joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Dž. K. Roulinga

Džoanna (Džo) Roulinga (; dzimusi ), plašāk pazīstama kā Dž. K. Roulinga (J. K. Rowling), kā arī ar pseidonīmu Roberts Galbraits (Robert Galbraith), ir britu rakstniece, kinoscenāriste un producente, kura kļuva pasaulslavena pēc grāmatu sērijas par Hariju Poteru radīšanas. Ideja rakstīt par viņu dzimusi 1990. gadā ceļojuma laikā, kad Roulinga ar vilcienu devusies no Mančestras uz Londonu. Grāmatas par Poteru ir guvušas vispasaules uzmanību, ieguvušas vairākas balvas, kā arī pārdotas vairāk nekā 400 miljons eksemplāros.

Bez grāmatām par Hariju Poteru, Roulinga ieguva slavu arī ar savu stāstu par to, kā no vienkārša cilvēka piecu gadu laikā kļuva par multimiljonāru. 2008. gada "Sunday Times" bagātnieku sarakstā viņas īpašumu vērtība tiek lēsta 560 miljons sterliņu mārciņu vērtībā, kā arī atzīta par divpadsmito bagātāko sievieti Apvienotajā Karalistē. Savukārt mediju kompānija "Forbes" 2007. gadā Roulingu nosauca par četrdesmit astoto ietekmīgāko slavenību.

Roulinga sarakstījusi scenāriju filmai "Fantastiskās būtnes — un kur tās meklēt" (2016), kurai paredzēts turpinājums vairāku filmu sērijā. Kā filmas producente Roulinga (kopā ar vēl četriem producentiem) nominēta BAFTA kino balvai par gada izcilāko britu filmu, tomēr filma šo balvu nesaņēma.

Grāmatu par Hariju Poteru tapšana 
Kā to apgalvo pati autore, stāsta par burvju zēnu Hariju Poteru ideju viņa radusi, braucot vilcienā no Mančestras uz Londonu. Kādā intervijā televīzijas kanālam BBC World viņa stāsta, ka rakstīšanas process bieži risinājies dažādās kafejnīcās, malkojot kafiju. Tā kā rakstniece tolaik (1990. gadu vidū) bija tikko šķīrusies no sava vīra, ar mazu bērnu uz rokām un bez naudas, apstākļi rakstīšanai bijuši divtik grūti. Viņai nācies staigāt pa pilsētas ielām, ar raudošu bērniņu ratos, un, kad tas beidzot norimis un iemidzis, mesties tuvējā kafejnīcā, lai turpinātu rakstīt.

Roberts Galbraits 
2013. gadā Dž. K. Roulinga zem pseidonīma Roberts Galbraits izdeva detektīvromānu "Dzeguzes sauciens" (The Cuckoo's Calling). Romāna galvenais varonis ir privātdetektīvs Kormorans Straiks. Pēc grāmatas motīviem 2017. gadā BBC izlaida seriālu "Straiks", kam viena no producentēm ir arī Dž. K. Roulinga. 2014. gadā izdots grāmatas turpinājums par privātdetektīva gaitām "Zīdtārpiņš" (The Silkworm), bet 2015. gadā — Career of Evil.

Atsauces

Ārējās saites 

 

Glosteršīrā dzimušie
Angļu rakstnieki
Angļu valodā rakstošie
Karš

Karš ir plašs konflikta stāvoklis starp valstīm, organizācijām vai relatīvi lielām cilvēku grupām, ko raksturo vardarbīga, fiziska spēka pielietošana pret pretējo karojošo pusi un dažreiz arī pret civiliedzīvotājiem. Karš ir pretējs mieram, kas savukārt nozīmē kara neesamību.

Karš var būt norisināties vienā vai vairākos karadarbības teātros. Bieži kara gaitā notiek vairākas kampaņas. Atsevišķu kampaņas sastāvdaļu konkrētā vietā sauc par kauju.

Karš starp valstīm bieži sākas ar kara pieteikšanu, tomēr pilsoņu kara gadījumā parasti tas tā nav. Karadarbības vešanu reglamentē starptautiski līgumi, no kuriem pazīstamākās ir Ženēvas konvencijas, tomēr dažkārt tās tiek pārkāptas.

Vēsture 
Karadarbība tradicionāli ir bijusi bruņota karojošo pušu darbība uz sauszemes. Tās rezultātā tiek okupētas vai aizstāvētas konkrētas teritorijas.

Aizvēsturiskajos karos, kas norisinājās akmens, bronzas un dzelzs laikmetos, ieroči bija primitīvi. Tie galvenokārt bija šķēpi un cirvji, kurus izmantoja pirms vismaz 35 tūkstošiem gadu. No alu zīmējumiem ir konstatēts, ka šajā laikā cilvēku ciltis viena otrai regulāri arī uzbruka. Tās bija atsevišķas kaujas. Liecības par liela mēroga kariem šajā laikā nav atrastas.

Senajos laikos parādījās zobeni, kā arī sāka izmantot zirgus, lai ātrāk pārvietos kaujas laikā. Tuvajos Austrumos tika izgudroti arī kaujas rati, kas ātri izplatījās arī Eiropā. Viduslaikos tika ieviestas bruņas. Karadarbība stipri izmainījās 14. gadsimtā, kad tika izgudrots šaujampulveris un karos sāka izmantot šaujamieročus.

20. gadsimta sākumā sāka izmantot bruņutehniku, īpaši tankus. Pirmā pasaules kara laikā sāka izmantot lidmašīnas. Otrajā pasaules kara laikā tika izmantoti pirmie kodolieroči — Amerikas Savienotās Valstis nometa atombumbas uz Japānas pilsētām Hirosimu un Nagasaki.

Kara ētika 
Mūsdienās karš tiek uzskatīts par nevēlamu, morāli nepieņemamu darbību. No otras puses skatoties, daudzi uzskata, ka bruņošanās ir nepieciešama kaut vai tāpēc, lai kara gadījumā varētu aizstāvēt valsti vai citas vērtības. Politisku kustību, kas nosoda karus un cīnās pret to sākšanos, sauc par pacifismu. Viens no slavenākajiem pacifistiem pasaulē ir Mohandāss Karamčands Gandijs.

Kara ētika ļauj pamiera laikā pretinieka pusei apbedīt kaujas laukā kritušos.

Kara cēloņi 
Bieži kara cēloni ir visai grūti konstatēt. Tie var būt teritoriāli, reliģiski, ekonomiski vai ideoloģiski strīdi. Parasti kara leģitimitātei kāda no pusēm izvēlas kādu iemeslu. Pusi, kura izraisa karu, mēdz dēvēt par agresoru, tomēr arī agresora definēšana bieži sagādā grūtības.

Lielākie kari pēc mirušo skaita 
 Otrais pasaules karš (1939—1945) — miruši 60—72 miljoni
 Aņši nemieri Ķīnā (755—763) — miruši 36 miljoni
 Mongoļu impērijas iekarojumi (13. gadsimts) — miruši 30—60 miljoni
 Cjinu dinastijas kari ar Minu dinastiju Ķīnā (1616—1662) — miruši 25 miljoni
 Pirmais pasaules karš (1914—1918) — miruši 20 miljoni

Ārējās saites 

Ētika
Gaiziņš

Gaiziņš jeb Gaiziņkalns ir paugurs Vidzemes augstienē, Madonas novada Bērzaunes pagastā, augstākais kalns Latvijā. Tā absolūtais augstums sasniedz 311,94 metrus virs jūras līmeņa.

Vēsture 

Kalna vecumu ģeologs Vitālijs Zelčs novērtējis kā vairāk nekā 16 000 gadu.

Zināms, ka jau 19. gadsimtā uz Gaiziņkalna rīkotas zaļumballes. Frīdriha Georga Vilhelma Strūves 1816. gadā uzsākto starpvalstu triangulācijas mērījumu laikā viņš ar ekspedīciju 1817. un 1818. gadā veica arī Gaiziņkalna (tālaika nosaukums: Gaissa-kalns) augstuma mērīšanu, nosakot tā augstumu 968 pēdas jeb 313,4 m v.j.l. Par Gaiziņkalnu „Baltijas Vēstneša” 1878. gada 36. numurā rakstīja Reinis Kaudzīte:

Tā paša gada „Baltijas Vēstneša” 35. numurā arī publicēts garš botāniķa Jāņa Ilstera dzejolis „Gaisziņu kalns”, kurā viņš daudzinājis Gaiziņu:

1930. gadā Gaiziņā uzcēla 31 m augstu koka skatu torni ar skatu laukumu 22 m augstumā, bet par godu Latvijas prezidenta Alberta Kvieša apmeklējumam kalna virsotnē uzstādīja akmeni ar iekaltu uzrakstu: „Valsts prezidents Alberts Kviesis 1930. g. 17. VIII apmeklēja šo augstāko vietu Latvijā.”

