēlētāju.

Izlases karjera 
Spēlējis gan Latvijas U-18, gan U-20 izlašu sastāvos. Divas reizes izcīnījis trešo vietu U-20 čempionāta B divīzijā. Pieaugušo izlases sastāvā debitējis  pret Kazahstānu. Tās sastāvā piedalījies septiņos Pasaules čempionātos (2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011). 2009. gadā tika izcīnīta 7. vieta. Tāpat piedalījies divās ziemas olimpiskajās spēlēs (2006, 2010).

Privātā dzīve 
Viņam ir trīs brāļi — Jēkabs, Krišjānis (abi ir hokejisti) un Kristaps, kurš ir žurnālists. Ir precējies (sievu sauc Līva) un ir divas meitas Justīne un Agate. Pirmās meitas vārdā ir nosaukta kafejnīca - La Rue Justine.

Karjeras statistika

Klubu statistika

Karjera Latvijas izlasē

Atsauces

Ārējās saites 

 KHL profils 
 Rīgas "Dinamo" profils 
 Latvijas Hokeja federācijas profils

1984. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas hokejisti
Rīgas "Prizma" spēlētāji
HK Rīgas 2000 spēlētāji
Rīgas "Dinamo" spēlētāji
Jaroslavļas "Lokomotiv" spēlētāji
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kontinentālās hokeja līgas Zvaigžņu spēles dalībnieki
Hokejisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Latvijas čempioni hokejā
Allargentums

Allargentums (no  (all) — 'cits' un  — 'sudrabs') ir antimonīdu klases minerāls. Tas atklāts 1950. gadā, bet apstiprināts 1970. gadā. Atrodams sudraba rūdā ar augstu sudraba saturu. Minerāla sastāvā ir 98,87% sudraba.

Atradnes 
 Argentīna — Katamarka un Kordova
 ASV — Kolorādo
 Austrālija — Jaunā Dienvidvelsa, Kvīnslenda
 Čehija — Bohēmija
 Grenlande — Kiitaa
 Kanāda — Ontārio
 Kazahstāna — Kustanajas apgabals
 Norvēģija — Finmarka
 Somija
 Vācija — Saksija
 Zviedrija — Dalarna, Sēdermanlande, Vermlande, Vesterbotena, Vestmanlanda

Ārējās saites 
 Mindat.org 
 Webmineral.org 

Minerāli
Antimona minerāli
Sudraba minerāli
Antimonīdi
Raivis Belohvoščiks

Raivis Belohvoščiks (dzimis ) ir latviešu riteņbraucējs, desmitkārtējs Latvijas čempions individuālajā braucienā. 

Belohvoščiks trīs reizes (1999., 2001. un 2002. gadā) piedalījies Tour de France daudzdienu velobraucienā, 2001. gadā finišējot 110. vietā. Divas reizes startējis arī Giro d'Italia tūrē. 1999. gada Pasaules čempionātā Trevizo ieņēma ceturto vietu individuālajā braucienā.

Savu karjeru viņš sāka 1997. gadā Cédico-Ville de Charleroi komandā, 1998. gadā viņš brauca Mapei-Bricobi komandā, bet pēc tam četrus gadus brauca Lampre-Daikin komandā. 2006. gada oktobrī viņš parakstīja 2 gadu līgumu ar Saunier Duval. Viņš piedalījies 2000. gada Vasaras Olimpiskajās spēlēs, individuālajā braucienā izcīnot 15. vietu, bet grupas braucienā nefinišējot. Arī 2008. gada Olimpiskajās spēlēs Belohvoščiks startēja grupas braucienā, bet nefinišēja. Tagad trenē bērnus un jauniešus Rīgas Riteņbraukšanas Skolā.

Pēc karjeras beigām strādājis Rīgā par bērnu un jauniešu riteņbraukšanas treneri. Trenējis Latvijas riteņbraucēju Liju Laizāni.

Sasniegumi lielajās tūrēs 

Piezīme: IZST — izstājās

Atsauces

Ārējās saites 

Latvijas riteņbraucēji
1976. gadā dzimušie
2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Rīgā dzimušie
Pēteris Ugrjumovs

Pēteris Ugrjumovs, arī Pjotrs Ugrjumovs (, dzimis  Rīgā) ir bijušais PSRS, Latvijas un Krievijas riteņbraucējs.

