joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Šons Kutirjē

Šons Kutirjē (; dzimis ) ir kanādiešu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2020) Kutirjē spēlē Nacionālās hokeja līgas vienībā Filadelfijas "Flyers".

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Kutirjē sāka 2011.—12. gada sezonā, kad aizvadīja debijas sezonu NHL kluba Filadelfijas "Flyers" sastāvā. 77 spēlēs hokejists atzīmējās ar 27 rezultativitātes punktiem.

Kanādas hokeja izlases sastāvā spēlējis 2015., 2017. un 2019. gada Pasaules čempionātos. Junioru vecumā spēlējis 2011. gada Pasaules čempionātā junioriem.

Ārējās saites 

1992. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Filadelfijas "Flyers" spēlētāji
NHL drafta pirmās kārtas izvēles
Nabassaite

Nabassaite ir sievietes orgāns, kas savieno augli ar placentu. Nabas saite ieiet auglī pa nabas gredzenu. Iznēsātam cilvēka auglim nabas saites garums ir ap 50 centimetriem, bet diametrs ap 1 līdz 1,5 centimetriem. Nabassaiti galvenokārt veido irdenie saistaudi, tajā ir viena vēna un divas artērijas. Pa nabas saiti no mātes organisma saņem skābekli un barības vielas, kā arī izvada ogļskābo gāzi un vielmaiņas galaproduktus. Pēc bērna piedzimšanas nabas saiti pārgriež un nosien.

Embrioloģija
LP ieraksts

LP ieraksts (no  — 'ilgi spēlējošais') jeb ilgspēlējošā skaņuplate ir skaņuplate ar griešanās ātrumu 33⅓ apgr/min, kas tika izmantota analogās skaņas uzglabāšanai. Pirmos LP ierakstus 1948. izdeva ASV skaņas ierakstu uzņēmums Columbia Records.

Nozīme skaņas uzglabāšanā 
Ilgspēlējošās skaņuplates izdošanu stimulēja konkurences cīņa ar magnētiskajiem audio nesējiem, kas tobrīd bija magnetofona lenšu spoles. Lai varētu konkurēt ar lenšu cenām un nezaudētu skaņas kvalitāti, tika izgudrots jauns materiāls — vinils. Ilgspēlējošās skaņuplates ir paredzētas elektroakustiskajai atskaņošanai ar elektrisko skaņuplašu atskaņotāju, elektrofonu, kā arī kompakto radiolu palīdzību. Šis izgudrojums ļāva nozīmīgi palielināt ierakstāmo frekvenču joslu no 50 līdz 16000 Hz, pilnībā saglabāt skaņas tembru, kā arī palielināt ieraksta dinamisko diapazonu līdz 50—57 dB, samazināt trokšņu līmeni, vairākkārt paildzināt skanējuma kvalitāti. Elektrisko skaņas noņēmēju izgudrošana, kas darbojās ar pastiprinātāju, ļāva atvieglot adatu un veidot to daudz smalkāku, tādēļ samazinājās arī skaņuplates iedobes platums un diska griešanās ātrums.

Ārējās saites 

Mūzikas albumi
Jarno Koskiranta

Jarno Koskiranta (; dzimis ) ir somu hokejists, centra uzbrucējs. Pašlaik (2016) Koskiranta spēlē Kontinentālās hokeja līgas kluba Sanktpēterburgas SKA sastāvā.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Koskiranta sāka 2007.—08. gada sezonās Mestis līgas komandā Salamat. Nākamo sezonu uzbrucējs aizvadīja Jokipojat rindās, taču 2009.—10. gada sezonā pievienojās SM līgas klubam SaiPa. Koskiranta kļuva par vienu no kluba vadošajiem uzbrucējiem, tā sastāvā aizvadot nākamās trīs sezonas. 2012.—13. gada sezonu hokejists aizvadīja Tamperes "Tappara" rindās, kopā ar komandu izcīnot līgas sudraba medaļas.

2013.—14. gada sezonu Koskiranta aizvadīja KHL vienībā Novosibirskas "Sibir". 54 spēlēs hokejists atzīmējās vien ar 13 rezultativitātes punktiem. Nākamā sezona uzbrucējam izvērtās krietni rezultatīvāka, un to viņš noslēdza jau ar 45 punktiem. "Sibir" izdevās sasniegt Austrumu konferences finālsēriju, taču tajā klubs piekāpās Kazaņas "Ak Bars" vienībai.

2015. gada maijā noslēdza līgumu ar Sanktpēterburgas SKA.

Ārējās saites 

1986. gadā dzimušie
Somijas hokejisti
Novosibirskas "Sibirj" spēlētāji
Sanktpēterburgas SKA spēlētāji
Hokejisti 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Lauris Bajaruns

Lauris Bajaruns (dzimis ) ir latviešu hokejists, uzbrucējs. Pašlaik (2022) Bajaruns spēlē Vācijas klubā EG Diez-Limburg.

Spēlētāja karjera 
Karjeru Bajaruns sāka 2005.—06. gada sezonā Latvijas hokeja līgas kluba SK LSPA/Rīga sastāvā. Tās rindās viņš aizvadīja arī nākamās divas sezonas, savukārt 2008.—09. gada sezonā spēlēja Baltkrievijas Ekstralīgas vienībā DHK Latgale. No 2009. līdz pat 2013. gadam Bajaruns spēlēja HK Liepājas Metalurgs sastāvā.

Pēc tam, kad finansiālu iemeslu dēļ Liepājas Metalurga komanda tika izformēta, Bajaruns pievienojās Čehijas Ekstralīgas klubam HC Kladno. 2014. gada septembrī pievienojās Dānijas hokeja līgas komandai IK Rungsted, nākamo sezonu noslēdzot kā otrs komandas rezultatīvākais spēlētājs. 2016. gada vasarā pievienojās HK Liepāja rindām, taču drīz pēc tam pārcēlās uz Francijas hokeja līgas komandu HK Nica. Arī 2017.—18. gada sezonu uzsāka Liepājā, pēc 10 aizvadītām spēlēm pievienojoties Baltkrievijas Ekstralīgas vienībai Žlobinas "Metallurg".

2020.—21. gada sezonu aizvadīja Rīgas "Olimp" sastāvā. Bajaruns bija līgsa labākais vārtu guvējs un kopā ar komandu kļuva par Latvijas čempionu. Vasarā pārcēlās uz HK Mogo.

Ārējās saites 

1989. gadā dzimušie
Latvijas hokejisti
SK Rīgas 20 spēlētāji
DHK Latgales spēlētāji
HK Liepājas Metalurga spēlētāji
HK Liepājas spēlētāji
HK Kurbada spēlētāji
Latvijas čempioni hokejā
Donegolas līcis

Donegolas līcis (, ) ir līcis Īrijas ziemeļrietumu piekrastē. Līcis ir 39 km garš un pie ieejas līdz 35 km plats un tiek uzskatīts par pēc platības Īrijas lielāko līci. Apskalo triju grāfistu krastus: Donegolas, Lītrimas un Slaigo. Līča ziemeļaustrumu galā atrodas Donegolas pilsēta. Ietek vairākas upes, lielākā no kurām ir Ērna. Līča izvietojuma, konfigurācijas un vēju režīma dēļ tas tiek uzskatīts par vienu no Eiropas labākajām sērfošanas vietām.

Ārējās saites

Atsauces 

Atlantijas okeāna līči
Īrijas līči
Liepupe (ciems)

Liepupe ir ciems Vidzemē, Liepupes pagasta sastāvā. Ciems atrodas 5 km no Baltijas jūras krasta Metsepoles līdzenumā un Piejūras zemienē. Ciema un tam cauri tekošās upes nosaukums cēlies no latviskota seno lībiešu vārda Pernigele ( — liepa, joug — upe). Saskaņā ar 2013. gada datiem Liepupē dzīvo 367 iedzīvotāji. Šajā apdzīvotajā vietā atrodas Liepupes muiža, kas ir celta 1751. gadā un tā ir viena no vislabāk saglabātajām baroka laika muižām Vidzemē. Kopš 2012. gada Liepupē norisinās līdz šim vienīgais akustiskās mūzikas festivāls Baltijā — "Sudraba kaija".