1987. gadā ap Gaiziņu 1500 ha platība izveidoja Gaiziņkalna dabas parku.

Skatu tornis 
Gaiziņkalna ķieģeļu skatu torņa celtniecība tika uzsākta 1982. gadā pēc 1978. gadā izstrādāta projekta un tā arī līdz galam netika pabeigta. Sākotnēji skatu torņa augstums bija plānots 51 metrs, bet celtniecības gaitā tā augstums tika samazināts līdz 41 metram. Skatu torņa celtniecības pabeigšanai pietrūka līdzekļu. Turklāt darbu gaitā tika konstatēts, ka skatu torņa pamati ir nepareizi izbūvēti, tādēļ celtne nebija droša un ekspluatācijā tā arī netika nodota.

2012. gada 14. decembrī, daudzu interesentu acu priekšā, skatu tornis tika demontēts, uzspridzinot to. To bija uzņēmies Zemessardzes 54. Inženiertehniskais bataljons un viss noritēja pēc iecerētā plāna — veicot spridzināšanu ap plkst. 13.00, tornis sadalījās divās daļās un sabruka.

Galerija

Skatīt arī 
 Latvijas augstākie kalni
 Vidzemes augstiene
 Gaiziņkalna dabas parks

Atsauces 

Latvijas pauguri
Bērzaunes pagasts
Rādijs

Rādijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Ra un atomskaitli 88. Rādiju 1898. gadā Parīzē atklāja dzīvesbiedri fiziķi Pjērs Kirī un Marija Kirī. Rādiju dažreiz pieskaita pie sārmzemju metāliem.

Atrašanās dabā un iegūšana 
Lielās radioaktivitātes dēļ rādijs dabā tikpat kā nav sastopams. Rādijs ir urāna radioaktīvās sabrukšanas produkts, tāpēc ļoti niecīgos daudzumos atrodams urāna rūdās. Visi rādija izotopi ir radioaktīvi. Rādiju RaCl2 veidā iegūst no urāna rūdām vai elektrolīzes procesā.

Stabilākā rādija izotopa 226Ra pussabrukšanas periods ir 1602 gadi. Rādija emitētā starojuma dēļ tā temperatūra vienmēr ir par 1,5 grādiem augstāka nekā apkārtnē valdošā. Rādija savienojumi ir sastopami reti un gandrīz tikai urāna rūdās. Rādijs ir miljons reizes radioaktīvāks par tādas pašas masas urānu.

Fizikālās īpašības 
Rādijs ir balts, spīdīgs un mīksts metāls. Tas ir smagākais no sārmzemju metāliem. Tas izstaro dažāda veida (alfa, bēta un gamma) radioaktīvos starojumus.

Izmantošana 
Radioaktivitātes dēļ galvenais rādija pielietojums ir radioaktīvā starojuma avotos. Rādijs ir pirmais ķīmiskais elements, kura radioaktīvās īpašības sāka izmantot medicīnā ļaundabīgo audzēju apstarošanai. Mūsdienās rādija lietošana ir ierobežota, jo to sekmīgi aizvieto mākslīgie radioaktīvie izotopi, piemēram, 60Co, 137Cs, kuri ir ievērojami lētāki par rādiju.

Rādiju senāk izmantoja luminiscējošajās pašspīdošajās krāsās — pulksteņos vai mērinstrumentu skalās, līdz pārāk daudz šo rūpnīcu strādnieki gāja bojā no tā. Daži vecie pulksteņi vēl joprojām ir radioaktīvi un tādi būs vēl tūkstošiem gadu.

19. un 20. gadsimtu mijā rādijs bija populāra piedeva tādos produktos kā zobu pastas, roku krēmi, jo tam piedēvēja dziedinošas spējas. Rādija hlorīdu pievienoja ēdieniem garšas uzlabošanai un kā konservantu, bet drīz vien šādus produktus aizliedza.

Rādijs kopā ar beriliju kalpo kā neitronu avots fizikas eksperimentiem.

Ķīmiskās īpašības 
Rādijs ir radioaktīvs metāls, kuru dažreiz pieskaita pie sārmzemju metāliem. Tas savienojumos var būt tikai divvērtīgs. Tas ir stiprs reducētājs. Rādija savienojumi liesmu krāso tumši sarkanā krāsā.

Ķīmiskās īpašības ir līdzīgas bārijam. Agresīvi reaģē ar gaisu — rodoties rādija nitrīdam (Ra3N2), rādijs kļūst melns (virsējā kārta pārveidojas par rādija nitrīdu). Reaģē agresīvi ar ūdeni, rodoties rādija hidroksīdam, kā arī ar skābēm, hloru un sēru. Rādijs ir gaistošāks par bāriju.

Atsauces

Ārējās saites 

Radijs
Sārmzemju metāli
1. gadsimts

1. gadsimts ilga no 1. gada. līdz 100. gadam.

Notikumi 
 Kristietības sākums
 Romas impērijas izplešanās
 Vezuva izvirduma laikā tiek iznīcināta Pompeju pilsēta
 Budisms sasniedz Ķīnu
 Tacits piemin aistus (baltus) un suionus (zviedrus)
 Romā tiek uzcelts Kolizejs
 Goti apmetas Ziemeļpolijā

Nozīmīgas personas 
 Jēzus Kristus
 Plīnijs Vecākais
 Tacits
 Nerons

 
01
Tacits

(Pūblijs jeb Gajs) Kornēlijs Tacits (; dzimis 56. gadā, miris 117. gadā) bija romiešu orators, jurists un senators, kas tiek uzskatīts par vienu no sava laika izcilākajiem vēsturniekiem. Plīnija Jaunākā draugs un atbalstītājs.

Viņa pazīstamākie darbi ir "Vēsture" (Historiae, 105. gads), "Annāles" (Ab excessu divi Augusti, 117. gads). Šie divi darbi aptver Romas impērijas vēsturi no Oktaviāna līdz Domiciāna laikiem. Darbi saglabājušies nepilnīgi. "Vēsturei" ir saglabājušies pirmās četras grāmatas un daļa piektās grāmatas. "Annalēs" bija vismaz 16 grāmatas, no kurām nav saglabājušās 7., 8., 9., 10. grāmatas pilnībā, kā arī daļa no 5., 6., 11., un 16. grāmatām.

Bez šiem darbiem ir saglabājušās Tacita "Par Ģermānijas atrašanās vietu un tautām" (jeb vienkārši "Ģermānija", De origine et situ Germanorum, 98. gads), kurā aprakstīta Ģermānija; grāmata oratora mākslā (Dialogus de oratoribus, 102. gads); kā arī Tacita sievastēva, karavadoņa Gneja Jūlija Agrikolas biogrāfija (De vita Iulii Agricolae, 98. gads).

Ārējās saites 

56. gadā dzimušie
117. gadā mirušie
Tacita darbi
Romiešu vēsturnieki
Latīņu valodā rakstošie
Senās Romas juristi
Romas konsuli
Oratori
Lielā Čīles zemestrīce

Lielā Čīles zemestrīce jeb Valdivijas zemestrīce () ir visu laiku spēcīgākā novērotā zemestrīce, kuras stiprums tika novērtēts ar 9,5 ballēm pēc Rihtera skalas. Tā notika  Čīles dienvidu daļā, 19:11 pēc Griničas laika zonas. Zemestrīce izraisīja cunami vilni, kurš izpostīja Čīles krastus un šķērsoja Kluso okeānu, izpostot arī Havaju salas, Japānas, Filipīnas, Jaunzēlandes, Austrālijas krastus, kā arī Aleutu salas pie Aļaskas. 

Zemestrīces epicentrs atradās Valdivijā, apmēram 700 km uz dienvidiem no Čīles galvaspilsētas Santjago. Tās izcelšanās koordinātas ir . Nav precīzu ziņu, cik cilvēku gāja bojā. Dažādos avotos ir minēti dažādi skaitļi. Šie skaitļi svārstās no 2231 līdz 5700 upuriem. Visbiežāk gan tiek minēts, ka zemestrīcē un cunami bojā gāja 3000 cilvēku. 