Karjera 
Mācījies Rīgas 28. vidusskolā Sarkandaugavā (absolvējis 1978. gadā), ar riteņbraukšanu nodarbojas kopš 1975. gada.

Trīskārtējs PSRS čempions riteņbraukšanā. Kopš 1989. gada dzīvojis Itālijā.

Viņš trīs reizes (1990., 1994. un 1996. gadā) piedalījies Tour de France daudzdienu velobraucienā, 1994. gadā uzvarot divos atsevišķos posmos un kopvērtējumā izcīnot augsto 2. vietu, uzreiz aiz spāņa Migela Induraina. 1996. gada Tour de France viņš izcīnīja 7. vietu. Vairākas reizes viņš piedalījies arī Giro d'Italia daudzdienu velobraucienā. 1993. gadā viņš kopvērtējumā bija otrais, 1995. gadā trešais, bet 1996. gadā ceturtais.

1996. gadā pārstāvēja Krieviju vasaras olimpiskajās spēlēs Atlantā.

1997. gadā, beidzoties bijušās PSRS ārzemju pases derīguma termiņam, pieņēmis Krievijas Federācijas pilsonību. 2005. gadā, ar īpašu Latvijas Republikas likumu kļuvis par Latvijas pilsoni.

Profesionālo riteņbraucēja karjeru beidzis 1999. gadā. Pēc tam strādājis par "Rietumu Bankas" riteņbraukšanas komandas menedžeri ārzemēs.

Sasniegumi lielajās tūrēs 

Piezīme: IZST — izstājās

Atsauces

Ārējās saites 

1961. gadā dzimušie
Latvijas riteņbraucēji
Krievijas riteņbraucēji
PSRS riteņbraucēji
Rīgā dzimušie
1996. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Tour de France posmu uzvarētāji
PSRS Nopelniem bagātie sporta meistari
Kanādas administratīvais iedalījums

Kanādas administratīvo iedalījumu veido 10 provinces un 3 teritorijas, kas visas kopā veido pasaules otru lielāko valsti. Galvenā atšķirība starp Kanādas provincēm un teritorijām ir šāda: provinces saņem tiešas pilnvaras no monarhijas, kamēr teritoriju pilnvaras izdod Kanādas federālā valdība. Līdz ar to provincēm ir lielākas politiskās pilnvaras. Provinces un teritorijas sīkāk iedalās 3642 pašvaldībās.

Pēc platības lielākā Kanādas administratīvā iedalījuma vienība ir Nunavuta (2 093 190 km²), bet mazākā — Prinča Edvarda Sala (5 660 km²). Pēc iedzīvotāju skaita visvairāk dzīvo Ontārio (13 678 700 iedzivotāji), bet vismazāk — Jukona (33 897 iedzivotāji).

Iedalījuma vēsturiskā attīstība 
Ontārio, Kvebeka, Ņūbransvika un Jaunskotija ir tās provinces, kas 1867. gada 1. jūlijā izveidoja federāciju un pakāpeniski ieguva suverenitāti no Lielbritānijas. Nākamo sešu gadu laikā tām pievienojās Manitoba, Britu Kolumbija un Prinča Edvarda sala.

Hudzona līča kompānija līdz 1870. gadam pārvaldīja lielas platības Kanādas rietumos, līdz tā nodeva šīs zemes Kanādas valdībai. Mūsdienās tā ir daļa no Ziemeļrietumu teritorijām. 1905. gada 1. septembrī Ziemeļrietumu teritoriju daļa dienvidos no 60° paralēles kļuva par Albertas un Saskačevanas provincēm.1869. gadā vēlēšanās tika izlemts, ka Ņūfaundlenda joprojām būs britu teritorija, jo vietējie iedzīvotāji baidījās no pārmērīgas Kanādas dominances.

1907. gadā Ņūfaundlenda un Labradora ieguva domīnijas statusu. Tikai 1948. gada referendumā ar nelielu pārsvaru tika izlemts, ka Ņūfaundlenda un Labradora būs Kanādas sastāvā, 1949. gadā tās kļuva par Kanādas desmito provinci.

Administratīvo līmeņu shēma

Pirmā līmeņa administratīvais iedalījums

Provinces

Teritorijas

Atsauces 

Administratīvais iedalījums

Kanādas administratīvais iedalījums
Valstu administratīvais iedalījums
Nikaragvas ezers

Nikaragvas ezers (), arī Kosivolkas ezers (Lago Cocibolca) vai Granadas ezers (Lago de Granada), ir liels tektoniskas izcelsmes saldūdens ezers Nikaragvā. Ezers ir viens no 40 lielākajiem pasaulē un otrais vai trešais lielākais Latīņamerikā. Ar otru lielo Nikaragvas ezeru — Managvas ezeru to savieno Tipitapas upe.

