joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Heksamilions

Heksamilions ( — 'sešjūdžu siena') ir aizsargmūris, kas tika uzcelts šķērsām pāri visam Korintas šaurumam, lai aizsargātu vienīgo sauszemes ceļu, kas savieno Peloponēsu ar kontinentālo Grieķiju.

Ir uzskats, ka mēģinājumi uzcelt šajā vietā nocietinājumu līniju tika veikti vairākkārtīgi sākot no mikēnu perioda. Par to varētu liecināt ciklopiskie krāvumi pie Istmijas. Kā ziņo Hērodots, 480. gadā pr.Kr. persiešu uzbrukuma laikā ieteiktais priekšlikums atkāpties uz Peloponēsu un nocietināt Korintas šaurumu bija noraidīts. Tā rezultātā kaujas vieta ar persiešiem tika izraudzīta Termopilu aizā. Vēlreiz ideja nocietinājumu celtniecībai radās pirms Salamīnas kaujas, taču labuma no tās realizācijas bez kontroles jūrā nebija.

Aizsargmūris tika uzcelts Teodosija II (408—450) valdīšanas laikā, kad notika barbaru iebrukums Romas impērijā. Konkrēts celtniecības iemesls varētu būt Alariha karagājiens uz Grieķiju 396. gadā vai arī vestgotu izlaupītā Roma 410. gadā. Celtni kopā ar aizsargmūri veidoja sargtorņi, jūras bastioni un vismaz viens cietoksnis. Sienu biezums sasniedza 3 metrus, bet augstums 8 metrus. Par vienīgo zināmo cietoksni ir teikts, ka no diviem tā vārtiem vieni kalpoja kā formālā ieeja Peloponēsā. Siena tika veidota no bruģakmeņiem un apkaltiem akmens blokiem, kas tika samūrēti ar kaļķa javu. Nav zināms, cik ilgi notika aizsargmūra celtniecība, taču par tā nozīmību var spriest pēc celtnes mēroga, kas ir pats lielākais arheoloģiskais objekts Grieķijā. Praktiski katra nozīmīga celtne šajā reģionā cieta vai bija iznīcināta, lai iegūtu akmens materiālus, kā tas bija ar Istmijas Poseidona templi, vai arī izmantota kaļķa iegūšanai, kā piemēram Hēras templis Perahorā vai Korintas pilsētas senās būves.

Justiniāna I laikā aizsargmūris tika papildus nostiprināts, un tā torņu skaits sasniedza 153. Savu militāro nozīmi mūris zaudēja 7. gadsimtā, bet 11. gadsimtā tur parādījās civilās būves.

1397. gadā 50 līdz 60 tūkstošus lielā turku armija Evrenosa un Jakuba-pašā vadībā iznīcināja līdz tam laikam saglabājušos nocietinājumus. 1415. gadā imperators Manuils II 25 dienu laikā personīgi kontrolēja atjaunošanas darbu gaitu, kuru izmaksas radīja nekārtības vietējās aristokrātijas aprindās. Taču, kad Manuils atjaunoja kontroli pār reģionu, atbalsta trūkums šai aizsardzības iniciatīvai no vietējo iedzīvotāju puses noveda pie tā, ka 1423. gadā 25 tūkstošus lielā osmaņu armija Turahanbeja vadībā, nonākot pie aizsargmūra, konstatēja, ka neviens to nesargā. Ātri noārdot sienu, Turahanbejs izlaupīja Moreju. Par aizsargmūra saglabāšanu interesi izrādīja filozofs Plifons, kurš aicināja imperatoru atrast līdzekļus pienācīga aizstāvju skaita rekrutēšanai, Taču šie aicinājumi netika uzklausīti, un mūris tika grauts gan 1423., gan 1431. gadā.

Despots Konstantīns Paleologs atjaunoja mūri 1444. gadā, taču turki atkal to izārdīja 1446. gadā un 1452. gada oktobrī. Pēc tam, kad osmāņi iekaroja Peloponēsu 1460. gadā, aizsargmūris tika pamests.

Atsauces

Ārējās saites 

Korintija
Bizantija
Benneta sala

Benneta sala (, ) ir neapdzīvota sala Krievijas Federācijas galējos ziemeļos Ziemeļu Ledus okeānā, Delonga salu grupā, tā lielākā sala. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Bulunas ulusā. Salas teritorija kopš 2018. gada 2. marta ietilpst valsts dabas liegumā «Jaunsibīrijas salas».

Vēsture 
Salu 1881. gadā, dreifējot ar ledū iesalušo kuģi Jeannette, atklāja amerikāņa Džordža Delonga ekspedīcija. Nosaukta par godu ekspedīcijas sponsoram, avīzes New York Herald izdevējam Džeimsam Bennetam (James Gordon Bennett). Kādu laiku pēc atklāšanas tika uzskatīta par hipotētisko Saņņikova Zemi. 1902. gadā, mēģinot sasniegt Benneta salu, pazuda Eduarda Tolla ekspedīcija. 1903. gadā glābšanas ekspedīcija Aleksandra Kolčaka vadībā salā atrada pazudušās ekspedīcijas mantas — dokumentāciju, instrumentus un dienasgrāmatu.

Ģeogrāfija 
Sala izvietojusies Delonga salu rietumos, Austrumsibīrijas jūrā. Tuvākā cietzeme ir 102 km attālā Žohova sala dienvidaustrumos. Salas reljefs kalnains, trešdaļu tās teritorijas klāj četri ledāji. Krasti klinšaini un lielākoties stāvi.

Atsauces

Ārējās saites 
 Полярная Почта. Валерий Купецкий. Загадки острова Беннета
 Baron Eduard von Toll’s Last Expedition: The Russian Polar Expedition, 1900-1903

Krievijas salas
Austrumsibīrijas jūra
Jaunsibīrijas salas
Liedes iela

Liedes iela ir iela Rīgā, Pārdaugavā, Zolitūdē. Kopējais ielas garums ir 480 metri, tā ir klāta ar asfalta segumu un ved cauri dzīvojamo ēku rajonam. Liedes iela sākas krustojumā ar Jāņa Endzelīna ielu un beidzas krustojumā ar Apuzes ielu. Liedes ielā ir dažāda veida dzīvojamo ēku apbūve, kas izveidota samērā nesen.

Iela nosaukta Liedes — upes un apdzīvotas vietas (Liedeskrogs) Lubānas novadā — vārdā.

Ielu savienojumi 
Liedes iela ir savienota ar šādām ielām:
 Jāņa Endzelīna iela (T veida krustojums)
 Apuzes iela (T veida krustojums)

Skatīt arī 
 Zolitūde

Atsauces 

Ielas Zolitūdē
Zemgales priekšpilsēta
Pāce (Gailīšu pagasts)

Pāce (agrāk arī Lielpāce) ir ciems Bauskas novada Gailīšu pagastā. Izvietojies Īslīces upes labajā krastā  no novada centra Bauskas un  no Rīgas. 

Apdzīvotā vieta veidojusies ap Pāces (Gut Pahzen) muižu. Ciemā no 1920. gada līdz 1989. gadam atradās Pāces skola. 

Pācē atrodas bibliotēka.

Atsauces
Papile

Papile (, žemaišu: Papėlė) ir Lietuvas mazpilsēta jeb miests Šauļu apriņķa Akmenes rajonā, seņūnijas un seņūnaitijas centrs. Tā atrodas Ventas reģionālajā parkā pie Ventas ap 25 kilometrus uz dienvidiem no Latvijas robežas, 9 km uz DA no Ventas pilsētas un 25 km uz DR no rajona centra Naujoji Akmenes. Saskaņā ar 2011. gada tautas skaitīšanu tajā dzīvoja 1007 cilvēki. Miestā ir Sv. Jāzepa katoļu baznīca (uzcelta 1887. gadā), ģimnāzija, bērnudārzs, bibliotēka, pasts, kultūras centrs, kā arī vēsturnieka un rakstnieka Simona Daukanta muzejs un bronzas piemineklis.

Vēsture 

Papile pirmo reizi pieminēta 1339. gadā, kad to un apkaimi izpostīja Livonijas ordenis. Ir arī uzskats, ka tā tikusi pieminēta 1253. gadā, taču tālaika kuršu Cekļa zemē minētās Pilenes saistība ar Papili ir apšaubāma. Pēc žemaišu kristīšanas tā piederēja Medininku (Varņu) bīskapiem. 1493. gadā Papilē tikusi uzcelta pirmā baznīca.

