joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pjērs Lidērs

Pjērs Fricis Lidērs (; dzimis  Edmontonā, Kanādā) ir bijušais kanādiešu bobslejists-pilots, kurš piedalījies četrās Olimpiskajās spēlēs un izcīnījis divas medaļas (abas divniekos): zelta medaļu 1998. gadā Nagano un sudraba medaļu 2002. gadā Soltleiksitijā. Pēc sportista karjeras — beigām treneris.

FIBT pasaules čempionātos kanādietis ir izcīnījis astoņas medaļas: divas zelta medaļas "divnieku" ieskaitē (2004, 2005), trīs sudraba medaļas "divniekos" (1995, 1996, 2003), vienu sudraba medaļu "četriniekos" (2007) un divas bronzas medaļas "četriniekos" (1999, 2005).

Pjēram Lidēram kopumā ir 10 Pasaules kausa tituli: seši "divniekos", viens "četriniekos" un trīs apvienotajā ieskaitē. Bobslejists atteicās no iespējas 2006. gada Olimpiskajās spēlēs būt par Kanādas Olimpiskās komandas karognesēju. Viņš ir pirmais pilots, kurš izmēģināja Vistleras trasi.

Labākie rezultāti 
Saīsinājumi: OS — Olimpiskās spēles, PČ — Pasaules čempionāts, PK — Pasaules kauss, V. — Vieta.

1970. gadā dzimušie
Bobslejisti 1994. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Bobslejisti 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Bobslejisti 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Bobslejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Bobslejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Kanādas bobslejisti
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Edmontonā dzimušie
Olimpiskie zelta medaļnieki bobslejā
Olimpiskie sudraba medaļnieki bobslejā
Džons Nokss

Džons Nokss, arī Džons Knokss, (, dzimis ap 1513. gadu, miris ) bija skotu garīdznieks, publicists un baznīcas reformētājs. Viens no reformācijas  līderiem Skotijā un prezbiteriešu baznīcas dibinātājs.

1547. gadā ieslodzīts, bet 1549. gadā izsūtīts uz Angliju. Kad Anglijā pie varas nāca Marija Tjudora, atjaunojot katolismu, Nokss devās uz Ženēvu, kur tikās ar Kalvinu. 1559. gadā atgriezdamies Skotijā vadīja baznīcas reformēšanu. Noksa pazīstamākais literārais darbs ir starp 1559 un 1566. gadu sarakstītā The History of the Reformation in Scotland piecos sējumos.

Ārējās saites 
 
 

1513. gadā dzimušie
1572. gadā mirušie
Skotijā dzimušie
Prezbiteriešu garīdznieki
Skotijas garīdznieki
Skotijas teologi
Kalvinistu teologi
Kalvinisti
Protestantu reformatori
Angļu valodā rakstošie
Gints Freimanis

Gints Freimanis (dzimis  Saldū) ir Latvijas futbolists, parasti spēlē labās malas aizsarga pozīcijā, Latvijas futbola izlases dalībnieks. Pašlaik (2022) pārstāv Latvijas 1. līgas klubu Saldus SS/Leevon.

Karjera

Klubos 
Savu spēlētāja karjeru Freimanis sāka FK Jelgava, kas tolaik spēlēja 1. līgā, 2005. gadā pievienojās FK Ventspils, taču kluba galvenajā komandā nevienu spēli neaizvadīja un visu sezonu nospēlēja dublieros. 2006. gada sākumā pārgāja uz Rēzeknes komandu RSK Dižvanagi, kuras sastāvā debitēja Virslīgā. "Dižvanagiem" izkrītot no Virslīgas, Freimanis atgriezās FK Jelgava, kur sāka 2007. gada sezonu, bet sezonas gaitā pārcēlās uz FK Jūrmala. Pēc pussezonas aizvadīšanas Freimanis parakstīja līgumu ar FK Rīga. 

Pirms 2009. gada sezonas viņš mēģināja iekļūt vairākos Spānijas klubos, bet februārī noslēdza līgumu ar Dublinas St.Patrick's Athletic. Īrijas kluba sastāvā aizvadīja tikai divas spēles un savainojumu dēļ bija spiests izlaist lielāko daļu sezonas. 2010. gada sezonas sākumā viņš atgriezās FK Jelgava. Pirmssezonas gatavošanās posmā Freimanis guva smagu ceļgala traumu un tika izsists no ierindas uz gadu.

2012. gada sākumā pievienojās Vācijas zemāko līgu klubam Greifsvaldes "Pommern". 2013. gada jūlijā atgriezās Latvijā, atkal pievienojoties FK Jelgava komandai. 2014. gadā kļuva par komandas kapteini.

Izlasē 
2014. gada 31. maijā Freimanis debitēja Latvijas izlasē Baltijas Kausa spēlē pret Lietuvu, nākot uz maiņu spēles kompensācijas laikā. Pirmos vārtus guva ar 1:3 zaudētā spēlē pret Ungāriju 2018. gada Pasaules kausa kvalifikācijas turnīrā.

Atsauces

Ārējās saites 

1985. gadā dzimušie
Saldū dzimušie
Latvijas futbolisti
Latvijas izlases futbolisti
FK Jelgava spēlētāji
Džeks Nikolsons

Džons Džozefs "Džeks" Nikolsons (, dzimis ) ir amerikāņu aktieris, režisors, producents, scenārists.

Ticis nominēts 12 Amerikas Kinoakadēmijas balvām, tādējādi viņš ir nominācijām bagātākais aktieris. Divas reizes Kinoakadēmijas balvu ieguvis kā labākais aktieris par lomām filmās "Kāds pārlaidās pār dzeguzes ligzdu" (1975) un "Cik labi vien var būt" (1997), vēl vienu reizi to ieguvis kā labākais otrā plāna aktieris par lomu filmā "Maiguma valoda" (1983). Viņš ir viens no diviem aktieriem, kas tikuši nominēti Kinoakadēmijas balvai katrā dekādē no 1960. gadiem līdz 2000. gadiem (otrs ir Maikls Keins). Vēl Nikolsons ir saņēmis sešas Zelta globusa balvas, 1994. gadā kļuvis par vienu no jaunākajiem Amerikāņu filmu institūta balvas par mūža ieguldījumu saņēmējiem.

Vēl ir filmējies tādās filmās kā "Bezrūpīgais braucējs" (Easy Rider, 1969), "Pieci viegli gabali" (Five Easy Pieces, 1970), "Pēdējā detaļa" (The Last Detail, 1973), "Ķīniešu kvartāls" (Chinatown, 1974), "Profesija: reportieris" (Professione: reporter, 1975), "Mirdzums" (1980), "Pastnieks vienmēr zvana divreiz" (The Postman Always Rings Twice, 1981), "Sarkanie" (Reds, 1981), "Prici ģimenes gods" (Prizzi's Honor, 1985), "Dadzis" (Ironweed,1987), "Īstvikas raganas" (The Witches of Eastwick, 1987), "Daži labi vīri" (A Few Good Men, 1992), Wolf (1994), "Marss uzbrūk!" (1996), "Solījums" (The Pledge, 2001), "Par Šmitu" (About Schmidt, 2002), "Atkritēji" (2006), "Pirms nolikt karoti" (The Bucket List, 2007), I'm Still Here (2010), "Kā lai to zina..." (2010).

Ārējās saites 

1937. gadā dzimušie
Ņūdžersijā dzimušie
Amerikāņu kinoaktieri
Amerikāņu kinorežisori
ASV scenāristi
ASV kinoproducenti
Kinoakadēmijas balvas ieguvēji aktieri
Zelta globusa balvas ieguvēji
BAFTA kino balvas ieguvēji (cilvēki)
Grammy balvas ieguvēji
Juris Bārs

Juris Bārs, arī Georgs Heinrihs Bārs (; dzimis , miris ), bija ārsts un dzejnieks, pirmais latviešu valodnieks. Viņa 1847. gadā ierosinātās izmaiņas latviešu rakstībā ir mūsdienu latviešu valodas ortogrāfijas pamatā.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1808. gada 23. februārī Dobeles apriņķa Līvbērzes pagasta "Lāčos" kalēja ģimenē kā jaunākais no trim bērniem, kristīts kā Georgs Heinrihs Bārs (Georg Heinrich Baar). Jurim Bāram bija 2 vecāki brāļi — Kārlis un Ansis. Mācījās Jelgavas vīriešu ģimnāzijā (1830—1833), vēlāk sāka studēt astronomiju Tērbatas universitātē, bet ātri nomainīja to pret medicīnas studijām, un 1842. gadā beidza medicīnas fakultāti. Strādāja par ārstu Tērbatā, Žagarē Kauņas guberņā (1842 — 1844), Dundagā (1844 — 1855) un Kuldīgā (kopš 1855. gada).