Atsauces

Ārējās saites 
 Liepupes pagasta pārvalde

Liepupes pagasts
Latvijas ciemi
Laionels Penrouzs

Laionels Šārpls Penrouzs (;  — ) bija britu psihiatrs, medicīnas ģenētiķis, matemātiķis un šaha problēmists, kas veica pirmos pētījumus garīgās atpalicības ģenētikā.

Izglītība 
Penrouzs mācījās Daunsa skolā Kolvalā un kvēkeru Leighton Park skolā, Redingā. Pēc aiziešanas no skolas 1916. gadā viņš izmantoja savas tiesības atteikties no militārā dienesta un līdz Pirmā Pasaules kara beigām dienēja Francijā organizācijās Friends' Ambulance Unit un Lielbritānijas Sarkanais krusts. Pēc tam viņš turpināja studijas Kembridžas Universitātes Svētā Jāņa koledžā, iestājoties arī Kembridžas apustuļu biedrībā.

Karjera 
Penrouza 1938. gada "Kolčestras pētījums" bija pirmais nopietnais mēģinājums garīgās atpalicības ģenētikas pētīšanā. Viņš atklāja, ka pacientu ar attīstītu garīgo atpalicību radinieki parasti nebija ietekmēti, bet daļa no tiem bija ietekmēti ar līdzīgu nopietnību. Tikmēr pacientu ar nelielu atpalicību radinieki arī bija ietekmēti tikai nedaudz vai pavisam maz. Penrouzs atklāja un izpētīja daudzus no garīgās atpalicības ģenētiskajiem un hromosomu iemesliem. Šis darbs tika aprakstīts grāmatā The Biology of Mental Defect (Sidgwick and Jackson, Ltd., Londona, 1949).

Penrouzs bija centrālā persona Lielbritānijas medicīnas ģenētikā pēc Otrā Pasaules kara. No 1945. līdz 1965. gadam viņš ieņēma vadoša pētnieka amatu Galtona laboratorijā Londonas Universitātes koledžā. Viņš saņēma vairākus apbalvojumus, to skaitā 1960. gada Alberta Laskera balvu par pētījumiem medicīnā.

Penrouza likums nosaka, ka cietumu un psihiatrisko slimnīcu iedzīvotāju skaits ir apgriezti saistīti, lai arī tā tiek uzskatīta par pārmērīgu viekāršojumu.

Penrouzs bija organizācijas Society of Friends (kvēkeri) biedrs un vadoša persona Medical Association for the Prevention of War pretkara protestos 1950. gados.

Penrouzs izstrādāja Penrouza metodi, ko izmanto, lai sadalītu vietu skaitu starptautiskos pasākumos, balstoties uz katras valsts iedzīvotāju skaita kvadrātsakni. Šī balsošanas sistēma balstās uz jebkura balsotāja balss svara (to mēra Penruza-Banzhafa indekss) samazināšanos līdz ar valsts izmēru, ko var izteikt kā viens pret tā kvadrātsakni. Skatīt arī Penrouza kvadrātsaknes likums.

Atsauces 

1898. gadā dzimušie
1972. gadā mirušie
Londonā dzimušie
Britu psihiatri
Britu matemātiķi
Kvēkeri
Šaha problēmisti
Spulgsūnas ala

Spulgsūnas ala ir sufozijas ala, kas izveidojusies Ramātu klintīs pie Gaujas vecupes Cēsu novadā. Ala ir 8,5 m gara, 3,3—4,1 m augsta un 4—4,8 m plata. 1978. gadā alā tika konstatēta Latvijā reti sastopamā alu spulgsūna (Schistostega pennata), bet 1995. gadā tā vairs nav konstatēta alas iekšienē. Par iemeslu sūnas izzušanai no šī dabas objekta tiek uzskatīta alas apmeklētāju nevērīgā attieksme pret alas aizsardzību, ieejot tajā ar atklātu uguni, lai gan piekļuvi Spulgsūnas alai apgrūtina tai blakus esošā vecupe, jo ala ir pieejama tikai no vecupes puses. Grūtās pieejamības dēļ alai ir ļoti mazs apmeklētāju skaits. Šī ir otrā garākā ala Ramātu klintīs, kā arī pēdējā šajās klintīs.

Atsauces 

Latvijas alas
Cēsu novads
Kartāga (rokgrupa)

Kartāga bija no 1994. līdz 1996. gadam pastāvoša latviešu rokgrupa.

Vēsture 

Grupa izveidota 1994. gadā, apvienojoties „M.Gvarde” ģitāristam un dziedātājam Edgaram Šubrovskim ar grupas „Tukšā muca” ģitāristu un dziedātāju Andri Indānu jeb Andžonu un pieaicinot grupas „M.Gvarde” bundzinieku Uldi Zariņu un basģitāristu Uldi Kairi, kas atsaucas uz sludinājumu avīzē.

Lai arī grupa pastāvēja vien divus gadus, tā šajā laikā, sadarbībā ar izdevniecību Tornis Rec., izdeva 3 albumus un 1 koncertierakstu, no kuriem „Tik tālu tik prom” 1994. gadā un „Zēns ar akmeni” 1995. gadā biedrības „Mūziķu apvienība TORNIS” rīkotajā Latvijas neatkarīgās (alternatīvās) pagrīdes mūzikas gada aptaujā uzvarēja nominācijā „Labākais albums”, bet pati grupa abus gadus tika iebalsota kā „Labākā grupa”.

2002. gadā izdevniecība MELO rec. atkārtoti izdeva grupas 1994. gada albumu „Zēns ar akmeni”, kas papildināts ar citiem grupas ierakstiem un 16 minūšu ilgu koncertu videoierakstu.

Diskogrāfija

Studijas albumi 
 Tik tālu tik prom (1994)
 Zēns ar akmeni (1995)
 Sirēnu sala (1996)

Koncertieraksti 
 Cirks (1996)

Atsauces

Ārējās saites 
 Lapa „Tornis” izdevniecības mājaslapā  
 Draugiem.lv profils 

Latvijas rokgrupas
1990. gadu mūzikas grupas
Valērijs Borzovs

Valērijs Borzovs (, ; dzimis ) ir bijušais Ukrainas vieglatlēts, bijis Ukrainas Olimpiskās komitejas prezidents, Ukrainas Vieglatlētikas federācijas prezidents, Ukrainas jaunatnes un sporta ministrs. Sportista karjeras laikā skrējis sprinta distances. PSRS Nopelniem bagātais sporta meistars.

Divas reizes piedalījies Olimpiskajās spēlēs (, ). 1972. gadā Minhenē izcīnījis zelta medaļu 100 m un 200 m distancē, kā arī sudraba medaļu PSRS komandas sastāvā 4x100 m stafetē. 1976. gadā Monreālā izcīnījis bronzas medaļu 100 m distancē un PSRS komandas sastāvā 4x100 m stafetē. Ar panākumiem startējis Eiropas čempionātā — četras reizes kļuvis par čempionu, vienu reizi izcīnījis sudraba medaļu.

Vairākas reizes uzstādījis Eiropas rekordu gan 100 m, gan 200 m distancē, 1972. gadā uzstādījis gada labāko rezultātu pasaulē (20,00 s) 200 m distancē.

1991. gadā kļuvis par pirmo Ukrainas Olimpiskās komitejas prezidentu, amatā līdz 1998. gadam. Ticis ievēlēts Ukrainas parlamentā Augstākajā Radā (1998—2006). No 1991. līdz 1996. gadam ieņēmis Ukrainas jaunatnes un sporta ministra amatu. Kopš 1994. gada ir SOK loceklis. No 1996. līdz 2012. gadam ieņēmis Ukrainas Vieglatlētikas federācijas prezidenta amatu.

Ārējās saites 
 

1949. gadā dzimušie
PSRS vieglatlēti
Ukrainas vieglatlēti
Ukrainas politiķi
1972. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1976. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
PSRS Nopelniem bagātie sporta meistari
Ar Tautu Draudzības ordeni apbalvotie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Sprinteri
Olimpiskie zelta medaļnieki vieglatlētikā
Olimpiskie sudraba medaļnieki vieglatlētikā
Olimpiskie bronzas medaļnieki vieglatlētikā
Dzelzceļa līnija Liepāja—Aizpute

Dzelzceļa līnija Liepāja—Aizpute bija 49 km gara 1900. gada 4. aprīlī atklāta 1000 mm šaursliežu dzelzceļa līnija, kas savienoja Liepāju un Aizputi. Tā bija vienīgā šaursliežu dzelzceļa līnija Kurzemes guberņā ar sliežu platumu, kas bija raksturīgs Vācijas impērijas šaursliežu dzelzceļiem. Slēgta 1964. gadā.