Nikaragvieši ezeru bieži dēvē par Saldo jūru (Mar Dulce) ezera lielo izmēru dēļ. Vēji, kas pūš uz rietumiem, ezerā var sacelt ļoti lielus viļņus. Ezerā atrodas vairākas salu grupas, šeit dzīvo arī saldūdens haizivis — tagad gan biežāk sastopamas Sanhuanas upē.

Ezeru ar Karību jūru savieno kuģojamā Sanhuanas upe. Tādējādi ezera krastā esošā Granadas pilsēta ir uzskatāma par Atlantijas okeāna ostu, kaut gan tā atrodas tuvu Klusajam okeānam. Kluso okeānu var pat redzēt no ezerā esošās Ometepes salas.

Ometepes salā atrodas divi vulkāni — Konsepsjons (1610 m) un Maderass (1340 m). Salā atrodas arī aizvēsturiskas akmens statujas un petroglifi.

Savulaik bija plāns izbūvēt Nikaragvas kanālu pāri Rivas zemesšaurumam, taču Panamas kanāls tika uzcelts ātrāk. Lai nodrošinātu Panamas kanāla monopolu, ASV ir noslēgusi ar reģiona valstīm īpašu līgumu, tomēr ik pa laikam Nikaragvā tomēr parādās plāni būvēt savu kanālu.

Skatīt arī 
 Pasaules lielāko ezeru saraksts

Ārējās saites 
 Ezera apraksts, attēli (spāniski)
 Pamatinformācija par ezeru

Nikaragvas ezeri
Managvas ezers

Managvas ezers (), arī Šolotlans (Lago Xolotlán) ir ezers Nikaragvā, ap 65 km garš un 25 km plats. Ezera nosaukums cēlies no mankemu indiāņu cilts spāņu nosaukuma Mangue un agua — ‘ūdens’. Savukārt no ezera cēlies Nikaragvas galvaspilsētas Managvas nosaukums.

No Managvas ezera uz Nikaragvas ezeru izteka Tipitapas upe. Ezers ir spēcīgi piesārņots, to ar dzīvsudrabu piesārņojusi arī Kodak rūpnīca 1950. gados. Par spīti piesārņojumam ezera krastā vēl joprojām dzīvo cilvēki un ēd ezerā dzīvojošās zivis. Ezera baseina teritorija ir piedzīvojusi krasu vides apstākļu izmaiņu, galvenokārt — deforestāciju.

1998. gadā vētras laikā ūdens līmenis ezerā kāpa par 3 metriem, iznīcinot daudz māju.

Ārējās saites 
 LakeNet (angliski)

Nikaragvas ezeri
Lielais Sālsezers

Lielais Sālsezers () ir hipersāļs ezers, kas atrodas ASV, Jūtas štata ziemeļu daļā. Lielākais sālsezers Rietumu puslodē, 33. lielākais pasaules ezers. Ezers vidēji ir ap  liels taču tā kā ezers ir ļoti sekls, tas strauji maina izmēru dažādos klimatiskajos apstākļos. 1963. gadā ezers samazinājās līdz  platībai, 1987. gadā tas sasniedza .

Lielais Sālsezers ir lielākais no agrāk eksistējušā Bonnevilas ezera atlikušajiem ezeriem. Ezeram nav iztekas, tas tikai iztvaiko. Rezultātā Lielajam Sālsezeram raksturīgs ļoti augsts sāļums, kas ievērojami pārsniedz jūras ūdens sāļumu — ezera ūdens satur 5—27% sāls. Vairums cilvēku ezerā tā ūdens augstā blīvuma dēļ var brīvi peldēt, īpaši nekustoties. Sāļu saturs ir ļoti līdzīgs jūras ūdens sāls saturam. Īpaši sāļš ir ezera ziemeļu daļas (Ganisona līcis) ūdens. Ezers ir nozīmīga putnu barošanās un uzturēšanās vieta. Sāļā ūdens dēļ ezerā nav nevienas zivs, taču dzīvo viena nelielu garneļu suga (Artemia franciscana).