No 1600. gada Papile tiek minēta kā miests. 1637. gadā tur uzcelta draudzes skola. 1702. gadā miests saņēma tirdzniecības tiesību privilēģiju. Par aktīvu dalību 1863. gada sacelšanās laikā, kurā netālu no pilsētas Dluska vadītie partizāni sakāva Krievijas armijas daļu, daži pilsētnieki tika represēti. 1871.—1873. gadā tika uzbūvēts Liepājas—Romnu dzelzceļš, mazpilsēta sāka straujāk augt, lai gan no 1988. līdz 1903. pārdzīvoja trīs ugunsgrēkus un vēlāk dega arī abu pasaules karu laikā. 1880. gadā Papilē tika izveidota pasta nodaļa.

1941. gada jūlijā lietuviešu policijas provāciskie kolaboracionisti gestapo vadībā noslepkavoja 55 pilsētas iedzīvotājus — propadomiskos kolaboracionistus un ebrejus. Savukārt, padomju vara 1940. gados izsūtīja vai arestēja 41 miesta iedzīvotāju.

Padomju laikā Papilē bija putnu ferma (no 1966. gada) un S. Daukanta vārdā nosaukta kolhoza centrs.

Iedzīvotāji

Ievērojami cilvēki 
 Simons Daukants (1793–1864) — vēsturnieks un rakstnieks, pēdējos dzīves gadus nodzīvojis un apglabāts Papilē.
 Emma Goldmane (1869–1940) — anarhisma ideoloģe, bērnībā dzīvojusi Papilē.
 Ārons Dovids Buraks (1892–1960) — rabīns un rakstnieks

Ģeogrāfija 

Papilē ir divi pilskalni, pirmais — Papiles pilskalns upes kreisajā krastā, pie kura aug aizsargājams koks — daudzstumbru liepa, otrs, ko sauc par Pašalpas kalnu — pilsētas dienvidaustrumos. Venta tek gar miesta dienvidu malu, izveidojot cilpu, pilsēta atrodas upes labajā krastā (otrā krastā — Daubišķu ciemats). Caur Papili iet Liepājas—Romnu dzelzceļš un autoceļš KK155 Kuršēni—Mažeiķi.

Papilē ir ģeoloģiskais rezervāts — Papiles atsegums, kur 2 km garā Ventas ielejas posmā paveras vairāki juras perioda veidojumi ar bagātīgām tā laika faunas atliekām. Šo atsegumu pētījuši daudzi zinātnieki, tostarp Česlovas Hmeļevskis, Ādolfs Damušis, Eduards Eihvalds (pirmais, kurš šo atsegumu pētīja 1830. gadā), Alfrēds Karls Jenčs un rakstnieks Dionizs Poška ap 1863. gadu. Pie tā uzsliets skatu tornis.

Galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 Akmenes rajona oficiālā vietne

Lietuvas miesti
Patrisha

Patrisha jeb Patriša, īstajā vārdā Patrīcija Ksenija Cuprijanoviča, (dzimusi  Rīgā) ir Latvijas dziedātāja, dziesmu autore un radio personība.

Biogrāfija 
Dziedātāja dzimusi Rīgā. Līdz 13 gadiem ar ģimeni dzīvojusi Vecmīlgrāvī, bet pēc tam ģimene pārcēlusies uz Kalngali. 18 gadu vecumā atgriezusies Rīgā. 

Patrīcija dziedājusi jau no bērnības. Dziedātājas dotības īpaši pamanītas skolā, dziedot ansamblī. Meitene apmeklēja radošo bērnu un jauniešu studiju "Zvaigžņu sala" un kopš 11 gadu vecuma piedalījusies vairāk nekā 60 dziedātāju konkursos, gan Latvijā ("Aprīļa pilieni" un "Balss pavēlnieks"), gan ārvalstīs (Polijā, Ukrainā, Maltā un citur). Pirmo lielo atzinību guva Ukrainas konkursā "Молода Галичина", kur 15 gadu vecumā izcīnīja otro vietu. Piedalījusies arī Krievijas televīzijas šova "Golos" ("Balss" — latviešu val.) Latvijas atlasē. 

16 gadu vecumā Patrīcija izpelnījās pirmo plašāko atpazīstamību Latvijā, piedaloties šova "X Faktors" Latvijas versijā 2017. gadā, neraugoties uz to, ka panākumus šovā neguva. 2019. gada sākumā kļuva par pirmo mūziķi no Latvijas, kas noslēgusi līgumu ar vienu no pasaulē lielākajām mūzikas izdevniecībām Universal Music Group, kuras paspārnē izdeva trīs singlus “Es varu būt tā”, “Visu un vēl vairāk” un “Lai tev sāp”. Jau tobrīd tika uzskatīta par vienu no pieprasītākajām un aktuālākajām Latvijas jaunajām mūziķēm. Gada nogalē, 27. novembrī, izdeva debijas minialbumu ar sešām dziesmām "Patrisha bija šeit". 2020. gadā ieguva Zelta mikrofona balvu kategorijā "Labākā debija", bet albums tika nominēts kategorijā “Popmūzikas albums”. 

No 2020. gada 21. maija vada Radio EHR raidījumu "Latviešu mūzikas skatuve".

Diskogrāfija

Albumi

Singli

Ārējās saites

Atsauces 

2001. gadā dzimušie
Latviešu dziedātāji
Rīgā dzimušie
Žohova sala

Žohova sala (, ) ir neapdzīvota sala Krievijas Federācijas galējos ziemeļos Ziemeļu Ledus okeānā, Delonga salu grupā, tā otra lielākā sala. Administratīvi ietilpst Sahas Republikas Bulunas ulusā. Salas teritorija kopš 2018. gada 2. marta ietilpst valsts dabas liegumā «Jaunsibīrijas salas».

Vēsture 
Salu 1914. gadā atklāja krievu ekspedīcija Borisa Viļkicka vadībā ar kuģiem Taimir un Vaigač. Sākotnēji nosaukta par Novopašennija salu par godu Vaigač komandierim Pjotram Novopašennijam. Pēc tam, kad 1919. gadā Novopašennijs pievienojās Nikolaja Judeņiča Ziemeļrietumu armijai, salu 1926. gadā pārdēvēja par godu kuģa virsniekam Aleksejam Žohovam, kurš pirmais ieraudzīja jaunatklāto Viļkicka salu un vēlāk ekspedīcijas laikā mira.

1955. gadā salas ziemeļrietumos tika izveidota Ostrovžohovas polārstacija, kas darbojās līdz 1993. gadam. 

1990. gados salas dienvidrietumos tika atklāta ap 8000 gadu sena mednieku apmetne. Arheoloģiskie izpētes darbi turpinās līdz mūsdienām. Apmetne bija apdzīvota laikā, kad tā bja daļa no kontinentālā līdzenuma. Tajā pastāvīgi mituši ap 25—50 cilvēku. 2015. gadā izrakumos atrastas suņu fosīlijas, kas atbilst pajūgu suņu — Sibīrijas laikas standartam, kā arī suņu kamanas.

Ģeogrāfija 
Sala izvietojusies Delonga salu rietumos, Austrumsibīrijas jūrā. Tuvākā cietzeme ir 43 km attālā Viļkicka sala dienvidos. Sala veidota galvenokārt no bazalta ar kaļķakmens piejaukumu. Reljefs paugurains, dominē divi vulkāniski masīvi, augstākais no kuriem 123 m vjl. Krasti līdzeni, austrumos un dienvidos — lēzeni, rietumos un ziemeļrietumos ar 6—18 m augstām kraujām. Ziemeļos un dienvidos 3 lagūnas tipa ezeri, ko no jūras atdala šauras oļu strēles. Dominē tundras augājs. Klinšainajos krastos putnu tirgi (kairas, alki, kaijas, lielās polārkaijas). Sastopami no kontinenta vai lielajām salām ienākušas polārlapsas un baltie lāči.

