joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Raudupiete

"Raudupiete" ir 1889. gadā sarakstīta Rūdolfa Blaumaņa novele.     
Novele ir par sievietes kaislīgo mīlestību pret puisi, kura dēļ viņa ir gatava upurēt savu dēlu. Raudupietes tēls latviešu literatūrā ir pirmais, kurā ir parādīta cilvēka iekšējās pasaules ļaunā puse. Raudupiete apprecēja vecāku vīru, tātad viņa nepaspēja izbaudīt jaunības mīlestību. Viņai ir iespēja saņemt šo mīlestību no Kārļa. Šī iespēja viņai šķiet labāka un svarīgāka par miesīgo dēlu. Raudupieti moka smagi iekšējie pārdzīvojumi, kad viņai ir jāizšķiras starp mīlestību un dēlu. Šeit arī izpaužas viņas ļaunā puse, jo viņa savas iegribas dēļ nodod savu bērnu...

1914. gadā Anna Brigadere pēc šīs noveles motīviem sarakstīja lugu ar tādu pašu nosaukumu.

Ārējās saites 

1889. gada grāmatas
Rūdolfs Blaumanis
Noveles
Latviešu literatūras darbi
Svētā Savienība

Svētā savienība (, , , ) bija Eiropas valstu pakts par starptautisko attiecību pamatprincipiem alianses ietvaros, ko noslēdza trīs Napoleonu uzvarējušo kontinentālo lielvalstu valdnieki pēc Vīnes kongresa 1815. gadā. Vēlāk aliansei pievienojās Lielbritānija un Francija.
Pakta iedibinātā kārtība (t. s. „Eiropas koncerts”) sabruka līdz ar Krimas kara sākšanos 1853. gadā, bet Vīnes kongresa iedibinātā starptautisko attiecību sistēma lielā mērā turpinājās līdz pat Pirmajam pasaules karam.

Vēsture 
 
Paktu 1815. gada 26. septembrī noslēdza Austrijas, Krievijas un Prūsijas valdnieki. „Svētās savienības” akta beigās bija norādīts, ka arī citi valdnieki, kas piekrīt akta noteikumiem, var iestāties „Svētajā savienībā”. Paktu neparakstīja Romas pāvests, uzsvērdams, ka viņam šis akts esot lieks. Osmaņu impērijas sultāns kā „nekristīgais” nemaz netika aicināts pievienoties šim aktam. Eiropas valdnieki Svētās savienības paktu izmantoja, lai nostiprinātu reakcijas principus savās valstīs un apspiestu revolucionārās kustības.

1815. gada 20. novembrī Parīzē aliansei pievienojās arī Lielbritānijas karaliste, bet 1818. gadā arī Francijas karaliste. Izveidojās starptautisko attiecību sistēma, ko vēlāk nodēvēja par „Eiropas koncertu” jeb Pentarhiju ( — 'piecu lielvalstu vara') vai arī „Vīnes sistēmu” ().

Smags trieciens „Svētajai Savienībai” bija Jūlija revolūcija Francijā. Stāvokli pasliktināja franču centieni izplatīt revolūciju arī citās zemēs, palīdzot visām tautām, kas cīnās par savu brīvību. Tas pamudināja Krievijas, Austrijas un Prūsijas valdniekus noslēgt savā starpā ciešāku savienību, apņemoties sniegt palīdzību nemieru apspiešanā ikvienam valdniekam, kas to pieprasītu.
Svētās savienības pastāvēšanas laikā Eiropas vadošo valstu monarhi pastāvošās kārtības uzturēšanai tikās vairākos mazākos kongresos — Āhenes kongresā 1818. gadā, Tropavas (1820) un Laibahas (1821) kongresos un Veronas kongresā 1822. gadā.

Svētās savienības principi pārstāja dominēt Eiropas ģeopolitikā pēc 1848. gada revolūcijām. Cita valstu alianse (Lielbritānija, Francija, Osmaņu impērija un Sardīnijas karaliste) uzvarēja Krievijas impēriju Krimas karā (1853-1856).

Pakta pamatprincipi 
„Svētās savienības” idejas pieder Krievijas imperatoram Aleksandram I. Aleksandrs I savā jaunībā bija samērā brīvdomīgs, bet vēlāk, satricinošo notikumu iespaidots, kļuva ļoti reliģiozs, pat mistiski noskaņots. Apzinādamies savus nopelnus Napoleona gāšanā, viņš iedomājās, ka augstākā vara tam lēmusi svarīgu dzīves uzdevumu — būt par „miera nesēju” visai cilvēcei. Lai šo uzdevumu izpildītu, Aleksandrs I apņēmās Eiropas valstu valdniekus apvienot uz kristīgās ticības principu pamatiem. Pēc sava satura „Svētās savienības” akts ir uzskatāms tikai kā reliģiski morāla deklarācija. Pakta parakstītāji — valdnieki solījās savā starpā ievērot kristīgās ticības pamatprasības, izturēties viens pret otru kā brāļi, bet savās attiecībās pret pavalstniekiem — kā tēvi pret dēliem.

Militārās savienības
Austrijas vēsture
Vācijas vēsture
Krievijas Impērija
1815. gads
Kuršu joma

Kuršu joma (, , ) ir saldūdens piekrastes lagūna Baltijas jūras austrumu piekrastē. No Baltijas jūras to atdala Kuršu kāpas. Šaurums, kurš savieno jomu ar jūru, atrodas pie Klaipēdas. Šeit atrodas arī Klaipēdas osta. Jomas akvatorija ir sadalīta starp Lietuvas Republiku un Krievijas Federācijas Kaļiņingradas apgabalu.

Ģeogrāfija 
Kopējā Kuršu jomas platība ir 1584 km2, no kuriem mazākā daļa, jeb 415 km2 pieder Lietuvai. Kopējais jomas tilpums ir ap 6,2 km3. Jomas vidējais dziļums ir 3,8 m, dziļākajā vietā tas sasniedz 5,8 m.
Kuršu jomā ietek Nemūna. Gada laikā tā jomā iepludina 21 km3 ūdens, bet kopā ar visām pārējām upēm līcī gada laikā ieplūst 25 km3 ūdens, kas ir četras reizes vairāk, nekā pašas jomas ūdens tilpums. Tas ir iemesls, kāpēc tās ūdens ir ar ļoti mazu sāls saturu un pašas jomas ūdenslīmenis ir par 12 - 15 cm augstāks nekā Baltijas jūras ūdenslīmenis. Liekais ūdens caur nelielu šaurumu ieplūst jūrā. Bez upēm joma gūst ūdeni arī no nokrišņiem (katru gadu 1 km3 ūdens), bet 0,5 km3 ūdens iztvaiko. 
No ekoloģiskā viedokļa, jomas lielākā problēma ir eitrofikācija, kuru rada organiskās un biogēnās vielas, kuras jomā no apkārtnes apdzīvotajām vietām ienes Nemūna. Jomas krasti ir lēzeni, izņemot Kuršu kāpu krastus. Kaļiņingradas apgabala Slavskoja rajonā jomas krasti atrodas zemāk par jomas ūdenslīmeni, tāpēc tur tie ir atdalīti ar dambjiem.

Ārējās saites 

Lagūnas
Lietuvas līči
Krievijas līči
Baltijas jūras līči
Kaļiņingradas apgabals
Nida (Lietuva)

Nida (, kursenieku: Nīde, ) ir apdzīvota vieta Mazajā Lietuvā. Atrodas Kuršu kāpās, Neringas pilsētas dienviddaļā. Ir Neringas pašvaldības centrs.

Neringa ir iecienīta kūrortvieta, kuru ik gadu apmeklē ap 700 tūkstoši atpūtnieku no Lietuvas un pārējās Eiropas, jo īpaši Vācijas. Šeit atrodas Parnidžu kāpa, uz kuras uzbūvēts saules pulkstenis.

Vēsture 

Nida () pirmoreiz minēta Vācu ordeņa dokumentos 1429. un 1497. gadā. Tolaik tā atradusies apmēram 2 km uz dienvidiem no pašreizējās atrašanās vietas. Ceļojošo kāpu draudu dēļ tā 1784. gadā pārcēlās uz pašreizējo vietu. Līdz 1945. gadam Nida piederēja Austrumprūsijai.

