joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Deivids Makellums

Deivids Kīts Makellums jaunākais (; dzimis ) ir skotu kinoaktieris. Kļuva pazīstams, atveidojot padomju spiegu Iļju Kurjakinu amerikāņu televīzijas seriālā The Man from U.N.C.L.E. (1964-1968). Piedalījies arī britu seriālā Sapphire & Steel (1979-1982) un amerikāņu "NCIS: militārās izmeklēšanas dienests" (2003-pašlaik).

Ārējās saites 

 

1933. gadā dzimušie
Glāzgovā dzimušie
Skotu kinoaktieri
Indieši

Indieši ir Indijas pamatiedzīvotāji, kas veido 17,3% pasaules iedzīvotāju skaita. Indieši sastāv no vairākām etnogrāfiski un valodnieciski atšķirīgām grupām. Indieši seko kastu sistēmai.

Reliģija 

Indija ir ne tikai hinduisma, bet arī budisma, sikhisma un džainisma izcelsmes vieta. Visas šīs četras reliģijas kopā tiek dēvētas arī par Indiešu reliģijām. Indiešu reliģijas, tāpat kā Ābramiskās reliģijas ir viena no lielākajām reliģiju grupām pasaulē. Mūsdienās hinduisms un budisms ir trešā un ceturtā lielākā reliģija pasaulē pēc sekotāju skaita. Abām reliģijām kopā ir ap 2 miljardi sekotāju. Indija ir arī vairāku citu mazāk izplatītu reliģiju izcelsmes vieta.

Indija ir viena no reliģiski daudzveidīgākajām valstīm pasaulē, kurā dzīvo vienas no visreliģiskākajām sabiedrībām un kultūrām.
80,5% Indijas iedzīvotāju ir hinduisti, islāma ticību piekopj aptuveni 13% Indijas iedzīvotāju. Atsevišķas iedzīvotāju kopienas seko kristietības, sikhisma, džainisma un budisma rituāliem, ir arī nelielas zoroastristu, jūdaistu un bahāistu grupas. Neskatoties uz lielo reliģijas lomu indiešu dzīvē, ir arī neliels ateistu un agnostiķu skaits.

Hinduisms ir visplašāk pārstāvētā reliģija visos Indijas štatos un savienības teritorijās, izņemot Džammu un Kašmīru un Lakšadvīpu, kur dominē islāms, kā arī Nāgālendu, Mizorāmu un Meghālaju, kur dominē kristietība un Pendžābu, kur dominē sikhisms. Lielākā daļa pasaules hinduistu, zoroastriešu, sikhistu, džainistu un bahāistu dzīvo Indijā. 
Indijā dzīvo arī trešā lielākā musulmaņu grupa pasaulē pēc Indonēzijas un Pakistānas.

Statistika

Atsauces 

Āzijas tautas
Indija
Ūdenskrātuve

Ūdenskrātuve ir mākslīga ūdenstilpe, parasti izveidota upes ielejā vai reljefa pazeminājumā, aizsprostojot tās gultni ar mērķi uzkrāt ūdeni izmantošanai saimniecībā.

Pasaules lielākās ūdenskrātuves

Pēc platības 
 Voltas ūdenskrātuve (8482 km2; Gana)
 Smolvuda ūdenskrātuve (6527 km2; Kanāda)
 Kuibiševas ūdenskrātuve (6450 km2; Krievija)
 Karibas ūdenskrātuve (5580 km2; Zimbabve, Zambija)
 Buktirmas ūdenskrātuve (5,490 km2; Kazahstāna)
 Bratskas ūdenskrātuve (5426 km2; Krievija)
 Nāsira ezers (5248 km2; Ēģipte, Sudāna)
 Ribinskas ūdenskrātuve (4580 km2; Krievija)
 Kaniapisko ūdenskrātuve (4318 km2; Kanāda)
 Guri ūdenskrātuve (4250 km2; Venecuēla)

Pēc tilpuma 
 Karibas ūdenskrātuve (180 km3; Zimbabve, Zambija)
 Bratskas ūdenskrātuve (169 km3; Krievija)
 Nāsira ezers (157 km3; Ēģipte, Sudāna)
 Voltas ūdenskrātuve (148 km3; Gana)
 Manikuagānas ūdenskrātuve (142 km3; Kanāda)
 Guri ūdenskrātuve (135 km3; Venecuēla)
 Vilistona ezers (74 km3; Kanāda)
 Krasnojarskas ūdenskrātuve (73 km3; Krievija)
 Zejas ūdenskrātuve (68 km3; Krievija)
 Saņmeņsjas ūdenskrātuve (65 km3; Ķīna)

Atsauces 

Ūdenstilpes
Jāzeps Mediņš

Jāzeps Mediņš (1877—1947) bija latviešu mūzikas pedagogs, komponists un diriģents. Viņa vārdā 1947. gadā nosaukta Jāzepa Mediņa Rīgas Mūzikas vidusskola.