Iepriekšējā dienā 100 km uz ziemeļiem bija notikušas vairākas zemestrīces, kuru spēks bija 8,0 balles.

Atsauces

Ārējās saites 

Zemestrīces
Čīle
Selēns

Selēns ir ķīmiskais elements ar simbolu Se un atomskaitli 34. Tas ir nemetāls. Selēns dabā ļoti reti ir sastopams brīvā veidā. Tas galvenokārt ir selenīdu veidā, kā piemaisījums sulfīdu rūdām. Selēnu 1817. gadā atklāja zviedru ķīmiķis Jenss Jākobs Bercēliuss. Tā nosaukums ir radies no grieķu vārda  (seléne), kas nozīmē "Mēness". Šāds nosaukums tika izvēlēts, jo selēna ķīmiskās īpašības ir līdzīgas telūra īpašībām, kas bija zināms pirms tam, un kura nosaukuma izcelsme ir saistīta ar Zemi.

Selēnu ražo no metālu, bieži no vara, rafinēšanas blakusproduktiem. Komerciāli selēnu lieto stikla ražošanā tā atkrāsošanai un pigmentu ražošanā. Agrāk to lietoja par pusvadītāju fotoelementos un taisngriežos, taču mūsdienās vairāk izmanto pusvadītājus ar labākām īpašībām.

Lai arī selēns brīvā veidā nav pārāk toksisks, daži tā savienojumi ir visai indīgi. Pieauguša cilvēka organismā ir līdz 20 mg selēna. Tas galvenokārt ir aknās, nierēs un liesā. Tas ir kā antioksidants, kas palīdz organismam cīnīties pret brīvajiem radikāļiem, mazina iekaisumus un kavē šūnu novecošanu.

Īpašības 
Selēnam ir vairākas alotropiskās modifikācijas, kas savstarpēji mainās pie dažādām temperatūrām. Selēns parasti ir amorfa viela, ķieģeļsarkans pulveris. Strauji kausējot, tas ieņem melnu, stiklveidīgu formu. Pie 180 °C temperatūras selēns kļūst pelēks.

Savienojumos selēna oksidēšanas pakāpes var būt +6, +4, +2 un -2. Selēns var veidot stipru skābi — selēnskābi H2SeO4, kas ir analoga sērskābei.

Izotopi 
Dabā ir sastopami seši dažādi selēna izotopi: selēns-80 (49,61% no kopējā selēna daudzuma), selēns-78 (23,77%), selēns-76 (9,37%), selēns-82 (8,73%), selēns-77 (7,63%) un selēns-74 (0,89%).

Izmantošana 

Komerciāli selēnu lieto stikla ražošanā tā atkrāsošanai un pigmentu ražošanā. Agrāk to lietoja par pusvadītāju fotoelementos un taisngriežos, taču mūsdienās vairāk izmanto pusvadītājus, piemēram, silīciju, ar labākām īpašībām. Vulkanizējot gumiju ar selēnu, tas padara to izturīgāku. Kserogrāfijā selēns tiek izmantots dokumentu kopēšanā.

Atrašanās dabā 
Zemes garozā selēns ir no 10-5 līdz 10-6 procenti no visas masas. Tas ir aptuveni 100 mg uz tonnu. Visizplatītākie minerāli, kas satur selēnu, ir ašvalīts (FeSe), klaustalīts (PbSe), timanīts (HgSe) un guanahuatīts (Bi2(Se, S)3). Selēna koncentrācija jūras ūdenī ir 4 mg uz litru. 2011. gadā tika iegūtas aptuveni 2000 tonnas selēna, galvenokārt Vācijā (32%), Japānā (31%), Beļģijā (10%) un Krievijā (7%). Kopējās selēna rezerves pasaulē tiek lēstas ap 93 tūkstošiem tonnu.

Atsauces

Ārējās saites 

Ķīmiskie elementi
Helmuts Balderis

Helmuts Balderis-Sildedzis (dzimis  Rīgā) ir bijušais latviešu hokejists, spēlējis labās malas uzbrucēja pozīcijā, ilggadējs PSRS hokeja izlases spēlētājs. 1998. gadā kā pirmais Latvijas hokejists uzņemts IIHF Slavas zālē.

Biogrāfija 
Bērnībā nodarbojies ar daiļslidošanu, bet vēlāk pievērsies hokejam. Izcēlās citu hokejistu vidū ar augstu slidošanas līmeni, starta ātrumu un lielisku tehniku.

Profesionālo karjeru uzsācis Rīgas "Dinamo", kur nospēlējis no 1968. līdz 1977. gadam, pēc tam no 1977. līdz 1980. gadam spēlēja Maskavas CSKA, kur trīs reizes (1978, 1979, 1980) izcīnījis PSRS čempionu titulu. No 1980. gada līdz 1985. gadam atkal spēlējis Rīgas "Dinamo". PSRS augstākās līgas čempionātos aizvadījis 462 spēles, kurās guvis 333 vārtus. 1985. gadā pameta hokeju. No 1985. līdz 1989. gadam bija treneris Japānā.

1989. gadā, kad PSRS atļāva spēlētājiem spēlēt NHL, Balderis atgriezās profesionālajā hokejā, kļūstot par pirmo Latvijas hokejistu NHL. Tāpat Balderis kļuvis par vecāko draftēto hokejistu NHL (36 gadi) un vecāko hokejistu, kurš guvis pirmos vārtus NHL (37 gadi). NHL viņš debitēja 1989. gada 5. oktobrī. 1989.—1990. gada sezonā spēlēja NHL klubā Minesotas "North Stars", kur 26 spēlēs nopelnīti 9 (3+6) rezultativitātes punkti. Pārtrauca spēlēt NHL komandā, kad viņu pārcēla uz fārmklubu, jo tajā Balderis atteicies spēlēt.

Sportiskās karjeras noslēgumā spēlējis arī RASMS komandā, kā arī vairākās Latvijas čempionāta komandās — HK Vecmeistars, Latvijas Zelts, HK Essamika — līdz pat 45 gadu vecumam.
1992./1993. sezonā Latvijas čempionāta komandā Latvijas Zelts sasniedza joprojām LČ nepārspētu statistiku: 22 spēlēs 76 vārti un 66 rezultatīvas piespēles (142 punkti).

Trīskārtējs pasaules un Eiropas čempions (1978, 1979, 1983), Pasaules čempionāta sudraba medaļas ieguvējs (1976), Pasaules čempionāta bronzas godalgas ieguvējs (1977). Ziemas olimpisko spēļu sudraba medaļas ieguvējs (). Piedalījies PSRS izlases sastāvā Kanādas Kausa izcīņā (1976). PSRS izlases rindās Pasaules čempionātos un Olimpiskajās spēlēs nospēlējis 54 spēles, kurās gūti 33 vārti.

Karjeras izskaņā 1992. gadā nospēlējis 2 spēles Pasaules čempionāta kvalifikācijas turnīrā Latvijas izlases sastāvā, kurās guvis 2 vārtus un atdevis 2 rezultatīvas piespēles.

Bijis Latvijas izlases treneris no 1992. līdz 1994. gadam, kopā izlasi vadot 34 spēles, arī ģenerālmenedžeris. Līdzdarbojies Latvijas Hokeja federācijā, kur bijis valdes loceklis. Savulaik bija "Rīgas Sporta pils" īpašnieks, direktors, arī Rīgas domes deputāts.

Karjeras statistika

Ārējās saites 

1952. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas hokeja izlases treneri
Latvijas hokejisti
Latvijas hokeja treneri
Rīgas domes deputāti (1997—2001)
Minesotas "North Stars" spēlētāji
Maskavas CSKA spēlētāji
HK Rīgas "Vecmeistars" spēlētāji
Rīgas "Latvijas zelts" spēlētāji
HK Ogres "Essamika" spēlētāji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Hokejisti 1980. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Latvijas olimpiskie medaļnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
IIHF slavas zālē uzņemtie
Rīgas "Dinamo" spēlētāji
Ar Tautu Draudzības ordeni apbalvotie
PSRS Nopelniem bagātie sporta meistari
PSRS hokejisti
Rasaskrēsliņi

Rasaskrēsliņi (Alchemilla) ir daudzgadīgs rožu dzimtai piederošs ārstniecības augs, ko lielākoties izmanto ginekoloģisku saslimšanu ārstēšanai un profilaksei. Šis augs ir arī nozīmīga pārtikas sastāvdaļa vairākām zvīņspārņu sugām.