Atsauces

Ārējās saites 
 Остров Жохова
 Остров Жохова: достопримечательности и фото

Krievijas salas
Austrumsibīrijas jūra
Jaunsibīrijas salas
Kleonas

Kleonas (sengr. Κλεωναί) bija pilsēta senajā Peloponēsā, kuru Romas perioda autori aprakstīja kā pilsētu Argolīdā, kaut arī tā senās Grieķijas vēstures periodā nekad nebija iekļauta Argejas jeb Argosas teritorijā. Kleonas atradās uz ceļa starp Argosu un Korintu, 120 stadijas no Argosas un 80 stadijas no Korintas. Tur bija šaura pāreja. Kleonas bija sengrieķu pilsēta 13 km uz dienvidrietumiem no Korintas un, domājams, bija apdzīvota no vēlā Hellādas perioda. Tā atrodas apmēram 1,6 km uz austrumiem no mūsdienu Arheakleones ciema. Pilsētā 4. gadsimta pr.Kr. sākumā dzīvoja ap 8000 iedzīvotāju, un līdz neatkarības zaudēšanai 4. gadsimtā pr.Kr. tā kontrolēja ceļu no Korintas šauruma uz Peloponēsas iekšējiem rajoniem. Kleonas bija Nemejas spēļu dibinātājas un organizētājas, līdz to iekaroja Argosa. Līdz mūsdienām ir saglabājušās akmeņlauztuves, no kurām tika ņemts materiāls Kleonu un Nemejas svētnīcas celtniecībai. Ir saglabājušās arī tempļa drupas pašās Kleonās, kas varētu būt bijušais Diodora pieminētais Hērakla templis.

Pausānija apraksts 
Antīkais ģeogrāfs Pausānijs apmeklēja Kleonas un tās aprakstīja šādi: 

Argolīda
Senās Grieķijas pilsētas
Somu pirts

Somu pirts jeb Somu sauna (somu: Suomalainen sauna) ir nozīmīga somu tradīcija. Kopš 2019. gada ir iekļautas UNESCO Reprezentatīvajā cilvēces nemateriālā kultūras mantojuma sarakstā.

Somijā sastopamas dažādu veidu pirtis. Tās var klasificēt vai nu pēc pašas pirts ēkas, vai pēc tā, kāda veida krāsnis tā izmanto. Galvenais iedalījums ir starp vienreiz uzsildāmām un nepārtraukti sildāmām krāsnīm. Vienreiz uzsildāmās krāsnīs izmanto daudz akmeņu, kas tiek uzsildīti pirms pirts lietošanas. Akmeņus sakarsē, dedzinot malku (pirtī ar skursteni vai bez tā), eļļu, kokskaidu granulām vai dabasgāzi. Nepārtraukti apsildāmām krāsnīm vajadzīgs mazāks akmeņu daudzums, un tie tiek uzkarsēti pirts lietošanas laikā, dedzinot malku, eļļu vai dabasgāzi, vai arī apsildot ar elektrību. Somu pirts temperatūra ir no 80 līdz 110 °C, parasti 80—90 °C, un tā tiek uzturēta virs rasas punkta, lai nebūtu tvaika kondensācijas, kā tas ir turku pirtī.

Atsauces

Ārējās saites 
 The Finnish Sauna — facts by Finland Travel Club
 Finnish Sauna a-sauna.com

Somijas kultūra
Diolks

Diolks (sengr. Δίολκος) bija velkamais ceļš, kas šķērsoja Korintas šaurumu, un pa kuru antīkajos laikos pārvilka vieglos karakuģus un nelielus tirdzniecības kuģus starp Korintas līci un Saroniku, tādējādi nodrošinot kuģu īsāko satiksmi starp Korintas ostām Lehaju un Kenhreju. Ceļš bija 6 kilometrus garš un 3—4 metrus plats. Tas bija bruģēts ar akmens plāksnēm ar dziļām iedobēm, kurās tika ievietotas koka slieces, kas tika smērētas ar taukiem. Kuģu saturs un pārvadājamās preces tika transportētas atsevišķos ratos, kurus vilka vergi. Šis ceļš bija uzbūvēts 6. gadsimtā pr.Kr. un tika izmantots kuģu transportēšanai līdz pat 9. gadsimtam.

Diolku būtiski pilnveidoja Periandra tirānijas laikā 7—6. gadsimtā pr.Kr., kas ļāva Korintas pilsētvalstij gūt lielus ienākumus un pilnībā atcelt nodokļus saviem pilsoņiem.

Antīkajos laikos (1. gadu tūkstotis pr.Kr.) grieķu polisu (pilsētu) starpā izveidojās intensīva jūras tirdzniecība un daudz preču vajadzēja vest no Feniķijas, Ēģiptes, kā arī Melnās jūras baseina, Jonijas (Turcijas rietumu piekraste), Itālijas, Sicīlijas, Āfrikas (Kirēne) u.c. grieķu kolonijām, kas bija izveidojušās 8—6. gadsimtos pr.Kr. praktiski pa visu Vidusjūras reģionu, grieķu metropoļu pārapdzīvotības dēļ.

Visa kuģošana notika krastu tuvumā un nokļūt no austrumiem uz rietumiem (vai atpakaļ) pa jūru varēja tikai caur Grieķiju pa diviem ceļiem — gar Maleja ragu vai pāri Korintas šaurumam, pārvelkot kuģus tam pāri pa Diolku. Maleja rags atrodas Peloponēsas dienvidu galā un no seniem laikiem tam bija ļauna slava spēcīgo vēju un lielo viļņu dēļ. Tas skaidrojams ar to, ka šajā punktā saiet kopā vairākas Atlantijas ciklonu kustības līnijas, kā rezultātā varbūtība satikties ar ciklonisko vētru ir ļoti liela. Senie kuģi nespēja pretoties spēcīgiem vējiem, un tas draudēja iepūst tos jūrā vai sadauzīt pret klintīm, bet augstie viļņi varēja tos apgāzt vai appludināt ar ūdeni.

Tādēļ Diolkam kā dabiskam, drošam ceļam starp Egejas un Jonijas jūrām nebija alternatīvu. Periandrs padziļināja, paplašināja un uzlaboja velkamo ceļu, pārklāja to ar marmoru un no abām pusēm izveidoja ostas, padarot Diolku par ļoti ienesīgu būvi, uzliekot nodokļus par kuģu transportēšanu.

Mūsdienās blakus Diolkam ir uzbūvēts Korintas kanāls. Arheoloģisko pētījumu rezultātā, ko veica Arheoloģiskais dienests 1952.-1956. gadā N. Verdelisa vadībā, tika atklāti Diolka fragmenti. Mūsdienu kanāla dienvidrietumu daļā ir saglabājies 10 m plats Diolka savienojums ar Korintas šaurumu, kas ir saskatāms ūdenī blakus senajai kuģu piestātnei. Tālāk tas vienmērīgi ceļas augšā austrumu virzienā, un vēl tālāk tas redzams virs ūdens kanāla dienvidu malā. Paralēlas vagas (olkas) ir redzamas 1,5 m attālumā vienai no otras. Tās ir izkaltas uz akmens ceļa 3,5 m platumā. Vēl var redzēt perpendikulārus iegriezumus — virvju pēdas, ar kurām vilka ratus. Diolka maršruts nebija taisns, par ko liecina cits fragments, kas atrasts kanāla ziemeļu malā. Tātad maršruts gāja pa zemes līdzeno virsmu, apejot stāvas nogāzes.

Atsauces

Ārējās saites 

Korintija
Grieķijas vēsture
Kromiona

Kromiona (sengr. Κρομμυων) bija pilsēta senajā Grieķijā Korintas šauruma austrumu malā pie Saronika. Ir uzskats, ka pilsēta ir nosaukta mitoloģiskā varoņa, Poseidona dēla, Kroma vārdā. Nosaukums ir atvasināts no grieķu vārda "sīpols", kas norāda uz to, ka sīpoli šeit varētu būt audzēti vēl no senatnes. Saskaņā ar mītu Tēzejs šeit nokāva Kromionas cūku Feju.