Dzīvesgājums 
Dzimis Kauņā 1877. gada 13. februārī kara orķestra klarnetista Jura Mediņa ģimenē. Arī viņa jaunākie brāļi Jēkabs un Jānis Mediņi un māsa Marija apguva mūziķu profesiju. 1889. gadā viņš sāka mācības Emīla Zīgerta mūzikas institūta vijoles klasē Rīgā, paralēli apgūstot klavieru un čella spēli. 1891. gadā tikai 14 gadus veco Jāzepu pieņēma par čellistu kādā vācu simfoniskajā orķestrī, kas bija ieradies viesturnejā. Koncertējot ar orķestri, viņš apguva arī vijoles, alta, kontrabasa, obojas, klarnetes un mežraga spēlētprasmi. No 1896. līdz 1901. gadam Mediņš bija pedagogs Zīgerta vadītajā institūtā, pēc Zīgerta nāves viņš pārņēma institūta vadīšanu (1901—1914). Līdztekus 1906. gadā Mediņš sāka strādāt par Rīgas Latviešu biedrības teātra kapelmeistaru. 

Pēc pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā viņš devās bēgļu gaitās uz Maskavu, kur strādāja par ceļojošās operas diriģentu, vēlāk par Baku operas kormeistaru un diriģentu (1916—1922). Pēc atgriešanās Rīgā strādāja Latvijas Nacionālajā operā (1922—1925), bet slimības dēļ bija spiests darbu pārtraukt. 1927. gada 18. novembrī notika Mediņa operas "Vaidelote" pirmuzvedums. 1938. gada IX Dziesmu svētkos apvienotie kori ar simfonisko orķestri Teodora Reitera vadībā atskaņoja Jāzepa Mediņa "Svētku kantāti".

1945. gadā Mediņš saņēma Latvijas PSR Nopelniem bagātā mākslas darbinieka goda nosaukumu. No 1946. gada Mediņš bija Latvijas konservatorijas profesors. Miris 1947. gada 12. jūnijā.

Darbi 
 Operas: Ziedoņa atmošanās (1913), Vaidelote (1927), Zemdegi (1947, nepabeigta);
 Simfoniskā mūzika: 3 simfonijas ("D — dūra simfonija", "Simfoniskā skice"), "Armēņu melodija" (1932), "Latvju zeme" (1935), "Dzimtenes ainava" (1935), poēmas, svītas, vijoles koncerts, čello koncerts;
 vijoļkoncerts (1911);
 134 kora dziesmas ("Kurzemei", "Pēc kaujas", "Saules dziesma", u.c.);
 ap 80 solo dziesmu (Zvaigžņu lietus, Lilijas, Ziedoņa rīts, Zieds, Mātei, u.c.); 
 pāri par 10 kameransambļu, liels skaits kompozīciju soloinstrumentiem ar klavierēm. 

Latviešu komponisti
Latviešu diriģenti
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Latvijas PSR Nopelniem bagātie mākslas darbinieki
Latvijas mūzikas pedagogi
Kauņā dzimušie
Rūgšana

Rūgšana ir bioķīmisku reakciju virkne, ogļhidrātu katabolisma sākuma posms, kurā, glikozes molekulai oksidējoties, veidojas divas pirovīnogskābes molekulas. Tā notiek dažādu fermentu ietekmē, tādēļ šo procesu sauc arī par fermentēšanos, savukārt mērķtiecīgu rūgšanas izsaukšanu un tās norisei labvēlīgu apstākļu nodrošināšanu sauc par raudzēšanu. Rūgšanas oksidēšanās-reducēšanās reakcijas ir saistītas ar enerģijas uzkrāšanos adenozīntrifosforskābes (ATF) molekulās, un tas ir viens no vienkāršākajiem veidiem, kā organismi iegūst enerģiju. Rūgšanas reakcijas norisinās daudzos aerobos, gan anaerobos mikroorganismos — raugu, kā arī daudzu baktēriju šūnās. Tās galaprodukti ir atkarīgi no mikroorganismiem, iesaistītajiem fermentiem, kā arī norises apstākļiem. Izdala spirta, pienskābo, propionskābo, sviestskābo un acetonbutilo rūgšanu.

Raudzēšanu izmanto arī pārtikas rūpniecībā — alus un vīna darīšanā, sieru nogatavināšanā, mīklu gatavošanā u.c. Rūgšanai ir liela nozīme mirušo augu un dzīvnieku audu noārdīšanā.

