Labradoras retrīvers

Labradoras retrīvers (arī vienkārši labradors) ir viena no retrīveru šķirnēm, medību suņu veids. Šķirnei uz ķepām raksturīga plēve starp pirkstiem, tāpēc tie ir labi peldētāji; šķirnes sākotnējais mērķis bija došanās jūrā pēc zvejas tīkliem. Labradors ir populārākā reģistrēto suņu šķirne Kanādā, Lielbritānijā un ASV (kopš 1991. gada). Tā ir viena no populārākajām pavadoņu suņu šķirnēm Austrālijā, Kanādā, Lielbritānijā, ASV un daudzās citās valstīs. Arī Latvijā tā ir viena no iecienītākajām suņu šķirnēm. To plaši pielieto arī policijā un citās organizācijās tā nosvērtā rakstura un darba spēju dēļ. Tipiski labradori ir atlētiski un labprāt peld, spēlē ķeršanas un atnešanas spēles un labi saprotas ar bērniem un vecākiem cilvēkiem, kā arī aizsargā savu saimnieku.

Vārds retrīvers cēlies no angļu valodas - retrieve latviski nozīmē atgūt, atdabūt, bet vārds retriever apzīmē medību suņa pienākumu pienest nošauto medījumu, parasti putnu.

Vēsture 

Labradora priekšteči ir Kanādas Ņūfaundlendas salas vietējie suņi — Sentdžonsas suņi jeb mazie ņūfaundlendi, kas bija 16. gadsimta mencu zvejnieku galvenais palīgs un draugs skarbajos apstākļos. Nav zināms, no kurienes cēlušies Sentdžonsas suņi, bet visticamāk šī senā šķirne izveidojās, dabīgi sajaucoties Eiropas ienācēju dažādiem darba suņiem. Salā pamatā iebrauca cilvēki no Anglijas, Īrijas un Portugāles. Ņūfaundlends jeb, kā senāk teica, lielais ņūfaundlends cēlies, sajaucot Sentdžonsas suni ar Porugāles mastifu, kuru sev līdzi jau 16. gadsimtā bija atveduši Portugāles zvejnieki. Augumā mazākais Sentdžonsas suns tika izmantots, lai no jūras palīdzētu izvilkt tīklus, pārvilktu no laivas uz laivu virves vai noķertu un pienestu zivis, kas izkritušas no tīkliem. Tam bija melns kažoks un raksturīgas baltas pazīmes — krūtis, ķepas, zods un purns. Šīs pazīmes mūsdienās bieži parādās labradoru jaukteņos un ļoti retos gadījumos tīršķirnes labradoriem uz krūtīm parādās neliels balts plankumiņš, ko mēdz saukt par medaljonu. Arī uz pēdām vai purna reizēm aug dažas baltas spalvas. 
 
Sentdžonsas pilsētas apkārtnē pamatā dzīvoja angļi un īri, kuri augstu vērtēja Sentdžonsas suņu uzticību un augstās darba spējas. Šie suņi mīlēja ūdeni, labi peldēja un nira, bija zvejnieku draugi un palīgi. 18. — 19. gadsimtā starp Ņūfaundlendu un Lielbritāniju pastāvēja aktīva kuģošana. Šajā laikā britiem, īpaši medību cienītājiem — aristokrātiem, iepatikās strādīgie, ūdeni mīlošie Sentdžonsas suņi. 19. gadsimta izdevumos mazie ņūfaundlendi bieži tika aprakstīti kā vislabākie retrīveri. Lielbritānijā 19. gs. sākumā tika ievesti pirmie Sentdžonsas suņi un uzsākās labradora retrīvera šķirnes veidošana. Vienlaicīgi Ņūfaundlendā, ieviešot aitu aizsardzības programmu, Sentdžonsas suņi pamazām izzuda. Kopumā šīs šķirnes suņi Kanādā bija sastopami līdz 1980. gadiem. 

Medību īpašību uzlabošanai no Ņūfaundlendas ievestie suņi tika krustoti ar vairāku šķirņu suņiem, piemēram, ar gordonseteriem, gludspalvainajiem retrīveriem un, iespējams, arī ar pointeriem. Ņūfaundlendas suņu ievešana Lielbritānijā turpinājās līdz 1885. gadam, kad Lielbritānijā tika ieviesti stingri karantīnas noteikumi. Tomēr vēl 1932. vai 1933. gadā audzētāji Ņūfaundlendā atrada divus Sentdžonsas suņus — kuci un suni, kurus atveda uz Lielbritāniju.

Galvenie mūsdienu labradoru šķirnes veidotāji 19. gadsimtā bija Mālmsberi grāfi un Beklū hercogi, kas centās izveidot pīļu medībām piemērotu retrīveru. Par šķirnes ciltstēviem var saukt divus Sentdžonsas suņus - Eivonu (Beklū Eivonu) un Nedu, kurus Mālmsberi grāfs 1880. gados iedeva Beklū hercogam, lai tos izmantotu šķirnes uzlabošanas programmā. Pirmos Sentdžonsas suņus uz Lielbritāniju 1820. gadā atveda Mālmsberi grāfs, lai gan šo suņu labā slava Lielbritāniju bija sasniegusi jau krietni senāk. Grāfs augstu novērtēja, kā suņi strādā kopā ar Ņūfaundlendas zvejniekiem un iznes no ūdens jebko, kas to saimniekiem vajadzīgs. Grāfam suņi tik ļoti iepatikās, ka viņš nevilcinoties noslēdza vienošanos ar zvejniekiem par dažu suņu iegādi un to pārvešanu uz mājām, kur tika izveidota pirmā Sentdžonsas suņu audzētava Lielbritānijā.