Ir uzskats, ka senā Kromiona atrodas Agi-Teodori teritorijā, 26 kilometri no senās Korintas. Šeit 8. automaģistrāles abās malās tika atrasti seni pamati. Atradumu vecums variē no ģeometriskā perioda līdz Bizantijas laikam. Sākotnēji Kromiona bija Megāras daļa. 6. gadsimtā pr.Kr. to iekaroja Korinta. 425. gadā pr.Kr. Peloponēsas kara laikā Nikijs izpostīja pilsētu. 393. gadā pr.Kr. Korintas kara laikā spartiešu karavadonis Praksits ieņēma pilsētu un izmantoja to kā militāro bāzi. Romas impērijas un Bizantijas laikā pilsēta tika pārcelta tuvāk Kromionas ostai. 6. gadsimtā šī vieta joprojām figurēja Jerokla pilsētu sarakstā.

Arheoloģisko izrakumu vieta ir ap 110 metrus gara un 30 metrus plata, un tagad atrodas starp 8 autostrādi un dzelzceļa līniju, apmēram 100 metrus uz rietumiem no Agi-Teodori dzelzceļa stacijas. Šeit tika atrasti ģeometriskā perioda kapi, vēlā arhaiskā perioda teātris un podnieku darbnīca (4-2. gadsimts pr.Kr.). Apaļais teātris ir ap 13 metriem diametrā un ar 11 sēdvietu rindām. Teātra centrālā daļa bija bruģēta ar akmens plāksnēm un tās diametrs bija ap 7,4 metri. Ir uzskats, ka teātris kalpoja par populāru sanāksmju vietu (buleiteriju).

Pausānija apraksts 
Antīkais ģeogrāfs Pausānijs Kromionu aprakstīja šādi:

Atsauces 

Korintija
Senās Grieķijas pilsētas
Asine

Asine (sengr. Ἀσίνη) ir sena pilsēta augstā kraujā Argolīdas līča ziemeļu piekrastē, Grieķijā. Atrodas mazāk par kilometru uz austrumiem no Tolo ciemata (10 km uz dienvidaustrumiem no Nauplijas). Līdz mūsdienām ir saglabājušās dažādu laika periodu drupas, no bronzas laikmeta līdz viduslaikiem.

Pirmās apmetnes pilsētas apkārtnē ir attiecināmas uz 2600—1900 gadiem pr.Kr. Pilsētu piemin sengrieķu autori Strabons un Pausānijs, aprakstot Peloponēsu. Pēc Pausānija teiktā senie Asines iedzīvotāji sauca sevi par driopiem, jo uzskatīja, ka ir cēlušies no Driopa (pēc viņu domām Apollona dēla). Iepriekš tie dzīvoja netālu no Parnasa, taču pēc tam, kad zaudēja cīņu ar Heraklu, pārcēlās ar kuģiem uz Peloponēsu un vērsās pēc palīdzības pie valdnieka Eirisfeja. Viņš, kā cilvēks, kurš neieredzēja Heraklu, deva tiem iespēju dzīvošanai Asinē Argolīdā.

Mikēnu uzplaukuma laikā Asine bija ostas pilsēta. Šī perioda kameru kapeņu kapi, kas tika atrasti Barbuna paugura austrumu nogāzē, liecina, ka šeit tika glabāti augstas kārtas pārstāvji.

Pausānijs un Strabons atsaucas uz Asines pieminēšanu Iliādā, pilsētu sarakstā, kas deva kuģus Trojas karam.

8. gadsimta pr.Kr. sākumā Asine pievienojās spartiešu valdnieka Nikandra karagājienam uz Argolīdu. Kopā ar to viņi izpostīja Argosas zemes. Pēc tam, kad spartieši atgriezās mājās, argosieši, kopā ar savu valdnieku Eratu aplenca Asini. Asines iedzivotāji vīrišķīgi aizstāvējās, taču tad, kad argosieši ieņēma cietokšņa mūri, tie iesēdināja sievas un bērnus kuģos un pameta pilsētu, dodoties spartiešu zemju virzienā.

Spartieši piešķīra izraidītajiem dzīvošanai zemi Mesēnijā. Tur tika dibināta jauna pilsēta ar tādu pašu nosaukumu — Asine (mūsdienās Koroni).

Taču argosieši, izpostot līdz pamatiem Asini un viņu zemes pievienojot savējai, atstāja neskartu vienīgi Apolona Pifaeja templi. Pamestā pilsēta stāvēja tukša apmēram 400 gadus (līdz 300 gadam pr.Kr.). Hellēniskajā periodā pilsēta atkal tika apdzīvota un sasniedza ziedu laikus.

2. gadsimta otrajā pusē pilsētu atkal pameta tās iedzīvotāji, atstājot drupas, starp kurām redzams saglabājies Apolona templis, par ko liecina Pausānijs.

Nocietinājumus apkārt pilsētai uzcēla bizantieši 6.—7. gadsimtā un venēcieši (1690—1715 gados).

Izrakumi 
1922-1930. gados Zviedrijas Arheolģijas institūts veica pirmos izrakumus pilsētas teritorijā. Pie hellēnisma perioda atradumiem pieskaita namu paliekas, olīvu spiedes, kas atrastas gan akropolē (augšējā pilsētā), tā arī pilsētas apakšējā daļā. No romiešu laikiem ir palikušas termas apakšējā pilsētā (5.—7. gadsimts).

Asine mūsdienu literatūrā 
Asines pilsētai un tās valdniekam ir veltīts viens no pazīstamākajiem grieķu dzejnieka Jorga Seferisa dzejoļiem "Asines valdnieks".

Atsauces 

Argolīda
Senās Grieķijas pilsētas
Mantineja

Mantineja (sengr. Μαντίνεια) pirms tam bija zināma kā Antigonija (sengr. Ἀντιγόνεια) bija sengrieķu pilsēta Arkādijā, Peloponēsas centrālajā daļā. Mūsdienās Mantinejas drupas atrodas netālu no Nestani ciema Tripoles apgabalā, Arkādijas nomē. Antīkajos laikos pie pilsētas ir notikušas vairākas kaujas, no kurām pazīstamākā ir Mantinejas kauja 362. gadā pr.Kr. starp spartiešiem un tēbiešiem, kuras gaitā gāja bojā pazīstamais Tēbu karavadonis Epaminonds.

Vēsture 
Mantineja radās saplūstot kopā vairākiem blakus esošiem ciemiem ap 500 gadu pr.Kr. Pilsētas aizgādnis skaitījās jūras dievs Poseidons. Šī bija liela pilsēta ar daudziem tempļiem, un sākotnēji tās nocietinājumi bija taisnstūra formā. Par Artemīdas Himnijas templi, kas atradās pilsētas ziemeļu daļā, minēja sengrieķu ģeogrāfs Pausānijs. Diotima, kas atstāja iespaidu uz Sokrātu, sākotnēji kalpoja tur par priesterieni. Netālu no pilsētas atradās Mantinejas dambis, viens no izcilākajiem seno tehnoloģiju paraugiem. 

Pilsētas tuvumā 418. gadā pr.Kr. notika pirmā Mantinejas kauja, lielākā sauszemes kauja Peloponēsas karā. Spartai ar sabiedrotajiem pretī stājās Atēnas un tās sabiedrotie, kā arī pret spartiešiem sacēlušās pilsētas. Pēc Atēnu karavadoņa Lahesa bojāejas kauja beidzās ar atēniešu un to sabiedroto armijas sakāvi.

Mantineja bija Peloponēsas līgas loceklis, taču Peloponēsas kara laikā pārgāja Atēnu pusē. Pēc kara tā bija spiesta atgriezties Peloponēsas līgā. Vēlāk Sparta izmantoja Antalkidas miera līgumu (387. g.pr.Kr.) par ieganstu, lai sadalītu Mantineju to veidojošajos ciemos. Atbildot uz to mantinejieši izdzina spartiešus no savas pilsētas, taču tika sakauti pilsētas aplenkumā 385. gadā pr.Kr., kā rezultātā Mantineja tika sadalīta un izpostīta. Pēc spartiešu sakāves Korintas kara beigās Mantineja atkal kļuva par vienotu pilsētu. Nocietinājumi tajā laikā ieguva savu gandrīz apaļo formu, saglabājot dažas seno mūru daļas.

Otrā Mantinejas kauja, kas notika 362. gadā pr.Kr., izbeidza Tēbu hegemoniju Grieķijā. Šajā kaujā Atēnas un Sparta bija sabiedrotie. Tēbas izcīnīja uzvaru, taču to lielais karavadonis Epaminonds šajā kaujā gāja bojā.