 Juris Bārs aktīvi darbojās Latviešu literārajā biedrībā. Pēc tam, kad mainījās šīs biedrības politiskā ievirze, Juris Bārs, būdams dedzīgs pārvācošanas pretinieks, nonāca opozīcijā un pārtrauca savu valodniecisko darbību. Viņš bija pirmais, kurš aicināja reorganizēt latviešu rakstu valodu. Viņa projekts (publicēts krājumā "Magazin", 1847. gadā) ir mūsdienu latviešu valodas ortogrāfijas pamatā. Jura Bāra ortogrāfijā novērsti "čupu" burti, un patskaņu garums apzīmēts ar svītriņu. Viņš ir pētījis latviešu fonētiku, un pirmais pareizi noteicis skaņu sistēmu, raksturojis lauzto un stiepto intonāciju, izvirzījis šaurā un platā "e" lietošanas nosacījumus. Jura Bāra valodnieciskie darbi ir palīdzējuši Augustam Bīlenšteinam "Lettische Grammatik" ("Latviešu gramatika", 1863. gadā) sagatavošanā.

1862. gadā viņu iecēla par Kuldīgas apriņķa ārstu, šo amatu viņš pildīja līdz 1878. gadam, kad atteicās no ārsta prakses redzes pasliktināšanās dēļ un mira no kakla vēža 1878. gada 19. decembrī.

Apglabāts Kuldīgas Vācu kapos, tagadējos Vecajos kapos, 1985. gadā pie viņa kapa atklāja pieminekli.

Privātā dzīve 

Laika, kad Juris Bārs strādāja par ārstu Žagarē Kauņas guberņā, viņš apprecējās ar Aleksandru Bīdermani (Igaunijā dzimušu vācieti). Viņiem piedzima seši bērni: 5 meitas un viens dēls, kurš 14 gadu vecumā mira. Kuldīgā Juris Bārs dzīvojis ēkā, kas tagad atrodas Baznīcas ielā 20. Viņa nams bijis kā sabiedriskās dzīves centrs. Juris Bārs bijis viesmīlīgs, inteliģents cilvēks un ar labu humora izjūtu.

Apbalvojumi 
1867. gadā viņam piešķīra civildienesta titulpadomnieka pakāpi, 1877. gadā — galma padomnieka (hofrāta) pakāpi.

Atsauces 

1808. gadā dzimušie
1879. gadā mirušie
Latviešu valodnieki
Latvijas mediķi
Tartu Universitātes absolventi
Jelgavas novadā dzimušie
Indra Burkovska

Indra Burkovska (dzimusi  Kuldīgas rajona Padurē (tagad Padures pagasts)) ir latviešu aktrise.

Biogrāfija 
Indra Burkovska dzimusi  1955. gadā Padurē. 1973. gadā beigusi Kuldīgas 1. vidusskolu, bet 1978. gadā — Latvijas Valsts konservatorijas teātra fakultāti. Strādājusi vairākos Latvijas teātros — Valmieras Drāmas teātrī (1978—1980), Latvijas PSR Valsts Jaunatnes teātrī (1980—1987), teātrī "Kabata" (1989—1995), Jaunajā Rīgas teātrī, Dailes teātrī. Kopš 2011. gada strādā Latvijas Nacionālajā teātrī.

Filmogrāfija 
 1978. gadā — "Pasarkans vakariņš"
 1979. gadā — epizodiska loma filmā "Trīs minūšu lidojums"
 1980. gadā — Ievas loma filmā "Vakara variants"
 1981. gadā — Birutas loma filmā "Ilgais ceļš kāpās"
 1981. gadā — Kamitas loma filmā "Spēle"
 1984. gadā — Rasmas loma filmā "Aveņu vīns"
 1986. gadā — Zanes loma filmā "Aizaugušā grāvī viegli krist"
 1991. gadā — Oļiņietes loma filmā "Mērnieku laiki"
 1993. gadā — Brīnumbērna mammas loma filmā "Ziemassvētku jampadracis"
 1995. gadā — Mūķenes Annas loma filmā "Anna"
 2003. gadā — filmā "Man patīk, ka meitene skumst"
 2007. gadā — dokumentālā filmā "Tēvs, radi un kuļmašīna" (par I. Burkovskas dzimtu)
 2011. gadā — "Dancis pa trim" (nominēta Lielā Kristapa balvai kā labākā aktrise otrā plāna lomā)

Lomas televīzijā 
 kopš 2007. gada — Mirdzas loma seriālā "UgunsGrēks"
 2013. gadā — Dainuvītes loma seriālā "Zentas brīvdienas"

Dalība organizācijās 
 kopš 1996. gada Kinematogrāfistu savienībā
 kopš 1982. gada Teātra darbinieku savienībā

Atsauces

Ārējās saites 

1955. gadā dzimušie
Latvijas kinoaktieri
Latvijas teātra aktieri
Kuldīgas novadā dzimušie
.sj

.sj ir Svalbāras un Jana Majena salas Interneta augstākā līmeņa domēns (ccTLD). Šo domēnu pārvalda UNINETT Norid. Pašlaik tas netiek lietots, jo šīs salas ir daļa no Norvēģijas. Svalbāras mājas lapu īpašnieki izmanto domēnu .no vai .com kā Norvēģijā. Jana Majena salā nav pastāvīgu iedzīvotāju.

Ārējās saites 
 IANA .sj whois informācija
 Current Norid politika

Nacionālie augšējā līmeņa domēni

sv:Toppdomän#S
Horsts Vesels

Horsts Vesels (; —) bija NSDAP aktīvists, SA šturmfīrers. Viņš sarakstīja dziesmu "Die Fahne hoch", kura kļuva par NSDAP un vēlāk Trešā reiha himnu. Viņa slepkavība, kuru izdarīja komunistu partijas biedrs 1930. gadā, radīja mocekļa oreolu, ko veikli izmantoja NSDAP propagandists Jozefs Gebelss.

Dzimis Bīlefeldē, tēvs bija luterāņu mācītājs. 1926. gadā iestājās NSDAP rindās un ātri vien kļuva par vietējās partijas nodaļas vadītāju. Konflikta rezultātā 1930. gada 14. janvārī viņu ievainoja komunists Albrehts Hēlers. 23. februārī Berlīnē viņš nomira no ievainojuma sekām. Nacistu ideoloģijā Horsts Vesels simbolizēja pašaizliedzību, kādai jābūt ikvienam nacionālsociālistam, kurš gatavs mirt par savām idejām.

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 

 

1907. gadā dzimušie
1930. gadā mirušie
NSDAP biedri
Slepkavību upuri
Ziemeļreinā-Vestfālenē dzimušie
Veckuldīgas pilskalns

Veckuldīgas pilskalns atrodas 3,5 km uz ziemeļiem no Kuldīgas centra, Ventas kreisajā krastā. Tas ir valsts nozīmes arheoloģijas piemineklis.

Arheoloģiskie izrakumi  
Pārbaudes izrakumos 1950. gadā gan priekšpilī, gan senpilsētā konstatēts 0,25—1,5 m dziļš kultūrslānis. Pilskalns ierīkots 15-20 m augstā zemes ragā, kurš veidojies Krāčupītei ietekot Ventā. Dienvidrietumu pusē no pārējās augstienes tas atdalīts ar grāvi un ap 100 m garu, 20 m platu un līdz 6 m augstu valni. Kalna izlīdzinātais laukums ir noapaļotas kvadrāta formas, ap 100x100 m liels. Tajā konstatēts līdz 1,6 m dziļš kultūrslānis. Uz dienvidrietumiem no laukuma starp Ventu un Krāčupīti atradusies ap 1 ha liela priekšpils, kura rietumu daļā bijusi norobežota ar ap 40 m garu, tagad aizmilzušu, grāvi. Aiz tā ap 9,5 ha lielā platībā izvietojusies senpilsēta.