1874. gadā uz Urbo kalna tika uzbūvēta Nidas bāka. Otrā pasaules kara laikā to sagrāva vācu karaspēks. 1945. gadā bāka tika atjaunota. 1961. gadā Nidas ciems tika iekļauts Neringas pilsētas sastāvā.

Slavenības 

20. gadsimta pirmajā pusē Nida kļuva pazīstama kā mākslinieku pulcēšanās vieta (Künstlerkolonie Nidden). Šeit uzturējušies Maksis Pehšteins, Kārlis Šmits-Rotlufs, Kārlis Cukmajers, Ernsts Ludvigs Kirhners un citi. Nobela prēmijas literatūrā laureāts Tomass Manns no 1930. līdz 1932. gadam šeit dzīvoja vasarā. Šeit tika sarakstīts daļa no romāna Jāzeps un viņa brāļi (Joseph und seine Brüder). Viņa vasarnīca ir saglabājusies līdz mūsdienām. Tajā atrodas kultūras centrs ar nelielu Mannam veltītu memoriālo ekspozīciju. Nidu apmeklējis arī cits Nobela prēmijas laureāts, franču filozofs un rakstnieks Žans Pols Sartrs.

Attēlu galerija

Atsauces

Literatūra 
 Nida. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. XVI. — Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
Polocka

Polocka () jeb Polacka ( vai Полацак) ir senākā Baltkrievijas pilsēta Daugavas vidustecē, 232 km no galvaspilsētas Minskas un 175 km no Daugavpils Latvijā. Vitebskas apgabala Polockas rajona administratīvais centrs ar 83 700 iedzīvotājiem (2009).

Nosaukuma izcelsme 
Polockas nosaukums ir radies no Daugavas labā krasta pietekas Palatas upes vārda. Nosaukums Palata visticamāk ir baltu izcelsmes. Krieviski upi sauc par Polotu, baltkrieviski par Palatu. Varjagu pārvaldītais pilskalns kriviču zemē senajās ziemeļnieku sāgās dēvēts par Paltejsborg vai Palteskja. Polockas kņazistes laikā tā dēvēta par Polotesku (Полотескъ), Lietuvas dižkunigaitijas laikā par Polacaku, pēc pievienošanas Krievijas impērijai par Polocku (Полоцк), neatkarīgajā Baltkrievijas valstī par Polacku (Полацк).

Vēsture

Cilvēki 

Polocka ir svētās Polockas Eifrosīnijas (Еўфрасіння Полацкая, 1101/1105—1173), grāmatizdevēja Franciska Skarinas (Францыск Скарына, ap 1490—1551), dzejnieka Polockas Simeona (Симеон Полоцкий, 1629—1680) un lielkņaza Vseslava Bračislaviča (Усясла́ў Брачысла́віч, ap 1029—1101) dzimtā pilsēta.

Atsauces

Ārējās saites 

 Pilsētas vēsture un fotogrāfijas    
 Tūrisma objekti Polockā  

 
Baltkrievijas pilsētas
Vitebskas apgabals
Ķesterciems

Ķesterciems ir apdzīvota vieta Tukuma novada Engures pagastā. Ciems atrodas pie Rīgas līča krasta starp Enguri ziemeļos un Plieņciemu dienvidaustrumos. Attālums no pagasta centra Engures — 7 km, no novada centra Tukuma — 18 km un no Rīgas — 60 km.

Vēsture 
Jau 1650. un 1652. gadā Rīgā ir uzskaitītas zvejnieku laivas, kas no Ķesterciema (rakstos minēts kā Kösterzehm vai Kesterzehm) braukušas uz Rīgas ostu.

1928. gadā Ķesterciemā atvērta pasta nodaļa.

1937. gadā Ķesterciemā zvejā dodas jau 6 zvejas motorlaivas.

1938. gadā uzbūvēts šosejas segums, kas savieno Ķesterciemu ar pārējiem piekrastes ciemiem līdz pat Slokai.

Attēlu galerija

Cilvēki 
Ķesterciemā dzimuši:

 tālbraucējkapteinis, Andrejs Lonfelds (1879 — 1950)
tālbraucējkapteinis, Krišs Liepiņš (1863 — 1929)

Atsauces 

Latvijas vidējciemi
Kurdistānas Strādnieku partija

Kurdistānas Strādnieku partija (kurdu: Partiya Karkerên Kurdistan, PKK), arī KADEK, Kongra-Gel un KGK ir militāra kurdu organizācija, kuru 1970. gados dibināja un vadīja 1999. gadā apcietinātais Abdullahs Ēdžalans (Abdullah Öcalan). PKK ideoloģijas pamatā ir revolucionārais marksisms-ļeņinisms un kurdu nacionālisms. PKK mērķis ir izveidot neatkarīgu sociālistisku kurdu valsti Kurdistānā, kuras teritorijā ietilpst Turcijas dienvidaustrumi, Irākas ziemeļaustrumi, Sīrijas ziemeļaustrumi un Irānas ziemeļrietumi — teritorijas, kurās kurdu īpatsvars tiek uzskatīts par mažoritāru. Minētās valstis ir pret jebkādām teritoriālām izmaiņām. PKK tiek uzskatīta par separātisku etnisku nacionālistisku organizāciju, kas savu mērķu vārdā lieto teroristisku un civiliedzīvotājiem kaitniecisku rīcību, politisku mērķu sasniegšanai lietojot militāru spēku.

Starptautiski PKK tiek uzskatīta par teroristisku organizāciju, tai skaitā ASV, NATO un ES. Kopš 1984. gada Turcijas un PKK konfliktos gājis bojā vairāk nekā 37 000 cilvēku.

Ārējās saites 
 HPG (ar PKK saistīta militārā organizācija)
 PKK notikumu hronika (1976-2006)
 Ziņas par PKK
 Profils: PKK nepiernieki
 ASV-PKK attiecības (turku val.)

Atsauces 

Turcijas politiskās partijas
Katalāņu valoda

Katalāņu valoda (català,  vai ) ir romāņu saimes valoda. Katalāņu valoda ir valsts valoda Andorā, kā arī oficiālā valoda šādos Spānijas autonomajos apgabalos: Katalonijā, Valensijā un Baleāru Salās. Izplatīta arī dažos citos Spānijas reģionos (Aragonā un Mursijā), kā arī Francijas dienvidu reģionā Rusijonā un Algēro pilsētā Sardīnijā. Katalāņu literārā valoda tiek datēta sākot ar 12. gadsimtu, kad tā bija viena no Aragonas karalistes oficiālajām valodām. Katalāņu valodai vistuvākā ir oksitāņu valoda. Tai ir daudzi kopīgi vārdi arī ar spāņu valodu.

Katalāņu valodai nav oficiāla statusa Francijā, kaut arī kopš 2007. gada tā ir atzīta kā reģionālā valoda Austrumpireneju departamentā. Saskaņā ar 1958. gadā pieņemto konstitūciju, franču valoda tiek atzīta par vienīgo oficiālo valsts valodu Francijā.

Dialekti 
Katalāņu valodas dialekti iezīmē relatīvu vienveidību, īpaši tad, ja salīdzina ar citām romāņu valodām. Tomēr tai tiek izšķirti divi lielāki katalānu valodas dialekti — austrumkatalāņu un rietumkatalāņu dialekts. Rietumkatalāņu dialektu mēdz dalīt arī valensiešu valodā (Valensijas apgabalā katalaņu valoda tiek saukta par valensiešu valodu) un ziemeļrietumkatalāņu valodā, savukārt autrumkatalāņu dialekts dalās četros dialektos — centrālajā katalāņu, Baleāru, ziemeļkatalāņu un Algēro dialektā.

Lai gan valodnieki uzskata, ka valensiešu valoda un katalāņu valoda ir viena un tā pati valoda, tomēr Valensijas apgabala iedzīvotāji ir izrādījuši vēlmi valensiešu valodu atdalīt no katalāņu valodas kā atsevišķu valodu.

Alfabēts 
Katalāņu alfabēts ir balstīts uz latīņu alfabētu. Tajā ir visi latīņu alfabēta burti, kā arī vēl 10 burti ar diakritiskajām zīmēm un ligatūra L·L.