Nosaukuma izcelsme 
Auga botāniskajam, latīniskajam nosaukumam Alchemilla ir tieša saikne ar vārdu alķīmija — senāk ticēja, ka augam piemītot maģiskas dziedināšanas spējas. Bet latviski Alchemilla augu dēvē par rasaskrēsliņu vai raspodiņu, un arī šim tēlainajam nosaukumam ir ļoti vienkāršs un praktisks skaidrojums. Agrās rīta stundās raspodiņa lielās lapas patiešām atgādina ar rasu pildītus podiņus — pilienu pa pilienam rasa satek pa kausveidīgās lapas gropītēm un uzkrājas pašā tās viducī. Vēl latviešu valodā Alchemilla pazīstama kā cūku roze un rasene.

Sugas 
Kopā pasaulē pazīstams aptuveni 300 dažādu rasaskrēsliņa sugu, bet Latvijā vispazīstamākais ir .

Apraksts 
Rasaskrēsliņš ir daudzgadīgs, aptuveni 30—60 cm garš lakstaugs ar zarainiem stāviem vai guļošiem lakstiem, zaļām, daivainām lapām un zaļgandzelteniem, čemurainās skarās augošiem ziediem. Rasaskrēsliņš zied no jūnija līdz jūlijam. Tam piemīt viegli rūgtens aromāts.

Izplatība un biotipi 
Rasaskrēsliņš visbiežāk sastopams mērenā klimata un subarktiskos reģionos Eiropā un Āzijā, bet atsevišķas sugas atrodamas arī Āfrikas, Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas kalnājos. Lielākā daļa (77%) rasaskrēsliņa sugu ir izplatītas pļavās; Latvijas pļavās visbiežāk sastopams parastais rasaskrēsliņš.

Ārstnieciskās īpašības 
Ārstniecībā  lielākoties pazīstams kā ginekoloģisks līdzeklis — tas regulē menstruāciju ciklu, mazina asiņošanu un menstruālos krampjus, un menopauzes simptomus vecākām sievietēm. Uzskata, ka rasaskrēsliņš pasargā sievieti no dažādām olnīcu un vagīnas saslimšanām. Tomēr augs līdz arī pie nieru un aknu slimībām, kuņģa čūlas, tūskām, caurejas un zarnu iekaisuma. Rasaskrēsliņu kā ārstniecisku līdzekli izmanto pat cukura diabēta gadījumā. No rasaskrēsliņa drogām gatavota tēja ir organismu attīroša un stiprinoša, un veicina ēstgribu. Tāpat kā  un  rasaskrēsliņš attīra asinis, aptur asiņošanu, dziedē iekaisumus un brūces. Tas arī aktivizē dažādu dziedzeru (siekalu, asaru un sviedru) darbību un ir lielisks atkrēpošanas līdzeklis.

Ārstniecisko preparātu pagatavošana 
Rasaskrēsliņa drogu pagatavošanai ievāc gan auga ziedus (pilnzieda laikā), gan lapas (augusta beigās) un žāvē līdz 45 °C temperatūrā. Lai pagatavotu rasaskrēsliņa tēju, 1 ēdamkaroti drogu aplej ar 1 glāzi vāroša ūdens un notur vai vēl vāra 10-20 min.

Citas pielietojuma īpatnības 
Rasaskrēsliņu izmanto arī smaržvielu un krāsvielu pagatavošanā.

Ārējās saites 

 Sugu enciklopēdija '“Latvijas daba'”
 '“Latvijas dabas'” kopskats

Rožu apakšdzimta
Ārstniecības augi
Rožu dzimtas ģintis
Organismu klasifikācija

Uz mūsu planētas Zemes ir vairāk kā 2 000 000 visdažādāko dzīvības formu, kas tiek sistematizētas un sakārtotas noteiktā kārtībā. Katrai dzīvības formai tiek dots unikāls nosaukums, kas atbilst binārās nomenklatūras principiem. Visi organismi, vadoties no radniecības pakāpes, tiek apvienoti grupās, kuras savukārt top apvienotas augstāka ranga grupās, veidojot dažādas pakāpes radniecības līmeņus jeb taksonomiskās vienības. Organismu klasifikācija ir vienota gan mūsdienās dzīvojošajiem, gan arī izmirušajiem organismiem. Tā pamatā sastāv no šādām taksonomiskajām vienībām:

 Impērija (imperium);
 Valsts (regnum);
 Tips, Nodalījums (phylum, divisio);
 Klase (classis);
 Kārta (ordo);
 Dzimta (familia);
 Ģints (genus);
 Suga (species),

Bet reizēm ir jāiestarpina papildu vienības. Īpaši tas ir raksturīgs kukaiņiem, jo kukaiņu klasē ir vairāk par 1 000 000 sugu t.i. vairāk nekā visi pārējie organismi kopā.
Klasifikācijas piemērs, kurā ir atainojas dažādas papildu taksonomiskās vienības (izceltas pamatvienības):

 Impērija: Eukaryota
 Valsts:  Metazoa
 Apakšvalsts: Eumetazoa
 Virstips: Bilateria
 Tips: Coelomata
 Apakštips: Protostomia
 Triba: Articulata
 Virsklase: Arthropoda
 Klase: Tracheata
 Apakšklase: Opistogoneata
 Infraklase: Hexapoda
 Virskārta Pterygota
 Sekcija: Holometabola
 Kārta: Coleoptera
 Apakškārta: Polyphaga
 Sērija: Staphyliniformia
 Virsdzimta: Hydrophiloidea
 Dzimta: Hydrophilidae
 Apakšdzimta Georissinae
 Ģints: Georissus
 Apakšģints: Neogeorissus
 Suga: Georissus (Neogeorissus) japonicus Satô, 1979

Dažādiem autoriem organismu klasifikācijas var būtiski atšķirties, tāpat laika gaitā, mainoties uzskatiem par organismu radniecību, mainās arī organismu klasifikācijas.

Visi dzīvie organismi iedalās divās vai trijās lielās grupās jeb impērijās. Tomēr tas ir diskutējams jautājums. Daudzi speciālisti apšauba vīrusu pieskaitīšanu pie dzīviem organismiem, jo tajos nenotiek vielmaiņas procesi. Tāpat nav vienprātības jautājumā par prokariotu sadalīšanu divās atsevišķās impērijās. Pagaidām apstāsimies pie visu dzīvo organismu sadalīšanas trīs atšķirīgās grupās:

 Impērija Virus — Vīrusi;
 Impērija Prokaryote — Prokarioti;
 Impērija Eukaryote — Eikarioti;
 Valsts Animalia — Dzīvnieki;
 Valsts Fungi — Sēnes;
 Valsts Plantae — Augi;
 Valsts Protista (Protozoa) — Vienšūņi.

Tomēr vīrusi būtiski atšķiras no pārējām impērijām, kuru savstarpējās atšķirības nav tik lielas.

Ārējās saites 

Taksonomija
Zināšanas

de:Taxonomie#Taxonomie in der Biologie
nl:Taxonomie#Taxonomie in de biologie
Datorlingvistika

Datorlingvistika ir starpdisciplīnu nozare, kas nodarbojas ar dabīgo valodu modelēšanu. Praktiskie galamērķi ir mašīntulkošana, pareizrakstības un gramatikas pārbaudes rīki, runas sintēze un atpazīšana, automatizēta tekstu korpusu valodnieciskā apstrāde, kā arī informācijas izgūšana no tekstiem un tās apkopošana.
Segsēkļi

Segsēkļi jeb magnolijaugi (Magnoliophyta) ir pati daudzveidīgākā, plašākā un visaugstāk organizētākā augu valsts grupa, kas sastāda lielāko augu sugu skaitu (ap 300 000 sugu). Tie piemērojas visdažādākajiem klimatiskajiem apstākļiem. Segsēkļi dzīvo gan tundrā, gan tuksnesī, gan augstu kalnos. Tie ir piemērojušies arī dzīvei ūdenī. Segsēkļi kalpo par galveno barības bāzi gan dzīvniekiem, gan cilvēkiem. Visas galvenās cilvēku audzējamās kultūras pieder segsēkļiem.