Ezera dienvidaustrumu un austrumu daļā atrodas Soltleiksitija un tās piepilsētas, savukārt ziemeļu un rietumu krasti ir praktiski neapdzīvoti. Pāri ezera ziemeļu daļai pa uzbērumu iet dzelzceļš, kas atšķeļ no galvenās ezera daļas divus līčus.

Siltais Lielā Sālsezera ūdens izraisa īpašus laika apstākļus. Vēlos rudeņos, ziemas sākumā un pavasarī ezera krastos bieži spēcīgi snieg, jo virs ezera sasilušās gaisa masas krastā strauji atdziest un rada spēcīgus sniega nokrišņus.

Ezera krastos tiek iegūta vārāmā sāls.

1877. gadā, kādas dienas pievakarē, sāls ieguves strādnieku grupa novēroja pie ezera ziemeļu krasta lielu dzīvnieku, kura ķermenis esot bijis līdzīgs krokodila ķermenim, bet galva bijusi kā zirgam. Dzīvnieks esot uzbrucis kādam cilvēkam. Daži uzskata, ka strādnieki sajaukuši šo zvēru ar bizonu, tomēr nostāsti par ezera briesmoni tagad šeit ir populāri.

Salas 
Mainīgā ūdens līmeņa un neskaidro kritēriju dēļ nav noteicams precīzs salu skaits ezerā. Saskaņā ar ASV Ģeoloģijas dienestu ezerā ir astoņas salas ar saviem nosaukumiem, taču tās visas pie zema ūdens līmeņa ir savienotas ar krastu. Ezerā ir arī citi sēkļi un saliņas, kas visas pie augstāka ūdens līmeņa pazūd.

Vairākas no šīm salām ir ļoti nozīmīgas putnu ligzdošanas un barošanās vietas un vairākās no tām dabas aizsardzības nolūkos pieeja ir liegta.

Atsauces

Ārējās saites 
 Friends of the Great Salt Lake (Lielā Sālsezera draugi) - ezera karte
 Lielā Sālsezera baseina hidroloģiskā observatorija

ASV ezeri
Sālsezeri
Ezeri ar teiksmām par noslēpumainiem dzīvniekiem
Beznoteces ezeri
Strasbūra

Strasbūra (elzasiešu: Schdroosburi, ), arī Strasburga () ir pilsēta Francijas austrumos netālu no Vācijas robežas pie Illes ietekas Reinā. Elzasas vēsturiskā galvaspilsēta. Elzasas (Alsace) reģiona un Lejasreinas (Bas-Rhin) departamenta centrs. Vēsturiski pilsēta veidojusies un augusi franču un vācu kultūru savstarpējā mijiedarbībā.

Strasbūra ir Eiroparlamenta, Eiropas Padomes un Eiropas Cilvēktiesību tiesas mītnes vieta. Strasbūrā atrodas franču-vācu TV tīkla Arte galvenā mītne.

Vēsture 
Strasbūra dibināta kā romiešu pilsēta Argentorāte (Argentoratum) romiešu Augšgermānijas (Germania Superior) provincē. 357. gadā pie Strasbūras notika Strasbūras kauja starp alemāņiem un romiešiem Juliāna vadībā. IV gadsimtā tā kļuva par arhibīskapijas centru. Sākot ar V gadsimtu Strasbūru iekaroja alemāņi, huņņi un, visbeidzot, franki, kuri nosauca pilsētu mūsdienu vārdā.

842. gadā Strasbūrā tika uzrakstīts Strasbūras zvērests, kurā pirmoreiz vēsturē bez latīņu un ģermāņu valodām parādās teksts franču valodā. 923. gadā Strasbūra nokļuva Svētās Romas impērijas sastāvā. 1332. gadā pilsētas iedzīvotāji gāza arhibīskapa varu un deklarēja Strasbūru par republiku. 1439. gadā tika uzcelta Strasbūras katedrāle, kura tajā laikā bija augstākā celtne pasaulē.

15. gadsimtā Strasbūrā izplatījās luterisms, kura piekritēji pilsētā nodibināja universitāti. Trīsdesmitgadu kara laikā Strasbūra deklarēja neitralitāti, tomēr 1681. gada septembrī to pēkšņā triecienā ieņēma Francijas karaļa Luija XIV spēki.