Atsauces

Ārējās saites 

 Institut d'Estudis Catalans
 Acadèmia Valenciana de la Llengua
 Secretaria de Política Lingüística de la Generalitat de Catalunya
 Ethnologue par katalāņu valodu
 GRAMÀTICA CATALANA 
 Katalāņu valodas vārdnīca
 Enciclopèdia Catalana katalāņu valodas vārdnīca 
 Katalāņu-spāņu-angļu-franču-vācu vārdnīca (Enciclopèdia Catalana)
 Katalāņu valodas tiešsaistes apgūšana
 Katalāņu valodas un kultūras resursi
 Enciclopèdia Catalana

Romāņu valodas
Spānijas valodas
Andoras valodas
Francijas valodas
Itālijas valodas
Katalonija
Valensija (komūna)
Aragonas karaliste

Aragonas karaliste (, , , ) bija feodālistiska karaliste, kas laikā no 1035. līdz 1479. gadam pastāvēja Pireneju pussalā, mūsdienu Spānijas teritorijā. Aragonas karaliste izveidojās 1035. gadā pēc Sančo III nāves, sadalot tā valsti starp dēliem. 

Nosaukums Aragona pirmo reizi rakstiskajos avotos minēts 828. gadā, kad Aragonas upes (Río Aragón) ielejā izveidojas neliela franku grāfiste.

Vēsture 
Sākotnēji vispirms Kārļa Lielā franku impērijas, pēc tam Navarras karalistes grāfiste. 1035. gadā proklamēta par suverēnu karalisti.

1118. gadā karalis Alfonso I iekaro Saragosu, kas kļūst par karalistes galvaspilsētu. 1137. gadā ar Aragonu personālūnijā apvienojās Barselonas grāfiste. Sāk valdīt Barselonas grāfu dinastija. Pievieno Katalāniju. 1172. gadā pievieno Rusiljonas grāfisti (Rosselló jeb Catalunya del Nord). 1229.-1235. gados atņēma mauriem Belearu salas (sp. Islas Baleares), kur 1276. gadā uz brīdi izveidojās suverēna Maļorkas karaliste, taču Aragona to atkal iekaroja 1344.-1349. gados. 1238. gadā Aragona iekaro Valensiju.

1282.-1302. gados Aragonas karaļi nostiprinās Sicīlijā. 1326. gadā iekaro Sardīniju. 1442. gadā iekaro Neapoles karalisti. 1469. gadā Ferdinands II (sp. Fernando de Aragón "el Católico") aprecējās ar Kastīlijas karalieni Izabellu I (sp. Isabel I la Católica). 1516. gadā Aragonas un Kastīlijas karaļnami apvienojās vienā dinastijā un radās Spānijas karaliste.

Ārējās saites 
 Королевство Арагон (krievu val.
 Mūsdienu Aragonas valdība

Bijušās valstis Eiropā
Bijušās Eiropas monarhijas
Spānijas vēsture
Katalonija
Henriks Sēdins

Henriks Sēdins (; dzimis 1980. gada 26. septembrī Ernskeldsvikā, Zviedrijā) ir bijušais zviedru hokejists, centra uzbrucējs. Karjeras laikā aizvadījis 17 sezonas Nacionālās hokeja līgas kluba Vankūveras "Canucks" sastāvā, ilgāku laiku pildot arī tās kapteiņa funkcijas. Kopumā 1330 spēlēs guvis 1070 punktus, 2010. gadā bija līgas rezultatīvākais spēlētājs un kā NHL vērtīgākais spēlētājs ieguva Harta balvu. Zviedrijas hokeja izlases rindās kļuvis par 2006. gada olimpisko čempionu, kā arī izcīnījis trīs Pasaules čempionātu medaļas.

Viņa dvīņu brālis Daniels ilgus gadus spēlēja kopā ar Henriku "Canucks" sastāvā.

Spēlētāja karjera 
Profesionālā hokejista karjeru Henriks uzsāka 1997. gadā, pievienojoties Zviedrijas Elitsērijas klubam MoDo Hockey, kurā spēlēja līdz pat 2000. gadam, kad nonāca "Canucks" rindās. 1999. gadā, kopā ar Danielu, ieguva Zelta ripu, kas tiek pasniegta Zviedrijas labākajam hokejistam, kurš spēlē Zviedrijas hokeja līgā.

Vankūveras klubs Henriku draftēja 1999. gadā, izvēloties viņu ar kopējo 3. numuru. 2004./05. sezonas NHL lokauta laikā Henriks spēlēja savā "dzimtajā" klubā - MoDo Hockey. 2005.—06. sezonā abi Sēdini spēlēja vienā uzbrucēju trijniekā kopā ar Ansonu Kārteru, un bija sezonas rezultatīvākā maiņa komandā. 2010. gadā bija līgas rezultatīvākais spēlētājs un kā NHL vērtīgākais spēlētājs ieguva Harta balvu. Nākamo sezonu Sēdins uzsāka jau kā komandas kapteinis. "Canucks" sasniedza Stenlija kausa izcīņas finālsēriju. 2018. gada aprīlī kopā ar dvīņu brāli Danielu paziņoja par karjeras beigšanu. Jūnijā kopā ar dvīņu brāli saņēma Kinga Klensija balvu.

Zviedrijas hokeja izlases sastāvā Henriks spēlējis 2006. gada Turīnas Olimpiskajās spēlēs, kļūstot par Olimpisko čempionu. Bija iekļauts arī 2014. gada olimpisko spēļu turnīra izlases sastāvā, taču traumas dēļ uz to nedevās. Junioru vecumā spēlējis 1999. un 2000. gada Pasaules čempionātos U-20 jauniešiem.

Karjeras statistika

Klubu statistika

Izlases statistika

Atsauces

Ārējās saites 
 

1980. gadā dzimušie
Zviedrijas hokejisti
Vankūveras "Canucks" spēlētāji
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Vesternorlandes lēnē dzimušie
Smoļenska

Smoļenska () ir pilsēta Krievijas rietumu daļā, Smoļenskas apgabala administratīvais centrs. Izvietojusies apgabala vidusdaļā Dņepras upes krastos 400 km no valsts galvaspilsētas Maskavas. Viena no senākajām Krievijas pilsētām (pirmoreiz minēta 863. gadā), kopš 1985. gada varoņpilsēta.

Vēsture 

863. gadā pirmo reizi minēta hronikā (Устюжнский (Архангелогородский) свод), kurā teikts, ka Novgorodas varjagi rūsi Askolds un Dirs ceļā pa Dņepru uz Cargradu nav uzbrukuši Smoļenskai, jo tā bijusi labi nocietināta un apdzīvota.
882. gadā to iekaro Kijevas kņazs Oļegs ( — 'iesvētītais'), kas to nodod kā lēni mazgadīgajam Rurika dēlam kņazam Igoram ().
948.—952. gadā Konstantīns Porfirogenetoss (Porphyrogennetos) Smoļensku minējis kā centrālo nocietināto varjagu pilskalnu tirdzniecības ceļā pa Daugavas upi un Lovates upi no Baltijas jūras zemēm uz Konstantinopoli, kas šeit krustojās ar ceļu uz Volgas upi uz Kaspijas jūru un Persiju un arābu zemēm ("Ceļš no varjagiem uz grieķiem").

12. gadsimtā Smoļenska kļuva par neatkarīgas kņazistes galvaspilsētu.
1229. gadā tika noslēgts tirdzniecības un sadarbības līgums starp Smoļensku no vienas puses un Rīgu un Gotlandi no otras puses (sk. zemāk).
1238. gadā to izlaupīja mongoļu karaspēks.
1404. gadā pēc atkārtotiem Lietuvas dižkunga Vītauta Dižā uzbrukumiem Smoļenskas kņaziste kļuva par Lietuvas dižkunigaitijas sastāvdaļu.
1514. gadā to iekaroja Maskavijas lielkņaziste.

1611. gadā Poļu—krievu kara (1609—1618) laikā to iekaroja Polijas-Lietuvas armija.
1618. gadā miera līguma rezultātā to atkal iekļāva Polijas-Lietuvas kopvalstī kā Smoļenskas vaivadiju.