Raksturīga šo augu pazīme ir zieds. Megasporofili tajā ir pārveidoti par augļlapām, kas saaugot veido auglenīcu, kuras paplašinātajā apakšējā daļā (sēklotnē) ieslēgti sēklaizmetņi, bet augšdaļā atrodas drīksna, kas uztver putekšņus (mikrosporas). Uz drīksnas putekšņi dīgst un veido dīgļstobru, kas sasniedz sēklaizmetņa atveri — mikropili. Pēc apaugļošanās no sēklotnes attīstās auglis ar sēklām, kuras veidojas no sēklaizmetņa. Segsēkļu dzimumvairošanās raksturīgākā pazīme ir divkāršā apaugļošanās. Apaugļošanās ir nepieciešama gan sēklas dīgļa, gan arī sēklas barības audu attīstībai. Ģeneratīvā šūna dalās, un izveido 2 spermijus. Viens saplūst ar olšūnas kodolu, otrs — ar dīgļsomas sekundāro kodolu. No apaugļotās olšūnas (zigotas) attīstās sēklas dīglis, no dīgļsomas sekundārā kodola — endosperms (sēklas barības audi).

Magnolijaugus ir pieņemts dalīt 2 klasēs: divdīgļlapjos un viendīgļlapjos. Kaut arī nav kādas vienas konkrētas īpašības, kas atšķirtos divdīgļlapjiem un viendīgļlapjiem, bet atšķirību veido īpašību kopums, tomēr sistemātiķi diezgan viegli nosaka piederību vienai vai otrai klasei. Grūtības rodas tikai nosakot ūdensrožu (Nymphaeales) rindas pārstāvju piederību, jo tie atrodas apmēram pa vidu starp divdīgļlapjiem un viendīgļlapjiem.

Klasifikācija 
Nodalījums 
 klase 
 klase

Skatīt arī 
 Zieda formula

Ārējās saites
Divdīgļlapji

Divdīgļlapji (Magnoliopsida) ir plašākā segsēkļu klase, kuru raksturo vairāku īpašību kopums:
 dīglim ir divas dīgļlapas,
 dīgļsakne izaug par galveno sakni, no kuras atiet sānsaknes; visbiežāk ir mietsaknes sistēma,
 lapas vienkāršas vai saliktas, ar tīklveida dzīslojumu,
 zieda daļu skaits dalās ar 5, retāk ar 4,
 stumbrs, augam augot, paresninās, jo vadaudu kūlīši ir vaļēji — ar kambiju, kas nodrošina stumbra vai saknes sekundāro augšanu.

Tomēr ir jāatzīmē, ka ir arī izņēmumi. Piemēram, mazpurenītēm ir tikai viena dīgļlapa, ceļtekām lokveida dzīslojums utt. Magnoliopsidi bieži vien satur dažādas specifiskas, atsevišķām dzimtām raksturīgas vielas (alkaloīdus, glikozīdus, ēteriskās eļļas, vitamīnus un citas), tāpēc tos bieži vien lieto medicīnā, kā ārstnieciskus augus. Klasē ir daudz dažādu endēmisku sugu.

Divdīgļlapju klasē ir apmēram 200 000 sugu un 280 dzimtu; Latvijā konstatētas 90 dzimtas un virs 1325 sugu.

Sistemātika

APG IV sistēma 
Saskaņā ar 2016. gada APG IV sistēmu (segsēkļu klasifikācijas taksonomiskā sistēma), 
divdīgļlapju vieta segsēkļu (Magnoliophyta jeb Angiospermae) kladifikācijā ir šāda:

Agrākā klasifikācija 
Agrāk divdīgļlapju klasi dalīja 7 apakšklasēs (šajā uzskaitījumā iekļautas tikai Latvijā izplatītās dzimtas).

Klase 
 
 
  
 
 rinda 
  
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
 
  
  
  
 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
 
  (Guttiferae)
  
 rinda 
  (Cruciferae)
  
  
  
  
  
  
  
  
 
  
  
 
  
 
  (Leguminosae, Papilionaceae)
  
 
 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
  
 
 
  
  
  
 
  
  
  
  (Umbelliferae)

Atsauces

Ārējās saites
Latvijas Nacionālās neatkarības kustība

Latvijas Nacionālās neatkarības kustība (LNNK) bija politiska organizācija Latvijā no 1988. gada līdz 1997. gadam, kad tā apvienojās ar apvienību Tēvzemei un Brīvībai, izveidojot jaunu partiju — Tēvzemei un Brīvībai/LNNK.

LNNK tika dibināta 1988. gada jūlijā kā latviešu nacionālistu kustība. Atšķirībā no Latvijas Tautas Frontes, kas sākotnēji iestājās tikai par Latvijas autonomiju PSRS sastāvā, LNNK jau tolaik stingri iestājās par Latvijas pilnīgu neatkarību. Starp Atmodas laiku LNNK līderiem minami Eduards Berklavs, Visvaldis Lācis, Einars Repše, Andrejs Krastiņš, Juris Dobelis un citi.

Pēc Latvijas neatkarības atjaunošanas LNNK tika pārreģistrēta kā nacionāli konservatīva politiska partija. 5. Saeimas vēlēšanās 1993. gadā tā ieguva 15 deputātu vietas Saeimā un bija ietekmīga opozīcijas partija. 1994. gadā LNNK uzvarēja pašvaldību vēlēšanās Rīgā, taču pēc tam tās popularitāte kritās. LNNK pārstāvim Andrejam Krastiņam 5. Saeimas laikā starp Valda Birkava un Māra Gaiļa valdību tika uzticēts veidot valdību, tomēr tā neguva Saeimas vairākuma atbalstu. 6. Saeimas vēlēšanās 1995. gadā LNNK zaudēja pusi no deputātu vietām Saeimā, un 1997. gadā apvienojās ar tai ideoloģiski tuvo apvienību Tēvzemei un Brīvībai, izveidojot jaunu partiju — Tēvzemei un Brīvībai/LNNK.

Vēlēšanu statistika 

 Kopā ar Latvijas Zaļo partiju

Literatūra 
 Mednis I. Partiju laiki Latvijā (1988-2002). — R.: Drukātava, 2007.  — 155.—169. lpp.

Bijušās latviešu nacionālistiskās partijas
Sabiedriskās kustības un organizācijas Latvijas teritorijā
Afganistānas karogs

Afganistānas karogam šobrīd pastāv divas versijas.

Starptautiski neatzītā Afganistānas Islāma Emirāta, kurš kopš 2021. gada de facto kontrolē valsti, nacionālais karogs (puštu: د افغانستان بیرغ; dari: پرچم افغانستان) sastāv no balta lauka ar melnu šahadu. Tas tika atjaunots 2021. gada 15. augustā, kad Taliban ieņēma Kabulu. 

Starptautiski atzītās (de iure) Afganistānas Islama Republikas karogu pieņēma pārejas valdība 2002. gada 5. februārī, bet pašreizējo versiju apstiprināja 2013. gada 19. augustā. Šis karogs ir līdzīgs tam, ko Afganistānā izmantoja monarhijas laikā starp 1928. un 1974., autoritārās republikas laikā starp 1974. un 1978. un sociālistiskajā republikā starp 1980. un 1992. gadu. Šobrīd karogu izmanto starptautiski atzītās valdības institūcijas ārzemēs un pret Taliban vērstā pretošanās kustība (Nacionālā pretošanās fronte u.c. organizācijas) Afganistānas teritorijā.

Karogs sastāv no trim joslām — melnas, sarkanas un zaļas. Šīs krāsas parādījušās lielākajā daļā Afganistānas karogu pēdējo 20 gadu laikā. Melnā krāsa apzīmē Afganistānas tumšo pagātni, sarkanā - tās cīņu par brīvību, bet zaļā - iegūto neatkarību. Centrālā emblēma ir klasiskā Afganistānas emblēma ar mošeju un islāma ticības apliecinājums "šahada" virs tās. Mošejas lūgšanu niša pavērsta Mekas virzienā.

No 1992. gada līdz Taliban nākšanai pie varas 1996. gadā un vēlāk Ziemeļu Sadraudzības pretošanās kustības karogā parādījās tā pati emblēma, taču joslas bija zaļa, balta un melna.