1697 gada Risvīkas miera līgums akceptēja Strasbūras iekļaušanu Francijā. Francijas hugenotu oficiālās vajāšanas tomēr netika attiecinātas uz Elzasu, tāpēc Strasbūrā turpināja pastāvēt protestantu universitāte. Tajā mācījās arī Gēte un Herders.

1792. gada 25. aprīlī Klods Žozefs Ružē de Lisls (Claude Joseph Rouget de Lisle) Strasburā radīja Marseljēzu.

Pēc 1870.—1871. gada Franču-prūšu kara Strasbūra līdz ar Elzasu un Lotringu tika iekļauta Vācijas impērijā.

Pēc Pirmā pasaules kara 1919. gadā Strasbūra līdz ar Elzasu un Lotringu bez plebiscīta tika iekļauta Francijā.

Kopš 1979. gada Strasbūra ir Eiroparlamenta mītnes vieta, kaut arī sesijas šeit notiek tikai vienu vai divas reizes mēnesī, bet visa ikdienas darbība notiek Briselē.

2000. gadā tika atklāts islāma radikāļu plāns uzspridzināt Strasburas katedrāli.

Izglītība 
 EM Strasbourg Business School

Cilvēki 
Strasbūrā dzimuši:

 Žans Arps (Jean Arp, 1886-1966) - mākslinieks
 Mehdi Baala (Mehdi Baala, 1978-) - vieglatlēts
 Hanss Bēte (Hans Bethe, 1906-2005) - fiziķis
 Makss Benze (Max Bense, 1910-1990) - filozofs
 Sebastians Brants (Sebastian Brant, 1457-1521) - satīriķis
 Gustavs Dorē (Gustave Doré, 1832-1883) - mākslinieks
 Ludvigs I (Ludwig I, 1786-1868) - Bavārijas karalis
 Marsels Marso (Marcel Marceau, 1923-) - mīms
 Šarls Minhs (Charles Münch, 1891-1968) - diriģents
 Johaness Taulers (Johannes Tauler, ap1300-1361) - teologs
 Armando Teikseira (Armando Teixeira/Petit, 1976-) - futbolists
 Emīls Valdteifels (Emile Waldteufel, 1837-1915) - komponists
 Arsēns Vengers (Arsène Wenger, 1949-) - futbola treneris

Atsauces

= Ārējās saites 

 Pilsētas mājaslapa 

Grandestas pilsētas
Pilsētvalstis
Hārūns ar Rašīds

Hārūns ar Rašīds () jeb Hārūns Taisnais (763—809) bija piektais un visslavenākais Abāsīdu dinastijas kalifs. Hārūns bija Bagdādes kalifs no 786. līdz 809. gadam. Viņa laikā uzplauka zinātne un māksla; Hārūns atbalsīja zinātni un mākslu un bija tautā iemīļots, tāpēc pasakās (sevišķi “Tūkstoš un vienas nakts pasakās”), dziesmās un stāstos cildināts kā ļoti gudrs un taisnīgs. Literatūrā viņš nereti attēlots klīstam pa Bagdādi, pārģērbies vienkāršās drānās.

763. gadā dzimušie
809. gadā mirušie
Abasīdu dinastija
Bagdādes kalifi
Monarhi
Musulmaņu reliģiskie līderi
Ibadana

Ibadana (angļu - Ibadan) - trešā lielākā pilsēta Nigērijā, bet pēc teritorijas lielākā pilsēta Āfrikas kontinentā. Atrodas apmēram 100 kilometrus uz ziemeļiem no Lagosas un ir svarīgs transporta mezgls. Ojo štata galvaspilsēta. Iedzīvotāju vairums - jorubi.

Svarīgs kakao tirdzniecības centrs. Liels izglītības centrs (šeit atrodas viena no labākajām universitātēm un pētniecības centriem Āfrikā).

Pilsēta radās XIX gadsimta sākumā, kad šeit apmetās jorubi no citām pilsētām. Ap 1829. gadu Ibadana jau bija kļuvusi par spēcīgāko jorubu pilsētu. Tajā laikā no ziemeļiem jorubiem izbruka fulani, tomēr 1840. gadā jorubi apturēja fulanu iebrukumu. 1839. gadā Ibadana kļuva par Lielbritānijas protektorātu.