Vēsture 
Šī kuršu senpilsēta pastāvējusi vēl līdz 1355. gadam, kad tai ierādīta jauna teritorija tuvāk 13. gadsimta vidū celtajai Kuldīgas mūra pilij. Pēc dažu pētnieku domām šeit bijis gan kuršu zemes Bandavas centrs, gan 1230. gadā minētā kuršu karaļa Lamekina rezidence.

Foto galerija

Atsauces

Ārējās saites 

 Veckuldīgas pilskalns

Kuldīga
Pilskalni Kurzemē
Eskemena

Eskemena () jeb Ustjkamenogorska () ir Austrumkazahstānas apgabala galvaspilsēta.

Pilsētā bāzēts Krievijas Augstākajā līgā hokejā spēlējošais Ustjkamenogorskas "Kazzinc-Torpedo" hokeja klubs.

Iedzīvotāji

Ievērojamas personības 
 Lavrs Korņilovs (krievu: Лавр Георгиевич Корнилов,  1870—1918), krievu ģenerālis, ceļotājs un diplomāts. Kā Krievijas Pagaidu valdības ieceltais armijas virspavēlnieks pazīstams kā t.s. Korņilova dumpja vadītājs 1917. gada augustā (septembrī).

Atsauces

Ārējās saites 

 Oficiālā vietne 
 Informatīva vietne 
 Torpedo hokeja komandas fanu lapa 

Kazahstānas pilsētas
Seda (upe)

Seda ir līdzenumu upe Ziemeļvidzemē Valkas un Valmieras novados. Sākas Žuldiņu purva ziemeļu malā pie autoceļa P23. Tek pa Sedas līdzenuma ziemeļu daļu un Burtnieka līdzenumu. Krasti apauguši ar krūmiem, daudzviet pārpurvoti un staigni. Baseinā daudz mežu, pārpurvotu pļavu un purvu. Lielākais no tiem ir Sedas tīrelis, kura pretējā malā atrodas Sedas pilsēta. Lielākā daļa upes tecējuma regulēta. Ietek Burtnieka ezerā. Salīdzinoši nelielā krituma dēļ (0,35 m/km) palos applūdina plašas purvu un kūdras ieguves lauku teritorijas.

Lielākā apdzīvotā vieta upes krastos ir Daksti. Upi šķērso autoceļi A3, P17, P23, P24 un Rīgas - Valgas dzelzceļš.

Laivošanai iesaka upes vidusteci no Dakstiem līdz autoceļam P17, kur daļa posma ir mākslīgi paplašināta un tek pa stāvu ieleju līdz 12 metru augstumam. Lejtece ir purvaina, aizaugusi un ar bebru aizsprostiem.

Pēc 20. gadsimta vidus datiem, upē mīt līdakas, ālanti, asari, plauži, raudas.

Pietekas

Atsauces 

Valkas novada upes
Valmieras novada upes
Strenču novada upes
Naukšēnu novada upes
Rūjienas novada upes
Burtnieku novada upes
Burtnieku pagasts
Seda (upe)
Pirmais Balkānu karš

Pirmais Balkānu karš bija karš, kurā Balkānu savienības valstis Bulgārijas karaliste, Grieķijas Karaliste, Serbijas karaliste un Melnkalnes Karaliste no  līdz  karoja pret Osmaņu impēriju. Kara cēlonis bija Balkānu savienības valstu vēlme paplašināt savas teritorijas, atgūstot vēsturiskās teritorijas, kas viduslaikos bija zaudētas turkiem. Karš beidzās ar Balkānu savienības uzvaru un Londonas miera līguma noslēgšanu.

Kara sākumā (no 1912. gada oktobra līdz decembrim) Balkānu savienības karaspēks veica vērienīgus uzbrukumus. Pamiera laikā no karadarbības izstājās Osmaņu impērija, Serbija un Bulgārija, toties Grieķija un Melnkalne turpināja cīņas. Kara otrajā pusē (no 1913. gada februāra līdz maijam) norisinājās galvenokārt pozicionāla cīņa, izņemot triecienuzbrukumu Edirnei. Pēc kara beigām tajā iesaistītās valstis nebija mierā ar Londonas līguma noteiktajām robežām, tādēļ bijušo sabiedroto starpā izcēlās Otrais Balkānu karš.

Ārējās saites 

 https://wwi.lib.byu.edu/index.php/1914_Documents

Atsauces 

Balkānu kari
Atirau apgabals

Atirau apgabals () ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tas atrodas valsts rietumu daļā uz ziemeļaustrumiem no Kaspijas jūras. Tā galvaspilsēta ir Atirau ar 142 500 iedzīvotājiem. Pašā apgabalā dzīvo 380 000 iedzīvotāju. Ar platību 118 600 kvadrātkilometru tas ir otrs mazākais apgabals Kazahstānā aiz Dienvidkazahstānas apgabala. Tas robežojas ar Krieviju, Aktebes, Manghistau un Rietumkazahstānas apgabalu.

Liela apgabala daļa atrodas ar naftu bagātajā Kaspijas ieplakā. Tengizas lauka teritorijā atrodas daudz naftas urbumu un no Atirau uz Grozniju ir ierīkots naftas cauruļvads, kur tas savienojas ar Krievijas cauruļvadu uz Eiropu.

Atsauces
Austrumeiropas vasaras laiks

Austrumeiropas vasaras laiks (EEST) ir viens no UTC+3 laika zonas nosaukumiem. Tas ir 3 stundas priekšā UTC laikam. To kā vasaras laiku izmanto daļā Eiropas, Ziemeļāfrikas un Tuvo Austrumu valstu. Ziemas laikā tiek izmantots Austrumeiropas laiks (UTC+2).

Lietošana 

Šīs valstis un teritorijas vasaras laikā izmanto Austrumeiropas vasaras laiku:

 Baltkrievija, 1981-89 izmantoja Maskavas vasaras laiku, EEST kopš 1991. gada
 Bulgārija, kopš 1979. gada
 Ēģipte, kopš 1970. gada
 Grieķija, kopš 1975. gada
 Igaunija, 1981-88 izmantoja Maskavas vasaras laiku, EEST kopš 1989. gada
 Izraēla, kopš 1948. gada
 Jordānija, kopš 1979. gada
 Kipra, kopš 1979. gada
 Latvija, 1981-88 izmantoja Maskavas vasaras laiku, EEST kopš 1989. gada
 Libāna, kopš 1984. gada
 Lietuva, 1981-88 izmantoja Maskavas vasaras laiku, EEST kopš 1989. gada, 1998. gada nomainīja uz CEST, bet 2003. gadā atgriezās pie EEST
 Moldova, 1981-89 izmantoja Maskavas vasaras laiku, EEST kopš 1991. gada
 Rumānija, kopš 1979. gada
 Sīrija, kopš 1983. gada
 Somija, kopš 1981. gada
 Turcija, 1970-78 EEST, 1979-83 Maskavas vasaras laiks, EEST kopš 1985. gada
 Ukraina, (1981-89 izmantoja Maskavas vasaras laiku), EEST kopš 1992. gada

1991. gadā EEST izmantoja arī Maskavas un Samāras laika zonās Krievijā.

Laika joslas

it:UTC+3#Eastern European Summer Time
Akmolas apgabals

Akmolas apgabals () ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Kekšetau ar 124 000 iedzīvotājiem, pašā apgabalā ir 748 300 iedzīvotāju. Tā platība ir 146 200 kvadrātkilometri. Tikai Akmolas un Karaghandi apgabals neatrodas pie robežas ar kādu citu valsti. Tas robežojas ar Karaghandi, Pavlodaras, Ziemeļkazahstānas un Kostanajas apgabalu. Apgabala dienvidu daļā atrodas valsts galvaspilsēta Astana, kura šim apgabalam administratīvi nepieder.

Akmolas apgabalā notiek zelta un akmeņogļu ieguve.

Atsauces

Ārējās saites
Manghistau apgabals

Manghistau apgabals () ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Aktau (jūras osta) ar 154 500 iedzīvotājiem; pašā apgabalā ir 373 400 iedzīvotāju. Tas robežojas ar Turkmenistānu un Uzbekistānu, ka arī ar Aktebes un Atirau apgabalu.