Fermentācija bioķīmijā un fizioloģijā 
Fermentāciju arī izmanto bioķīmijā un fizioloģija, lai skaidrotu molekulu reakcijas un to ietekmi uz ķermeni. Piemēram, pirms muskuļu darbības, ķermenis tiek galā ar toksiskā laktāta fermentācijas līmeņiem. Muskuļiem sākot darbību, laktāta līmenis pieaug straujāk, nekā to spēj fermentēt, mainot pH līmeni šūnu vidē, rezultātā šūnas sāk nogurt un nespēj kontrahēties.

Kad cilvēks beidz intensīvu darbību, organismā var rasties skābekļa bads. Tas rodas, jo organismam nepieciešams notiekts skābekļa daudzums, lai atjaunotu iepriekšējo AFT līmeni un atbrīvotos no laktāta. Skābekļa bada dēļ, cilvēks pēc intensīvas darbības turpina dziļi elpot.

Atsauces

Ārējās saites
Tevantepekas zemesšaurums

Tevantepekas zemesšaurums () zemesšaurums Ziemeļamerikā, kas atdala Atlantijas okeānam piederīgo Meksikas līci no Klusā okeāna. Tiek uzskatīts par Centrālamerikas ziemeļu robežu. Izvietojies Meksikas Oahakas un Verakrusas štatos. Šaurākajā vietā starp Kampečes un Tevantepekas līčiem zemesšaurums ir 192 līdz  plats. Zemesšauruma augstākais punkts ir 224 m vjl Čivelas pārejā, kam no austrumiem piekļaujas Čjapasas Sjerramadres, bet no rietumiem — Oahakas Sjerramadres kalnu grēdas. Šauruma ziemeļu daļā plaša džungļiem klāta zemiene, dienvidu daļā — šaurs piekrastes līdzenums, kam piekļaujas lagūnas.

Zemesšauruma nosaukums cēlies no Tevantepekas pilsētas tā dienvidos, kuras nosaukums savukārt navatlu valodā nozīmē «jaguāru kalni» (tecuani-tepec). Kopš Kortesa laikiem Tevantepekas zemesšaurums tika uzskatīts par vienu no potenciālajām vietām okeānus savienojoša kanāla izbūvei. 19. gadsimta beigās kanāla vietā tika projektēts kuģu transportēšanai paredzēts vairāku ceļu dzelzceļš, kas netika realizēts.

Atsauces

Ārējās saites 

Zemesšaurumi
Klusais okeāns
Meksikas līcis
Ziemeļamerikas ģeogrāfija
Meksikas ģeogrāfija
XXII Vispārējie latviešu Dziesmu un XII Deju svētki

Divdesmit otrie Vispārējie latviešu Dziesmu svētki un Divpadsmitie latviešu Deju svētki notika no 1998. gada 29. jūnija līdz 5. jūlijam. Kopkora koncerti notika Rīgas Mežaparka Lielajā estrādē, bet „Daugavas” stadionā un Sporta manēžā notika Deju svētki. Pirmo reizi dziesmu svētkos tik plaši uzstājās tautas mūzikas ansambļi.

Dalībnieki 
Kopkorī bija 13 402 dziedātāji, bet deju svētku koncertos piedalījās 10 659 dejotāji.
Svētkos piedalījās arī apvienotais pūtēju orķestris (1169 muzikanti), apvienotais simfoniskais orķestris (300 mūziķi), folkloras kopas (813 dalībnieki), tautas mūzikas ansambļi (118 dalībnieki). Kopā svētkos piedalījās 28 864 dalībnieki.

Virsdiriģenti bija Terezija Broka, Ausma Derkēvica, Jānis Dūmiņš, Jānis Ērenštreits, Eduards Grāvītis, Sigvards Kļava, Juris Kļaviņš, Gido Kokars, Imants Kokars, Pauls Kvelde, Jēkabs Ozoliņš, Arvīds Platpers, Edgars Račevskis, Māris Sirmais, Romāns Vanags un Jānis Zirnis. Ārzemju diriģenti Vizma Maksiņa, Lilija Zobens. Goda virsdiriģenti Haralds Mednis, Leonīds Vīgners, Roberts Zuika.

Deju virsvadītāji: Aija Baumane, Elmārs Beļinskis, Vilnis Birnbaums, Jānis Butkevičs, Agris Daņiļevičs, Ilmārs Dreļs, Andris Ezeriņš, Ojārs Grasis, Rolands Juraševskis, Imants Magone, Ilze Mažāne, Zanda Mūrniece, Vilis Ozols, Jānis Purviņš, Ingrīda Saulīte, Gunta Skuja, Osvalds Štrauss. Goda virsvadītāji: Alfrēds Spura, Harijs Sūna, Uldis Žagata.