Kleomenas kara gaitā maķedoniešu valdnieks Antigons III Dosons 223. gadā pr.Kr., ieņemot un izlaupot pilsētu, nodeva to ahajiešu pārvaldei, kuri to pārdēvēja par Antigoniju.

Romas imperators Adriāns atdeva pilsētai tās iepriekšējo nosaukumu. 130. gadā viņš apmeklēja Mantineju un uzcēla templi, savam favorītam Antinojam.

Pēc vairākiem gadu desmitiem, domājams, dažus gadus pirms 166. gada, Pausānijs apmeklēja Mantinejas apkārtni un aprakstīja tā laika drupas un pilsētas atliekas savā astotajā grāmatā "Hellādas apraksts". 

Mantinejas marmorā, kas datējams ar 4. gadsimtu pr.Kr. un mūsdienās ir eksponēts Atēnu Nacionālajā arheoloģijas muzejā, ir attēlota mitoloģiska aina par Apollona un Marsija sacensību ar sengrieķu panduru, uz kuras spēlē uz klints sēdoša mūza.

Atsauces 

Arkādija
Senās Grieķijas pilsētas
Edgars Tavars

Edgars Tavars (dzimis ) ir latviešu politiķis. Šobrīd ir 14. Saeimas deputāts, pārstāv Latvijas Zaļo partiju un partiju apvienību "Apvienotais saraksts". Bijis arī 13. Saeimas deputāts.

Biogrāfija 
2002. gadā E. Tavars pabeidzis Rīgas Celtniecības koledžu. Augstāko izglītību ieguvis RPIVA (bakalaurs ekonomikā, "uzņēmumu un iestāžu vadība") un Banku augstskolā (2012. gadā iegūts maģistra grāds "inovācijas ekonomikā").

Politiskā darbība 
2011. gadā E. Tavars kļuva par Latvijas Zaļās partijas priekšsēdētāju. Par partijas vadītāju pārliecinoši pārvēlēts arī 2013., 2015., 2017., 2019. un 2021. gadā. Viņa vadīšanas laikā Zaļā partija piedzīvojusi būtisku biedru skaitu pieaugumu un nostiprinājusi savu lomu valsts reģionos. Kopš 2019. gada jūlija vada Zaļo un Zemnieku savienību. 2014. gadā nesekmīgi kandidēja 12. Saeimas vēlēšanās no Zaļo un Zemnieku savienības, taču kļuva par Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrijas parlamentāro sekretāru. 2016. gadā mainoties valdībai, mainīja darba vietu, kļūstot par Satiksmes ministrijas parlamentāro sekretāru. 2018. gadā E. Tavars kandidēja 13. Saeimas vēlēšanās, netika ievēlēts, ieņemot ceturto vietu sarakstā (ievēlētas tika divas tā laika ministres). Tāpat pietiekošu vēlētāju atbalstu nesaņēma 2019. gada Eiropas Parlamenta vēlēšanās un 2020. gada Rīgas domes ārkārtas vēlēšanās. E. Tavars nekad nav mainījis vēlēšanu apgabalu, kandidējis tikai no Rīgas vēlēšanu apgabala, kur Zaļo un Zemnieku savienībai tradicionāli ir vismazākais atbalsts. Startu vēlēšanās E. Tavars uzskata par savu kā politiķa pienākumu, neraugoties uz iespējām sarakstam pārvarēt 5% vai paša izredzēm tikt ievēlētam.

2021. gada sākumā, pēc tam, kad deputāte Dana Reizniece-Ozola nolika Saeimas deputāta mandātu, E. Tavars kļuva par 13. Saeimas deputātu.

2022. gada 10. maijā Zaļā partija paziņoja par lēmumu izstāties no ZZS, lai kopā ar Latvijas Reģionu apvienību, Liepājas partiju un Ulda Pīlēna veidoto biedrību startētu 14. Saeimas vēlēšanās. Saistībā ar jaunās apvienības veidošanu 2022. gada jūnijā E. Tavars kopā ar Raimondu Bergmani un Māri Kučinski atstāja ZZS Saeimas frakciju, kļūstot par pie frakcijām nepiederošu deputātu. Rudenī ievēlēts 14. Saeimā no apvienības "Apvienotais saraksts".

Atsauces

Ārējās saites 

 

1982. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas Zaļās partijas politiķi
13. Saeimas deputāti
14. Saeimas deputāti
Latvijas parlamentārie sekretāri
Nika Melia

Nika Melia (; dzimis ) ir Gruzijas politiķis.

Ārējās saites 

 parliament.ge

1979. gadā dzimušie
Gruzijas politiķi
Tbilisi dzimušie
Lindsijs Greiems

Lindsijs Olins Greiems (Lindsey Olin Graham, dzimis ), ir Amerikas Savienoto Valstu politiķis, pārstāv Republikānisko partiju. Kopš 2003. gada ir ASV senators pārstāvot Dienvidkarolīnas štatu.

Greiems 1981. gadā saņēma doktora grādu Dienvidkarolīnas Universitātes juridiskajā fakultātē. No 1982. gada līdz 1988. gadam Greiems bija ASV Gaisa spēku biedrs. Pirms kļūšanas par ASV pārstāvju palātas deputātu Greiems strādāja par juristu. 2003. gadā Greiems tika ievēlēts par ASV senatoru, pārņemot amatu no Stroma Tērmonda. Greiems Senātā pazīstams ar stipro atbalstu valsts aizsardzības nozares budžeta palielināšanai. 2015. gadā Greiems kandidēja ASV prezidenta amatam, bet 2015. gada decembrī izstājās no cīņas. Sākotnēji Greiems kritizēja Republikāņu partijas kandidātu Donaldu Trampu, bet vēlāk kļuvis par vienu no lielākajiem Donalda Trampa atbalstītājiem ASV senātā.

Atsauces

Ārējās saites 

1955. gadā dzimušie
ASV politiķi
ASV senatori
ASV Pārstāvju palātas locekļi
ASV juristi
Džons Deivids Vašingtons

Džons Deivids Vašingtons (, dzimis ) ir ASV aktieris un bijušais amerikāņu futbolists. Spēlējis amerikāņu futbolu jauniešu līmenī, bet vēlāk, kā viņa tēvs Denzels Vašingtons, sācis aktiera karjeru.

Savu aktiera karjeru sācis jau 1992. gadā, kad septiņu gadu vecumā parādījies filmā Malcolm X, kurā galvenā loma bija viņa tēvam. No 2015. gada līdz 2019. gadam piedalījies HBO seriālā Ballers. Spēlējis galveno lomu Spaika Lī kriminālfilmā "Melnais KKKlanmens" (2018). Par to ticis nominēts gan Zelta globusa balvai, gan Ekrāna aktieru ģildes balvai. 2020. gadā viņš piedalījās Kristofera Nolana filmā "Tenet".

Atsauces

Ārējās saites 

1984. gadā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
ASV amerikāņu futbola spēlētāji
Losandželosā dzimušie
Patriks Leihijs

Patriks Džozefs Leihijs (; dzimis )  ir Amerikas Savienoto Valstu politiķis, pārstāv Demokrātisko partiju. Kopš 1975. gada ir ASV senators pārstāvot Vērmontas štatu.

Leihijs piedzima Montepeljē, Vērmontā, Albas un Hovarda Leihiju ģimenē. Kopš dzimšanas viņa kreisā acs ir akla. 1964. gadā Leihijs saņēma doktora gādu jurisprudencē Džordžtaunas Univeristātē. 1974. gadā Leihijs nolēma kandidēt uz ASV Senātu. Leihijs kandidēja uz Senātu, tieši pēc Votergeitas skandāla, kas beidzās ar toreizējā ASV prezidenta Ričarda Niksona atkāpšanos no amata. Viņš vēlēšanās uzvarēja, kļūstot par pirmo Vērmontas senatoru, kurš pārstāvēja Demokrātisko partiju.

Viņš pašlaik ir piektais vecākais ASV senāta biedrs.

Atsauces

Ārējās saites 

1940. gadā dzimušie
ASV politiķi
ASV senatori
Vērmontā dzimušie
Katō

Katō, īstajā vārdā Anna Zankovska (dzimusi ) ir latviešu dziedātāja, vokālā pedagoģe un dziesmu autore. No 2019. gada pazīstama ar skatuves vārdu Katō.