Šķirnes nosaukuma vēsture 
Šķirne, no kuras tika izveidots labradors, tās mītnes zemē tika saukta par Sentdžonsas suni jeb Sentdžonsas ūdens suni, to mēdza saukt arī par mazo ņūfaundlendu. Kad suņus 19. gadsimtā ieveda Anglijā, tos sāka saukt par labradoriem, izmantojot to ģeogrāfisko izcelsmes vietu — Labradoru, vienlaicīgi ar nosaukumu nošķirot no lielākās ņūfaundlendu šķirnes, lai gan Sentdžonsas suņi pamatā bija sastopami Ņūfaundlendas dienvidos Avalonas pussalā. Jau 1870. gadā nosaukums labradors Anglijā bija kļuvis par ierastu šķirnes apzīmējumu.

Dažādi fakti 

Pirmais dzeltenais labradors piedzima 1899. gadā, bet šokolādes krāsas labradors 1930. gados. Beklū hercoga suņu audzētavā 1892. gadā piedzima arī brūni raibs labradors. 1903. gadā Anglijas Kennel klubs atzina Labradoras retrīveru par patstāvīgu šķirni.

Pirmie labradori nebija vienveidīgi, tie varēja būt ar īsāku vai garāku apmatojumu, līdzīgi gludspalvainajam retrīveram. Attīstoties šķirnei, suņi kļuva vienveidīgāki, tika nostiprinātas šķirnei raksturīgās pazīmes. Mūsdienu labradors ar ārējo izskatu atšķiras no pagājušo gadsimtu labradora, iespējams, arī nākotnē audzētāji vēlēsies kaut ko pilnveidot labradora eksterjerā, taču nemainīgam būs jāpaliek izcilajam labradora raksturam — izcilām mednieka īpašībām, spējai apgūt visu jauno, dzīvespriekam, labsirdībai — visām tām īpašībām, kas ļāva labradoram retrīveram iekarot cilvēku sirdis un prātus.

Standarts 

 
Labradors ir spēcīgs, masīvas konstitūcijas suns. Augums skaustā suņiem ir 57—62 cm, svars 29—41 kg, kucēm augstums skaustā 54—59 cm, svars 25—32 kg. Daži labradori sver vairāk kā 45 kg, bet tie vairs neatbilst šķirnes standartiem. Kopumā labradors atgādina vieglāka tipa ņūfaundlendu. Galva plata, apaļa, pāreja no pieres uz plato purnu ne visai izteikta. Acis tumši brūnas vai riekstbrūnas. Ausis nelielas, nokarenas, galvai piegulošas. Krūtis platas un dziļas, mugura un gūžas platas, spēcīgas. Kājas taisnas, spēcīgas, pakaļkājām mēreni izteikts apakšējās locītavas leņķis. Ķepas apaļas, kompaktas. Labradoram ir tā sauktā ūdra aste - pamatnē ļoti resna, bet pakāpeniski kļūst tievāka un beidzas ar smailu galu.

Spalva labradoram ir īsa, cieta, ļoti bieza, ar bagātīgu pavilnu, piemērota darbam ūdenī. Krāsa visbiežāk melna, bet ir arī dzelteni un šokolādes brūni suņi. Pasaulē daži audzētāji pārdod sudraba krāsas labradorus, bet suņu klubi apšauba šīs līnijas piederību tīrai labradoru šķirnei, jo tīršķirnes labradoriem nav sudraba krāsas gēna. Anglijas suņu klubs šādas krāsas labradorus reģistrē kā neatpazīstamas šķirnes suņus.

Īpašības 
Labradors ir apveltīts ar izcilu ožu, tādēļ uzskatāms par ļoti labu medību suni, kas nebīstas ne ūdens, ne karstuma, ne aukstuma. Tas ir izturīgs, darbīgs un vērīgs suns. Anglijā apkopoti dati par labradoriem, kas pirmajā pasaules karā izmantoti gan kā sargsuņi, gan arī sapieru darbā - mīnu meklēšanā. Labradors padodas jebkura veida dresūrai, labi apgūst medību apmācību, slīcēju glābšanas māku un jau kucēna vecumā ir lielisks apvidus pārmeklētājs. Ideāls suns turēšanai pilsētas apstākļos: miermīlīgs, pieticīgs uzturā. Saimniekiem jārēķinās, ka suns gribēs ēst visu laiku, tādēļ jāseko līdzi apēstā daudzumam. Labradors pastaigu laikā vienmēr atradīs ūdenstilpi, kurā nopeldēties arī rudenī un agrā pavasarī.

Raksturā labradors, lai arī pusaudža vecumā ir ļoti draiskulīgs, ir nosvērts un paklausīgs suns. Vienreiz izpratis, ko saimnieks vēlas, viņš katru komandu izpildīs droši un precīzi. Viena no visjaukākajām īpašībām ir suņa pieķeršanās bērniem. Labradors mīl savus, citu suņu kucēnus un arī cilvēkbērnus. Parasti ļoti labi saprotas ar visiem mājdzīvniekiem.

Atsauces

Ārējās saites 

 Suns, kurš nespēj atstāt vienaldzīgu – labradors
 Labradoru Retrīveru klubs
 10 suņu šķirnes, kas īpaši piemērotas ģimenei ar bērniem

Putnu suņi
Suņu šķirnes no Apvienotās Karalistes
Suņu šķirnes no Kanādas