Norise 
Kopkoris uzstājās divos koncertos. Kopkorī dziedāja gan Latvijas, gan ārzemju latviešu kori. Koru pārbaudījums bija Pētera Vaska madrigāls "Ar laiku puķes vīst".

Koncepcija 

"Mēs esam līksma nācija. Gaismas ideja - gaismas ritenim griežoties augšām ceļas Gaismas pils."

Atsauces 

1998. gads
Vispārējie latviešu Dziesmu un Deju svētki
Lihtenšteina (Saksija)

Lihtenšteina () ir pilsēta Vācijā, Saksijas zemē, Cvikavas apriņķī.

Vēsture
Rakstos pirmoreiz minēta 1212. gadā.

Izglītība, kultūra un sports
Vietējā pilī atrodas koka skulptūru muzejs Daetz-Centrum.

Atsauces

Ārējās saites 

Daetz-Centrum

Saksijas pilsētas
Bolcāno province

Bolcāno autonomā province () jeb Dienvidtirole (, ), zināma arī ar nosaukumu Alto Adidže, ir viena no Itālijas divām autonomajām provincēm. Lielākā daļa Bolcāno provinces iedzīvotāju runā vācu valodā. Tā atrodas Trentīno-Alto Adidžes reģionā, Itālijas ziemeļos. Provinces lielākā pilsēta un administratīvais centrs ir Bolcāno. Nākamās lielākās pilsētas ir Merāno, Bresanone, Laivesa un Bruniko. 2011. gada decembrī provincē dzīvoja aptuveni 512 tūkstoši cilvēku. Province administratīvi sīkāk dalās 116 komūnās.

Itālijas provinces
Trentīno-Alto Adidžes provinces
Vilkiem mests laupījums

"Vilkiem mests laupījums" ir  uzņemta latviešu spēlfilma. Akciju sabiedrības "Latvju Filma" produkcija. Pirmizrāde notika  Rīgā, kinoteātrī "Grand Kino". Filma nav saglabājusies.

Sižets
Filma ir par skandalozu notikumu ar Bieriņu muižas īpašnieku Rautenfeldu (filmā Rauts). Viņš apprecēja savu kalponi, bet ģimene baronu ieslodzīja psihiatriskajā klīnikā.

Lomās 
 Valdemārs Švarcs - Barons Rauts
 Olga Veinberga - Baronese Rauta

Viņu bērni:
 Aleksandrs Bakāns - Heinrihs
 Egils Arness - Kurts
 I. Zālītis - Hanss
 Ā.Kļaviņš - Hugo
 L.Ērglis - Amālija
 K. Liepiņš -   Kalniņš, skolotājs
 M. Vernere - Marta, viņa sieva
 Lilita Bērziņa - Emīlija Laivenieks
 Vilis Segliņš - Sarkanais Juris
 Jānis Mārsietis - Dakteris
 Gustavs Žibalts - Slimnīcas sargs
 Eduards Čakste - Skursteņslauķis

Filmēšanas grupa
 Režisors: Pjotrs Čardiņins
 Scenārists: Pjotrs Čardiņins

Atsauces

Ārējās saites
 Kino Muzejs
 Barona un kalpones ērkšķainais ceļš

1922. gada Latvijas filmas
Čubutas province

Čubutas province () ir viena no Argentīnas 23 provincēm. Tā atrodas valsts dienvidos un robežojas ar Čīli un ar Rionegro un Santakrusas provincēm. 2010. gadā Čubutas provincē dzīvoja 509 tūktošu iedzīvotāji. Lielākā pilsēta ir Komodoro Rivadavija, bet provinces administratīvais centrs ir Rosona. Administratīvi sīkāk province dalās 15 departamentos. Nosaukums cēlies no Čubutas upes, kas plūst cauri visai provincei no Andiem līdz okeānam.

Čubutas provincē aptuveni 10% no iedzīvotājiem ir ieceļotāji no Velsas, daļa no kuriem joprojām runā velsiešu valodā.

Attēlu galerija

Ārējās saites 

Argentīnas provinces
Mūžam zili ir Latvijas kalni

Mūžam zili ir Latvijas kalni ir viena no pēdējām Emīla Dārziņa (1875—1910) 1909. vai 1910. gadā komponētajām dziesmām vīru korim. Autora norāde "Teksts pēc Skalbes" . Mūsdienās parasti izpildīta ar saīsinātu nosaukumu "Mūžam zili", nereti ar neprecīzu norādi "K. Skalbes vārdi".  

Dziesma vairākkārt iekļauta Vispārējo latviešu dziesmu un deju svētku programmā.