Vēsture 
Dzelzceļu līdz 1899. gadam uzbūvēja Liepājas – Aizputes dzelzceļa sabiedrība, kuras īpašnieki tolaik bija ietekmīgākie Kurzemes muižnieki Kārlis Manteifels un Leons Burhholcs, kā arī Liepājas un Aizputes pilsētu galvas – Hermanis Adolfi un Vilhelms Grots.
1920. gados dzelzceļa līnija tika pārdota bijušajam muižniekam Hofam, tvaika lokomotīvi nomainīja motorvagoni. Pasažieru vagoniem tika doti vārdi: Lācis, Līdaka, Lakstīgala, Sermulītis, Aligators u.c. 
1938. gadā to nacionalizēja un pārlika uz 750 mm platumu. Pirms Otrā pasaules kara no Grobiņas uz Liepāju katru dienu kursēja astoņi vilcieni. 
1964. gadā dzelzceļa līniju Liepāja – Aizpute slēdza.

Stacijas un pieturas punkti 
Līnijā bija šādas stacijas un pieturas punkti: Liepājas stacija — Lamaiķi (1939—1940) — Krustojums — Iļģi (vēlāk Ezerpils) — Grobiņas stacija — Ilgale — Rolava — Tāši (Danči) — Durbes stacija (Lieģi) — Aisteres stacija (Aisiņi) — Rāva — Spāģi — Dunalka — Cīrava — Marienhofas pusstacija (vēlāk Dzērve) — Ievade — Tebra — Aizputes stacija. Brauciens ilga divas ar pusi stundas.

Atzars Aizpute—Skrunda—Saldus 

Pirmā pasaules kara laikā Vācijas armijas vajadzībām uzbūvēja 600 mm platuma līniju Aizpute—Skrunda—Saldus ar atzaru Valtaiķi-Turlava. 
Uz dzelzceļa bija šādas pieturas: Aizpute - Rokaiši - Kazdanga - Valtaiķi - Leja - Skrunda - Raņķi - Airīte - Zirņi - Sesile - Saldus.

Līdz ar platsliežu dzelzceļa līnijas Glūda—Liepāja atklāšanu tika slēgti dzelzceļa līnijas Aizpute – Skrunda – Saldus atsevišķi šaursliežu dzelzceļa posmi: 1928. gada decembrī slēdza Skrundas – Saldus pievedceļu posmu un 1931. gada janvārī Aizputes – Skrundas šaursliežu dzelzceļa posmu, jo ātrums no Skrundas līdz Aizputei sliežu ceļa un ritošā sastāva nolietojuma dēļ bija ļoti mazs, nereti sasniedzot tikai 10 km/h.

Literatūra 
 T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. Rīga: Jumava, 2009., 166. - 173. lpp.

Atsauces 

Liepāja
Aizpute
Latvijas bijušās dzelzceļa līnijas
Dordoņa (upe)

Dordoņa () ir upe Francijas dienvidrietumos, viena no Žirondas satekupēm. Sākas Centrālajā masīvā pie Lemondoras Overņā. Plūst galvenokārt dienvidrietumu—rietumu virzienā cauri Limuzēnai un Perigorai. Lejtecē Garonnas zemienē uzņem lielākās pietekas Vezēru (192 km) un Ilu (235 km). Saplūstot ar Garonnu, veido estuāru Žirondu, kas talāk ieplūst Biskajas līcī. Lielākās pilsētas krastos ir Beržeraka un Liburna.

Atsauces

Ārējās saites 

Francijas upes
Pijdedoma
 
Garonnas pietekas
Dermatoloģija

Dermatoloģija ir medicīnas nozare, kas pēta ādas uzbūvi un funkcijas, ārējās vides ietekmi uz ādu, kā arī ādas pārmaiņas, kas rodas ādas slimību un dažu iekšējo orgānu slimību gadījumos. Dermatoloģija cenšas noskaidrot ādas slimības jeb dermatožu cēloņus, patoģenēzi, klīniskās izpausmes, izstrādā diagnostikas un ārstēšanas metodes, kā arī profilaktiskos pasākumus. Dermatoloģija ir cieši saistīta ar citām medicīnas nozarēm, kā arī ar histoloģiju, fizioloģiju un mikrobioloģiju.

Atsevišķas ādas slimības un to ārstēšanas metodes ir bijušas aprakstītas jau vairākus gadsimtus pirms mūsu ēras. Plašāka dermatoloģijas attīstība sākās 18. gadsimta beigās un 19. gadsimta sākumā, kad austriešu ārsts I. Plenks un angļu ārsts R. Vilans radīja pirmās ādas slimību morfoloģiskās klasifikācijas. Franču ārsts Ž. Alibērs visas dermatozes iedalīja divpadsmit grupās.

Latvijā dermatoloģija sāka attīstīties no 1921. gada, kad Pēteris Sniķers Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātē nodibināja Ādas un veneroloģijas slimību katetru. Tajā pētīja galvenokārt lepru un ekzēmu.
Dzelzceļa līnija Meitene—Bauska

Dzelzceļa līnija Meitene—Bauska bija 33 km gara vācu okupācijas karaspēka 1916. gadā izbūvēta 600 mm šaursliežu dzelzceļa līnija, kas savienoja Meitenes staciju un Bausku. 
1930. gados dzelzceļa līniju nolēma pārbūvēt uz 750 mm platumu. 1932. gadā Bauskas pievārtē Pilsmuižā pie šaursliežu dzelzceļa Bauska—Meitene galastacijas (tagadējā Stacijas ielā 1, ēka bija sliktā stāvoklī un apmēram 2016. gadā tika nojaukta) uzbūvēja graudu glabātuvi jeb Bauskas elevatoru.

Dzelzceļa līnijā bija šādas pieturas: Meitene - Narvaiši (5 km) - Sesava (10 km) - Mālukrogs (12 km) - Bērstele (16 km) - Jāņukrogs (18 km) - Mežotne (25 km) - Īslīce (30 km) - Bauska (33 km). 
Līdz 1940. gadam vilciens Bauska—Meitene kursēja trīs reizes dienā un bija pieskaņots vilcienu Meitene—Jelgava un Jelgava—Rīga atiešanas laikiem.
Dzelzceļa līnija slēgta 1963. gadā. 

Līdz mūsdienām saglabājusies Īslīces stacijas kazarma (pie Saulaines), kā arī Mežotnes, Jāņukroga un Sesavas staciju ēkas. Saglabājies arī Meitenes stacijas ēkas fragments, kas savulaik tika izmantots kā šaursliežu stacija; mūsdienās ēkā ir muzejs.

Attēlu galerija

Ārējās saites 
 Apkopo atmiņas par mazbānīti Zemgalē

Literatūra 
 T. Altbergs, K. Augustāne, I. Pētersone. Dzelzceļi Latvijā. Rīga: Jumava, 2009., 166. - 173. lpp.

Atsauces 

Bauska
Latvijas bijušās dzelzceļa līnijas
Vācijas celtās dzelzceļa līnijas
Goldman Sachs

Goldman Sachs (pilnā nosaukumnā The Goldman Sachs Group, Inc.) ir amerikāņu multinacionāla investīciju banka, kas piedāvā dažādus finanšu pakalpojumus galvenokārt institucionāliem klientiem.

Vēsture 
1869. gadā Markuss Goldmans Ņujorkā nodibināja Goldman Sachs.

1999. gadā Goldman Sachs uzsāka vienu no lielākajām finanšu institūcijām sākotnējo publisko piedāvājumu (IPO) ASV vēsturē. 1999. Gada Maijā kompānija tika kotēta Ņujorkas Fondu Biržā (New York Stock Exchange).Goldman caur sākotnējo publisko piedāvājumu paugstināja savu kapitālu par 3.6 miljardiem ASV dolāriem. Īsi pēc sākotnējā publiskā piedāvājuma Henrijs Paulsons Juniors tika iecelts par Goldman Sachs izpilddirektoru (CEO).