1632.—1634. gadā Smoļenskas dēļ izcēlās jauns karš (Poļu—krievu karš (1632—1634)) starp Krievijas caristi un Poliju-Lietuvu, kurā Krievija cieta sakāvi. Kaujās pie Smoļenskas pret Krieviju piedalījās arī Kurzemes hercoga pulks prinča Jēkaba vadībā.
Tomēr 1654. gadā Poļu—krievu kara (1609—1618) laikā Smoļensku no jauna iekaroja Krievija un miera līguma rezultātā 1667. gadā iekļāva Krievijas sastāvā.
1812. gadā pilsētu pēc smagas kaujas iekaroja Napoleona armija ("Kauja pie Smoļenskas").

1918. gadā Smoļenska tika pasludināta par Baltkrievijas Tautas Republikas daļu.
1919. gada 1. janvārī Smoļenskā tika pasludināta Baltkrievijas Padomju Sociālistiskā Republika. Tās valdība šeit atradās līdz 7. janvārim.
1941. gadā Smoļenska tika gandrīz pilnīgi iznīcināta Otrā pasaules kara kaujā starp ielenkto PSRS karaspēku un uzbrūkošo Vācijas armiju.
1943. gadā pilsētu ieņēma Sarkanā armija.

Vēstures un kultūras pieminekļi 

 Pētera un Pāvila baznīca (no 12. gs.).
 Erceņģeļa Miķeļa baznīca (no 12. gs.).
 Pilsētas nocietinājumi (1596—1602) ap senpilsētu.
 Marijas (Pamošanās) Katedrāle (1677).
 Smoļenskas Debessbraukšanas (Uspenskas) katedrāle (1677—1679).
 Viens no vecākajiem operas namiem (1780).
 Pēterburgas ermitāžas filiāle (2006).
 Talaškino mākslinieku kolonija Smoļenskas tuvumā ar Svētā Gara baznīcu (Nikolaja Rēriha freskas un mozaīkas).

Dokumenti

Atsauces

Ārējās saites 

 Smoļenskas krīviči un viņu kaimiņi 
 Pilsētas mājas lapa
 Informācijas portāls
 Smoļenskas cietoksnis
 Pilsētas vēsture
 Senas fotogrāfijas
 Fotogalerija
29. februāris

29. februāris ir diena, kas Gregora kalendārā ir reizi četros gados; gados, kas dalās ar 4, piemēram, 1988., 1996., 2008., 2016. vai 2020. gadā (izņemot gadsimtu gadus, kas nedalās ar 400, piemēram, 1900.). Šādus gadus sauc par garajiem gadiem. 29. februāris ir gada 60. diena, līdz gada beigām ir atlikušas 306 dienas.

Notikumi 
 1504. gads — Kristofors Kolumbs izmantoja zināšanas par Mēness aptumsumu šajā naktī, lai pārliecinātu Amerikas pamatiedzīvotājus apgādāt viņu ar resursiem.
 1644. gads — Ābels Tasmans uzsāka savu otro Klusā okeāna ekspedīciju.
 1952. gads — Vācija atguva tiesības pār Helgolandes salu.
 1960. gads — zemestrīce gandrīz pilnībā iznīcināja Marokas pilsētu Agādīru, bojā gāja vairāk nekā 3000 cilvēku.
 2004. gads — pēc plašajām demonstrācijām un nemieriem Haiti prezidents Žans Bertrāns Aristīds atkāpās no amata un ar ASV Armijas lidmašīnu tika aizvests uz Centrālāfrikas Republiku.
 2020. gads — ASV un Taliban kustība parakstīja nosacītu miera līgumu.

Dzimuši 
 1468. gads — Pāvils III (Paulus III), Romas pāvests (miris 1549. gadā)
 1792. gads — Džoakīno Rosīni (Gioachino Rossini), itāliešu komponists (miris 1868. gadā)
 1936. gads — Anrī Rišārs (Henri Richard), Kanādas hokejists (miris 2020. gadā)
 1956. gads — Silva Bendrāte, latviešu žurnāliste un politiķe
 1980. gads — Saimons Gaņjē (Simon Gagné), kanādiešu hokejists

Miruši 
 1868. gads — Ludvigs I (Ludwig I.), Bavārijas karalis (dzimis 1786. gadā)
 1944. gads — Pērs Ēvinds Svīnhūvuds (Pehr Evind Svinhufvud) Somijas prezidents (dzimis 1861. gadā)

Februāris
Doi

Doi var būt:
 Digitālais objektu identifikators
 Takao Doi — Japānas kosmonauts

Japāņu uzvārdi
Vērtība (ķīmija)

Vērtība jeb valence ( — 'spēks, spēja') ir ķīmisko elementu atomu spēja pievienot noteiktu skaitu cita elementa atomu (pieņemtā valences vienība ir ūdeņraža vērtība, kas vienmēr ir 1).

Vēsture 

Valences jēdzienu zinātnē ieviesa ķīmiķis Edvards Frenklends 1852. gadā. Tika noskaidrots, ka dažiem elementiem ir pastāvīga, bet citiem — mainīga vērtība. 1907. gadā Džozefs Tomsons pirmais ieteica vērtības būtības izskaidrošanai izmantot elektronu īpašības. Sākumā tika uzskatīts, ka vērtību nosaka ārējo elektronu skaits Tomsona statiskajā atoma modelī. 
Vēlāk, attīstoties Rezerforda-Bora atoma teorijai, Nilss Bors mēģināja izskaidrot ķīmisko saiti ar elektronu kustību pa orbītu, kuras plakne perpendikulāra līnijai, kas savieno saistīto atomu kodolus. Eksperimenti šo pieņēmumu tomēr neapstiprināja. 
1916. gadā Gilberts Lūiss izteica ideju, ka ķīmisko saiti veido atomiem kopīgi elektronu pāri, kas ir arī mūsdienu kovalentās ķīmiskās saites elektronu teorijas pamatā. Tātad vērtība ir atoma spēja dot noteiktu skaitu elektronu kopīgu pāru veidošanai. Lūisa teoriju attīstīja Ērvings Lengmīrs.
Savukārt jonu tipa savienojumos saite veidojas, pievelkoties pretēji lādētiem joniem — šo teoriju tajā pašā 1916. gadā izvirzīja vācu fiziķis Valters Kosels. Tas tika izskaidrots ar atomu tieksmi veidot astoņu elektronu konfigurācijas (oktetus) ārējās elektronu čaulās — šādi okteti atbilst cēlgāzu elektronu struktūrai un ir enerģētiski visizdevīgākie. Piemēram, nātrija atoma elektronu struktūra veidojas, pievienojot vienu elektronu iepriekšējā elementa — neona — elektronu čaulai, tādēļ šis "liekais" elektrons viegli tiek atdots (nātrija atomam ir maza jonizācijas enerģija). Savukārt fluora elektronu apvalkam viena elektrona pietrūkst, lai veidotos tā pati neona čaula un tas viegli elektronu pievieno (fluoram piemīt liela elektrontieksme). Tādējādi veidojas nātrija pozitīvs jons un fluora negatīvs jons, kas savā starpā pievelkas, bet vērtība šajā gadījumā ir pievienoto vai atdoto elektronu skaits.

Lai raksturotu atomu spēju savienoties vienam ar otru, izmanto ne tikai vērtības, bet arī oksidēšanas pakāpes un koordinācijas skaitļa (jonu kristāliem) jēdzienus.

Atsauces 

Ķīmija
OpenTTD

OpenTTD (pilnajā nosaukumā Open Transport Tycoon Deluxe) ir atvērtā pirmkoda datorspēle, Krisa Sojera radītās datorspēles Transport Tycoon Deluxe atjauninājums. To Ludvigs Strigejs radīja, pārtulkojot oriģinālo Transport Tycoon Deluxe bināro kodu C programēšanas valodā no 2002. gada vidus līdz 2004. gada martam. 0.6 OpenTTD versija, kas tika izlaista 2007. gada sākumā, bija pirmā, kas pilnīgi balstīta uz C++ programmēšanas valodas.