Vēsture 
Saglabājušas atmiņas, ka PSRS nodibināšanas 50. gadadienai un dziesmu svētku simtgadei veltītajos (VII) Padomju Latvijas dziesmu svētkos 1973. gadā "Mūžam zili" sākotnēji esot bijusi iekļauta repertuārā, bet īsi pirms svētkiem ideoloģisku apsvērumu dēļ izņemta no koncerta. Noslēguma koncertā vīru kori saukuši "Mūžam zili" un Haralds Mednis tomēr uzņēmies šo Dārziņa dziesmu nodiriģēt. Atmiņas par izņemšanu tomēr apšaubāmas, jo dziesma atrodama drukātajā svētku koncerta programmā , virsdiriģents Imants Kokars.

Dziesmas vārdi

K. Skalbes dzejolis "Nemiers" (1906)

Ārējās saites 
 Dziesmas "Mūžam zili" visas notis 
 "Mūžam zili" izpildījums 20. Vispārējos latviešu Dziesmu svētkos, diriģē Haralds Mednis (1990)

Atsauces 

Emīla Dārziņa dziesmas
Dziesmas latviešu valodā
Hesuss Anhels Garsija

Hesuss Anhels Garsija (; dzimis ) ir spāņu vieglatlēts, kas startē 50 km soļošanā.

Karjeras laikā sešas reizes startējis Olimpiskajās spēlēs, augstākais sasniegums ir 2008. gadā Pekinā izcīnītā 4. vieta. 12 reizes piedalījies Pasaules čempionātā (no 1993. līdz 2015. gadam), kas ir šo sacensību rekords. 1993. gadā Štutgartē arī izcīnījis zelta medaļu, vēl divas reizes palicis otrais un vienreiz — trešais. Ar panākumiem startējis arī Eiropas čempionātā (sudrabs un bronza).

Ārējās saites 

1969. gadā dzimušie
Madrides apgabalā dzimušie
Spānijas vieglatlēti
1992. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1996. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2020. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Soļotāji
Sergejs Moņa

Sergejs Moņa (; dzimis , Saratovā) ir krievu basketbolists, spēlē vieglā uzbrucēja un uzbrūkošā aizsarga pozīcijā, Krievijas izlases dalībnieks. Pašlaik (2013) pārstāv Krievijas Superlīgas klubu Maskavas apgabala "Himki".

Karjera 
S. Moņa karjeru uzsāka dzimtdzimtās Saratovas klubā "Avtodor". Pēc tam pārcēlās uz Maskavas CSKA, ar ko izcīnīja 3 Krievijas čempiontitulus 2003., 2004. un 2005. gadā.

2004. gada NBA draftā viņu Portlendas "Trail Blazers" izraudzījās ar kopējo 23. kārtas numuru. NBA S. Moņa aizvadīja tikai vienu sezonu: 2005.—2006. gadā, spēlējot Portlendas "Trail Blazers" un pēc maiņas 2006. gadā 3 spēles arī Sakramento "Kings".

Nākamajā sezonā basketbolists atgriezās Krievijā, kur no 2006. līdz 2010. gadam pārstāvēja Maskavas "Dinamo". 2010. gadā viņš pārcēlās uz Maskavas apgabala "Himki", ar ko sezonas noslēgumā uzvarēja VTB līgā, bet nākamajā sezonā Eiropas kausā.

Kopā ar Krievijas izlasi uzvarēja 2007. gada Eiropas čempionātā, kā arī ieguva bronzas medaļas 2011. gada Eiropas čempionātā un . 2009. un 2010. gadā bija Krievijas izlases kapteinis.

Atsauces

Ārējās saites 

1983. gadā dzimušie
Krievijas basketbolisti
Vieglie uzbrucēji
Uzbrūkošie aizsargi
Portlendas "Trail Blazers" spēlētāji
Sakramento "Kings" spēlētāji
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Eiropas čempioni basketbolā
Krievijas Nopelniem bagātie sporta meistari
Psion

Psion Ltd. ir Apvienotās Karalistes uzņēmums, kas ražo rokā turamus datorus. Dibināts 1980. gadā. Kopš 2012. gada Motorola Solutions sastāvā.
Galvenais birojs atrodas Londonā.

Psion ražo rokā turamus datorus, automašīnā iemontējamus datorus, kā arī bezvadu ierīces. Produkcija paredzēta rūpniecības, apkalpošanas, tirdzniecības, transporta un citām nozarēm.

Vēsture 
1980. gadā Deivids Poters (David Potter) dibināja uzņēmumu Psion PLC, lai, sadarbībā ar Sinclair Research, izstrādātu spēles un citu programmatūru ZX81 un ZX Spectrum mājas datoriem. Uzņēmuma nosaukums veidots no vārdiem Potter Scientific Instruments ("Potera zinātniskie instrumenti"). Tā kā akronīms PSI jau tika plaši izmantots, Poters tam pievienoja ON, tādējādi izveidojot unikālu nosaukumu PSION.