1999. gadā Goldman Sachs ieguva Hull Trading Company par 531 miljoniem ASV dolāriem un 2000. gadā iegādājās Spear,Leeds, & Kellog par 6.3 miljards dolāriem tādejādi paplašinot savas operācijas.

2006. gada 30.maijā ASV prezidents Džordžs V. Bušs nominēja Henriju Paulsonu par ASV valsts kases vadītāju (U. S. Secretary of the Treasury), tādējādi Henrijs Paulsons pameta Goldman Sachs un nominēja Loijdu Blankfeinu par savu pēcteci kā Goldman Sachs izpilddirektoru.

2007. gada augsta riska hipotekārā kredīta krīzes (subprime mortgage crisis) laikā Goldman Sachs izglābās no lieliem zaudējumiem pārdodot augsta riska hipotekārās ķīlas zīmes īsās pozīcijās.

Goldman Sachs un Baltais Nams

Liels daudzums Goldman Sachs darbinieku ir pārgājuši strādāt no Goldman Sachs uz Balto Namu. Šis trends bija ļoti manāms Džordža V. Buša administrācijas laikā un joprojām redzams Baraka Obamas administrācijā. Amerikas tauta ļoti asi uz šo situāciju reaģēja jo viņu prāt bijušajiem Goldman Sachs darbiniekiem pirmajā vietā nav tautas interese bet gan Goldman Sachs un citu finanšu institūciju labklājība.

Bizness

Goldman Sachs ir bijis galvenais riska parakstītājs sākotnējam publiskajam piedāvājumam tādām kompānijām kā Alibaba, Twitter, un YAHOO!.

Izmeklēšanas

Goldman Sachs banka ir bijusi iesaistīta vairākās izmklēšanās sakarā ar naftas cenu manipulāciju, valūtu un preču cenu manipulāciju, iekšējo tirdzniecībā, saistībā ar 2008. — 2009. gada krīzi un dažādos citos gadījumos.

Atsauces 

Ņujorkas fondu biržā kotētie uzņēmumi
ASV bankas
George Hadži

George Hadži (; dzimis ) ir bijušais rumāņu futbolists, spēlējis uzbrūkošā pussarga pozīcijā. Tiek uzskatīts par vienu no 20. gadsimta 80. un 90. gadu labākajiem uzbrūkošajiem pussargiem, kā arī visu laiku labāko Rumānijas futbolistu. Iekļauts FIFA 100 sarakstā.

Karjeru sācis Rumānijā, vairākus gadus spēlējis Bukarestes "Sportul Studențesc" un Bukarestes "Steaua" klubā. Turpmāko karjeru aizvadījis Spānijas, Itālijas un Turcijas klubos. Karjeru noslēdzis Turcijas klubā Stambulas "Galatasaray". Spēlētāja karjeras laikā trīs reizes kļuvis par Rumānijas un četras reizes par Turcijas čempionu. "Galatasaray" sastāvā 1999.—2000. gada sezonā izcīnījis uzvaru UEFA kausā.

Rumānijas izlases sastāvā aizvadījis 124 spēles, kurās guvis 35 vārtus. Viens no visvairāk spēles aizvadījušajiem futbolistiem Rumānijas izlasē, kopā ar Adrianu Mutu dala izlases rezultatīvākā futbolista godu.

Izlases sastāvā trīs reizes spēlējis Pasaules kausa izcīņā (1990, 1994, 1998), 1994. gadā ASV iekļauts turnīra simboliskajā izlasē. Trīs reizes piedalījies Eiropas čempionāta finālturnīrā (1984, 1996, 2000).

Septiņas reizes atzīts par Rumānijas gada labāko futbolistu. Rumānijas Futbola federācija 2003. gadā UEFA jubilejas svinībām izraudzījās Hadži kā labāko futbolistu pēdējos 50 gados. 2004. gadā bijušais Brazīlijas futbolists Pele viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.

Pēc spēlētāja karjeras beigām kļuvis par treneri.

Sasniegumi

Spēlētāja karjera 
Steaua București

 Liga I: 1986–87, 1987–88, 1988–89
 Rumānijas kauss: 1986–87, 1988–89
 Eiropas Superkauss: 1986

Real Madrid

 Supercopa de España: 1990

Barcelona

 Supercopa de España: 1994

Galatasaray

 Turcijas Superlīga: 1996–97, 1997–98, 1998–99, 1999–2000
 Turcijas kauss: 1998–99, 1999–2000
 Turcijas Superkauss: 1996, 1997
 UEFA kauss: 1999–2000
 UEFA Superkauss: 2000

Individuālie sasniegumi

 Eiropas kausa labākais vārtu guvējs: 1987–88
 Rumānijas gada futbolists: 1985, 1987, 1993, 1994, 1997, 1999, 2000
 FIFA 100

Trenera karjera 
Galatasaray

 Turcijas Superlīga: 2004–05

Viitorul Constanța

 Liga I: 2016–17
 Rumānijas kauss: 2018–19
 Rumānijas Superkauss: 2019

Atsauces

Ārējās saites 

 

1965. gadā dzimušie
Konstancas žudecā dzimušie
Rumānijas futbolisti
Rumānijas izlases futbolisti
1990. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
1994. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
1998. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
1984. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
FIFA 100
Rumānijas futbola treneri
Rumānijas futbola izlases treneri
Brescia Calcio spēlētāji
Madrides "Real" spēlētāji
FC Barcelona spēlētāji
Stambulas "Galatasaray" spēlētāji
1996. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
2000. gada Eiropas čempionāta futbolā spēlētāji
Ilie Nestase

Ilie Nestase (, ; dzimis ) ir bijušais rumāņu tenisists, bijis ATP ranga līderis vienspēlēs. Viens no vadošajiem 20. gadsimta 70. gadu tenisistiem.

Viens no pieciem tenisistiem, kas karjeras laikā uzvarējis vismaz 100 ATP turnīros (58 vienspēļu un 45 dubultspēļu turnīri). Izcīnījis uzvaru septiņos Grand Slam turnīros (divi vienspēļu, trīs vīriešu dubulstpēļu, divi jaukto dubultspēļu). Četras reizes uzvarējis sezonas noslēguma sacensībās, septiņas reizes Championship Series turnīrā (Masters 1000 priekštecis). Otrais tenisists vēsturē starp vīriešiem, kas Grand Slam turnīrā uzvarējis, nezaudēdams nevienā setā, un pirmais, kas to izdarījis Francijas atklātajā čempionātā.

1991. gadā iekļauts Tenisa slavas zālē. 2005. gadā žurnāls Tennis ierindoja Nestasi 28. vietā pēdējo 40 gadu labāko tenisistu sarakstā.

Vietas Grand Slam turnīros 

|}

Atsauces

Ārējās saites 
 

1946. gadā dzimušie
Bukarestē dzimušie
Rumānijas tenisisti
Duhovščina

Duhovščina () ir pilsēta Krievijas rietumos, Smoļenskas apgabalā, Duhovščinas rajona administratīvais centrs. Izvietojusies apgabala ziemeļdaļā Vosticas upes krastos 57 km no apgabala centra Smoļenskas.

Vēsture 
Pēc leģendas, apdzīvotā vieta izveidojusies 15.—16. gadsimtā ap Svētā Gara klosteri (Духов монастырь), no kā arī cēlies nosaukums. 1777. gadā Duhovščinai piešķirts pilsētas statuss, bet Napoleona karu laikā tā nodedzināta. 1926. gadā atkārtori piešķirts pilsētas statuss. Pilsētā attīstīta pārtikas rūpniecība un mežrūpniecība.

Atsauces

Ārējās saites
Reinholds Girgensons

Reinholds Ernsts Leonhards Girgensons (, dzimis , miris ) bija Opekalnā dzimis vācbaltiešu luterāņu mācītājs.