Biogrāfija 

Anna Zankovska nāk no Skrundas. Tēvs dziedājis un spēlējis ģitāru, kas mudinājis dziedāt pašai. Pēc tam dziedājusi Skrundas bērnu vokālajā ansamblī, četru gadu vecumā debitējot konkursā "Cālis". Apguvusi klavierspēli un iesaistījusies Saldus vokālajā grupā Andante, vēlāk apmeklējusi meistarklases pie Maijas Lūsēnas. Pēdējos vidusskolas gadus Anna mācījusies Rīgā un vienlaikus dziedājusi korī "Kamēr...". Papildus trenējusi balsi pie dažādiem vokālajiem pedagogiem, kā Jolanta Gulbe-Paškeviča, Ginta Krievkalna, Ieva Kerēvica u.c. Studējusi Rīgas 1. medicīnas koledžā, ko nav pabeigusi. Džeza vokālās pedagoģes izglītību ieguvusi Jāzepa Vītola Latvijas Mūzikas akadēmijā, kur ieguvusi bakalaura grādu. Par vokālo pedagoģi strādā bērnudārzā un kā arī pasniedz individuālās nodarbības bērniem un jauniešiem.

Ilgstoši bijusi fona vokāliste citiem latviešu izpildītājiem. Šajā statusā piedalījusies arī Eirovīzijas finālā kopā ar Aminatu (2015. gadā) un Justu (2016. gadā). 2017. gadā ar dalību dziesmu konkursā "Supernova" ieguva plašāku atpazīstamību kā solo māksliniece — pirms tam Anna bažījusies, vai var dziedāt ne tikai fona vokālu. Tāpat gada otrajā pusē piedalījās mūzikas šovā "X faktors".

Kāda no braucieniem kā fona dziedātājai viņa iepazinusies ar mūzikas producentu Kasparu Ansonu, kuram parādījusi savas dziesmas — viņš novērtējis tās atzinīgi. Abi izlēmuši sadarboties. Anna nolēma savu solo dziedātājas karjeru veidot kā Katō. Pseidonīms radies no angļu valodas vārda cut (latviešu val. — griezt), ar to iezīmējot jaunu ceļa sākumu mūzikā. Debijas singls "Es gāju par tālu", kas bija radies abu sadarbībā, iznāca 2019 .gada februārī. Astoņos mēnešos ierakstīts debijas minialbums "Ko mani putni ēd", kas iznāca tā paša gada novembrī.

Diskogrāfija

Albumi

Atsauces

Ārējās saites 

 
 
 

1992. gadā dzimušie
Latviešu dziedātāji
Latvijas Mūzikas akadēmijas absolventi
Darja Blaško

Darja Blaško (; dzimusi ) ir Baltkrievijā dzimusi Ukrainas biatloniste.

Karjera 
Ar biatlonu sāka nodarboties 2006. gadā. Starptautiskās sacensībās piedalās kopš 2012. gada. Pirmos nozīmīgos panākumus guva 2015. gada Pasaules čempionātā junioriem Raubičos, kur piedalījās sacensībās jauniešu (U-19) kategorijā un izcīnīja divas zelta medaļas: sprintā un stafetē, kur Baltkrievijas komandas sastāvā startēja kopā ar Hannu Solu un Dzinaru Alimbekavu. 2015.—2016. gada sezonā startēja IBU junioru kausā, kā arī debitēja IBU kausā pieaugušajiem.  Kenmorā pirmo reizi piedalījās Pasaules kausa sacensībās, ieņemot 48. vietu sprintā.

2017. gadā nolēma vairs nepārstāvēt Baltkrievijas izlasi un pāriet uz Ukrainu. Tā kā neizdevās vienoties ar Baltkrievijas Biatlona federāciju, divus gadus Blaško nevarēja piedalīties sacensībās un Ukrainu varēja pārstāvēt no 2019. gada marta. 

Pirmo reizi Pasaules čempionātā piedalījās 2021. gadā Pokļukā. Labāko rezultātu individuāli sasniedza sprintā, ierindojoties 14. vietā, bet Ukrainas komandas sastāvā kopā ar Anastasiju Merkušinu, Jūliju Džimu un Olenu Pidhrušnu ieguva bronzas medaļu stafetē. Kopā ar Artemu Primu piedalījās arī 1+1 jauktajā stafetē, ieņemot 4. vietu.

Karjeras rezultāti

Olimpiskās spēles

Pasaules čempionāts

Pasaules kausa kopvērtējums

Atsauces

Ārējās saites 

1996. gadā dzimušie
Vitebskas apgabalā dzimušie
Baltkrievijas biatlonisti
Ukrainas biatlonisti
Ukrainas sportisti 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Biatlonisti 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Robins Lopess

Robins Bairons Lopess (; dzimis ) ir amerikāņu basketbolists, spēlē centra pozīcijā. Pašlaik (2021) pārstāv NBA klubu Orlando "Magic".

Viņa dvīņubrālis Bruks Lopess arī ir profesionāls basketbolists un spēlē NBA. Profesionālā līmenī basketbolu spēlējis arī viņu vecākais brālis Alekss. Brāļu Lopesu tēvs ir cēlies no Kubas.

Karjera 
Spēlējis NCAA, kur kopā ar brāli pārstāvēja Stenforda Universitātes basketbola komandu "Cardinal". Pēc divām sezonām augstskolu basketbolā 2008. gada NBA draftā R. Lopesu Fīniksas "Suns" izraudzījās pirmajā kārtā ar 15. kārtas numuru.

2012. gada jūlijā Fīniksas komanda pēc četrām nospēlētām sezonām aizmainīja R. Lopesu uz Ņūorleānas "Hornets" (sign-and-trade darījums). 2013. gada vasarā trīs komandu maiņas darījuma rezultātā viņš nonāca Portlendas "Trail Blazers", kur aizvadīja divas sezonas, visas spēles dodoties komandas starta pieciniekā un ar komandu piedaloties arī izslēgšanas spēlēs. 2015. gada vasarā R. Lopess noslēdza līgumu ar Ņujorkas "Knicks", bet pēc vienas sezonas komandā kopā ar Hosē Kalderonu un Džerianu Grantu tika aizmainīts uz Čikāgas "Bulls" pret Deriku Rouzu, Džastinu Halideju un otrās kārtas drafta izvēli. 2019. gada jūlijā R. Lopess uz vienu sezonu pievienojās Milvoki "Bucks", sezonu profesionālajā basketbolā aizvadot kopā ar brāli, bet pirms 2020.—2021. gada NBA sezonas kļuva par Vašingtonas "Wizards" spēlētāju. R. Lopesam izdevās produktīva sezona "Wizards" sastāvā, tostarp viņš bija trešais precīzākais metējs visā līgā šajā sezonā. Pirms 2021.—2022. gada NBA sezonas R. Lopess noslēdza līgumu ar citu NBA komandu Orlando "Magic".

Ārējās saites 

1988. gadā dzimušie
Kalifornijā dzimušie
ASV basketbolisti
Basketbola centri
Fīniksas "Suns" spēlētāji
Ņūorleānas "Hornets" spēlētāji
Portlendas "Trail Blazers" spēlētāji
Ņujorkas "Knicks" spēlētāji
Čikāgas "Bulls" spēlētāji
Milvoki "Bucks" spēlētāji
Vašingtonas "Wizards" spēlētāji
Orlando "Magic" spēlētāji
Hamiltons Moriss

Hamiltons Moriss (angļu: Hamilton Morris; dzimis 1987. gada 14. aprīlī) ir amerikāņu žurnālists, dokumentālists un zinātniskais pētnieks. Viņš ir televīzijas raidījuma "Hamilton's Pharmacopeia" veidotājs un režisors, kurā viņš pēta dažādu psihoaktīvo vielu vēsturiskos, ķīmiskos un kultūras aspektus.

Hamiltons Moriss ir Džūlijas Šīnas un dokumentālo filmu režisora Erola Morisa dēls. Lai arī dzimis Ņujorkā, uzaudzis Kembridžā, Masačūsetsā. Pusaudža gados Moriss piedalījies 2002. gada pirmās paaudzes iPod reklāmā. Viņš studēja Čikāgas universitātē un pētniecības universitātē "The New School", kur studēja antropoloģiju un zinātni.