Atsauces
Rietumkazahstānas apgabals

Rietumkazahstānas apgabals () ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Orala (Uraļska) ar 210 600 iedzīvotājiem. Apgabals robežojas ar Krieviju un Atirau un Aktebes apgabalu. Cauri apgabalam no Krievijas uz Kaspijas jūru plūst Urāla. Rietumkazahstānas apgabals ģeogrāfiski atrodas gan Eiropā, gan Āzijā.

Atsauces
Gordons

Gordons (Gordon) var būt:

 Ārons Gordons (Aaron Gordon; dzimis 1995. gadā), amerikāņu basketbolists;
 Bens Gordons (Ben Gordon; dzimis 1983. gadā), britu basketbolists;
 Čārlzs Džordžs Gordons (Charles George Gordon; 1833—1885), britu ģenerālis;
 Ēriks Gordons (Eric Gordon; dzimis 1988. gadā), amerikāņu basketbolists;
 Franks Gordons (אפרים גורדון; dzimis 1928. gadā), Latvijas un Izraēlas žurnālists un rakstnieks;
 Ričards Gordons (Richard Gordon; 1929—2017), amerikāņu astronauts un lidotājs.

Skatīt arī 
 Gordona

Uzvārdi
Dienvidāfrika (reģions)

Dienvidāfrika ir Āfrikas reģions kontinenta dienvidu daļā uz dienvidiem no 12°—13° dienvidu platuma. Ietver arī Madagaskaru un Maskarēnu salas. Tropu un subtropu klimats.

Dienvidāfrikas valstis 
Dienvidāfrikā atrodas 14 valstis:

 Angola
 Botsvana
 Kongo Demokrātiskā Republika
 Lesoto
 Madagaskara
 Malāvija
 Maurīcija
 Mozambika
 Namībija
 Dienvidāfrikas Republika
 Svatini
 Tanzānija
 Zambija
 Zimbabve

Atsauces 

 
Āfrikas reģioni
Pasaules iedalījums
Karību reģions

Karību reģions ir pasaules reģions, kurš atrodas galvenokārt Ziemeļamerikas dienvidu daļā, Karību jūrā. No reģiona ziemeļrietumos ir Meksikas līcis un Ziemeļamerika, rietumos Centrālamerika, bet dienvidos Dienvidamerika. Reģionā ir iekļautas vairāk kā 700 salas un rifi. Kopējā reģiona platība ir 239 681 km2, bet iedzīvotāju skaits ap 40 miljoniem. 
Lielākās pilsētas ir Santodomingo, Havana, Portoprensa, Santjago un Kingstona.

Karību reģiona valstis 
Karību reģionā atrodas 13 valstis un 17 atkarīgās teritorijas:

 
  Tērksas un Kaikosas

Lielās Antiļu salas 
 
 
 
  Puertoriko

Mazās Antiļu salas 
  ASV Virdžīnas
  Britu Virdžīnas
  Angilja
 
  Senmartēna 
  Sintmārtena
  Saba
  Sintēstatiusa
  Senbartelmī
 
  Montserrata
  Gvadelupa
  Dominika
  Martinika
  Sentlūsija
  Sentvinsenta un Grenadīnas
  Grenāda
  Barbadosa
  Trinidāda un Tobāgo
  Aruba
  Kirasao
  Bonaire

Ārējās saites 

 
Amerika
Ziemeļamerika
Karību salas
Pasaules iedalījums
Sesava (Bērzes pieteka)

Sesava, saukta arī Apgulde, ir Bērzes labā krasta pieteka Dobeles novadā. Iztek no Sesavas ezera Lielauces paugurainē. Augštece līdz Naudītei regulēta. Pie Naudītes šķērso paugurainu apvidu 20—30 m dziļā ielejā. Ietek Bērzē dienvidos no Dobeles.

Lielākā apdzīvotā vieta krastos ir Naudīte. Upi šķērso autoceļš P103.

Atsauces 

Dobeles novada upes
Auces novada upes
Auru pagasts
Staņislavs Poņatovskis

Staņislavs II Augusts Poņatovskis (, , ; dzimis , miris ) bija pēdējais Polijas karalis un Lietuvas lielkņazs (1764-1795). Pēc Trešās Polijas dalīšanas karalis Staņislavs II 1795. gadā Grodņā atteicās no troņa un Žečpospoļita pazuda no pasaules politiskās kartes. Tās teritoriju savā starpā sadalīja Krievija, Prūsija un Austrija.

Pilns tituls 
Kā Polijas karalis Staņislavs II Augusts 1791. gada Polijas-Lietuvas kopvalsts konstitūciju cita starpā parakstīja kā "Livonijas lielhercogs", kas norādīja uz to, ka arī pēc Livonijas ziemeļu daļas zaudēšanas krieviem, viņš pretendēja uz šo pārmantojamo titulu:

"Staņislavs Augusts, no Dieva žēlastības Polijas karalis, Lietuvas, Krievijas, Prūsijas, Mazovijas, Žemaitijas, Kijevas, Volīnijas, Podolijas, Podlahijas Livonijas,Smoļenskas, Severijas un Čerņigovas lielhercogs."

(Stanislaus Augustus, Dei gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniæ, Russiæ, Prussiæ, Masoviæ, Samogitiæ, Kijoviæ, Volhiniæ, Podoliæ, Podlachiæ, Livoniæ, Smolensciæ, Severiæ, Czerniechoviæque.)

Dzīvesgājums 
Dzimis 1732. gada 17. janvārī Vovčinā (Воўчын) mūsdienu Brestas apgabalā ietekmīgo šļahtiču Poņatovsku dzimtā. 1752. gadā tika ievēlēts Pilijas-Lietuvas seimā. 1755. gadā viņu nosūtīja uz Sanktpēterburgu, kur viņš ķeizarienes Elizabetes galmā kļuva par Saksijas sūtni. Pēterburgā Staņislavs Poņatovskis kļuva par 26 gadu vecās  lielkņazienes Katrīnas mīļāko.

Kad Katrīna kļuva par Krievijas impērijas ķeizarieni, 1764. gada 7. septembrī pēc galma apvērsuma, ko atbalstīja Krievijas karaspēks, Staņislavu Poņatovski ievēlēja par Polijas-Lietuvas valdnieku. Poņatovskis atbalstīja Krievijas armiju Baras konfederācijas sagrāvē, kaut arī 1771. gadā konfederātiem uz īsu brīdi izdevās karali nolaupīt.

1772. gadā Staņislavs Poņatovskis protestēja pret Pirmo Polijas dalīšanu, tomēr viņam nebija reālas varas, lai tai pretotos. No 1788. līdz 1791. gadam Varšavā notika t. s. Četrgadu Seims, kurā 1791. gada 3. maijā tika pieņemts valsts pamatlikums — Trešā maija konstitūcija (pirmā modernā konstitūcija Eiropā un otrā, aiz ASV Konstitūcijas, pasaulē). Poņatovskis aktīvi piedalījās Seima darbā un atbalstīja konstitūcijas pieņemšanu, tomēr, kad ar Krievijas atbalstu pret konstitūciju sacēlās Targovicas konfederācija, Poņatovskis nostājās tās pusē. Kaut arī konstitūcijas piekritēji Staņislava Poņatovska brāļadēla Juzefa Poņatovska, kā arī Tadeuša Koscjuško vadībā varonīgi cīnījās, poļi tika sakauti. Notika Polijas Otrā un Trešā dalīšana, bet Poņatovskis 1795. gada 25. novembrī bija spiests atteikties no troņa.

Mūža beigas Poņatovskis pavadīja Sanktpēterburgā, kur pārtika no bijušās mīļākās Katrīnas II piešķirtās pensijas. Tika apglabāts Sanktpēterburgas Svētās Katrīnas katoļu baznīcā. 1938. gadā karaļa pīšļi tika pārapbedīti viņa dzimtajā ciemā, bet 1995. gadā Poņatovska pīšļus pārapbedīja Varšavas Svētā Jana katedrālē.

Atsauces

Ārējās saites 

 Polijas karaļu zīmogi ar pilniem tituliem
 Stanislaus II August Poniatowski 

1732. gadā dzimušie
1798. gadā mirušie
Polijas vēsture
Polijas valdnieki
Poņatovsku dinastija
Brestas apgabalā dzimušie
Poņatovskis

Poņatovskis (; sieviešu dzimtē Poņatovska (Poniatowska)) ir poļu cilmes uzvārds. Cilvēki ar šo uzvārdu: 
 Staņislavs Poņatovskis (Stanisław Poniatowski; 1732—1798) — pēdējais Žečpospoļitas karalis;
 Juzefs Poņatovskis (Józef Poniatowski; 1763—1813) — poļu karavīrs, Francijas maršals.