Dzīvesstāsts 
Dzimis mācītāja ģimenē. No 1841. līdz 1846. gaam mācījās Rīgas guberņas ģimnāzijā. No 1846. līdz 1850. gadam studēja teoloģiju Tartu Universitātē. No 1851. līdz 1852. gadam — mājskolotājs Sanktpēterburgā. Ordinēts 1852. gadā. No 1852. līdz 1853. gadam — adjunkts Jēzus baznīcas latviešu draudzē Sanktpēterburgā. No 1853. līdz 1870. gadam — mācītājs Kuresārē, kur strādāja arī par ticības skolotāju. Pēc tēva Oto Girgensona nāves 1869. gadā, kurš bija Tallinas Olava baznīcas virsmācītājs, no 1870. līdz 1886. gadam, tāpat kā tēvs, bija šīs baznīcas virsmācītājs.

1827. gadā dzimušie
1886. gadā mirušie
Vācbaltieši
Alūksnes novadā dzimušie
Nikolajs Vatutins

Nikolajs Vatutins (; dzimis , miris ) bija krievu izcelsmes PSRS ģenerālis, fronšu pavēlnieks Otrā pasaules kara laikā.

Dzīvesstāsts 
Dzimis zemnieku ģimenē. 1920. gadā iesaukts Sarkanajā armijā. Piedalījās kaujās pret Mahno armiju. No 1926. gada studēja Frunzes Kara akadēmijā un Krievijas Ģenerālštāba akadēmijā. 1938. gadā tika iecelts par Kijivas kara apgabala štāba priekšnieku.

1940. gadā piedalījās Besarābijas (mūsdienās Moldova) okupācijā. Pēc Vācijas iebrukuma PSRS no 1941. gada 30. jūnija līdz 1942. gada maijam bija Ziemeļrietumu frontes štāba priekšnieks un plānoja Ļeņingradas aizstāvēšanas operācijas. No 1942. gada 14. jūlija līdz 1942. gada 22. oktobrim bija Voroņežas frontes komandieris. 1942. gada oktobra līdz 1943. gada 28. martam bija Dienvidrietumu frontes komandieris un viens no Staļingradas kaujas padomju puses komandieriem. No 1943. gada marta līdz 1943. gada oktobrim atkal komandēja Voroņežas fronti. Šajā laikā bija viens no komandieriem Kurskas kaujā. Pēc tam komandēja 1. Ukrainas fronti, kuras karaspēks 6. novembrī ieņēma Kijivu.

1944. gada 29. februārī Vatutins tika ievainots Ukrainas nemiernieku armijas uzbrukumā frontes aizmugurē Ukrainas rietumos (mūsdienu Ostrohas rajonā). Ievainojuma rezultātā mira hospitālī Kijivā. Apglabāts parkā Kijivas centrā. 2015. gadā Vatutina meita lūdza Krievijas varas iestādes palīdzēt pārnest Vatutina pīšļus uz Krievijas militāro kapsētu Mitišķos.

Ārējās saites 

 Par Nikolaju Vatutinu portālā "Герои Страны" 

PSRS virsnieki
Padomju Savienības Varoņi
Belgorodas apgabalā dzimušie
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar Suvorova ordeni apbalvotie (PSRS)
Ar Kutuzova ordeni apbalvotie (PSRS)
Triju Zvaigžņu ordeņa saņēmēju uzskaitījums (II šķira)

Šajā uzskaitījumā apkopotas personas, kas apbalvotas ar Triju Zvaigžņu ordeņa II šķiru un tiek dēvētas par lielvirsniekiem. Triju Zvaigžņu ordenis ir dibināts 1924. gada 24. martā par piemiņu Latvijas Republikas tapšanai. Līdz 1940. gadam ar II šķiras ordeni tika apbalvotas 391 persona, savukārt no 1995. līdz 2015. gada maijam ar ordeni tika apbalvotas 143 personas. Ordeņa devīze ir: Per aspera ad astra, kas tulkojumā no latīņu valodas nozīmē "Caur ērkšķiem uz zvaigznēm". Pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas ar 1994. gada 25.oktobra likumu "Par Triju Zvaigžņu ordeni" ordenis tiek atjaunots. Atjaunotais ordenis pirmo reizi piešķirts 1994. gadā. Otrās šķiras ordenis — mazā zvaigzne — ir tāda paša veida kā lielā zvaigzne, tikai attālums no zvaigznes viduspunkta līdz stūrim — 41 mm.

Laureātu uzskaitījums (pēc 1995) 
Laureāti tabulā sakārtoti alfabētiskā secībā pēc uzvārda.

Laureātu skaits pa gadiem

Laureātu sadalījums pa valstīm

Atsauces
Durga (pilsēta)

Durga (, Durg — ‘Cietoksnis’) ir pilsēta Indijā, Čhatīsgarhas štatā, Durgas apriņķa centrs. Izvietojusies štata rietumu daļā Šivnatas krastos 60 km no štata galvaspilsētas Raipuras, ietilpst Bhilāī aglomerācijā. Sena pilsēta, dibināta ap 10. gadsimtu, ietilpusi senajā Kosalas valstī. Mūsdienās ievērojams metalurģijas, metālapstrādes, kalnrūpniecības un tekstilrūpniecības centrs.

Atsauces 

Indijas pilsētas
Rusisms

Rusisms (, ) jeb krievisms ir aizguvums no krievu valodas kādā citā valodā. Latviešu valodā tie pastiprināti sāka ienākt kopš 9. gadsimta, pastiprinoties kultūras sakariem ar senkrievu ciltīm un sākot ar 18. gadsimtu, Latvijai nokļūstot Krievijas impērijas sastāvā un no 1940. gada līdz 1991. gadam atrodoties PSRS sastāvā, kur tika īstenota pārkrievošanas politika. Krievu valodai bija arī liela nozīme kā tuvākai kontaktvalodai, ar kuras starpniecību latviešu valodā ieplūda dažādu citu valodu aizguvumi.

No senkrievu valodas visbiežāk līdz 13. gadsimtam Latvijas austrumu apdzīvojošo sentautu valodās jau aizgūti tādi ar reliģiju saistīti vārdi kā bagāts (senkrievu: богатыи), baznīca (божница), gads (год), gavēt (говеть), grēks (грех), nabags (нєбогъ), nedēļa (неделя), svētki (святки), ubags (убогъ), kā arī citi, piemēram, cilvēks (человѣкъ), domāt (думати), kalps (холпь), karogs (хоругы), lēca (ляца), nazis (ножь), oma (умъ), pagrabs (погробъ), strādāt (страдати), zābaks (забогъ). Ar senkrievu valodas starpniecību līdz šim laikam ienāca arī iepriekš no citām valodām aizgūti vai atvasināti vārdi, piemēram, stikls (senkrievu: стькло, kas no gotu 𐍃𐍄𐌹𐌺𐌻𐍃), soma (сума, kas galu galā no sengrieķu σάγμα vai latīņu sagma, sauma), svēts (святъ, kas no sengrieķu ἅγιος vai ἱερός) kāposti (капуста, kas no latīņu caputium un compos(i)ta), istaba (истьба, kas no latīņu stuba), grāmata (грамота, kas no sengrieķu γράμματα), zvans (звонъ, kas no sengrieķu ἦχος).

Atsauces

Skatīt arī 
 Gimalajiešu lācis

Ārējās saites 
Elvis Jansons un Loreta Bērziņa (2017. gada 22. novembris). „Pa lielam, uz doto brīdi — rusicismi, anglicismi, no kuriem nevaram atbrīvoties”. Kā labāk dzīvot. Latvijas Radio 1. Lsm.lv. Skatīts: 2017. gada 22. decembrī.

Aizguvumi
Lotars Šēlers

Lotars Hanss Šēlers (;  — 1945. gada septembris) bija vācbaltu izcelsmes Latvijas jurists un politiķis. Bijis 3. un 4. Saeimas deputāts, pārstāvējis Vācbaltiešu reformu partiju. No 1932. līdz 1934. gadam bija partijas vadītājs.

Biogrāfija 
Lotars Šēlers piedzima  (pēc vecā stila — ) Viljandi jurista Roberta Karla Alberta Šēlera un Frīderīkes Johannas ģimenē. No 1900. līdz 1904. gadam studējis jurisprudenci Tartu Universitātē, pēc tam turpat gadu studēja botāniku.