Cilvēki 

Ibadanā dzimuši:

 Sade Adu (Sade Adu, 1959-) - mūziķe

Nigērijas pilsētas
Eira ezers

Eira ezers () ir beznoteces sālsezers Austrālijā, Dienvidaustrālijas pavalstī,  zem jūras līmeņa. Tajos retajos gadījumos, kad tas piepildās un sasniedz augstu ūdens līmeni, ir lielākais ezers Austrālijā. Atklāts 1840. gadā un nosaukts par godu pirmatklājējam, angļu ceļotājam, vēlākajam Jamaikas gubernatoram Edvardam Džonam Eiram (Edward John Eyre).

Iespējams, vecākais no pasaules lielajiem ezeriem — 20 līdz 50 miljonus gadu vecs. Eira ezers atrodas Dienvidaustrālijas štata ziemeļu daļā, tuksneša zonā. No ezera nav iztekas. Zemāko ezera daļas gultni klāj ar sāli bagātas iegulas. Ezera gultne ir zemākais punkts Austrālijas kontinentā — sausajā periodā var sasniegt vietas, kas atrodas līdz 15 metrus zem jūras līmeņa.

Pat vissausākajā periodā ezera gultnē saglabājas ūdens. Šādā laikā ezera gultni klāj daudzas nelielas lagūnas. Savukārt lietus sezonā ezera gultnes virzienā ūdeni nes upes no ziemeļrietumu virziena. Ja nokrišņu nav pietiekami daudz, ūdens var arī nesasniegt ezeru. Ja ezera apkaimē līst lietus, te notiek lielāki vai mazāki plūdi. Vidēji reizi trīs gados notiek 1,5 m augsti plūdi; līdz 4 m lieli plūdi — reizi desmitgadē. Aptuveni četras reizes gadsimtā ezers sasniedz savu maksimālo līmeni. Pēdējo reizi augstākais reģistrētais līmenis tika sasniegts 1975. gadā. Taču arī šādā gadījumā nepilna gada laikā ūdens iztvaiko.

Eksistē arī Eira ezera jahtklubs, kas cenšas izmantot katru izdevību nogādāt savas jahtas uz ezeru plūdu laikā. Pēdējā laikā šāda izdevība bijusi 1997, 2000, 2001 un 2004. gados.

Eira ezers arī pie augsta ūdens līmeņa sastāv no divām daļām: lielākās — Ziemeļu Eira ezera un mazākas — Dienvidu Eira ezera. Abas daļas savieno Goidera kanāls (Goyder channel).

Atsauces

Skatīt arī 
 Pasaules lielāko ezeru saraksts

Ārējās saites 
 NASA uzņemtie Eira ezera attēli (1) 
 NASA uzņemtie Eira ezera attēli (1) 
 Eira ezera jahtkluba mājaslapa (angliski)
 Eira ezera pelikānu mistērija (angliski)
 Eira ezera plūdi (angliski)

Austrālijas ezeri
Sālsezeri
Beznoteces ezeri
Čada ezers

Čada ezers () ir sekls beznoteces relikts ezers Āfrikas vidienē, kas mūsdienās ir gandrīz pilnībā izsīcis. Ezeram ir ļoti liela nozīme ekonomikā - tas apgādāja ar ūdeni vairākus miljonus cilvēku četrās valstīs ap to - Čadā, Kamerūnā, Nigērā un Nigērijā, šo iedzīvotāju nodrošinājums ar ūdeni ezera izsīkšanas rezultātā ir problemātisks. Lielākā daļa ezera atrodas Čadas teritorijā. Lielākā pieteka - Šari, kas dod vairāk nekā 90% ūdens.

Ezers ir ļoti sekls un pakļauts krasām platības izmaiņām atkarībā no nokrišņu daudzuma baseina teritorijā. Tajā atrodas daudz mazāku salu, sēkļu, peldošu salu, krasti purvaini. Ezeram nav iztekas, taču agrāk tā ūdens ir notecējis uz Soro un Bodeles ieplakām.

Tā kā ezers atkāpjas, tā bijušajā gultnē notiek tā saucamā "recesijas lauksaimniecība".

Čada ezers ir nozīmīgs dzīvajai dabai, tai skaitā krokodiliem, zivīm un daudzām putnu sugām. Nigērijā ir izveidots Čada ieplakas nacionālais parks.

Ezera vēsture 
Uzskata, ka Čada ezers ir atlieka no agrākas, daudz lielākas tagadējās Čada ieplakas vietā pastāvējušas iekšzemes jūras, kas pēdējo  gadu laikā ir ievērojami samazinājusies. Aptuveni pirms 6000 gadiem ezers sasniedza pat  km2 platību. Savukārt pirms 4000 gadiem un 100 gadus p.m.ē. ezers gandrīz pilnībā izzuda.