Studiju laikā sāka rakstīt žurnālam Vice, kur sāka rakstīt ikmēneša sleju "Hamilton's Pharmacopeia", kas vēlāk tika ekranizēta VBS.tv dokumentālo filmu ciklā. Viņš ir Vice zinātniskais redaktors un HBO korespondents un producents, kā arī pastāvīgs žurnāla "Harper's Magazine" zinātnes feļetonists. Moriss bieži veic farmakoloģiskos pētījumus Filadelfijas zinātņu universitātē, liekot uzsvaru uz disociatīvo anestēzijas līdzekļu sintēzi un vēsturi.

Atsauces 

1987. gadā dzimušie
ASV žurnālisti
Ņujorkā dzimušie
Ņujorkas cilvēki
Ebreju rakstnieki
Ebreju zinātnieki
Ebreji
Ateisti
Orhomena (Arkādija)

Orhomena (sengr. Ορχομενός) bija sengrieķu pilsēta Arkādijā, Peloponēsas centrālajā daļā. Tukidīds to sauca par Arkādijas Orhomenu (Ὀρχομενός ὁ Ἀρκαδικός),lai to atšķirtu no Orhomenas Beotijā. Orhomena bija aizvēsturiska apdzīvota vieta, kas antīkajā laikā kopā ar Tegeju un Mantineju kļuva par vienu no trim nozīmīgākajām Arkādijas pilsētām. Savus ziedu laikus tā sasniedza ap 7—6 gadsimtu pr.Kr., kļūstot par bagātu pilsētu, kas kala savu naudu. Pilsētas drupas atrodas Arkādijas ziemeļrietumos netālu no Kaplaki ciema, kas 1963. gadā tika pārdēvēta par Orhomenu. Orhomenas drupas atrodas 762 metri v.j.l., 4 km uz ziemeļiem no Levidi pilsētas, 32 km uz dienvidrietumiem no Nemejas, 24 km uz ziemeļrietumiem no Tripoles un 127 km uz dienvidrietumiem no Atēnām.

Vēsture 
Saskaņā ar sengrieķu mitoloģiju pilsētu dibināja Orhomens, Likaona dēls. Homērs Orhomenu pieminēja Iliādas kuģu sarakstā, kā "bagātu ar sīklopiem (aitām un kazām)". Orhomenas iedzīvotāji grieķu-persiešu karos piedalījās Termopilu kaujā ar 120 karotājiem un Plateju kaujā ar 600 karotājiem. Peloponēsas kara laikā spartieši Orhomenā turēja ķīlniekus, kurus tie paņēma no arkādiešu vidus. Taču aizsargmūri tajā laikā bija daļēji nograuti, un, attiecīgi, kad atēnieši ar saviem sabiedrotajiem 418. gadā pr.Kr. pienāca pie pilsētas, orhomenieši neuzdrošinājās pretoties un atdeva ķīlniekus.

Megalopoles dibināšanas laikā orhomenieši valdīja pār Teizoju, Metgidriumu un Teutisu, taču šo apdzīvoto vietu iedzīvotāji tika nodoti Megalopolei ar visām viņu teritorijām. Orhomenieši, būdami naidīgi noskaņoti pret Mantineju atteicās pievienoties Arkādijas konfederācijai un sāka karot ar mantinejiešiem. Kopš tā laika Orhomena zaudēja savu politisko nozīmību, taču sava stāvokļa dēļ viņu valdījumi bija bieži mērķi karojošo lielvaru starpā.

Karā starp Kasandru un Poliperhontu pilsēta 313. gadā pr.Kr. nokļuva Kasandra varā. Vēlāk tā nostājās etoliešu pusē un ap 234 gadu pr.Kr. noslēdza līgumu ar Ahajas līgu Nearha pārvaldībā. 229. gadā pr.Kr. ar etoliešu piekrišanu Orhomenu iekaroja Kleomens III. 223. gadā pr.Kr. pilsētu atkaroja Antigons Dosons, un izvietoja tur maķedoniešu garnizonu. Vēlāk Romas spiediena dēļ Filips V bija spiests Orhomenu atdot ahajiešiem.

Strabons piemin Orhomenu starp pilsētām, kas vai nu ir izzudušas, vai arī no kurām gandrīz nekas nav palicis pāri. Taču pēc Pausānija domām, kurš rakstīja 2. gadsimtā, tas bija pārspīlējums. Kad 19. gadsimta angļu pētnieks Viljams Smits apmeklēja šo vietu, senās pilsētas akropole bija drupās, un no agoras un pilsētas aizsargmūriem bija palikuši tikai daži fragmenti.

Izrakumi 
Arheoloģiskos izrakumus veica Franču skola Atēnās Gustava Mendeļa vadībā. Tika atrakts 4—3 gadsimta pr.Kr. teātris, aizsargmūri, agora, buleitērijs un Artemīdas templis. Vēlāk izrakumus turpināja Teodoros Spiropuloss. Tika konstatēti tumuluss, mikēniešu apmetne un templis pie blakus esošā ciema Paleopirgosa, kura vietā bija uzcelta agrīno kristiešu bazilika.

Atsauces 

Arkādija
Senās Grieķijas pilsētas
Megalopole

Megalopole () ir neliela pilsēta Arkādijā, Grieķijā, Megalopoles dēma administratīvais centrs. Atrodas Peloponesas centrālajā daļā, 430 metrus v.j.l., 154 km uz dienvidrietumiem no Atēnām. 2011. gadā šeit dzīvoja 5748 iedzīvotāji. Uz dienvidaustrumiem no pilsētas iet 7. autostrāde. Nacionālais ceļš Nr.76 savieno Megalopoli ar Krestenu. Megalopole ir viens no svarīgākajiem Grieķijas enerģētikas centriem. Šajā rajonā ir uzstādītas četras lielas TEC, kas darbojas uz brūnoglēm, ar kopējo jaudu 850 megavati. un viens 700 megavatu bloks, kas darbojas ar dabasgāzi. Megalopoles līdzenumā ir lielas platības, kur tiek iegūts lignīts (brūnogles). Tas rada būtiskas ekoloģiskas problēmas. Tāpēc tiek izstrādāts infrastruktūras attīstības projekts, kas paredz ekoloģiskākas enerģētikas izveidi. Megalopolē ir vairākas skolas, veikali, baznīcas, viesnīcas u.c. iestādes.

Vēsture 

Sengrieķu pilsēta Megalopole tika dibināta 371. gadā pr.Kr. Epaminonda aktīvas darbības rezultātā apvienojot Arkādijā 35 apdzīvotas vietas. Pilsēta uz ilgu laiku kļuva par Spartas pretinieku un antispartiešu spēku atbalsta punktu Peloponēsā līdz pat Romas iebrukumam Grieķijā. Ir zināmi Megalopoles tirāni: Aristodems, Artila dēls (valdīja līdz 253. gadam pr.Kr.), tad Lidiāds. Pilsētas nosaukums ar laiku ieguva negatīvu kontekstu un pārveidojās terminā "megapole".

Ievērojami cilvēki 
 Filopemens (253—183 gadi pr.Kr.) — Ahajas līgas stratēģis, nosaukts par "pēdējo hellēni".
 Polībijs (ap 200—120 gadiem pr.Kr.) — vēsturnieks, valsts amatpersona un karavadonis.
 Leonidas Zervas (1902—1980) — ķīmiķis.

Atsauces 

Arkādija
Grieķijas pilsētas
Pilsētvalstis
Mērija Elizabete Vinsteda

Mērija Elizabete Vinsteda (, dzimusi ) ir amerikāņu aktrise un dziedātāja. Pirmā nozīmīga loma Vinstedai bija NBC ziepju operā Passions (1999–2000). 2005. gadā piedalījusies filmā "Supervaroņu skola". Pazīstama ar vairākām lomām šausmu filmās, kā "Ceļa gals 3" (Final Destination 3, 2006), "Melnie Ziemassvētki" (2006) un "Nāves pierādījums" (Death Proof, 2007), The Thing (2011) un "Abrahams Linkolns: vampīru mednieks" (Abraham Lincoln: Vampire Hunter, 2012). Par lomu filmā "Kloverfīlda iela 10" (10 Cloverfield Lane, 2016) ieguvusi Saturna balvu, kā labākā aktrise.