OpenTTD ir bezmaksas un atvērtā pirmkoda spēle. Tā ir pieejama Linux, Mac OS X, Windows un citam platformām. Sākotnēji spēle gan nebija pilnībā neatkarīga no oriģinālās Transport Tycoon Deluxe, jo OpenTTD izmantoja tās grafikas un skaņas failus, bet kopš 2009. gada tai ir radīta pašai sava skaņa un grafika. OpenTTD ir iespējams spēlēt gan pret datoru, gan tīklā.

Ārējās saites 
 Oficiālā OpenTTD mājaslapa.

Simulācijas datorspēles
Zviedrijas hokeja līga

Zviedrijas hokeja līga (; saīsinājumā — SHL), agrāk — Zviedrijas Elitsērija, ir profesionāla hokeja līga Zviedrijā. Tā tiek uzskatīta par vienu no Eiropas vadošajām hokeja līgām un vienlaicīgi ir arī apmeklētākā Eiropas hokeja līga. Līga tika izveidota 1975. gadā.

Visi čempioni

Pašreizējās komandas (2022.—2023.) 
 Brynäs IF
 Frölunda HC
 Färjestad BK
 HV71
 Leksands IF
 Linköpings HC
 Luleå HF
 Malmes "Redhawks"
 IK Oskarshamn
 Rögle BK
 Šellefteo AIK
 Timrå IK
 Växjö Lakers
 Örebro HK

Latvijas hokejisti Zviedrijas hokeja līgā 

Statistika atjaunota .
(♦) norāda uz spēlētāju, kas izcīnījis Zviedrijas čempiona titulu.

Ārējās saites 

 Līgas oficiālā mājaslapa
Lielais turku karš

Lielais turku karš, arī Turku-Svētās savienības kari (turku: Osmanlı-Kutsal İttifak Savaşları) bija militāru konfliktu sērija 17. gs. otrajā pusē starp Osmaņu impēriju un Eiropas katoļu valstu Svēto savienību. Līdz ar Lielā turku kara beigām tika pārtraukta Osmaņu impērijas izplešanās Eiropā.

1667—1683 
Skatīt arī: Poļu-kazaku-tatāru karš (1666-1671), Poļu-turku karš (1672-1676), Krievu-turku karš (1676-1681)

Pēc Bohdana Hmeļnicka nemieriem Krievijas cariste no Polijas-Lietuvas kopvalsts ieguva Ukrainas austrumus, bet Žečpospoļitas dienvidaustrumos palika daži kazaki, kuru vadītājs Petro Dorošenko vēlējās pievienoties Osmaņu impērijai. Tika sarīkota sacelšanās pret poļu armijas komandieri Janu Sobeski.  
Osmaņu sultāns Mehmeds IV, zinot par Polijas-Lietuvas ūnijas vājumu iekšējo nemieru dēļ, uzbruka pierobežas cietoksnim Kamjanecai Podolijā.

Skaitliski lielākā osmaņu armija sakāva poļu armiju poļu-turku karā (1672-1676). Pēc trīs mēnešiem poļu spēki atkāpās un četru gadu gaitā visi mēģinājumi sakaut osmaņu spēkus cieta neveiksmi. Osmaņu turku iekarojumi vēlāk turpinājās kā kari ar krieviem, bet poļi osmaņiem atdeva Kamjanecu-Podiļsku un sultānam maksāja kontribūcijas.

Kad ziņa par sakāvi un līguma nosacījumiem sasniedza Varšavu, sejms nolēma nemaksāt kontribūcijas. Sejms izveidoja lielu armiju ar komandieri Janu Sobeski priekšgalā un šai armijai izdevās uzvarēt 1673. gada kaujā pie Hotinas (tag. Ukrainā), bet tomēr neizdevās atgūt Kamjanecu-Podiļsku. Pēc karaļa Mihala Višņovecka nāves (1673) par jauno karali ievēlēja Janu Sobeski.

Svētā savienība (1683—1698) 
Skatīt arī: Krievu-turku karš (1686-1700), Morejas karš

Pēc dažu gadu pārtraukuma Osmaņu impērija uzbruka Hābsburgu impērijas galvaspilsētai Vīnei. Jana III Sobeska vadībā apvienotie kristiešu spēki uzvarēja turkus kaujā par Vīni, ar ko tika izbeigta Osmaņu impērijas iespiešanās Eiropas dienvidaustrumos.

1684. gadā pēc pāvesta Inocenta XI ierosinājuma tika izveidota jauna Svētā savienība, kurā ietilpa Svētā Romas impērija, Venēcijas Republika un Polija-Lietuva. Pēc Krievijas caristes pievienošanās savienībai sākās krievu—turku karš (1686—1700). 1696. gadā Pēteris I ieņēma osmaņu cietoksni Azaku.

Pēc Zentas kaujas savienība 1699. gadā uzvarēja osmaņus un piespieda Osmaņu impēriju parakstīt Karlovicas līgumu. Osmaņi cedēja Austrijai Ungārijas lielāko daļu un Transilvāniju, Polijai — Podoliju, Venēcijai — Dalmāciju un Moreju (Peleponēsas pussala, bet to ar Pasarovicas līgumu 1718. gadā atkal atguva).

Skatīt arī 
 Krimas haniste
 Osmaņu impērijas pārvaldīto teritoriju saraksts

Ārējās saites 

Kari ar Osmaņu impēriju
Kari ar Ungāriju
Kari ar Austriju
Kari ar Poliju
Kari ar Horvātiju
Kari ar Krieviju
Kari Eiropā
17. gadsimta kari
Kūpera tests

Kūpera tests ir fiziskās sagatavotības pārbaude. To 1968. gadā izstrādāja Kenets Kūpers ASV armijas vajadzībām. Sākotnējā formā testa mērķis bija aizskriet pēc iespējas tālāk 12 minūšu laikā. Testam būtu jānosaka personas fiziskā sagatavotība, tāpēc tas ir jāskrien vienmērīgā ātrumā bez sprintiem. Iznākums tiek veidots no tā, cik tālu persona ir aizskrējusi, un personas dzimuma un vecuma. Rezultāti korelē ar skābekļa maksimālo patēriņu (VO2 Max).
Testu ir vienkārši veikt lielai grupai cilvēku, bet tas īsti neder profesionālu sportistu vērtēšanai, jo 12 minūšu laikā noskrietā distance ir starp garo distanču un īso distanču skrējēju ierasto.

Viens no vairākiem vērtēšanas tabulu piemēriem:

Skatīt arī 
 Treniņu efekts
 skābekļa maksimālais patēriņš

Ārējās saites 
 Kūpera tests - protokols, tabulas un kalkulators 
 Kūpera institūts - testu rokasgrāmata 

Skriešana
Sporta terminoloģija
Kalcija oksīds

Kalcija oksīds (CaO, nedzēstie kaļķi) ir balta, kristāliska viela, kas reaģē ar ūdeni. To iegūst, apdedzinot (karsējot) kalcija karbonātu.
CaCO3 → CaO + CO2

Parasti lieto kalcija karbonātu saturošus iežus (kaļķakmeni un līdzīgus). Kalcija oksīds ir bāziskais oksīds un reaģē ar skābēm (veidojot kalcija sāļus) un ūdeni, veidojot kalcija hidroksīdu.

Kalcija karbonāts sāk sadalīties 550 °C, bet sadalīšanās temperatūra ir atkarīga no CO2 parciālā spiediena atmosfērā, spiedienam palielinoties, temperatūra palielinās. Krāsnī šis spiediens parasti ir lielāks nekā gaisā, tāpēc apdedzināšanai vajag vismaz 825 °C. Apdedzinot ļoti augstās temperatūrās, mainās kristāliskā fāze, šāds materiāls ar ūdeni reaģē lēnāk. Tas ierobežo maksimālo pieļaujamo apdedzināšanas temperatūru, ja kaļķus ir paredzēts izmantot javām.

Parasti kalcija oksīdu (nedzēstos kaļķus) ražo no kaļķakmens, kas nav pilnīgi tīrs kalcija karbonāts, tāpēc nedzēstie kaļķi satur piemaisījumus (magnija, silīcija un dzelzs oksīdus). Lielāko daļu kalcija oksīda lieto par kalcija hidroksīda izejvielu. Kalcija oksīda reakcija ar ūdeni ("kaļķu dzēšana") ir eksotermiska. To dažreiz lieto siltuma ieguvei.