Kad eiropieši 1823. gadā pirmoreiz apsekoja ezeru, tas vēl bija viens no lielākajiem ezeriem pasaulē, taču kopš tā laika ezera platība būtiski samazinājusies. Globālā sasilšana un aizvien lielākais ūdens patēriņš novedis pie krasas ezera platības samazināšanās pēdējās desmitgadēs.

1960. gados ezera platība vēl pārsniedz  km2 - tad tas bija Āfrikas ceturtais lielākais ezers. 2000. gadā ezera platība bija jau mazāk nekā 1500 km2. 21. gadsimtā ezers visdrīzāk izzudīs pilnībā.

Atsauces

Ārējās saites 

Čadas ezeri
Kamerūnas ezeri
Nigēras ezeri
Nigērijas ezeri
Izzūdošie ezeri
Beznoteces ezeri
Iraklija

Iraklija () ir pilsēta Grieķijā, Krētas salas centrālajā daļā pie Egejas jūras. Pilsētas kopējā platība ir 120 km², pēc 2011. gada datiem tajā dzīvo 140 730 iedzīvotāji. Tā ir Krētas salas un Krētas perifērija galvaspilsēta un lielākā pilsēta pēc iedzīvotāju skaita. Pēc iedzīvotāju skaita tā ir Grieķijas piektā lielākā pilsēta.

Netālu no Iraklijas atrodas mīnojiešu Knosas pils atliekas.

Vēsture 
Pilsētu 824. gadā nodibināja arābi, un izmantoja to kā bāzi pirātiskiem uzbrukumiem Bizantijai. 961. gadā Herakliju ieņēma bizantieši un gandrīz pilnīgi to nopostīja.

1204. gadā Irakliju nopirka venēcieši. Venēcieši pilsētu sauca par Kandiju (Candia). 1647. gadā Kandiju aplenca osmaņi un turēja to aplenkumā 22 gadus līdz 1669. gadā Kandija kapitulēja un pilsēta nonāca Osmaņu impērijas sastāvā. Osmaņu impērijas sastāvā tās nosaukums bija Kanja (Kanya).

1898. gadā osmaņu spēki aizgāja no pilsētas un tā ieguva neatkarību. No 1908. gada tā bija neatkarīgās Krētas sastāvā, bet 1913. gada iekļāvās Grieķijas valstī. Tā tika pārsaukta par Irakliju grieķu dieva Hērakla vārdā.

Galerija

Nosaukums latviešu valodā 
Latviski šīs pilsētas nosaukumam dažādos avotos ir atšķirīgi varianti, piemēram:
 Iraklija ("Pasaules zemes un tautas", 1978; "Lielais pasaules atlants", "Jāņa sēta", 2008)
 Hērakleja ("Enciklopēdiskā vārdnīca", 1. sējums, 1991)
 Hēraklija ("Pasaules ģeogrāfijas atlants", "Jāņa sēta", 2004)
 Hērakliona (vairākās tūrisma aģentūru mājaslapās, angļu valodas ietekmē)
Sava daļa taisnības ir katra varianta piekritējiem – protams, pilsēta ir nosaukta par godu sengrieķu varonim Hēraklam, tomēr variants "Iraklija" ir tuvāks grieķu valodas izrunai mūsdienās.

Cilvēki 
Iraklijā dzimuši:

 El Greko (El Greco, 1541–1614) – gleznotājs
 Odisejs Elitis (Οδυσσέας Ελύτης/Odysseas Elytis, 1911–1996) – dzejnieks
 Niks Kazantzakis (Νίκος Καζαντζάκης/Nikos Kazantzakis, 1883–1957) – rakstnieks

Grieķijas pilsētas
Jakobs Kūns

Jakobs "Kobi" Kūns (Jakob "Köbi" Kuhn, dzimis , Cīrihē, Šveicē) ir šveiciešu futbola treneris un bijušais spēlētājs. Kā spēlētājs aizvadījis 63 spēles Šveices izlases sastāvā un pārstāvēja Šveices futbola klubu FC Zürich, ar kuru izcīnīja 6 Šveices čempiona titulus. Viņš aizvadīja vienu spēli arī 1966. gada FIFA Pasaules kausa izcīņā.