1983. gadā Psion izstrādāja biroja lietojumprogrammu paketi Sinclair QL personālajam datoram.
1984. gadā izlaists kabatdators Psion Organiser, kas bija pasaulē pirmais rokā turamais dators. 1986. gadā izlaista tā uzlabota versija Psion Organiser II, kas tiek uzskatīta par pirmo plaukstdatoru.
1987. gadā Psion sāka izstrādāt ierīču sēriju SIBO (SIxteen Bit Organiser) un jaunu operētājsistēmu EPOC tai.
1988. gadā Psion akcijas sāktas kotēt Londonas fondu biržā.
1989. gadā iegādāts modemu ražotājs Dacom.

1990. gadu sākumā Psion sāka izlaist klēpjdatoru sēriju MC, bet, tā kā tos ražoja Anglijā, tad ražošanas izmaksas bija augstas un tie nespēja konkurēt ar austrumvalstu ražojumiem.
1991. gadā izlaists kabatdators Psion Series 3 ar QWERTY tastatūru. Tas un nākamie modeļi ieguva lielu popularitāti.
1996. gadā Psion restrukturēts četrās nosaļās: Computers, Industrial, Dacom un Software.
1997. gadā izlaists kabatdators Psion Series 5. Tā kā tā operētājsistēma (32 bitu EPOC) nebija savietojama ar Series 3, tad šis produkta pārdošanas apjomi  nebija tik lieli kā Series 3. 
1998. gadā Psion kopā ar viedtālruņu izstrādātājiem Zviedrijas Ericsson, Somijas Nokia un ASV Motorola dibināja uzņēmumu Symbian Ltd., lai attīstītu operētājsistēmu EPOC, kuru pārdēvēja par Symbian. Šajā uzņēmumā Psion iekļāva savu Software nodaļu un ieguva 31 % kapitāldaļu.
1999. gadā izlaists miniatūrs klēpjdators Psion Series 7.

2000. gadā nopirkts Kanādas minidatoru ražotājs Teklogix, kuru pārdēvēja par Psion Teklogix un kurš kļuva par Psion lielāko nodaļu.
2001. gadā Psion pārtrauca izlaist plaukstdatorus plaša patēriņa tirgum.
2002. gadā izveidota jauna nodaļa Psion Software, kas izstrādāja Push email risinājumus Symbian viedtālruņiem, Microsoft Exchange un Lotus Notes; 2003. gadā Psion šo biznesu pārdeva ASV uzņēmumam Visto.
2003. gada septembrī Motorola savas Symbian daļas pārdeva Nokia un Psion. 
2004. gada februārī Psion par 137 miljoniem EUR savas Symbian daļas pārdeva Nokia, jo Symbian operētājsistēma vairs nebija tās stratēģijas pamatā.

2012. gadā uzņēmumu par 200 miljoniem USD nopirka Motorola pēctecis Motorola Solutions. Pārtraukta akciju kotēšana Londonas fondu biržā.

Atsauces

Ārējās saites 
 Psion vietne
Ernsts Reinholds fon Mengdens

Grāfs Ernsts Reinholds fon Mengdens (dzimis 1726. gada 20. septembrī, miris 1798. gada 22. jūnijā) bija vācbaltu aristokrāts, Krievijas impērijas virskambarkungs, landrāts (1779), valsts padomnieks (1786), Carnikavas, Suntažu (Sunzel), Odzienas (Odsen) dzimtskungs.

Pēc viņa pasūtījuma, īstenojot itāliešu projektu, Kristofs Hāberlands būvējis Carnikavas muižas kungu māju.

Izcelsme 
Cēlies no Mengdenu dzimtas, 
Viņa māsas bija Krievijas impērijas galmadāmas Auguste Juliāna fon Mendgena, Anna Doroteja fon Miniha un Marija Aurora fon Mengdena, kas nodrošināja Ernsta Reinholda Mengdena karjeru ķeizarienes Elizabetes galmā, kļūstot par virskambarkungu - amatu, ko reiz ieņēma Bīrons.
Bija rada feldmaršalam grāfam Miniham, viens no viņa brālēniem Kārlis Ludvigs fon Mengdens (1706—1760) Annas Leopoldovnas laikā bija Kamerkolēģijas prezidents, Komerckolēģijas prezidents, Elizabetes Petrovnas valdīšanas laikā izsūtījumā miris.

Dzīvesgājums 
Dzimis Carnikavā 1726. gada 20. septembrī Vidzemes landmaršala M. G. fon Mengdena un viņa sievas Dorotejas Sofijas, dzimušas Rozenas, ģimenē. Vecāki apprecējās Straupē 1707. gada 23. oktobrī.
1751. gada  5. maijā Rēvelē  viņš apprecēja Augusti Juliānu Cēgi fon Manteifeli (1731-1792)..