Vēlāk piedalījusies tādās filmās kā "Cietais rieksts 4" (Live Free or Die Hard, 2007), "Skots Pilgrims pret pasauli" (2010), Smashed (2012), "Mans draugs – nenopietns līķis" (2016), "Dvīnis" (Gemini Man, 2019) un "Plēsīgie putni" (2020). Piedalījusies arī televīzijas seriālā "Fārgo" (2017).

Ārējās saites 

1984. gadā dzimušie
Amerikāņu kinoaktrises
Ziemeļkarolīnā dzimušie
Tumes jauktais koris

Tumes jauktais koris tika dibināts 1995. gada rudenī un īsā laikā sevi pieteica kā spilgtu un atraktīvu kolektīvu Tukuma novadā. Pirmos 15 gadus kora mākslinieciskais vadītājs bija Andris Pundurs. Kopš 2010. gada kora mākslinieciskais vadītājs ir Rūdolfs Bacāns, diriģente Sanita Apine un vokālā pedagoģe Ritma Zāģere. Īpaši jāatzīmē Tumes jauktā kora sadarbība ar latviešu komponistiem — Annu Ķirsi, Jēkabu Nīmani, Jēkabu Jančevski un Paulu Dambi. Aizvadītajos gados koris vairākkārt piedalījies "Žaņa Katlapa" balvas pasniegšanas ceremonijās, kā arī citos novada rīkotajos pasākumos. 2020. gada rudenī Tumes jauktais koris un fotogrāfs Valdis Ošiņš izveidoja koncertizstādi "Meklētāji", ar kuru tika atzīmēta kora 25 gadu jubileja.

Atsauces

Ārējās saites 
 Tumes jauktais koris (mājas lapa)
 https://www.facebook.com/tumeskoris

Latvijas kori
Killinika

Killinika () ir neapdzīvota sala Kanādā, Labradoras pussalas ziemeļos starp Ungavas līci rietumos un Labradoras jūru austrumos. Salā atrodas vienīgā sauszemes robeža starp Kanādas Nunavutas teritoriju un Ņūfaundlendas un Labradoras provinci.

Salā atradās Killinikas apmetne, kas bija atzīmēta jau 1569. gada Gerharda Merkatora kartē. 1978. gadā apmetne tika evakuēta un kopš tā laika sala ir neapdzīvota.

Ārējās saites 

Kanādas salas
Kanādas Arktiskais arhipelāgs
Nogaju stepe

Nogaju stepe ir ap  kvadrātkilometru liels, sauss līdzenumu apgabals Krievijas Federācijas Ziemeļkaukāza reģionā, starp Terekas un Kumas upēm, atrodas galvenokārt Dagestānas ziemeļos. Nosaukums cēlies no reģiona pamatiedzīvotājiem — nogajiem.

Teritorijas augstums samazinās no 170 metriem virs jūras līmeņa rietumos līdz 28 metriem zem jūras līmeņa austrumos. Lielāko daļu stepes veido lieli smilšaini klajumi, un galvenie veģetācijas veidi ir vērmeles un sālszāle. Terekas-Kumas kanāls gar reģiona rietumu robežu nodrošina ūdeni. Lielāko daļu stepes tradicionāli izmanto kā ziemas ganības aitām, taču pārmērīgās aitu ganīšanas dēļ stepes augsne ir noplicināta, un to apdraud pārtuksnešošanās.

Atsauces

Ārējās saites 

Stepes
Kabardieši

Kabardieši ir adigu etniskā grupa. No apmēram 2 miljoniem kabardiešu aptuveni 1,1 miljons dzīvo Turcijā, bet 516 tūkstoši Krievijas Federācijā, galvenokārt Kabarda-Balkārijas Republikā, kā arī Krasnodaras un Stavropoles novados. Saskaņā ar 2010. gada tautas skaitīšanas rezultātiem, kabardieši veidoja 57% Kabardas-Balkārijas iedzīvotāju skaitu. Lieto kabardiešu valodu.

Ārējās saites 

Ziemeļkaukāza tautas
Kabarda-Balkārija
Andraniks Ozanjans

Andraniks Ozanjans, (1865. gada 25. februāris - 1927. gada 31. augusts), bija armēņu militārais komandieris un valstsvīrs.

Biogrāfija
1880. gadu beigās viņš aktīvi iesaistījās bruņotā cīņā pret osmaņu valdību un kurdu neregulārajiem formējumiem. Andraniks iestājās Armēnijas Revolucionāru federācijas partijā "Dašnak" un kopā ar citiem fidajiem centās aizstāvēt armēņu zemniekus, kas dzīvoja viņu senču dzimtenē - apgabalā, kas pazīstams kā Rietumu (vai Turcijas) Armēnija. Pēc neveiksmīgās 1904. gada Sasunas sacelšanās pameta Osmaņu impēriju. 1907. gadā Ozanjans atstāja dašnaku partiju. Andraniks Ozanjans kopā ar Gareginu Nždehu vadīja dažus simtus armēņu brīvprātīgo Bulgārijas armijā pret osmaņiem Pirmā Balkānu kara laikā.

Kopš Pirmā pasaules kara sākuma posma Ozanjans komandēja pirmo armēņu brīvprātīgo bataljonu Krievijas armijā pret Osmaņu impēriju.

Andraniks Ozanjans 1919. gadā pameta Armēniju nesaskaņu dēļ ar Armēnijas valdību un pēdējos dzīves gadus pavadīja Eiropā un ASV, meklējot tur palīdzību armēņu bēgļiem. Viņš apmetās Fresno, Kalifornijā, 1922. gadā un nomira piecus gadus vēlāk, 1927. gadā. Armēnijā Ozanjanu uzskata par nacionālo varoni. Andranika vārdā nosauktas ielas un laukumi, un par viņu uzrakstītas dziesmas, dzejoļi un romāni, tā padarot viņu par leģendāru tēlu armēņu kultūrā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Andraniks Ozanjans 

 

Ģenerāļi
Pirmā pasaules kara dalībnieki
Vladimira ordeņa kavalieri
Staņislava ordeņa kavalieri
Jura krusta saņēmēji
Giresunas ilā dzimušie
Roberts Eglītis

Roberts Eglītis (dzimis , Rīgā) ir latviešu fiziķis. Latvijas Universitātes Cietvielu Fizikas Institūta vadošais pētnieks (kopš 2008). 

Veicis pasaules klases pētījumus teorētiskajā cietvielu fizikā. Latvijas Zinātņu Akadēmijas īstenais loceklis (2020). 2016. gadā ieguvis Latvijas Zinātņu Akadēmijas Edgara Siliņa balvu fizikā - par darbu kopu "Tehnoloģiski svarīgu materiālu teorētiski pētījumi". Ieguvis prestižo Baltijas Asamblejas Balvu zinātnē (2020). Autors vienam no Latvijas zinātnes 2019. gada nozīmīgākajiem sasniegumiem  (teorētiski aprēķini jauniem materiāliem enerģijas iegūšanai un uzkrāšanai — Roberts Eglītis, Juris Purāns, Jānis Kleperis, Anatolijs Popovs un Ran Jia). Eglītis ir 160 zinātnisko rakstu autors starptautiskos referētos zinātniskos žurnālos. Pirmais pasaulē ir teorētiski paredzējis iespēju izveidot augstas enerģijas 5 voltu Li-jonu bateriju, izmantojot par šīs baterijas katoda materiālu Li2CoMn3O8. Raksti citēti 3566 reižu un Hirša indekss ir trīsdesmit pieci (H=35).

Dažas publikācijas 

 R.I. Eglitis and David Vanderbilt, Phys. Rev. B 76, 155439 (2007)
 R.I. Eglitis and David Vanderbilt, Phys. Rev. B 77, 195408 (2008)
 R.I. Eglitis and David Vanderbilt, Phys. Rev. B 78, 155420 (2008)
 R.I. Eglitis, J. Phys.: Condens. Matter 19, 356004 (2007)
 R.I. Eglitis, Appl. Surf. Sci. 358, 556 (2015)

Atsauces 

Latviešu fiziķi
1966. gadā dzimušie