Pirms 20. gadsimta Afganistānai pārsvarā bija pilnīgi melns karogs, kuru no 1901. gada sāka papildināt ar valsts emblēmu. Kopš 1919. gada angļu - afgāņu kara, kas pazīstams arī kā Neatkarības karš, Afganistānā ir izmantoti aptuveni 19 nacionālie karogi, kas ir vairāk nekā jebkurai citai valstij šajā periodā. Valsts karogam šajā periodā lielāko daļu laika bija melna, sarkana un zaļa krāsa.  

Afganistānas kultūra
Afganistāna
20. ieroču SS grenadieru divīzija (igauņu Nr. 1)

20. ieroču SS grenadieru divīzija (igauņu Nr. 1) () bija igauņu militārs formējums Otrā pasaules kara laikā, kas tika izveidots 1944. gada 25. maijā. Divīzija cīnījās ar Sarkano armiju austrumu frontē un kapitulēja 1945. gada maijā, padodoties Sabiedrotajiem.

Komandieri un slaveni veterāni

Slaveni veterāni 
Rūdolfs Bruss, igaunis 43. SS brīvprātīgo Divīzijas 2. bataljona komandieris, vēlāk 46tās SS brīvprātīgo Grenadieru divīzijas komandieris
Pauls Maitla, igauņu virsnieks un  Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
Alfons Rebane, igauņu virsnieks un Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
Haralds Rīpalu, igauņu virsnieks un Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
Harald Nugiseks, igauņu virsnieks un  Dzelzs krusta Bruņinieka krusta kavalieris
Kalju Lepiks, igauņu dzejnieks
Kaljo Kīsks, igauņu kino režisors
Frīdrihs Kurgs, igauņu 2. Bataljona 46. Divīzijas komandieris
Johannes Soodla, igauņu Brigadeführer
Arveds Vīrlaids (formerly in Finnish Regiment 200), igauņu rakstnieks

Skatīt arī 
 15. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 1)
 19. ieroču SS grenadieru divīzija (latviešu Nr. 2)

Ārējās saites 

Ieroču SS divīzijas
Igaunijas militārā vēsture
Alfabēts

Alfabēts ir pilnīgs standartizēts burtu vai rakstu zīmju komplekts, kas katra aptuveni apzīmē kādas runātas valodas fonēmu. Lielākajai daļai pasaules valodu tiek lietots latīņu alfabēts.

Vārds "alfabēts" ir radies no grieķu alfabēta pirmajiem burtiem — alfa un bēta.

Kā lielāko daļu visu izgudrojumu pasaulē, arī alfabētu izgudrot piespieda prakse, dzīves nepieciešamība. Par nozīmīgāko faktoru alfabēta izgudrošanā uzskatāma tirdzniecības attīstība Vidusjūrā. Par to liecina vietas, kur atrasti pirmie rakstītu tekstu piemēri un to saturs.

Viena no nozīmīgākajām Vidusjūras austrumu piekrastes ostām bija Ugarita (Ras Shamra) — mūsdienu Sīrijas teritorijā. Tās tirdzniecības apgrozījums (osta specializējās ieroču un dažādu metāla izstrādājumu ražošanā un tirdzniecībā) strauji auga un pārvaldīt tirdzniecības operācijas kļuva arvien grūtāk. Tādēļ tirdzniecības starpnieki ap 1700.—1500.g. p.m.ē. izgudroja zīmju sistēmu, ar kuras palīdzību veikt pierakstus par tirdzniecības darījumiem.

Tiesa, rakstītu tekstu piemēri bija zināmi arī pirms Ugaritas izgudrojuma. Taču šinī gadījumā pirmo reizi tika izstrādāta unificēta zīmju sistēma, ar kuras palīdzību varēja tikt sagatavoti teksti ar dažādu saturu. Neatkarīgi no teksta satura, zīmju sistēma, ar kuras palīdzību teksts ticis sagatavots, vienmēr bija viena un tā pati. Ugaritas teksti, kas tika pierakstīti ar pašu izgudroto sistēmu, bija vietējā semītu valodā, tādēļ to nereti dēvē par ziemeļsemītu sistēmu.

Alfabēta izgudrošana bija milzīgs solis uz priekšu, salīdzinājumā ar pastāvošajām runas tekstu pierakstīšanas sistēmām, piemēram, ēģiptiešu hieroglifiem. Ugaritas sistēma ļāva ievērojami samazināt runas pierakstīšanai nepieciešamo daudzumu — mazāk par 30 zīmēm.

Savukārt, tālāk uz dienvidiem — Feniķijā un Palestīnā — ziemeļsemītu alfabēts tika pilnveidots, sākot to pierakstīt lineārā sistēmā, citiem vārdiem, pa rindiņām. Tas ļāva atteikties no agrāk lietotajiem hieroglifiem un ķīļu zīmēm, ko bija izgudrojuši, kā uzskata vairums pētnieku, vēl šumeri pirms kādiem 5000 gadiem.

Latviešu alfabēts 

Latviešu alfabēts ir latīņu alfabēta paveids. Tā pamati izveidoti 1908.—1911. gadā Kārļa Mīlenbaha un Jāņa Endzelīna vadībā, aizstājot vecās ortogrāfijas (gotisko) fraktūru ar jaunās ortogrāfijas antīkvu un izskaužot šņāceņu un garo patskaņu apzīmējumos burtkopas (čupu burtus).

Latviešu alfabētā ir 33 burti.

Ārējās saites 

 Alfabētu saraksts un transliterācijas

Valodniecība
Mīnu traleris

Mīnu traleris ir karakuģis, kas paredzēts ienaidnieka izvietoto jūras mīnu meklēšanai un iznīcināšanai. Atšķirībā no mīnu meklētājiem, kas ir speciāli aprīkoti sarežģītu atsevišķu mīnu atklāšanai un iznīcināšanai, mīnu tralerus parasti lieto, lai attīrītu lielākus apgabalus no relatīvi vienkāršākas uzbūves mīnu laukiem.

Latvijas Jūras spēku bruņojumā šobrīd ir divi "Kondor" klases mīnu traleri - M-01 "Viesturs" un M-02 "Imanta".

Kuģu tipi
M-03 "Namejs"

M-03 Namejs bija Latvijas Jūras spēku Mīnu kuģu eskadras Lindau (tips 331) klases mīnu meklētājs.

2009. gada 8. aprīlī, pēc citu kara kuģu iegades, kuģis svinīgi tika nodots Liepājas Jūrniecības koledžai, kura to izmantos mācību mērķiem. Uz kuģa plānots arī izvietot Latvijas Jūras spēku un kara flotes vēstures ekspozīciju.

Atsauces 

Latvijas kuģi
Latvijas Jūras spēku kuģi
Impērija (bioloģija)

Eikarioti — visi daudzšūnu organismi un daļa vienšūnas organismu, kuru šūnai ir kodols.
 Prokarioti — baktērijas un arheji.

Skatīt arī 
 Organismu klasifikācija

Ārējās saites 
 Valstis, domēni un impērijas

Taksonomija
Roalds Amundsens

Roalds Engelbregts Gravnings Amundsens (, izrunā: ; dzimis , miris, iespējams ) bija norvēģu polārpētnieks, kas pasaules ievērību ir guvis kā pirmais, kas sasniedza Dienvidpolu, pirmais, kas veicis Ziemeļrietumu jūrasceļu starp Atlantijas okeānu un Kluso okeānu, un kā viens no pirmajiem, kas ar lidaparātu pārlidoja pāri Arktikai. Viņš ir viens no visu laiku ievērojamākiem polārpētniekiem.

Biogrāfija 
Roalds Amundsens ir dzimis  Norvēģijas pilsētiņā Borgē netālu no Oslo. Viņš īslaicīgi studēja medicīnu, bet tad aizrāvās ar kuģniecību.

1897. gadā, 25 gadu vecumā, viņš kā pirmais kapteiņa palīgs piedalījās beļģu ekspedīcijā ar kuģi Belgica uz Antarktīdu, kad tur valdīja ziema. Tā bija pirmā šāda veida ekspedīcija vēsturē. Laikā no 1903. līdz 1906. gadam viņš vadīja ekspedīciju ar kuģi Gjøa, kas kļuva par pirmo, kura veica Ziemeļrietumu jūrasceļu starp Atlantijas okeānu un Kluso okeānu.

1909. gadā viņš sāka plānot ekspedīciju uz Dienvidpolu. Ekspedīcija notika laikā no 1910. līdz 1912. gadam, kļūstot par pirmo, kas sasniegusi Dienvidpolu. R. Amundsena kuģis Fram Antarktīdas piekrasti sasniedza 1911. gada janvārī un, sacenšoties ar britu Robertu Skotu, ekspedīcijas dalībnieki sasniedza Dienvidpolu 14. decembrī, apsteidzot R. Skotu par 35 dienām.