1752. gada 20. februārī Carnikavā piedzima viņu dēls grāfs Gothards Johans fon Mengdens, vēlākais Polijas-Lietuvas kopvalsts armijas ģenerālmajors, kurš 1779. gadā Jelgavā apprecēja Birzgales Lindes muižas īpašnieci Sofiju Elizabeti fon Pletenbergu (1760-1848), Georga Fredrika fon Pletenberga  un brīvkundzes Elisabetes Regīnas Hohēnastenbergas (Hohenastenberg, genannt Wigandt) meitu, ceļoja uz Itālijas un Francijas kūrortiem, bet mira neatstājot pēcnācējus 1786. gada 17. vai 29. oktobrī Berlīnē.

1771. gadā viņš nopirka Suntažus (Sunzel) ar Vecbaldiņiem (Baldwinshof), Kewel un Bersenhof.
1774. gada 22. jūnijā Svētās Romas impērijas ķeizars Jozefs II Mengdenu iecēla par valstsgrāfu (reihsgrāfu). Štāles muižas (Stahlenhof), Ādažu (Neuermühlen), Vecbaldiņu (Baldwinshof) dzimtskungs. Iļķēnsalas muižas (Hilchensholm) muižas dzimtskungs
1787. gada 18. jūlijā apprecēja četrpadsmitgadīgo Helēnu Ģertrūdi Elizabeti, saņemot 80 000 dālderu laulību pūra naudas. Nesagaidījis mantinieku, mūža nogalē 1797. gada februārī Carnikavā apprecēja deviņpadsmitgadīgo Johannu Helēnu fon Krīdeneri.

Vienlaikus Ernstam Johanam bija ārlaulības dēls, viņa sulainis, kuram 1786. gada 23.oktobrī Ernsts Johans uzdāvinājis Odzienas muižu, kuram Vīnē izgādāja muižnieka diplomu un kurš bija Johana fon Freja (Frey) tēvs.

Svētās Romas impērijas Carnikavas valstsgrāfus nedrīkst sajaukt ar Carnikavas grāfiem, kas izriet no imperatora Pāvila I mazmazdēla prinča Konstantīna Oldenburga.

Atsauces 

Ādažu novadā dzimušie
Ernsts Reinholds fon Mengdens
Vācbaltieši
Zēlande (sala)

Zēlande () ir sala Dānijā, Baltijas jūrā. Tā ir lielākā un visapdzīvotākā sala Dānijā, un 96. lielākā sala pasaulē pēc platības un 35. apdzīvotākā sala pasaulē. Salu apskalo Baltijas jūra austrumos un Ziemeļjūra ziemeļos. Zēlandes platība ir 7031 kvadrātkilometrs, un to apdzīvo 2 491 091 iedzīvotāju. Salas austrumu daļā atrodas Dānijas galvaspilsēta un lielākā pilsēta Kopenhāgena.

Zēlandi ar citām salām un kontinentu savieno tilti: ar Fīnas salu Lielais Belta tilts, bet ar Zviedrijas pilsētu Malmi Ēresunda tilts.

Atsauces

Ārējās saites 

Dānijas salas
Zēlandes reģions
Genādijs Razins

Genādijs Razins (; dzimis 1978. gada 3. februārī) ir bijušais ukraiņu hokejists, aizsargs. Karjeras laikā aizvadījis 12 sezonas dažādos Krievijas Superlīgas un Kontinentālās hokeja līgas klubos. 2006. gadā Kazaņas "Ak Bars" sastāvā izcīnījis Krievijas čempiona titulu.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Razins sāka 1998.—99. gada sezonā Amerikas hokeja līgas kluba Frederiktonas "Canadiens" rindās. Nākamās trīs sezonas aizsargs aizvadīja citā AHL klubā Kvebekas "Citadelles", taču tad atgriezās Eiropā.

2002. gada vasarā Razins pievienojās Krievijas Superlīgas klubam Habarovskas "Amur", tā rindās aizvadot nākamās divas sezonas. 2004.—05. gada sezonu Razins sāka Kazaņas "Ak Bars" rindās, 2005.—06. gada sezonā kopā ar klubu izcīnot Krievijas čempiona titulu.

2007. gadā hokejists pievienojās Maskavas "Dinamo" rindām, tajā aizvadot nākamās divas sezonas, 2009.—10. gada sezonu aizvadīja Ņižņekamskas "Neftekhimik" sastāvā, taču tad uz trim gadiem pievienojās Čeļabinskas "Traktor" vienībai. 2013.—14. gada sezonu aizvadīja Doneckas "Donbass" sastāvā, pēc tās noslēdzot profesionāļa karjeru.