Poļu uzvārdi
Pavlodaras apgabals

Pavlodaras apgabals () ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Pavlodara ar 300 200 iedzīvotajiem. Pašā apgabalā ir 744 860 iedzīvotāju. Apgabals robežojas ar Krieviju ziemeļos un ar Akmolas, Austrumkazahstānas, Ziemeļkazahstānas un Karaghandi apgabalu. Hruščova laikā uz Pavlodaru pārcēlās daudz PSRS iedzīvotāju, īpaši ukraiņi Neapgūto zemju kampaņā.

Cauri apgabalam no Altaja Ķīnā uz Krieviju plūst Irtiša. Apgabala austrumu daļā, 100 kilometrus no Ekibastuzas atrodas Bajanaulas Nacionālais parks.

Atsauces
Zemais purvs

Zemais purvs jeb zāļu purvs ir viens no purvu veidiem. Zemie purvi veidojas ieplakās un to galvenais ūdensguves avots ir pazemes ūdeņi vai minerālvielām bagāti upju ūdeņi. Zemo purvu kūdru izmanto lauku mēslošanai. Latvijā zemie purvi aizņem apmēram 49% no purvu kopplatības. Visvairāk tie sastopami Piejūras zemienes ieplakās, Austrumlatvijas zemienē, Sedas līdzenumā un Gaujas senlejā.

Augājs 
Zāļu purvos aug apmēram 10 dažādas grīšļu sugas, spilves, meldri, niedres, kosas, ciņusmilgas, suņu smilgas, mitrākās vietās aug puplakši, garlapu gundegas, zaļsūnas un sfagni. Piejūras zemienes zemajos purvos aug Alpu vērene (mīklene), jāņogas, parastā irbene, bebrukārkls, krūklis un pat parastais pabērzs. No puskrūmiem sastopami virši, zilenes, vaivariņi, brūklenes un aizsargājamā grīņu sārtene. Sausākās vietās aug koki un krūmi — bērzi, priedes, melnalkšņi, kārkli. Ļoti slapjos zāļu purvos koki un krūmi neaug.

Skatīt arī 
 Zemā purva augsne
 Augstais purvs
 Pārejas purvs

Purvi

de:Moor#Niedermoore
Minarets

Minarets ( manāra(t) — 'uguns vieta, bāka') ir tornis pie mošejas, no kura muedzins aicina musulmaņus uz lūgšanu.

Minarets ir viena no svarīgākajām mošejas sastāvdaļām. Tas atrodas blakus mošejai un iekļaujas tās kopējā kompozīcijā. Sākotnēji minaretu apkļāva vītņu kāpnes vai panduss, bet vēlāk kāpnes tika būvētas minareta iekšpusē. Parasti minarets uz augšu sašaurinās. Minareti ir krāšņi rotāti ar mozaīkām, uzrakstiem, ķieģeļu dekoratīvo izkārtojumu, glazētu keramiku, balkoniem un citiem rotājumiem un to elementiem.

Pēc formas izšķir divus galvenos minaretu veidus: četrstūrainos (Ziemeļāfrika) un apaļos (Tuvie un Vidējie Austrumi). Atsevišķos gadījumos tie ir daudzšķautnaini. Mazākām mošejā parasti ir viens minarets, bet tā var nebūt vispār, ja mošeja ir pavisam maza. Daudz biežāk tie ir divi minareti. Pie lielākām mošejām to skaits var sasniegt no četriem līdz pat sešiem minaretiem.

Ārējās saites 

Islāma arhitektūra
Reliģiozas būves
Hameds bin Halīfa al Tānī

Šeihs Hameds bin Halīfa al Tānī ( / Ḥamad b. Ḫalīfa Āl Ṯānī; dzimis ) ir bijušais Kataras valdnieks. Valdīja no 1995. gada, kad gāza no troņa savu tēvu Halīfu bin Hamadu al Tānī, kurš apvērsuma brīdī atradās atpūtā Šveicē.

Mācījies Sandhērstas militārajā akadēmijā, pēc tās beigšanas dienēja Kataras bruņotajos spēkos. 1977. gadā tika oficiāli atzīts par troņmantinieku. Kļuva par aizsardzības ministru un atbildēja par armijas modernizāciju un sporta attīstību valstī. 1996. gadā atbalstīja mediju kompānijas "Al Džazīra" rašanos. 1997. gadā Katara kļuva par pirmo valsti reģionā, kurā sievietēm tika piešķirtas vēlēšanu tiesības.

2013. gadā nodeva varu savam dēlam Tamīmam bin Hamadam al Tānī.

Ārējās saites 

 Emīra oficiālā mājaslapa , 

Kataras valdnieki
Tānī dinastija
1952. gadā dzimušie
Lielais Tēvijas karš

Lielais Tēvijas karš () jeb saīsināti LTK () ir termins, kuru izmantoja PSRS, izmanto Krievijā un atsevišķās bijušās PSRS valstīs, lai apzīmētu Otrā pasaules kara cīņas starp PSRS un Trešo reihu ar tā sabiedrotajiem (Bulgārija, Ungārija, Itālija, Rumānija, Slovākija, Somija un Horvātija). Šis posms sākās 1941. gada 22. jūnijā, kad Trešais reihs uzbruka PSRS, un beidzās 1945. gada 8. maijā, kad Vērmahts parakstīja kapitulācijas aktu.

Tajā netiek ieskaitīta Mandžūrijas operācija, kad Sarkanā armija 1945. gada 9. augustā uzbruka Japānas impērijas Kvantunas armijai un okupēja Mandžūrijas, Sahalīnas un Kuriļu salu teritorijas.

Nosaukums 
Šis termins tika atvasināts no 1812. gada Tēvijas kara, kad Krievijas impērija cīnījās pret Napoleonu. Pirmo reizi šo terminu lietoja Staļins, kad radio uzrunāja PSRS iedzīvotājus 1941. gada 3. jūlijā. Vēlāk laikrakstā “Pravda” šis termins parādījās atkārtoti. 1942. gadā tika nodibināts Tēvijas Kara ordenis, kurš arī nostiprināja šo terminu. Lielais Tēvijas karš PSRS tika uzsvērts kā cīņa starp divām ideoloģijām, kurā uzvarējusi PSRS paustā komunisma ideoloģija.

Pasaulē parasti šo Otrā pasaules kara posmu apzīmē ar terminu "Otrā pasaules kara Austrumu fronte". Vācu valodā ir sastopami arī jēdzieni “krievu kampaņa” () un “karagājiens uz austrumiem” (), tomēr parasti tiek lietots jēdziens "Karš pret Padomju Savienību" ().

Skatīt arī 
 Otrais pasaules karš
 Otrā pasaules kara Austrumu fronte
 Uzvaras diena

Otrais pasaules karš
Padomju Savienība
Ziemeļkazahstānas apgabals

Ziemeļkazahstānas apgabals () ir viens no Kazahstānas apgabaliem. Tā galvaspilsēta ir Petropavla ar 193 300 iedzīvotajiem, pašā apgabalā ir 665 800 iedzīvotāju. Apgabals ziemeļos robežojas ar Krieviju, ka arī ar trīs citiem Kazahstānas apgabaliem — Akmolas apgabalu dienvidos, Pavlodaras apgabalu austrumos un Kostanajas apgabalu rietumos. Apgabala platība ir 98 040 kvadrātkilometri un tas ir ceturtais mazākais Kazahstānas apgabals. No Karaghandi apgabala cauri Ziemeļkazahstānas apgabalam plūst Išima, kas ir Irtišas pieteka.

Atsauces
Latvija Eirovīzijas dziesmu konkursā

Latvija Eirovīzijas dziesmu konkursā ir piedalījusies 22 reizes, debitējot 2000. gada konkursā, kad Latviju pārstāvēja Brainstorm (Prāta Vētra) ar dziesmu My Star, iegūstot 3. vietu. 