1918. gadā ar kuģi Maud R. Amundsens kuģoja Ziemeļaustrumu jūrasceļu Eirāzijas ziemeļos.

R. Amundsens bija arī pirmais cilvēks, kas sasniedza abus zemes ģeogrāfiskos polus — gan Dienvidpolu, gan Ziemeļpolu. 1926. gadā kopā ar Umberto Nobili un Linkolnu Elsvērtu viņš pārlidoja pāri Ziemeļpolam ar dirižabli Norge.

R. Amundsens 1928. gadā ar savu hidroplānu Latham 47 devās Barenca jūrā meklēt Umberto Nobiles vadīto gaisa kuģi Italia, kas bija iekļuvis vētrā un avarējis, bet tas viņam neizdevās, un pats R. Amundsens pazuda bez pēdām. Viņa mirstīgās atliekas nav atrastas.

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 
 

1872. gadā dzimušie
1928. gadā mirušie
Estfollā dzimušie
Norvēģijas cilvēki
Norvēģu polārpētnieki
Aviokatastrofās bojā gājušie
Štutgarte

Štutgarte () ir pilsēta Vācijas dienvidos, Bādenes-Virtembergas federālās zemes galvaspilsēta.

Filosofa Georga Hēgeļa, rakstnieka Vilhelma Haufa un Vācijas bijušā prezidenta Riharda fon Veiczekera dzimtā pilsēta.

Pilsēta, kurā 1885.gadā Gotlībs Daimlers radīja pasaules pirmo automašīnu. Arī mūsdienās liels autobūves centrs. Šeit atrodas Daimler AG un Porsche galvenie biroji. Štutgarte ir arī Robert Bosch GmbH mītnes vieta. Pilsētas ekonomikas vēsture ir saistīta ar leģendārajiem vācu rūpniekiem Gotlību Daimleru, Robertu Maibahu, Robertu Bošu un Ferdinandu Porši.

Štutgartē atrodas Eiropas un Āfrikas ASV militāro spēku štābs (EUCOM).

Vēsture 
Pilsētas nosaukums cēlies no vārda Stutengarten - zirgu ferma. Štutgarti ap 950. gadu nodibināja Švābijas hercogs Liudolfs, un izmantoja par zirgaudzētavu. Ap 1300. gadu Štutgarte kļuva par Virtembergas grāfistes centru, bet no 1496. gada — Virtembergas hercogistes galvaspilsētu. Kad Napoleons likvidēja Svēto Romas impēriju, Štutgarte kļuva par Virtembergas karalistes galvaspilsētu.

1848. gada revolūcijas laikā Štutgartē patvērās atlaistā Frankfurtes parlamenta deputātu radikālā daļa.

1871. gadā Virtembergas autonomā karaliste iekļāvās Vācijas impērijā. 1920. gadā, Kapa puča laikā, Štutgartē darbojās Veimāras republikas valdība. 2. pasaules kara laikā pilsētas centrs tika gandrīz pilnīgi nopostīts Sabiedroto uzlidojumos.

1945. gadā Sabiedroto okupācijas administrācija izveidoja apvienoto Bādenes-Virtembergas federālo zemi, kuras galvaspilsēta - Štutgerte, tika izraudzīta referendumā.

1946. gadā ASV Valsts sekretārs Džeimss F.Bairns runā Štutgartes valsts operā deklarēja Māršala plāna koncepciju.

1977. gadā Štutgartē notika RAF prāva. kas noveda pie t.s. Vācu Rudens notikumiem.

Galerija

Atsauces

Ārējās saites 

Bādenes-Virtembergas pilsētas
Forza Nuova

Forza Nuova (itāliski - Jaunais spēks) ir neofašistu politiska partija Itālijā, Eiropas Nacionālās Frontes dalīborganizācija, ko 1997. gadā izveidoja Roberto Fiore un Masimo Morsello. Kustība ir Jūlija Evolas ideju sekotāja. Tā ietilpst Alternativa Sociale koalīcijā, kurā tā, iespējams, ir visektrēmiskākā no visām organizācijām. 

Itālijas politiskās partijas
Nacionālistiskās partijas
Latvijas futbola Virslīga

Latvijas futbola Virslīga ir Latvijas futbola čempionāta augstākā divīzija. Kopš 2012. gada sezonas turnīru organizē biedrība "Latvijas futbola Virslīga", līdz tam to darīja Latvijas Futbola federācija. No 2019. gada līgas nosaukums ir Optibet Virslīga, jo galvenais sponsors ir uzņēmums Optibet. Kopš 1992. gada, kad Latvija atguva neatkarību, 13 reizes pēc kārtas čempiona nosaukumu ieguva futbola klubs Skonto FC, 2005. gadā uzvaru sēriju pārtrauca Liepājas Metalurgs. Tad trīs reizes pēc kārtas par čempioniem kļuva FK Ventspils, bet 2009. gadā ventspilnieku uzvaru sēriju atkal pārtrauca Liepājas Metalurgs. Šī brīža čempioni ir Valmiera FC.

Vēsture 
Pirmais Latvijas čempionāts futbolā notika 1922. gadā, kad par čempioniem kļuva Rīgas "Kaiserwald". 1927. gadā tika izveidota Virslīga, par tās pirmajiem čempioniem kļuva Liepājas "Olimpija". Nākamajos divos gados klubs ieguva otro un trešo čempiona titulu. 1930. un 1931. gadā par čempioniem kļuva Rīgas FK.

Turnīrs 
Turnīra izspēles formāts un klubu skaits ir vairākkārt mainījies. Sacensības notiek no marta līdz novembra sākumam. Virslīgā šobrīd piedalās 9 klubi, kas sezonas laikā savā starpā tiekas divas reizes — vienreiz mājās, vienreiz viesos, kas kopā sastāda 16 spēles. Sezonas beigās komanda, kas paliek pēdējā vietā, automātiski izkrīt uz 1. līgu un tās vietu ieņem 1. līgas uzvarētājkomanda. Savukārt komanda, kas paliek priekšpēdējā vietā, tiekas divās pārspēlēs par palikšanu Virslīgā ar 1. līgas 2. vietas ieguvēju.

Virslīgas klubi 2022. gadā

Virslīgas uzvarētāji

Tituli 
Kopumā 12 komandas ir kļuvušas par uzvarētājiem.

 treknrakstā iezīmēts klubs spēlē Virslīgā
 slīprakstā iezīmēts klubs vairs neeksistē vai ir apvienojies ar citu komandu

Apmeklētākās spēles

Skatīt arī 
 Latvijas futbola Virslīgas rekordi

Atsauces

Ārējās saites 

 
 One Nil Up - Digital Magazine focusing on football in the Baltic States 
 Latvijas Futbola federācija
 LMT Virslīgas sadaļa portālā sportacentrs.com

 
 0
Virslīga
Kaja

Kaja (Kayah), īstajā vārdā Kataržina Ščota (; dzimusi  Varšavā, Polijā) ir poļu modele un popmūzikas dziedātāja. Viņa ir sadarbojusies ar pasaules mūzikas zvaigznēm Sezāriju Evoru un Goranu Bregoviču.

Diskogrāfija 
 Kayah (1993)
 Kamień (1995)
 Zebra (1998)
 Kayah & Bregović (1999)
 Jakajakayah (2000)
 StereoTyp (2003)
 The Best & The Rest (2005)
 MTV Unplugged (2007)
 Skała/Siła woli (2009)
 Kayah & Royal Quartet (2010)
 Panienki z temperamentem (2010)
 Transoriental Orchestra (2013)

1967. gadā dzimušie
Poļu dziedātāji
Varšavā dzimušie
Ķelne

Ķelne (, ) ir pilsēta Vācijas rietumos, Reinas krastos. Pēc iedzīvotāju skaita lielākā pilsēta Ziemeļreinā-Vestfālenē. Ekonomikas, kultūras, izglītības un reliģiskais centrs. Viena no senākajām Vācijas pilsētām, jo dibināta jau Senās Romas laikos.

Ķelne ir odekolona dzimtene ( — 'Ķelnes ūdens'). Šeit dzimuši Romas imperatora Nerona māte Agripina, mūziķis Žaks Ofenbahs un Maks Bruhs, rakstnieks Heinrihs Bells, politiķi Augusts Bēbelis un Konrads Adenauers.