Oksīdi
Kalcijs
Benilukss

Benilukss (saukts arī Beniluksa valstis) ir ekonomiska savienība, kas apvieno trīs kaimiņu monarhijas: Beļģiju, Nīderlandi un Luksemburgu. Nosaukums ir veidots no dalībvalstu nosaukumu pirmajām zilbēm un tika ieviests Beniluksa Muitas savienībai. Kopējais iedzīvotāju skaits ir 27,5 miljoni, kopējā platība 74 640 km². Vidējais iedzīvotāju blīvums ir 369 cilv./km².

Vēsture 
Līgumu, kas izveidoja Beniluksa Muitas savienību, parakstīja triju valstu emigrācijas valdības 1944. gada 5. septembrī Londonā un tas stājās spēkā 1948. gadā. Tas pārstāja darboties 1960. gada 1. novembrī, kad to aizstāja Beniluksa Ekonomiskā savienība, kuru izveidoja ar Hāgas līgumu 1958. gada 3. februārī. Tā priekštece ir (joprojām spēkā) Beļģijas-Luksemburgas Ekonomiskā savienība, ko nodibināja 1921. gada 25. jūlijā.

Ārējās saites 

 Beniluksa Ekonomiskā Savienība - Oficiālā vietne
 Beniluksa Parlaments - Oficiālā vietne
 Beniluksa Tiesa - Oficiālā vietne 
 Beniluksa intelektuālā īpašuma ofiss - Oficiālā vietne

Ģeopolitiskās organizācijas
Starptautiskās ekonomiskās organizācijas
PowerPlay Manager

PowerPlay Manager ir tiešsaistes menedžeru datorspēle no Slovākijas, kas pašreiz pieejama 46 valodās. Projekts oficiāli tika uzsākts 2007. gada martā un reģistrācija sākās 2007. gada jūnijā. 2008. gada februārī tika sasniegts 35 000 reģistrētu lietotāju slieksnis.

PowerPlay Manager ir iekļauti futbols, Formula 1, teniss, basketbols, beisbols, volejbols, biatlons, rokasbumba un hokejs. Tāpat kā citās tiešsaistes menedžeru spēlēs, spēlētājs saņems komandu, ar kuru būs jātiecas uz augšu, jāattīsta tā. Lai sasniegtu šo mērķi, būs no citiem brīvajā tirgū jāpērk spēlētāji un jārada jaunie talanti, jāatrod komandas sponsoru utt.

Skatīt arī 
 Hattrick

Ārējās saites 
 PowerPlay Manager tīmekļa vietne 

Tīmekļa pārlūka spēles
Albāņu valoda

Albāņu valoda (, ) ir izolēta indoeiropiešu saimes valoda, kurā runā lielākoties albāņi Balkānu pussalas dienvidrietumos. Oficiālā valsts valoda Albānijā, Kosovā, viena no valsts valodām Ziemeļmaķedonijā un Melnkalnē. Albāņu valodā runā arī albāņu diaspora Grieķijā, Itālijā un citur pasaulē, kopā ap 7,5 miljoni cilvēku.

Par albāņu valodas vietu indoeiropiešu valodu saimē ir bijušas daudz diskusiju. Viena no tām apgalvo, ka šī valoda radusies no ilīriešu valodas — no vienas senajām Balkānu pussalas valodām. Tomēr pētījumi rāda, ka ilīriešu valodai ir daudz kopīgu ar romāņu valodas, ķeltu valodām, kamēr albāņu valodā fonētiski un morfoloģiski ir tuvāka slāvu valodām, indoirāņu valodām un armēņu valodai. Vēl tiek pieļauts, ka albāņu valoda varētu būt cēlusies no dākiešu valodas. Albāņu valodā ir daudz aizguvumvārdu no latīņu valodas, grieķu valodas, turku valodas un slāvu valodām.

Albāņu valodai izšķir vairākus dialektus — gegu dialektu (galvenokārt Albānijas ziemeļos un Kosovā), tosku dialektu (Albānijas dienvidos), arberešu valodu (Itālijā) un arvanitiku (Grieķijā).

Skatīt arī 
 Mesapiešu valoda

Bibliogrāfija

Ārējās saites
Nometinājuma josla

Nometinājuma josla () bija teritorija Krievijas Impērijas rietumu apgabalos, ārpus kuras saskaņā ar imperatores Katrīnas II rīkojumu (указ) bija aizliegts apmesties uz dzīvi ebrejiem (izņemot 1. ģildes tirgoņus, personas ar augstāko izglītību, reģistrētās prostitūtas, bijušās militārpersonas, kristītos ebrejus).

Rīkojumu imperatore izsludināja 1791. gada 28. decembrī, pēc pirmās Polijas dalīšanas un Žečpospoļitas austrumu daļas aneksijas. Šajā joslā tika ietilpināta arī Latgale. 

Ebrejiem bija aizliegts apmesties arī dažās nometinājuma joslas teritorijā esošajās pilsētās - Kijevā, Nikolajevā un Jaltā.  Sevastopolē ebrejiem atļāva apmesties tikai dažos pilsētas rajonos.

Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā Krievijas Pagaidu valdība nometinājuma joslas likumu atcēla. 

Krievijas Impērija
Antisemītisms
Ebreji
Plantagenetu dinastija

Plantageneti () bija viens no Anžū dinastijas atzariem, kas valdīja Anžū grāfistē (līdz 1206), Normandijas hercogistē (1144-1204, 1346-1360 un 1415-1450), Akvitānijas hercogistē (1152-1453), Gaskoņas hercogistē (1153-1453) un Anglijas karalistē (1154-1485).

Henrija I no Normandiešu dinastijas vienīgais mantinieks, princis Viljams gāja bojā kuģim nogrimstot vētrā. Par troņmantnieku karalis testamentā iecēla Henriju (kuram nebija troņa mantošanas tiesību), savas meitas Matildes (sv. Romas impērijas ķeizara Henrika V atraitnes) dēlu no otrās laulības ar Anžū grāfu Žofruā V Plantagenetu (Geoffroy V d'Anjou dit le Bel ou Plantagenêt) no Anžū dinastijas.

Īpašvārds „Plantagenet“ ir zieds (planta genista), ar kuru izrotāt savu bruņucepuri bija karaļa Henrija II paradums, tāpēc viņu un viņa dzimtu iesauca par Plantagenetiem.

Plantageneti Anglijas tronī 

 Henrijs II Plantagenets, "Īsais apmetnis", Anglijas karalis (1154.-1189.)
 Henrijs III, Jaunais karalis, Anglijas karalis (1170.-1183.)
 Ričards I Plantagenets, Lauvassirds, Anglijas karalis (1189.-1199.)
 Džons Plantagenets Bezzemis, Anglijas karalis (1199.—1216.)
 Henrijs III Plantagenets, Anglijas karalis (1216.-1272.)
 Edvards I Plantagenets Garkājis, Anglijas karalis (1272.-1307.)
 Edvards II Plantagenets, Anglijas karalis (1307.-1327.)
 Edvards III Plantagenets, Anglijas karalis (1327.-1377.)
 Ričards II Plantagenets, Anglijas karalis (1377.-1399.)

Līdz ar Ričarda II nogalināšanu Pontefraktas pils cietumā tiešā Plantagenetu dinastijas valdīšana Anglijas tronī aprāvās. To nomainīja Lankasteru dinastija, kas bija Plantagenetu dzimtas atzars. Henrijs Bolingbroks (no Bolingbrokas pils nosaukuma, kurā tas bija dzimis), gāza no troņa Ričardu II un pats kronējās par karali.