1916. gada novembrī apprecējās ar Mariju Unterbergeri. Kā Vācbaltu reformu partijas pārstāvis kandidēja Vācbaltu partiju padomes sarakstā 3. Saeimas vēlēšanās 1928. gadā, pēc tam ievēlēts arī 4. Saeimā. Parlamentā strādāja no 1928. līdz 1934. gadam. 1932. gadā kļuva par Vācbaltu reformu partijas vadītāju, amatā bija līdz partijas likvidēšanai 1934. gadā Ulmaņa apvērsuma rezultātā. 

No 1939. līdz 1941. gadam strādājis Rīgā akciju sabiedrībā UTAG, kas nodarbojās ar uz Vāciju izceļojušo vācbaltiešu īpašumu pārvaldīšanu, vēlāk devies uz Vāciju. No 1941. līdz 1943. gadam norīkots darbam Berlīnē, pēc tam bijis Pozenes "Latviešu departamenta" vadītājs. No 1944. gada brīvprātīgi pieteicies darbā Austrumu sienas (Oderas-Vartas līnijas, ) nostiprināšanā.

Miris padomju gūstekņu nometnē Brombergā (šobrīd Bidgošča Polijā) 1945. gada septembrī.

Atsauces

Ārējās saites 

1881. gadā dzimušie
1945. gadā mirušie
Vācbaltieši
Vācbaltu reformu partijas politiķi
3. Saeimas deputāti
4. Saeimas deputāti
Latvijas juristi
Tartu Universitātes absolventi
Artūrs Bērziņš (mākslinieks)

Artūrs Bērziņš (dzimis 1983. gada 20. aprīlī Rīgā) ir latviešu multimākslinieks. Darbojas glezniecības, datorgrafikas, mūzikas un audio vizuālās mākslas jomās.

Biogrāfija 
Artūrs Bērziņš ir dzimis 1983. gada 20. aprīlī, Rīgā. No 2000. līdz 2005. gadam mācījies J. Rozentāla Rīgas Mākslas vidusskolā. Pēc tam uzsācis studijas Latvijas Mākslas akadēmijas Vizuālās Mediju mākslas nodaļā, kur 2009. gadā iegūts bakalaura un 2012. gadā arī maģistra grāds.

Mākslas laukā aktīvi sācis darboties 1990. gadu beigās ilustrējot mūzikas disku vākus. Izstādēs regulāri piedalās kopš 2001. gada. Latvijas Mākslinieku savienības biedrs kopš 2011. gada.
Kopš 2009. gada Rīgā bijušas piecas personālizstādes. Veidojis reklāmas dažādiem uzņēmumiem un valsts iestādēm. 1998. gadā izveidojis gotiskā roka grupu Diadema kurai režisējis vairākus videoklipus. 2004. gadā izveidojis eksperimentālās eloktronikas projektu Lenoras Sapņi/Koronar. Režisējis arī vairākas animācijas filmas un 2009. gadā arī īsfilmu Strupceļš. Bijis arī vairāku filmu mūzikas autors.
Ieguvis plašāku atpazīstamību Eiropā 2015. gadā, kad veidoja diska vāciņa noformējumu britu smagā metāla grupai Cradle of Filth.

Daiļrades raksturojums 
Artūrs Bērziņš par savas darbības galveno jomu uzskata glezniecību. Strādā gan ar audeklu un otām, gan arī kombinējot to ar digitālo fotomākslu. Daudzi darbi ar savu provokatīvo raksturu sabiedrībā guvuši neviennozīmīgu reakciju. Darbu galvenā tematika — sievietes/vīrieša attiecības, cilvēka iekšējo pretrunu jautājumi, mēģinājumi izdzīvot sociālo prakšu tīklojumos, — autora darbos tiek risināta ar izsmalcinātu fantasmagoriju palīdzību. Vairāki darbi veltīti dažādām sociālām un politiskām problēmām.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1983. gadā dzimušie
Latvijas gleznotāji
Latvijas mūziķi
Latvijas kinorežisori
Rīgā dzimušie
Baroka mūzika

Baroka mūzikas stilam ir raksturīga monumentalitāte, dekorativitāte, dramatiskā patētika un spraiga dinamika. Šajā laikā radās un attīstījās vairāki jauni vokālās un instrumentālās mūzikas žanri kā opera, kantāte, oratorija, koncerts un svīta. Nostiprinājās ģenerālbass, izveidojās mažorminora skaņkārtu sistēma, attīstījās hromatisms un bija raksturīga polifoniskā un homofoniskā mūzikas rakstības veida mijiedarbība.

Baroka mūzikas pazīstamākie pārstāvji no Vācijas ir Johans Sebastiāns Bahs II Georgs Frīdrihs Hendelis un Heinrihs Šics, bet no Itālijas ir Arkandželo Korelli, Klaudio Monteverdi un Antonio Vivaldi.

Klasiskā mūzika
Mūzikas vēsture
Dokuments

Dokuments ir jebkurš materiāls objekts kā papīrs, perfokarte, filma, skaņu plate un magnētiskā lente, kurā fiksēta informācija un kurš paredzēts tās saglabāšanai un tālāknodošanai. Personas dokuments apliecina pilsoņa personību, piemēram, pase vai ID karte, kā arī darba vietu un amatu, skolu vai piederību kādai organizācijai. Vēstures dokuments satur informāciju par noteiktu laikmetu un tā laika ekonomiku, politiku un kultūras dzīvi.

Dokuments tiesībās ir noteiktā kārtībā un formā sastādīts akts, kas apliecina kādu juridisku faktu, piemēram, dzimšanas datus, laulības faktu vai darba stāžu. Dokuments parasti tiek sastādīts rakstiskā formā, taču likumā noteiktos gadījumos par dokumentu var uzskatīt arī fotogrāfiju, skaņu ierakstu, video vai citus pierādījumus. Dokumentu noformēšanas un sastādīšanas kārtību noteic likumi, kā arī valsts standarti. Par dokumentu viltošanu paredzēta kriminālatbildība.

Personības identifikācija
Voldemārs Strīķis

Voldemārs Strīķis (dzimis  Geidžos vai pēc citiem avotiem Mažeiķos) ir latviešu lauksaimniecības ekonomists, pasniedzējs un politiķis.

1961. gadā absolvējis Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Agronomijas fakultāti. 1986. gadā papildinājies Maskavas Lauksaimniecības akadēmijā.

1963. gadā sācis strādāt Latvijas Lauksaimniecības akadēmijā (kopš 1990. gada — Latvijas Lauksaimniecības universitāte) par docentu. No 1968. līdz 1987. gadam bijis Ekonomikas fakultātes dekāns, pēc tam līdz 1989. gadam Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas prorektors mācību darbā. No 1992. līdz 2001. gadam bijis Latvijas Lauksaimniecības universitātes rektors, 2005. gadā kļuva par Ekonomikas katedras vadītāju. No 1993. līdz 2001. gadam bijis Latvijas Zinātnes padomes loceklis.

1990. gadā ievēlēts Latvijas Republikas Augstākajā Padomē, balsojis par Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu. No 1990. līdz 1992. gadam bijis AP prezidija loceklis, vadījis Lauksaimniecības un mežsaimniecības komisiju. No 1992. līdz 1999. gadam vadījis Latvijas Lauksaimniecības un meža zinātņu akadēmijas biedrību.

Vairākkārt bijis ievēlēts Jelgavas domē no Latvijas Zemnieku savienības saraksta.

Vairāk nekā 50 zinātnisku rakstu autors. Bijis autors vai līdzautors vairākām grāmatām. 1998. gadā Strīķis tika apbalvots ar trešās šķiras Triju Zvaigžņu ordeni, tajā pašā gadā arī saņēmis Norvēģijas Svētā Olava ordeni. 2003. gadā ieguvis Kārļa Ulmaņa balvu. Piešķirts augstais Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktora goda nosaukums.

Atsauces

Ārējās saites 
 "Latvijas ļaudis" lapa

1936. gadā dzimušie
Latvijas ekonomisti
LR Augstākās Padomes deputāti
Latvijas Lauksaimniecības universitātes rektori
Latvijas Lauksaimniecības universitātes darbinieki
Latvijas Lauksaimniecības universitātes absolventi
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Latvijas goda doktori
Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktori
Juzefs Urbanovičs

Juzefs Urbanovičs (, dzimis , miris ) bija Latvijas poļu izcelsmes sociālistiskās Polijas ģenerālis (generał broni) un valsts darbinieks. No 1965. līdz 1971. gadam — Polijas armijas Galvenās politiskās pārvaldes vadītājs, no 1968. līdz 1984. gadam — Polijas Aizsardzības ministra vietnieks. PASP Centrālās komitejas loceklis. Piecu sasaukumu Sejma deputāts.