2001. gada augustā, nomainot argentīnieti Enco Trosero, Kūns kļuva par Šveices izlases treneri. Pirms tam viņš vadīja arī Šveices U-21 izlasi. Jakoba Kūna vadībā Šveices izlase tika 2004. gada Eiropas čempionāta finālturnīrā un 2006. gada Pasaules kausa astotdaļfinālā.

Ārējās saites 

1943. gadā dzimušie
2019. gadā mirušie
Cīrihes kantonā dzimušie
Šveices futbola izlases treneri
Šveices futbola treneri
Šveices futbolisti
1966. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
2006. gada FIFA Pasaules kausa treneri
2004. gada Eiropas čempionāta futbolā treneri
2008. gada Eiropas čempionāta futbolā treneri
FC Zürich spēlētāji
Grasshopper Club Zürich spēlētāji
Tangaņikas ezers

Tangaņikas ezers (Tanganyica) ir otrs lielākais ezers Āfrikā, tiek uzskatīts, ka tas ir otrs lielākais pasaulē pēc tilpuma un otrs dziļākais pasaulē pēc Baikāla. Ezers sadalīts starp četrām valstīm — Burundi, Tanzāniju, Kongo Demokrātisko Republiku (KDR) un Zambiju. KDR pieder 45% ezera, Tanzānijai — 41%.

Ezerā darbojas divi prāmji — MV Liemba (kursē starp Kigomu un Mpulungmu) un MW Mwongozo (kursē starp Kigomu un Bužumburu).

Pirmie eiropieši ezeru sasniedza 1858. gadā — tie bija ceļotāji Ričards Bērtons un Džons Speke. Ceļojuma mērķis bija atrast Nīlas izteku, ko Speke arī paveica, atrodot Viktorijas ezeru.

Ģeogrāfija 

Ezers atrodas Āfrikas Lielā Rifta zonā un tā krastus daudzviet veido stāvas, augstas kraujas. Lielākais tektoniskā lūzuma zonā izvietotais ezers Āfrikā. Dziļākais un pēc tilpuma lielākais ezers Āfrikā. Caurmērā 50 km plats. Krasta līnijas garums ir 1828 km. Vidējā ūdens temperatūra augšējos slāņos ir .

Ezera lielais dziļums un atrašanās tropu joslā noslāņo ezera ūdeni dziļuma joslās, kas savā starpā nesajaucas. Lielākā dziļumā atrodas ūdens bez skābekļa.

Lielākās ezerā ietekošās upes ir Ruzizi, Malagarasi, Kalambo. Malagarasi upe ir vecāka nekā Tanganjikas ezers un agrāk tecēja uz Kongo upes baseinu. Ezera izteka Lukuga tek uz Kongo baseinu.

Sugu daudzveidība un zvejniecība 

Ezerā dzīvo ap 400 sugu zivis. Lielākā daļa šo zivju sugu dzīvo tikai Tangaņikas ezerā un citur pasaulē nav sastopamas. Lielākā sugu daudzveidība ir piekrastē, savukārt lielākā zivju biomasa - ezera centrālajā rajonā (pelaģiāle). Endēmiskas ir arī daudzu citu Tangaņikas ezerā dzīvojošu organismu sugas — moluski (kuri šeit bieži ir radniecīgi jūras moluskiem), vēžveidīgie, medūzas, dēles u.c.

Daļa no Tangaņikas ezera zivju sugām ir populāras akvārija zivtiņas pateicoties to košajām krāsām, neparastajām ķermeņa formām un relatīvi labi attīstītajam intelektam.

Pašlaik ap 45 000 ap Tangaņikas ezeru dzīvojošo cilvēku iesaistīti zvejniecībā, ezera krastos atrodas ap 800 zvejas ostas. Aptuveni 1 miljons cilvēku ir atkarīgi no nozvejas. 1995. gadā Tangaņikas ezerā tika noķertas  tonnas zivju un iezīmējas izteikta pārzvejošana, kas var novest pie straujas zivju resursu izsīkšanas.

Atsauces

Skatīt arī 
 Pasaules lielāko ezeru saraksts
 Pasaules lielākie ezeri pēc tilpuma
 Pasaulē dziļākie ezeri

Ārējās saites 

Burundijas ezeri
Kongo Demokrātiskās Republikas ezeri
Tanzānijas ezeri
Zambijas ezeri
Āfrikas Lielie ezeri