Lankasteras Plantagenetu atzars (House of Lancaster)

Jorkas Plantagenetu atzars (House of York)

Plantagenetu ģerboņi

Bibliogrāfija 

 Петрушевский Д. М. Очерки из истории английского государства и общества в средние века. - 4 изд., Москва, 1937.
 Пти-Дютайн Ш., Феодальная монархия во Франции и в Англии Х-XIII вв., - пер. с франц., Москва, 1938.
 Калмыкова Е. В. Иоанн Безземельный. // Большая энциклопедия Кирилла и Мефодия. - 2004

Ārējās saites 

 Plantaganetu pamatciltskoks
 Lankasteru pamatciltskoks
 Salkovs D., Anglija XII gs. - Henrija II Plantageneta reformas.
 Info Britain - Plantagenets 1154-1216
 Info Britain - Plantagenets 1216-1274
 Info Britain - Plantagenets 1275-1330
 Columbia Encyclopedia's Entry for Aquitaine

 
Anglijas vēsture
Francijas vēsture
Dzeržoņova

Dzeržoņuva (), vēsturiski arī Reihenbaha (), ir pilsēta Polijas dienvidrietumos, Lejassilēzijas vojevodistē, uz dienvidaustrumiem no Svidņicas, Soves kalnos.

1790. gada 27. jūlijā pilsētā tika noslēgts Reihenbahas līgums starp Prūsijas karali Frīdrihu Vilhelmu II un Svētās Romas impērijas imperatoru Leopoldu II.

1813. gadā pilsētā tika noslēgti Reihenbahas līgumi starp Lielbritāniju, Prūsiju, Krieviju un Austriju par kopīgu darbību pret Napoleonu.

Līdz 1945. gadam bija ar nosaukumu Reihenbaha bija Vācijas sastāvā. Pēc kara, pamatojoties uz Potsdamas konferences lēmumiem, tika piešķirta Polijai, bet vācu iedzīvotāji no pilsētas padzīti. Pilsēta 1946.gadā tika pārdēvēta poļu tautības silēzieša, mūsdienu biškopības pamatlicēja Jana Dzeržona (Jan Dzierżon, 1811—1906) vārdā. Tūlīt pēc kara pilsētā izveidojās 50 000 cilvēku liela holokaustā izdzīvojušo ebreju kopiena Jakuba Egita (Jakub Egit) vadībā, tomēr, mainoties komunistisko varas iestāžu attieksmei, vairums tās locekļu izceļoja uz Izraēlu.

Lejassilēzijas vojevodistes pilsētas
Pitkērna

Pitkērna salas (pitkērniešu: Pitkern Ailen), oficiāli sauktas par Pitkērnas, Hendersona, Djusī un Oeno Salām, ir četru vulkānisku salu grupa Klusā okeāna dienviddaļā. Visu salu kopējā platība ir 47 kvadrātkilometri.

Salas ir pēdējās atlikušās Lielbritānijas aizjūras teritorijas no agrākās Britu kolonijas Klusajā okeānā. No visām salām apdzīvota ir tikai Pitkērnas sala, kuras lielums ir 3,6 kvadrātkilometri un tā ir otrā mazākā no salas grupas. Ar 48 iedzīvotājiem, tā ir pēc iedzīvotāju skaita pati mazākā starp valstīm un teritorijām pasaulē.

Salas iedzīvotāji ir britu kuģa Bounty apkalpes pēcteči.

Atsauces

Ārējās saites 

Arhipelāgi

Polinēzija
Tjudoru dinastija

Tjudori (House of Tudors) bija velsiešu Tvudoru (Twddur) dzimtas valdnieki, karaļu dinastija Anglijas karalistē (ieskaitot Velsu un Īriju) (1485-1603).

Izcelsme 
Cēlušies no Velsas. Bija saradojušies ar Lankasteru dzimtu (Ovens Tjudors aprecējās ar Henrija V atraitni karalieni Katrīnu, līdz ar to viņu dēli — Edmunds un Džaspers, - bija Henrija VI pusbrāļi; Edmunds Tjudors apprecēja Lankasteras hercoga Ģentes Džona mazmeitu Margaritu Bofortu — tas viss ļāva pretendēt uz troni un uzskatīt Jorkus par uzurpatoriem).

Ričmondas grāfa Edmunda Tjudora (Edmund Tudor, 1st Earl of Richmond) un Margaritas Bofortas (Lady Margaret Beaufort) dēls Henrijs, izmantojot smago situāciju karalistē, izsēdināja savu algotņu karaspēku Velsā, devās iekšā iekšzemē, kaujā pie Bosvortas sakāva karali Ričardu III (kurš kaujā krita) un 1485. gada 22. augustā kronējās par karali.

Tjudoru roze 
1485. gadā Henrijs Tjudors pēc uzvaras pār Jorku namu un kronēšanas par karali, par miera zīmi Lankasteru nama ģerbonim, kuru rotāja sarkana roze, pievienoja Jorku nama balto rozi. Kopš tā laika Tjudoru roze - dubultā sarkanbaltā roze- ir Anglijas karaļa varas simbols.

Tjudori Ričmondas grāfi (Earls of Richmond) 

 Edmunds Tjudors (Edmund Tudor, of Hadham, 1st Earl of Richmond, 1430.-1456.), Ričmondas grāfs (1435.-1456.)
 Henrijs Tjudors (Henry Tudor, 2nd Earl of Richmond, 1456.-1509.), Ričmondas grāfs (1478.-1485.)

Tjudori Anglijas tronī 

 Henrijs VII Tjudors (Henry VII Tudor, 1457.-1509.), Anglijas karalis (1485.-1509.)
 Henrijs VIII Tjudors (Henry VIII Tudor, 1491.-1547.), Anglijas karalis (1509.-1547.)
 Eduards VI Tjudors (Edward VI Tudor, 1537.-1553.), Anglijas un Īrijas karalis (1547.-1553.)
 Džeina Greja (Tjudora), (Jane Grey of England, 1537.1554.), Anglijas un Īrijas karaliene (1553.)
 Marija Tjudora (Mary I Tudor, 1516.-1558.), Anglijas un Īrijas karaliene (1553.-1558.)
 Elizabete I Tjudora (Elizabeth I Tudor, 1533.-1603.), Anglijas un Īrijas karaliene (1558.-1603.)

Elizabete I mira, neatstājot pēcnācējus. Tuvākais radinieks, t.i. nopietnākais pretendents uz troni bija Skotijas karalis Džeimss I Stjuarts (Iacobus VI Stuart, James I of England, 1566.-1625.) — Anglijas tronī kāpa Stjuartu dinastija.

Bibliogrāfija 

 Мор Т., Эпиграммы. История Ричарда III. — Москва, 1973.
 Buck, sir George., The History of king Richard III. — Gloucester a. Sutton: 1979, 1982.

Ārējās saites 

 Tudor Place
 Tudor History
 House of Tudor Chronology
 Official British Royal Site Discussion on the Tudors
 
 Tudor History

 
Anglijas vēsture
Friulu valoda

Friulu valoda () ir romāņu saimes valoda, kurā runā pārsvarā Itālijas ziemeļaustumos. Valodu lieto apmēram 600 000 cilvēku, no kuriem lielākā daļa ir bilingvāli itāļu valodā. Friulu valoda pieder pie retoromāņu valodām un tādēļ reizēm tiek saukta par austrumu ladīnu valodu, ar kuru tai ir kopējas saknes. Rakstu pieminekļi friulu valodā pastāv no 11. gadsimta, bet literatūra un dzeja kopš 1300. gadiem. No 20. gadsimta vērojama pastiprināta interese par valodu un notiek valodas atdzimšana.

Friulu valoda mūsdienās 

Friulu valoda ir oficiāli atzīta minoritātes valoda Itālijā, kas noteikts ar likumu 482/1990. Daudzās sākumskolās ir ieviesta apmācība friulu valodā. Valodu lieto plašsaziņas līdzekļos, populārajā mākslā un kino. Ap 40% ceļa rādītāju Udīnes provincē ir friulu un itāļu valodā.

Vietvārdi 
Katrai apdzīvotai vietai friulu apdzīvotos reģionos pastāv divi nosaukumi — itāļu un friulu. Oficiālais gan ir tikai itāliskais nosaukums, ko arī lieto lietvedībā.