Dzīvesstāsts 
Dzimis Orlā Pirmā pasaules karā no Latvijas evakuēto Juzefa un Adeles, dzimušas Gutakovskas, ģimenē. 1920. gadā kopā ar ģimeni atgriezās Rīgā. Beidzis poļu pamatskolu, 1932. gadā īsu laiku mācījās poļu ģimnāzijā Rīgā, no kuras izstājās līdzekļu trūkuma dēļ. No 1932. līdz 1935. gadam bija metālapstrādes strādnieks. No 1934. līdz 1938. gadam mācījās Rīgas Jūrskolā. No 1935. līdz 1938. gadam — tirdzniecības flotes matrozis. No 1938. līdz 1939. gadam dienēja Latvijas armijā Alūksnē. Strādājis Rīgā tekstilrūpnīcā. 1939. gadā iestājās LKP.

Pēc Latvijas okupācijas kļuva par Rīgas poļu avīzes Czerwony Sztandar galveno radaktoru. Vācijai iebrūkot PSRS, devās uz PSRS iekšējiem apgabaliem. Kā Sarkanās armijas virsnieks cīnījās pie Maskavas un Staraja Rusas.

1943. gadā, nodibinoties poļu bruņotajiem spēkiem PSRS (t.s. Berlinga armijai), iekļāvās tās sastāvā. No 1943. līdz 1945. gadam bija 4. divīzijas komadiera vietnieks politiskajā darbā. Pēc Polijas Tautas republikas nodibināšanas strādāja Polijas armijā partijas amatos. No 1945. līdz 1952. gadam bija Polijas Kara flotes politiskās daļas priekšnieks, vēlāk līdzīgos amatos Pomerānijas kara apgabalā un Ģenerālštāba akadēmijā. No 1958. līdz 1960. gadam bija Kara politiskās akadēmijas (Wojskowa Akademia Polityczna) komendants. Polijas armijas Galvenās politiskās pārvaldes (Główny Zarząd Polityczno-Wychowawczy Wojska Polskiego) vietnieks no 1960. līdz 1965. gadam, bet no 1965. līdz 1971. gadam — tās vadītājs. No 1968. līdz 1984. gadam — Polijas Aizsardzības ministra vietnieks. No 1984. līdz 1987. gadam — Polijas vēstnieks Mongolijā. Saņēmis Polijas, PSRS un citu valstu apbalvojumus. Miris un apglabāts Varšavā.

1916. gadā dzimušie
1989. gadā mirušie
Poļu militārpersonas
Latvijas poļi
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar Tautu Draudzības ordeni apbalvotie
Mcheta

Mcheta () ir pilsēta Gruzijā, Mchetas-Mtianeti mhares administratīvais centrs. Pilsēta atrodas ap 20 km uz ziemeļiem no valsts galvaspilsētas Tbilisi, pie Aragvi ietekas Kūrā.

Pilsēta tikusi dibināta 1. tūkstošgades otrajā pusē p.m.ē., tiek uzskatīta par vienu senākajām joprojām apdzīvotajām vietām pasaulē. Viduslaikos šis bija nozīmīgs tirdzniecības, reliģijas un amatniecības centrs. Te atradusies gruzīnu baznīcas galvas katolikosa rezidence. Mūsdienās populārs tūrisma centrs. Starp ievērojamākajiem reliģiskajiem kultūras objektiem ir Svetichoveli katedrāle un Džvari klosteris.

1994. gadā Mchetas vēsturiskie pieminekļi tika iekļauti UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā, kopš 2009. gada atrodas arī apdraudēto Pasaules mantojuma objektu sarakstā. 2014. gadā pilsētai tika piešķirts "svētās pilsētas" statuss.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Mcheta-Mtianeti
Gruzijas pilsētas
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Gruzijā
Polijas karaliste

Polijas Karaliste (, ) bija nosaukums vairākām monarhijām, kas secīgi pastāvēja no aptuveni 1000. līdz 1918. gadam teritorijās, kas tikai daļēji pārklājas ar mūsdienu Polijas Republikas teritoriju.

Neatkarīgas valstis:
 Pjastu dinastijas izveidotā Polijas Karaliste (1025—1385).
 Jagellonu dinastijas valdītā Polijas Karaliste (1385—1569).
 Polijas kroņa zemes apvienotās Polijas—Lietuvas ūnijas sastāvā (1569.—1791/95.).

Iekarotāju pakļautībā izveidotas valstis:
 Napoleona izveidotā Polijas Karalistes ģenerālkonfederācija (1812.—1813.)
 Polijas Karaliste (1815—1915) personālūnijā ar Krievijas Impēriju (1815.—1867/1915.)
 Vācijas impērijas un Austroungārijas izveidotā Polijas Karaliste (1916—1918)

Polijas vēsture
Bijušās valstis Eiropā
Drina

Drina (, ) ir 346 km gara upe Serbijā un Bosnijā un Hercegovinā, kas veido lielu daļu no abu valstu robežas. Tā ir garākā Savas pieteka un garākā karsta upe Dināru Alpos. Tā pieder pie Donavas baseina. Upes nosaukums atvasināts no tās latiņu apzīmējuma (), kas savukārt radies no sengrieķu valodas (Dreinos).

Garums un kuģojamība 
Drina veidojas, saplūstot Tarai un Pivai, kas plūst no Melnkalnes, saplūstot pie Bosnijas un Hercegovinas robežas Humas un Ščepana Poljes ciematā. Taras kopējais garums ir 144 km, no kuriem 104 ir Melnkalnē, bet pēdējie Bosnijā un Hercegovinā, vietām veidojot robežu starp abām valstīm. Drina caur Bosniju un Hercegovinu plūst ziemeļu virzienā 346 km garumā, no kuriem 206 km gar Serbijas robežu, līdz beidzot ietek Savas upē pie Bosanska Račas ciemata Bosnijas un Hercegovinas ziemeļaustrumu daļā. Mērot no Taras iztekas, Drinas garums kopā ar to ir 487 kilometri.

Upe nav kuģojama, bet kopā ar Taru tā veido galveno laivošanas atrakciju vietu Bosnijā un Hercegovinā un Melnkalnē.

Skatīt arī 
 Mehmeda pašā Sokoloviča tilts

Serbijas upes
Bosnijas un Hercegovinas upes
Einars Semanis

Einars Semanis (dzimis ) ir latviešu diplomāts un politologs.

Dzīvesgājums 
No 1975. līdz 1980. gadam studēja Latvijas Valsts Universitātē (LVU), strādāja par LVU pasniedzēju (1980—1981).
No 1981. līdz 1984. gadam studēja aspirantūrā Maskavas Universitātē, tad strādāja Politiskās izglītības namā (1985—1987). No 1987. līdz 1993. gadam bija katedras vadītājs Latvijas Universitātē, papildinājās Oslo Universitātē (1990—1992).

Pēc 1993. gada darbojās Latvijas Ārlietu ministrijā. No 1999. līdz 2004. gadam bija Latvijas vēstnieks Ķīnā. No 2005. līdz 2009. gadam — Somijā. No 2009. līdz 2013. gadam Polijā un Vatikānā (nerezidējošs), vienlaikus no 2010. gada, nerezidējoši Bulgārijā un Rumānijā. Bija Latvijas Republikas Ārlietu ministrijas Divpusējo attiecību direkcijas vadītājs.
No 2015. līdz 2019. gadam — Latvijas vēstnieks Lietuvā.
Kopš 2019. gada pilda Latvijas vēstnieka pienākumus Baltkrievijā.

Pārvalda latviešu, angļu, krievu un ķīniešu valodu.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1957. gadā dzimušie
Latvijas vēstnieki Lietuvā
Latvijas vēstnieki Somijā
Alūksnē dzimušie
Džāmnagara

Džāmnagara (, Jāmnagar) ir pilsēta Indijā, Gudžarātas štatā, Džāmnagaras apriņķa centrs. Izvietojusies štata dienvidrietumos Kāthiāvāras pussalā Kačhas līča krastā 340 km no štata galvaspilsētas Gāndhīnagaras.