Latvijas pirmā, pagaidām vienīgā, uzvara bija 2002. gada konkursā, kad uzvarēja Marie N ar dziesmu I Wanna. 2003. gada konkurss norisinājās Rīgā, pateicoties iepriekšējā gadā gūtajai uzvarai. Konkursu vadīja divi veiksmīgākie Latvijas pārstāvji: Marija Naumova un Renārs Kaupers. Trešā reize, kad Latvija iekļuva TOP 5 bija 2005. gada konkursā, kad to pārstāvēja Valters un Kaža ar dziesmu The War Is Not Over.

No 2009. līdz 2014. gadam Latvija nekvalificējās finālam. 2015. gadā, pēc 7 gadu pārtraukuma, Latvija  kvalificējās Eirovīzijas finālam, kad valsti pārstāvēja Aminata ar dziesmu Love Injected, finālā iegūstot 6. vietu.

2020. gada konkurss nenotika, sakarā ar Covid-19 epidēmiju. Tā vietā tika pārraidīts šovs “Eirovīzija 2020: Eiropa staro!”, godinot dzismas, kurām vajadzēja piedalīties konkursā. Īpašajā šovā piedalījās arī Latvijas izraudzītā pārstāve Samanta Tīna ar dziesmu Still Breathing.  Šis ir pirmais gadījums 63 gadu ilgajā Eirovīzijas pārraidīšanas vēsturē, kad fināla dziesmu konkurss nenotiek.

Latvijas pārstāvji Eirovīzijā 
Visas Latvijas uzstāšanās ir bijušas angļu valodā, izņemot trīs: 2004. gadā Fomins & Kleins dziesmu Dziesma par laimi izpildīja latviski, 2007. gada konkursā Latvijas pārstāvji Bonaparti.lv dziesmu Questa Notte izpildīja itāliski, bet 2009. gadā Intars Busulis dziesmu Probka (Пробка) izpildīja krieviski.

Latvija gandrīz nepiedalījās 2000. un 2002. gada konkursos, kad iegūti divi visaugstākie rezultāti (attiecīgi — 3. un 1. vieta), jo sākotnēji Portugālei bija jāpiedalās abos konkursos, taču vēlāk tā atteicās no dalības, atļaujot Latvijai piedalīties.

Sākotnēji Latvija vēlējās izstāties no 2009. gada konkursa sakarā ar finansiālo situāciju Latvijā, taču pateicoties 2 lieliem sponsoriem — Latvijas Krājbankai un Narvesen — Latvija tomēr piedalījās 2009. gada konkursā, kas norisinājās Maskavā, Krievijā.

  Uzvarētāji
  Otrā vieta
  Trešā vieta
  Pēdējā vieta
  Nekvalificējās finālam

Balsošanas vēsture

Visvairāk atdotie punkti

Visvairāk saņemtie punkti

Konkursi Latvijā

Komentētāji un rezultātu paziņotāji

Galerija

Skatīt arī 
 Valstis Eirovīzijas dziesmu konkursā
 Eirodziesma
 Dziesma
 Supernova

Piezīmes un atsauces

Piezīmes

Atsauces

Ārējās saites 

 LSM Eirovīzijas lapa
 Latvijas profils Eurovision.tv lapā
 Latvijas saņemto un atdoto punktu uzskaitījuma lapa 

Latvijas mūzika
Latvija Eirovīzijas dziesmu konkursā
Valstis Eirovīzijas dziesmu konkursā
Starpiņupīte

Starpiņupīte, saukta arī par Kaņiera kanālu, ir 1905. gadā izrakta mākslīga Kaņiera noteice uz Rīgas līci ezera līmeņa pazemināšanai. Pa Starpiņupīti uz jūru tiek novadīti Slocenes un Kaņiera baseina ūdeņi.

Upe veido robežu starp Lapmežciemu un Ragaciemu. Kanālu šķērso autoceļš P128.

Vēsture 
Līdz 1905. gadam Kaņiera ezera ieplaka bija pilnāka ar ūdeni, kas dabiski notecēja dienvidaustrumu virzienā pa Sloceni un Siliņupi. Kad tika izrakts kanāls tieši uz jūru, ezera līmenis nokritās par kādām divām pēdām.

1965. gadā ūdens līmeņa regulēšanai un brīvas zivju migrācijas nodrošināšanai izbūvēja slūžas.

Atsauces 

Tukuma novada upes
Engures novada upes
Moricsalas dabas rezervāts

Moricsalas dabas rezervāts ir aizsargājama dabas teritorija Kurzemē. Izvietojusies Usmas ezerā, aizņemot Moricsalu (82 ha), Lielalksnītes salu (31 ha) un Luziķērtes līča (705 ha) akvatoriju. Rezervāts dibināts  un tā ir senākā aizsargājamā dabas teritorija Latvijā un otrs vecākais dabas rezervāts bijušajā Krievijas Impērijā. 

Moricsalas dabas rezervātā sastopamas 409 sēklaugu un paparžaugu sugas, 157 sūnu, 82 ķērpju un 338 sēņu sugas. Gandrīz visu rezervāta sauszemes teritoriju aizņem simtgadīgs platlapju mežs (ozoli, liepas, kļavas), kur pamežā aug ap 20 krūmu sugu (lazdas, pīlādži, krūkļi, pabērzs). Mežaudzēs ir bagātīgs lakstaugu stāvs - dobais un vidējais cīrulītis un lakši (mežloki) ir aizsargājamie augi. Moricsalas rezervāta dzīvnieku pasaule ir pētīta daudz mazāk nekā augi, sastopamas stirnas, vāveres, kurmji, ciršļi, ap 40 putnu sugu un daudz dažādu kukaiņu sugas. Konstatētas 222 tauriņu sugas, dažas no tām nekur citur Latvijā un pat visā Baltijā nav sastopamas.

Vienīgā apbūve Moricsalā ir dzīvojamā māja "Kalviņas", kas celta 1950. gadu beigās uz 1905. gada mājas pamatiem, un šķūnis. Māju sezonāli izmanto zinātnieki.

Par Moricsalu jau 20. gadsimta pašā sākumā interesi izrādīja Rīgas Dabaspētnieku biedrība. 1910. gadā biedrība ierosināja piešķirt salai dabas pieminekļa statusu, ko tā ieguva . 1957. gadā Moricsalai pievienoja Luziķērtes līci un piešķīra Valsts rezervāta statusu, bet 1977. gadā — Lielo Alkšņu salu.

Atsauces 

Latvijas dabas rezervāti
Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāts

Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāts ir vienīgais biosfēras rezervāts Latvijā. Tas atrodas valsts un Vidzemes ziemeļu daļā. Rezervāts aizņem 4576 km2 lielu platību, tā administrācija atrodas Salacgrīvā.

Vēsture 

Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāts ir vienīgā šāda veida īpaši aizsargājamā dabas teritorija Latvijā. Tā ir plaša teritorija, kurā starptautiski nozīmīgas dabas un ainaviskās vērtības tiek saglabātas nodrošinot ilgtspējīgu sociālo un ekonomisko attīstību.

Lai kardināli uzlabotu ekoloģisko situāciju Salacas upes baseinā un Rīgas līča Ziemeļvidzemes piekrastē, kā arī radītu priekšnoteikumus biosfēras rezervāta organizēšanai šajā teritorijā, 26.03.1990. Ministru Padome pieņēma lēmumu Nr. 75 "Par Ziemeļvidzemes reģionālā dabas aizsardzības kompleksa izveidošanu un pasākumiem biosfēras rezervāta organizēšanai". ZVRDAK teritorijas robežas nosaka Salacas upe un tās sateces baseins, kas ir vissvarīgākā lašu nārstošanas vieta Baltijas jūras baseina austrumu pusē. ZVRDAK dibināšanā piedalījusies zinātniece Aija Melluma, dzejnieks Jānis Peters un biologs Indulis Emsis.

1997. gada. 11. decembrī Saeimā pieņēma likumu par Ziemeļvidzemes biosfēras rezervātu (ZBR).

1997. gada 15. decembrī tas tika atzīts par starptautiskas nozīmes aizsargājamu dabas teritoriju UNESCO programmas „Cilvēks un biosfēra” (MAB) ietvaros. 
Biosfēras rezervāta darbības koordinēšanai, vietējo pašvaldību un citu interešu grupu iesaistīšanai izveidota ZBR konsultatīvā padome. Tās sastāvā ietilpst valsts iestāžu, pašvaldību un nevalstisko organizāciju pārstāvji.