Ārējās saites 

 Oficiālā friulu ortogrāfija
 Lenghe.net — Tiešsaistes divvalodīgā avīze (friulu-itāļu)
 Tiešsaistes resursi
 Ethnologue par friulu valodu
 Friulu valodas kursi
 Friulu zinātnes žurnāls
 Fogolâr furlan
 Societat Filologjiche Furlane
  Centri interdipartimentâl pe ricercje su la culture e la lenghe dal Friûl "Josef Marchet"
 Centri Friûl Lenghe 2000
 Friuli Dienvidamerikā
 Friulu-angļu vārdnīca

Romāņu valodas
Itālijas valodas
Retoromāņu valodas
Hannoveres dinastija

Hannoveres dinastija (House of Hanover) bija Lielbritānijas monarhu dinastija, kas valdīja Hannoverē (1714.-1837.) un Lielbritānijas un Īrijas Apvienotajā Karalistē (1714.-1901.)

Tā kā Lielbritānijas karaliene Anna Stjuarta mira, neatstājot pēcnācējus, Stjuartu dzimtas tiešā līnija bija izmirusi. Saskaņā ar 1701. gada Aktu par troņa mantošanu, kas liedza Lielbritānijas tronī atrasties katoļticīgam karalim, Lielbritānijas tronī kāpa to tuvākais radinieks Hannoveras kūrfirsts Georgs (vāc. Georg Ludwig von Hannover), dibinot Hannoveres dinastiju.

Hannoveru dzimtas aizsākās ar Džeimsa I meitu Elizabeti, kura apprecējās ar senas vācu monarhu Velfu () dzimtas Estes atzara (angl. House of Este, fr. d’Este, vāc. Die Este) pārstāvi, Pfalcas kūrfirstu un Bohēmijas karali Fridrihu V.

Hannoverieši Lielbritānijas tronī 

 Džordžs I, Lielbritānijas karalis un Īrijas karalis (1714.-1727.), Hannoveres elektors (1708.-1727.)
 Džordžs II Lielbritānijas karalis un Īrijas karalis (1727.-1760.), Hannoveres elektors (1727.-1760.)
 Džordžs III, Lielbritānijas karalis un Īrijas karalis (1760.-1800.), Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karalis (1801.-1820.), Hannoveres elektors (1760.-1806.), Hannoveres karalis (1814.-1820.)
 Džordžs IV, Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karalis, Hannoveres karalis (1820.-1830.)
 Viljams IV, Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karalis, Hanoveres karalis (1830.-1837.)
 Viktorija, Lielbritānijas un Īrijas Apvienotās Karalistes karaliene (1837.-1901.), Indijas imperatore (1876.-1901.)

Pēc karalienes un imperatores Viktorijas nāves tronī kāpa viņas un Saksijas Koburgas un Gotas hercoga Alberta (vāc. Albert Franz August Karl Emmanuel Herzog von Sachsen-Coburg-Gotha, 1819.-1861.) dēls Alberts Eduards, aizsākot Saksijas Koburgas un Gotas dinastiju, kuru karalis un imperators Džordžs V 1917. gadā lika pārdēvēt par Vindzoru dinastiju (lai nebūtu nekā kopīga ar Vācijas impēriju, kas bija Lielbritānijas pretiniece Pirmajā pasaules karā).

Bibliografija 

 Plumb, J. H. The First Four Georges. Revised ed. Hamlyn, 1974.
 Redman, Alvin. The House of Hanover. Coward-McCann, 1960.

Ārējās saites 

 Royal Genealogies
 Royal Family of Great Britain including the Houses of Hanover, Saxe-Coburg and Gotha and House of Windsor.
 Chronology of the House of Hanover
 Genealogy
 Die Welfen (de) official homepage of the House of Welf
 Succession laws in the House of Welf

 
Eiropas valdnieku dinastijas
Vācijas vēsture
Anglijas vēsture
Karkarali dabas parks

Karkarali dabas parks, arī Karkarali rezervāts () ir aizsargāts rezervāts un nacionālais parks Kazahstānā, Karaghandi apgabalā. 

Dibināts 1998. gadā un aizņem  hektārus

Atsauces 

Karaghandi apgabals
Kazahstānas nacionālie parki
Kalcija hidroksīds

Kalcija hidroksīds (Ca(OH)2, veldzētie kaļķi, dzēstie kaļķi) ir balta, cieta, kristāliska, sārmaina viela. To parasti iegūst, kalcija oksīdam reaģējot ar ūdeni (dzēšot nedzēstos kaļķus). Vēl kalcija hidroksīds var veidoties, reaģējot kalcija hlorīdam ar nātrija hidroksīdu. Kalcija hidroksīds (portlandīts) veidojas arī portlandcementa cietēšanas procesā. Kalcija hidroksīds ūdenī šķīst diezgan slikti.

Karsējot kalcija hidroksīdu atmosfēras spiedienā līdz 512 °C, tas sadalās par kalcija oksīdu un ūdeni. Sadalīšanās temperatūra ir atkarīga no ūdens tvaiku parciālā spiediena atmosfērā. Kalcija hidroksīds reaģē ar oglekļa dioksīdu, veidojot kalcija karbonātu. Šī reakcija ir pamatā lielai daļai kalcija hidroksīda pielietojumu.

Kalcija hidroksīdu (dzēstos kaļķus) lieto par kaļķu javu galveno saistvielu. Tā bija mūrjavu galvenā saistviela līdz tam laikam, kad izgudroja cementu. Kalcija hidroksīda suspensija ūdenī (kaļķu piens) ir lētākais rūpnieciski lietojamais sārms. To lieto, lai neitralizētu skābes, lai dūmgāzes attīrītu no SO2 un citur.

Kalcijs
Hidroksīdi
Eoīns Kolfers

Eoīns Kolfers (Eoin Colfer, dzimis ) ir īru rakstnieks. Dzimis nelielā Veksfordas pilsētiņā Īrijas dienvidaustrumu krastā. Viņa māte ir aktrise un pasniedz aktiermeistarību, tēvs bija sākumskolas skolotājs, vēsturnieks un mākslinieks. Viņu ģimenē bija pieci bērni, Eoīns bija otrais. 

Mācījies tajā pašā sākumskolā, kur pasniedza viņa tēvs, Eoīns uzskata sākumskolas skolotāja profesiju par radošu un priecīgu. Un arī pats sapņoja būt par skolotāju kā tēvs.

Kolfers ir pabeidzis pedagoģisko koledžu Dublinā un, atgriežoties dzimtajā pilsētā, sāka strādāt par sākumskolas skolotāju.

Brīvajā laikā viņš sacerēja pasakas pēc ķeltu folkloras motīviem — par elfiem, gobliniem un citām pasakainām būtnēm. Pirmie šīs pasakas dzirdēja viņa skolēni, kuri labprāt klausījās stāstus ārpusstundu laikā.

"Artēmijs Fauls" nav pirmā Kolfera grāmata. Savu pirmo romānu „Bennijs un Omārs” viņš uzrakstīja 1995. gadā. Tas ir stāsts par divu zēnu draudzību un viņu piedzīvojumiem Ziemeļāfrikā. Šajā grāmatā Kolfers izmantoja savus iespaidus no ārzemju dzīves: no 1992. līdz 1996. gadam viņš kopā ar sievu Džekiju strādāja Saūda Arābijā, Tunisijā un Itālijā. Stāsts tika publicēts 1998. gadā un gandrīz kļuva par bestselleru. Grāmatas turpinājums „Bennijs un Mazais” tika publicēts 1999. gadā. 

Vēl viens Kolfera bērnu romāns „Vēlēšanu saraksts” ieguva gada Grāmatas prēmiju Īrijā. 

Tomēr pasaules slavu E. Kolferam atnesa romāns par jauno ļauno ģēniju Artēmiju Faulu. Panākumi bija tik iespaidīgi, ka autoram vajadzēja atstāt skolu, lai piedalītos savas grāmatas reklāmkompānijā.

Kolfers dažkārt atzinās, ka nebija gatavs tādai popularitātei un gribētu atgriezties pie pasniedzēja darba. Bet visdrīzāk tuvākajos pāris gados tas nenotiks, jo ar katru dienu Artēmijam Faulam ir vairāk un vairāk cienītāju.

Autors uzskata, ka viņam kā rakstniekam ļoti palīdzēja viņa īru izcelsme:

Ārējās saites 
 Rakstnieka mājaslapa

1965. gadā dzimušie
Lensterā dzimušie
Īru rakstnieki
Angļu valodā rakstošie