Pilsētu 1540. gadā dibināja Džams Ravals kā Navānagaras vasaļvalsts galvaspilsētu ar tādu pašu nosaukumu. 1920. gados pārdēvēta tagadējā vārdā. Mūsdienās ievērojams industriālais centrs, speciāla ekonomiskā zona ar atšķirīgu nodokļu režīmu. Pilsētas galvenais uzņēmums ir Reliance Industries naftas pārstrādes rūpnīca.

Atsauces 

Indijas pilsētas
Gudžarāta
Dženovas līcis

Dženovas līcis () ir ap 96 km plats un līdz 30 km garš līcis Ligūrijas jūras ziemeļos Itālijas piekrastē. Stiepjas no Impērijas rietumos līdz Spēcijai austrumos. Dziļums līdz 1500 m, pusdiennakts plūdmaiņas līdz 0,3 m, ūdens sāļums 36,5‰. Lielākās pilsētas krastā ir Dženova, Savona, Kjavāri, Rapallo, Albenga. Ostas: Dženova un Savona.

Atsauces 

Atlantijas okeāna līči
Ligūrijas jūra
Clash of Clans

Clash of Clans ir 2012. gada MMO stratēģijas videospēle, ko veidoja un publicēja Supercell, videospēļu firma Helsinkos, Somijā.

Spēles būtība

Spēlētājam spēles sākumā tiek piešķirta neliela teritorija, uz kuras ir jābūvē savs ciems un jāuzlabo visas būves un karaspēks, kas atrodas spēlētāja ciemā. Tiešsaistes režīmā ir iespēja uzbrukt citu spēlētāju ciemiem un aizstāvēt savu ciemu pret svešinieku armiju uzbrukumiem. Spēlētāji var apvienoties klanos un ar klanu piedalīties karos. Lai ieņemtu sevis cienīgu vietu rangā, nepieciešams aktīvi karot, par salaupīto naudu vai eliksīru ir iespējams uzlabot savu pilsētu. Spēlētājs var būt vai nu mierīgs celtnieks, vai mežonīgs iekarotājs.

Celtnes

Lai nopelnītu un uzglabātu zeltu un eliksīru, spēlētājiem ir jāveido zelta raktuves un zelta krātuve un eliksīra savācēji un tā glabātavas. Eliksīrs tiek izmantots, lai apmācītu jaunus kareivjus, veikt pētījumus laboratorijā, lai uzlabotu karaspēku, pielādētu X - Loku ( pieejams no rātsnama 9. līmeņa), kā arī veidot un uzlabot atsevišķas ēkas, galvenokārt, attiecas uz ēkām, ko izmanto cita spēlētāja bāzes iznīcināšanai. Zelts tiek izmantots, lai izveidotu aizsardzības ēkas, un uzlabotu rātsnamu, kas ļauj piekļūt jaunām ēkām un iespējamiem augstākiem uzlabojumiem esošajām ēkām.

Klani

Vēl viena iespēja spēlē — izveidot savu klanu vai pievienoties esošai militārajai aliansei. Pievienošanās klanam paver jaunu redzesloku kaujās — spēlētājs var piedalīties aizraujošos klanu karos starp dažādiem klaniem. Aktīva dalība klanos ievērojami palielina spēlētāja bāzes jaudu. Spēlētājs var jebkurā laikā pieprasīt papildu karaspēku no saviem klana biedriem. Ja klanā ir biedri, kas spēlē ilgāku laiku, viņi var atsūtīt jaudīgākus karavīrus. Tos, savukārt, var izmantot uzbrukumiem citu spēlētāju ciemiem un aizsargājot savu bāzi. Galvenā spēles īpašība — šo spēli spēlējot ilgtermiņā, modernizējot bāzi un karavīrus, ar katru jaunu uzlabojumu līmeni, par jauniem uzlabojumiem ir jāmaksā daudz lielāka summa zelta monētu vai eliksīra.

Klanu līmeņi un privilēģijas

Atsauces

Ārējās saites 
Supercell mājaslapa

Android spēles
IOS spēles
Tiešsaistes spēles
Supercell
Paneru seņūnija

Paneru seņūnija () ir Viļņas seņūnija. Tā atrodas pilsētas dienvidrietumu daļā ap 10 kilometrus no Viļņas centra. Ar 84,8 km² platību tā ir lielākā seņūnija Viļņas pašvaldībā. Tā atrodas zemos, mežainos pauguros pie Viļņas—Varšavas ceļa. Otrā Pasaules kara laikā šeit notika līdz pat 100 000 iedzīvotāju (pārsvarā ebreju un poļu no Viļņas un tuvējām pilsētām) iznīcināšana, kas tiek saukta par masu slepkavībām Ponaros.

Vēsture 
Ciemats visticamāk radies 14. gadsimtā. 1390. gadā to savā īpašumā ieguva Viļņas bīskaps un tas drīz kļuva par galveno ķieģeļu piegādātāju   pilsētai. Tam ir bijusi kopīga vēsture ar Viļņu. Pēc pēdējās Polijas dalīšanas 1795. gadā tas kļuva par daļu no Viļņas guberņas Krievijas Impērijā. Novembra sacelšanās laikā 1831. gada 19. jūnijā pie ciemata notika Ponaru kauja, kurā Polijas spēkus sakāva Krievijas kājnieki.

Krievijai pēc Pirmā Pasaules kara atkāpjoties un parakstot Brestļitovskas miera līgumu, teritoriju ieguva Vācija un nodeva to Baltkrievijas Tautas Republikai. Pāris mēnešus vēlāk Vācijai piedzīvojot sakāvi, teritorija piedzīvoja politisku apvērsumu, bet pēc Polijas—Padomju un Polijas—Lietuvas kara tā kļuva par daļu no Polijas. 1939. gadā pēc Polijas kampaņas to pārņēma PSRS un pievienoja Lietuvas teritorijai, bet pēc gada to anektēja.

Starp 1941. gada jūliju un 1944. gada augustu Paneros notika masu slepkavības, nogalinot ap 100 000 ebreju un poļu, lielāko daļu no tuvējās Viļņas. Tās izpildīja vācu SD un SS vienības ar vietējo lietuviešu veidoto speciālās SD un drošības policijas vienības "Ypatingasis būrys" palīdzību. Slaktiņa vieta tiek godināta ar memoriālu Holokausta upuriem, atsevišķu memoriālu poļu upuriem un nelielu muzeju.

Kopš 1991. gada tā ir neatkarīgās Lietuvas sastāvā un nesen tika iekļauta Viļņas pilsētā.

Atsauces
Zorgenfreijas muiža

Zorgenfreijas muiža (no  — 'bezrūpība') atradās Ķīšezera dienvidu krastā, pie tagadējās Pakalniešu ielas Rīgas Vidzemes priekšpilsētas Juglas apkaimē. Līdz mūsdienām daļēji saglabājies muižas parks.

Vēsture 
19. gadsimta sākumā muižiņa piederēja senai Rīgas namnieku dzimtai Timmiem, 1820. gadā Zorgenfreijas muižā piedzima gleznotājs Georgs Vilhelms Timms. Vēlāk Timmu zemes īpašumu sadalīja un Šmerļupītes labajā krastā ierīkoja Ozolkalna muižu, kuru 1842. gadā nopirka tirgotājs Ivans Komarovs un uzdāvināja Rīgas pareizticīgo bīskapam Irinarham.

20. gadsimta sākumā Zorgenfreijas muižiņas ēkas piederēja Kremerta (Kremmert) kokzāģētavai, vēlāk Ostvaldu ģimenei.
Pēc Otrā pasaules kara uz bijušās muižiņas zemes ierīkoja mazdārziņus, kungu ēka ilgstoši bija pamesta un tika nojaukta 21. gadsimta sākumā.

Ārējās saites 
 
 http://www.zudusilatvija.lv/objects/object/17255/ 
 http://www.europeana.eu/portal/record/92085/BibliographicResource_1000126272200.html

Atsauces

Literatūra 
 Kaupuža D. Rīgas muižiņas. Latvijas architektūra, Rīga, 2005, 95. lpp.

Muižas Rīgā
Rīga