2000. gada 10. oktobrī pieņemti MK noteikumi Nr. 353 „Ziemeļvidzemes biosfēras rezervāta individuālie aizsardzības un izmantošanas noteikumi”.

2008. gadā SIA ELLE izstrādāja Ainavu ekoloģisko plānu ZBR teritorijai.

2009. gada 1. jūnijs — ZBR administrācija tika iekļauta Dabas aizsardzības pārvaldē, kā viena no struktūrvienībām.

2011. gada 1. februāris — apvienojot ZBR administrāciju un Gaujas nacionālā parka administrāciju, izveidota Dabas aizsardzības pārvaldes Vidzemes reģionālā administrācija, kas veic ZBR teritorijas pārraudzību.

Ārējās saites 

 Dabas aizsardzības pārvalde

Latvijas biosfēras rezervāti
Limbažu novads
Valmieras novads
Ainaži
Ainažu pagasts
Alojas pagasts
Braslavas pagasts
Bērzaines pagasts
Brīvzemnieku pagasts
Burtnieku pagasts
Mazsalaca
Mazsalacas pagasts
Ramatas pagasts
Salacgrīva
Salacgrīvas pagasts
Skaņkalnes pagasts
Staicele
Staiceles pagasts
UNESCO Biosfēras rezervātu pasaules tīkls
Salaca
Žaks Roge

Žaks Roge (Jacques Count Rogge; —) bija sporta funkcionārs, burātājs un regbists. Viņš bija astotais Starptautiskās Olimpiskās komitejas (SOK) prezidents.

Personīgā dzīve 
Dzimis Gentē, Beļģijā, Nacistskās Vācijas okupācijas laikā.

Pēc profesijas Žaks Roge ir ārsts, ortopēds, viņš mācījies Gentes Universitātē. 1968., 1972. un 1976. gada vasaras olimpiskajās spēlēs viņš piedalījās burāšanas sacensībās. Roge ir pārstāvējis arī Beļģijas regbija izlasi.

Viņš bijis Beļģijas Olimpiskās komitejas prezidents no 1989. līdz 1992. gadam. Prezidenta amatā Roge strādājis arī Eiropas Olimpiskajā komitejā no 1989. līdz 2001. gadam. Par SOK locekli Žaks Roge kļuva 1991. gadā, bet komitejas valdē iekļuva 1998. gadā. Brīvajā laikā viņš lasa vēstures un zinātnisko literatūru.

 Žaks Roge tika ievēlēts par SOK prezidentu. Viņš ir Huana Antonio Samaranča pēctecis, kurš bija SOK prezidents kopš 1980. gada. Soltleiksitijas olimpiskajās spēlēs Roge kļuva par pirmo SOK prezidentu, kurš apmeties olimpiskajā ciematā. To viņš darīja, lai pietuvinātos sportistiem.

Roge aktīvi iesaistījies darbībās, lai beisbols un softbols tiktu svītroti no olimpisko spēļu programmas. 2005. gada SOK kongresā lēmums tika apstiprināts, un šie sporta veidi jau 2012. gada Londonas olimpisko spēļu programmā vairs nebija. Viņš gan nenoliedz iespēju, ka nākotnē šie sporta veidi varētu atgriezties olimpiādē.

Roge nav izticis arī bez krietnas devas kritikas. Viņš pārmeta Useinam Boltam par viņa gavilēm pēc izcīnītās zelta medaļas sprinta distancē. Žurnālisti ar to nebija mierā un nosodīja SOK prezidenta rīcību. Arī grieķu sabiedrība nav apmierināta ar Roges izteicieniem, piemēram, "grieķi ieguvuši zelta medaļu dopingā".

Atsauces

Ārējās saites 

1942. gadā dzimušie
2021. gadā mirušie
Starptautiskās Olimpiskās komitejas locekļi
Beļģijas cilvēki
1976. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1972. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1968. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Ar Draudzības ordeni apbalvotie (Krievija)
Austrumflandrijā dzimušie
Ar Olimpisko ordeni apbalvotie
Strīķupe (Gaujas pieteka)

Strīķupe, saukta arī Vaidava, ir Gaujas labā krasta pieteka Cēsu un Valmieras novados. Iztek no Vaidavas ezera. 2 km no iztekas atrodas Vaidavas dzirnavu ezers, kura aizsprosts regulē arī ezera līmeni. Upes augštece atrodas Burtnieka līdzenumā, bet lejtece — Gaujas senlejā. Pēdējos kilometrus līdz ietekai Gaujā upe tek pa izteiktu, vairāk kā 10 m dziļu ieleju. Ietek Gaujā lejpus Ērgļu klintīm.

Lielākā pieteka: Baužupīte (4 km; labā). Krastos atrodas Kalēja ala, Stoķu klintis un Patkula ala.

Atsauces 

Cēsu novada upes
Valmieras novada upes
Pārgaujas novada upes
Kocēnu novada upes
Daudzlapu airene

Daudzlapu airene () ir viengadīgs vai divgadīgs 20—65 cm augsts lakstaugs. Stumbru nedaudz, tie pacili, gludi, tikai zem vārpas rauji, ar lapām. Lapas pamīšus, vienkāršas, veselas, šauri lineāras, plakanas, 0,1—1 cm platas, virspusē un gar malām raupjas, gaiši zaļas. Lapu makstis vairāk vai mazāk garas, gludas vai mazliet raupjas, augšējā nedaudz uzpūsta, mēlīte īsa, strupa, dažreiz tās nav. Zied jūlijā un augustā. Ziedkopa — līdz 30 cm gara, taisna vārpa ar izlocītu asi. Vārpiņas zaļas, lielas, ar 5—15 ziediem, sēdošas, no sāniem saspiestas, novietotas pret vārpas asi ar šauro pusi, ar īsiem akotiem, ziedēšanas laikā stipri atstāv no vārpas ass. Vārpiņas plēksne 1, īsāka par vārpiņu, ar nedaudzām dzīslām, šķautnes nav. Zieda plēksnes 2, gandrīz vienādas; ārējā plēksne bez šķautnes, augšējiem ziediem ar īsu akotu, bet apakšējiem ziediem bez akota; zieda iekšējā plēksne ar šķautni un ar sīkiem dzelonīšiem gar to. Auglis — 0,3—0,6 cm garš grauds. Dod labu sienu, sevišķi maigu siena masu, ko labprāt ēd visi mājdzīvnieki. Var iegūt 1—2 siena ražas. Cieš no ziemas sala.

Ārējās saites 
 jílek mnohokvětý Lolium multiflorum Lam.. BioLib.cz

Graudzāļu dzimta
Karteča (artilērija)

Karteča (, no ) ir vēsturisks artilērijas šāviņš, kas paredzēts pretinieka dzīvā spēka iznīcināšanai atklātā vietā tuvā attālumā (līdz 300 m). 

Sākotnēji šāviņu veidoja mazi akmentiņi vai sīki dzelzs gabaliņi, kurus sabēra stobra kanālā virs pulvera lādiņa un nostiprināja ar prapi. Vēlāk, lai novērstu stobra bojāšanos, karteču vispirms iepildīja audekla maisiņā. Visbeidzot kartečas šāviņus veidoja čuguna vai svina lodes, kuras bija ievietotas cilindriskā metāla vai kartona iepakojumā. 

19. gadsimta sākumā tika izgudrots šrapnelis, kurš šā gadsimta vidū pilnīgi aizstāja karteču. 

Artilērija
Suda

Suda (arī Sude, Sudupe, augštecē Sudasupe) ir Lielās Juglas labā satekupe Siguldas un Cēsu novados. Iztek no neliela ezeriņa dienvidaustrumos no Eglaines Mores pagastā. Augštece tek caur Sudas purvu, sadalot to divos lielos nogabalos. Upes augštece līdz Dibensalai regulēta. Pie Bukām un Mālpils dīķi. Pie Sidgundas satek ar Mergupi izveidojot Lielo Juglu.

Pietekas: Teiļupīte (6 km), Dūņupe (13 km; labās), Sudasupe (11 km; kreisā).

Lielākās apdzīvotās vietas krastos: Akenstaka, Bukas, Mālpils, Sidgunda. Upi šķērso autoceļš P3.