Mūsu dienās pazīstama ar savu Domu, Kölsch alu un kā Vācijas plašsaziņas līdzekļu centrs (pilsētā atrodas WRD radio un RTL televīzijas galvenās mītnes).

Vēsture 
39. gadā ģermāņu ciltij ubijiem (Ubii), tika atļauts apmesties Reinas kreisajā krastā, Romas teritorijā, kur viņi nodibina apmetni Oppidum Ubiorum. 50. gadā Romas imperators Klaudijs savas sievas Agripinas dzimtajai apmetnei piešķīra pilsētas (colonia) tiesības un nosauca to par Colonia Claudia Ara Agrippinensis (Colonia Agrippinensis). 90. gadā Colonia Agrippinensis kļuva par Romas Lejasģermānijas provinces (Germania Inferior) centru ar  iedzīvotāju.

Ķelnē jau 313. gadā bija bīskaps, bet 785. gadā tā kļuva par arhibīskapa rezidenci. Ķelnes arhibīskaps bija viens no septiņiem Svētās Romas impērijas elektoriem. Tomēr 1288. gadā Ķelnes pilsoņi arhibīskapu patrieca no pilsētas. Par arhibīskapijas centru kļuva Bonna, bet Ķelne faktiski kļuva par brīvpilsētu. Ķelne bijusi Hanzas savienības pilsēta.

1815. gadā Ķelne tiek iekļauta Prūsijā. 1880. gadā tiek pabeigta Ķelnes Doma celtniecība (sākta 1248. gadā).

Otrā pasaules kara laikā Ķelne gandrīz pilnībā tiek nopostīta Sabiedroto vairākkārtēju uzlidojumu laikā.

Iedzīvotāji

Ievērojamas personības 
Ķelnē dzimuši vai dzīvojuši:
 Leons Draizaitls ( Leon Draisaitl 1995) ir vācu hokejists, centra uzbrucējs.

Ārējās saites 

 
Hanzas pilsētas
Maksims Ļitvinovs

Maksims Ļitvinovs (; dzimis kā Meirs-Henohs Vallahs () , miris ) bija ebreju izcelsmes padomju politiķis. Viens no boļševiku partijas dibinātājiem, PSRS diplomāts, Ārlietu Tautas komisārs (1930-1939).

Biogrāfija 
Dzimis 1876. gadā Belostokā baņķiera ģimenē. 1898. gadā iestājās nelegālajā KSDSP, no 1900. gada KSDSP Kijivas komitejas loceklis. 1901. gadā viņu apcietināja, bet 1902. gadā Vallahs izbēga no cietuma un emigrēja uz Šveici, kur piedalījās  avīzes "Iskra" veidošanā. 1903. gadā atgriezās Krievijā, bet pēc 1905. gada revolūcijas sakāves dzīvoja emigrācijā Parīzē un Londonā, kur nodarbojās ar naudas sagādi ieroču iepirkšanai, piedalījās Graftona avantūras organizēšanā. 1916. gadā apprecējās ar Aiviju Lovu (Ivy Lowe, 1889—1978), viņiem piedzima divi bērni — Mihails un Tatjana.
Pēc Oktobra revolūcijas Vladimirs Ļeņins nozīmēja Ļitvinovu par padomju valdības pārstāvi Lielbritānijā. 1918. gadā Lielbritānijas valdība viņu arestēja un apmainīja pret Krievijā arestēto britu diplomātu Lokartu.

1920. gadā Ļitvinovs bija Krievijas pārstāvis Igaunijā. 1922. gadā viņš Maskavā vadīja atbruņošanās konferenci, uz kuru ielūdza Somijas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas un Polijas valdību pārstāvjus. 1929. gadā viņš panāca t.s. Ļitvinova pakta noslēgšanu Maskavā, kurā Igaunija, Latvija, Polija, PSRS un Rumānija apņēmās atteikties no strīdu risināšanas ar spēka palīdzību.   
1930. gadā Josifs Staļins viņu iecēla par PSRS Ārlietu Tautas komisāru. 1933. gadā Ļitvinovs panāca PSRS atzīšanu no ASV un PSRS uzņemšanu Tautu Savienībā. Ļitvinovs savā darbībā veicināja koncepciju par kolektīvo drošību. Vienlaikus viņš ārvalstīs centās noslēpt Staļina organizētā Lielā terora apmērus un motīvus.

1939. gadā, PSRS tuvinoties Vācijai, Ļitvinovs gan savas ārpolitiskās orientācijas, gan etniskās izcelsmes dēļ tika nomainīts ar Vjačeslavu Molotovu, kurš atklāti konfliktēja ar Ļitvinovu. Otrā pasaules kara laikā no 1941. gada līdz 1943. gadam Ļitvinovs bija PSRS sūtnis ASV un Kubā (1942—1943). Būdams PSRS sūtņa amatā ASV, Ļitvinovs panāca aizdevumu miljards dolāru apjomā, kas ļāva apgādāt PSRS armiju ar ieročiem un pārtiku.

1946. gadā, 70 gadu vecumā Ļitvinovs atvaļinājās. 1951. gadā pēc trešā infarkta Ļitvinovs nomira Maskavā, Kremļa slimnīcā. Apglabāts Novodevičjes kapsētā. Viņa sievai Aivijai Ļitvinovai, kas visu mūžu saglabāja Lielbritānijas pilsonību, 1972. gadā atļāva atgriezties Anglijā. Viņa mazdēls Pāvels Ļitvinovs bija PSRS disidents, bet mazmeitas Marija Filimora un Vera Čalidze darbojās BBC raidstacijas krievu sekcijā.

Atsauces

Ārējās saites 

 Meir Henoch Mojszewicz Wallach-Finkelstein - Литвинов Максим Максимович pseudology.org

1876. gadā dzimušie
1951. gadā mirušie
Padomju politiķi
PSRS diplomāti
PSKP CK locekļi
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Podlases vojevodistē dzimušie
Andalūzija

Andalūzija (, ) ir viens no Spānijas septiņpadsmit autonomajiem apgabaliem, atrodas valsts dienvidos. Apgabals robežojas ar Estremaduru un Kastīliju-Lamanču ziemeļos, ar Mursiju austrumos un ar Portugāli rietumos. Apgabalu apskalo Alvoranas jūra (Vidusjūras rietumu daļa) dienvidos, Atlantijas okeāns dienvidrietumos un Vidusjūra dienvidaustrumos. Andalūzijas atrodas pie Gibraltāra šauruma, kas atdala Eiropu no Āfrikas. Autonomā apgabala administratīvais centrs un lielākā pilsēta ir Sevilja, par kuru nedaudz mazāka ir Vidusjūras piekrastē esošā Malaga.

Apgabala platība ir 87 268 km², pēc 2015. gada datiem apgabalā dzīvoja 8 401 567 iedzīvotāji. Pēc platības tas ir Spānijas otrais lielākais autonomais apgabals aiz Kastīlijas un Leonas, savukārt pēc iedzīvotāju skaita tas ir vislielākais Spānijas autonomais apgabals.

Administratīvi Andalūzija sīkāk dalās astoņās provincēs: Almerijas, Granadas, Haenas, Kadisas, Kordovas, Malagas, Seviljas un Velvas provincēs. Andalūzija iedalās arī trīs ģeogrāfiskos apakšreģionos: ziemeļos ir Sjerramorenas kalnu grēda, dienvidos un dienvidrietumos Bētikas kalni, bet starp tiem atrodas Gvadalkiviras upes ieleja.

Vēsture 
Viduslaikos mauri savu iekaroto zemi Pireneju pussalā arābu valodā sauca Al-Andalūzija (arābu: الأندلس), no kā cēlies Andalūzijas nosaukums.

Vēsturiski visnozīmīgākās Andalūzijas pilsētas ir Granada, Kordova un Sevilja. Apgabalam ir bagātīgs kultūras mantojums. Andalūzijā ir radušās flamenko dejas. Šeit ir meklējami arī vēršu cīņu pirmsākumi; Rondā ir ievērojama vēsturiska vēršu cīņu arēna.

1928. gadā Salvadors Dalī un Luiss Bunjuels uzņēma sirreālisma īsfilmu "Andalūzijas suns".

Ārējās saites 

Andalūzija
Spānijas autonomās komūnas