Atsauces 

Cēsu novada upes
Siguldas novada upes
Eglaine (Eglaines pagasts)

Eglaine ir ciems Augšdaugavas novada Eglaines pagastā, pagasta centrs. Atrodas dienvidos no autoceļa P70 pie Daugavpils—Šauļu dzelzceļa 38 km no novada centra Daugavpils, 11 km no tuvākās pilsētas Ilūkstes pilsētas un 220 km no Rīgas. Izvietojusies Eglaines upes krastos augšpus Lašupītes ietekas tajā.

Eglainē atrodas pagasta pārvalde (Stendera ielā 7), pamatskola, feldšeru punkts, kultūras nams, bibliotēka, sporta zāle, pagasta vēstures centrs (Gotharda Frīdriha Stendera muzejs), pasta nodaļa, Eglaines dzelzceļa stacija. Ievērojami objekti ir Eglaines katoļu baznīca, Lašu luterāņu baznīca.

Vēsture 
Apdzīvotā vieta (agrāk saukta par Jelovku) izveidojusies uz Lašu muižas zemes pēc 1900. gada sakarā ar dzelzceļa stacijas izbūvi uz Grīvas-Radvilišķu dzelzceļa līnijas. Vācijas karaspēka frontes apgādei Pirmā pasaules kara laikā no Eglaines stacijas izbūvēja savienojumu ar Viesītes šaursliežu dzelzceļu tīklu. 1925. gadā Eglainei piešķīra biezi apdzīvotas vietas (ciema) statusu. Eglaines straujāka attīstība sākās pēc 1960. gada, kad tā kļuva par ciema padomes un padomju saimniecības "Eglaine" centru.

Galerija

Atsauces 

Latvijas pagastu centri
Augšdaugavas novada ciemi
Ābrama reliģijas

Ābrama reliģijas jeb Ābramiskās reliģijas ir monoteiskas ticības, kuru svētajos rakstos Ābrams tiek pieminēts kā ciltstēvs. Šis termins parasti tiek attiecināts uz kristietību, jūdaismu un islāmu.

Reliģiskās ticības, tradīcijas un kustības
Svētupe

Svētupe ir upe Vidzemes rietumos, Limbažu novadā. Iztek no Dūņezera. Upe tek pa Metsepoles līdzenumu, baseinā daudz mežu un purvu. Augštece tek pa seklu, pārpurvotu ieleju, vidustece — pa pa dziļu (līdz 10 m pie Pāles) ieleju. 4 km garā Jaunupe Svētupes lejteci savieno ar Salacu. Mīt ālanti, līdakas, raudas, asari, sapali, zuši.

Lielākās apdzīvotās vietas krastos ir Šķirstiņi, Pāle, Lauva, Kuiķule, Avotkalns, Svētciems. Upi šķērso autoceļi A1 un P12.

Nosaukums 
Svētupes nosaukums pirmo reizi parādās 18. gadsimta kartēs. Tā Vilhelma Kristiana Frībes 1798. gadā veidotajā Livonijas kartē minēta 'Sweet fluss', Ludviga Augusta Mellina kartē — 'Swet uppe' (1798). Vidzemes guberņas pārskata kartē 1839. gadā — 'Sweht uppe'.

Upes lībiskais nosaukums nav zināms. Iespējams, līvu valodas vārdsakni ar nozīmi 'svēt-' var atrast 19. gadsimtā minētajā apdzīvotas vietas paralēlajā nosaukumā 'Püög'. Tādā gadījumā latvieši burtiski pārtulkoja grūti izrunājamo (Püög joug) upes lībisko nosaukumu.

Pietekas

Atsauces

Literatūra 

 Vidzemes Svētupe mītiskajā un reālajā kultūrtelpā. Juris Urtāns. 2015. 
 Kursīte J., Noriņa R. Svētupe krustām šķērsām. - Rīga: Nordik, 2016. - 445 lpp. : il.
 Laime S., Urtāns J. Svētupes lībiešu upurala. - Rīga: Nordik, 2016. - 216 lpp. : il.

Limbažu novada upes
Salacgrīvas novada upes
Svētupe
Vācu krusts

Vācu krusts () bija Trešā reiha militārais ordenis. Tas tika izveidots 1941. gada 28. septembrī sakarā ar to, ka karā pret PSRS radās vajadzība aizpildīt tukšumu, kas radās starp Dzelzs krusta I šķiru un Bruņinieka krustu. Bruņinieka krusts bija pats augstākais militārais apbalvojums, tādēļ Trešā reiha vadība un arī militārā resora vadība neuzskatīja, ka to vajadzētu pasniegt tik lielā daudzumā, nonivelējot tā statusu. Vācu krusta izskata izstrādātājs bija profesors Kleins.

Izskats 

Ordenis veidots kā astoņstūraina zvaigzne. Centrā uz balta fona atradās melna svastika. Tā bija veidota no emaljas. Balto fonu un kāškrustu aptvēra laurlapu vainags. Uz vainaga bija ierakstīts gadaskaitlis 1941. Ordeņa diametrs svārstījās no 62,5 līdz 63,5 milimetriem. Atkarībā no šķiras laurlapu vainags bija izpildīts zeltā vai sudrabā. Šis apbalvojums bija jāpiesprauž ar adatu krūšu labajā pusē, zem krūšu kabatas. 

Ja karavīrs bija apbalvots ar abu pakāpju Vācu krustiem, tad jānēsā bija tikai Vācu krusts zeltā. Uz katra ordeņa bija izgatavotājfirmas nosaukums. To iegravēja uz spraužamadatas vai uz ordeņa aversa.

Šim ordenim bija divas šķiras:

 Vācu krusts sudrabā () saīsināti DK-S. Ar to apbalvoja par nopelniem, kuri nebija saistīti ar tiešu piedalīšanos kaujā, respektīvi, par labas vadības nodrošināšanu, lēmumu pieņemšanu, kuri ļāvuši gūt ievērojamus panākumus.
 Vācu krusts zeltā () saīsināti DK-G. Ar šo šķiru apbalvoja par tiešu dalību kaujā. 

Tā kā Vācu krusts bija visai liela izmēra un arī smags, tad tā nēsāšana sagādāja zināmas grūtības, jo īpaši zemūdeņu matrožiem un Luftwaffe pilotiem. 

Tādēļ 1942. gada 5. janvārī tika izdota rīkojums, kas ļāva Vācu krusta vietā nēsāt tā kopiju no auduma. Tā astoņi stari bija veidoti no dažādas krāsas auduma, kurš atbilda Trešā reiha bruņoto spēku veidam:
 Vērmahta un Waffen-SS karavīriem - pelēkā krāsā 
 Luftwaffe - zili pelēka
 Tankistiem un Kriegsmarine jūrniekiem - melna

Vācu krusts zeltā ar briljantiem 

1942. gadā tika izveidota vēl augstāka šķira, Vācu krusts zeltā ar briljantiem (). To bija speciāli pasūtījis Hitlers un 1942. gada oktobrī šī apbalvojuma paraugi tika nosūtīti uz Reihskanceleju. Viens šāds ordenis izmaksāja 2800 reihsmarkas. No Vācu krusta zeltā šis variants atšķīrās tikai ar to, ka uz lauru vainaga bija mazi briljantiņi. Šim ordenim būtu bijis jāatrodas starp Bruņinieka krustu un Bruņinieka krustu ar Ozollapām. Atšķirībā no Vācu krusta tas būtu jāpasniedz speciālā apbalvojuma kārbiņā, kā tas bija ar Bruņinieka krustu.

Kopā firma Rath München izgatavoja 20 šī ordeņa eksemplārus, tomēr situācija frontēs un citi apstākļi neļāva kādu ar to apbalvot. Visi šie paraugi glabājās Ordeņu kancelejas vadītāja seifā. Otrā pasaules kara pēdējās dienās šis vadītājs tos paņēma sev līdzi uz pili, kur apmetās līdz Sabiedroto ienākšanai šai teritorijā. Pils nokļuva ASV pakļautībā. 17 šī ordeņa varianta paraugi pazuda dažādos virzienos, tomēr 3 nokļuva muzejā. Tie glabājas Vestpointas militārajā akadēmijā.

Ārējās saites 

 Plaša informācija par Vācu krustu 
 Vācu krusts 
 Par Vācu krustu 

Trešā reiha apbalvojumi
Militārie ordeņi