Ukrainas hokeja izlases rindās spēlējis 2000. un 2004. gada Pasaules čempionātos.

Ārējās saites 

1978. gadā dzimušie
Ukrainas hokejisti
Habarovskas "Amur" spēlētāji
Kazaņas "Ak Bars" spēlētāji
Maskavas "Dinamo" spēlētāji
Ņižņekamskas "Ņeftehimik" spēlētāji
Čeļabinskas "Traktor" spēlētāji
Doneckas "Donbass" spēlētāji
Krievijas hokejisti
Harkivā dzimušie
Aleksandrs Salāks

Aleksandrs Salāks (; dzimis 1987. gada 5. janvārī) ir čehu hokejists, vārtsargs. Pašlaik (2020) Salāks spēlē Čehijas Ekstralīgas vienībā HK Prāgas "Sparta".

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Salāks sāka 2006.—07. gada sezonā, kad spēlēja Somijas Mestis līgas klubā Jokipojat. Jau nākamajā sezonā hokejists pievienojās SM līgas vienībai Turku TPS, tās sastāvā aizvadot nākamās divas sezonas. 2009.—10. gada sezonu Salāks aizvadīja AHL klubā Ročesteras "Americans", uz divām spēlēm tiekot izsaukts arī uz NHL klubu Floridas "Panthers". 2010.—11. gada sezonā hokejists kopā ar Färjestads BK izcīnīja Zviedrijas Elitsērijas čempiona titulu, taču nākamo sezonu aizvadīja Rokfordas "IceHogs" sastāvā. 2012.—13. gada sezonā Salāks atgriezās Färjestads BK rindās.

2013.—14. gada sezonu Salāks aizvadīja KHL vienībā Sanktpēterburgas SKA. Tās sastāvā viņš uzsāka arī 2014.—15. gada sezonu, taču sezonas vidū tika aizmainīts uz Novosibirskas "Sibir", SKA vienībai pretī iegūstot somu vārtsargu Miko Koskinenu. "Sibir" rindās spēlēja līdz pat 2018. gadam, savukārt 2018.—19. gada sezonu aizvadīja Jaroslavļas "Lokomotiv" sastāvā. 2019. gada 1. oktobrī pievienojās Rīgas "Dinamo".

Ārējās saites 

1987. gadā dzimušie
Čehijas hokejisti
Floridas "Panthers" spēlētāji
Sanktpēterburgas SKA spēlētāji
Novosibirskas "Sibirj" spēlētāji
Jaroslavļas "Lokomotiv" spēlētāji
Rīgas "Dinamo" spēlētāji
Zviedrijas hokeja līgas čempioni
Hokejisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Dienvidčehijas apgabalā dzimušie
Jevgēņijs Rjasenskis

Jevgēņijs Rjasenskis (; dzimis 1987. gada 18. jūlijā) ir krievu hokejists, aizsargs. Pašlaik (2019) Rjasenskis spēlē KHL kluba Ņižņekamskas "Neftekhimik" sastāvā.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Rjasenskis sāka 2005.—06. gada sezonā, kad debitēja Krievijas Superlīgas kluba Kazaņas "Ak Bars" rindās, kopā ar komandu izcīnot arī Krievijas čempiona titulu. "Ak Bars" aizsargs spēlēja līdz pat 2007.—08. gada sezonas noslēgumam, kad pārcēlās uz Ņižņekamskas "Neftekhimik" vienību.

"Neftekhimik" Rjasenskis aizvadīja nākamās trīs sezonas, 2011. gada vasarā noslēdzot līgumu ar Maskavas CSKA. 2013. gada vasarā Rjasenskis pievienojās Sanktpēterburgas SKA rindām, taču 2014.—15. gada sezonas gaitā atgriezās "Neftekhimik" sastāvā.

Ārējās saites 

1987. gadā dzimušie
Krievijas hokejisti
Kazaņas "Ak Bars" spēlētāji
Ņižņekamskas "Ņeftehimik" spēlētāji
Maskavas CSKA spēlētāji
Sanktpēterburgas SKA spēlētāji
Čeļabinskas "Traktor" spēlētāji
Tveras apgabalā dzimušie
Resnkāta beka

Resnkāta beka (Caloboletus calopus) ir Latvijā ļoti reta beku dzimtas sēne, kuras augļķermeņi nav ēdami. Citi sēnes latīniskie nosaukumi - Boletus calopus, Boletus pachypus un Tubiporus calopus.

Sēnes apraksts

 Cepurīte: krāsa pelēka līdz okerbrūnai, pelēkdzeltenai, pelēcīgi olīvzaļai vai pelēkbrūnai, nedaudz dzīslaina. Diametrs līdz 15 cm, biezums 3-4 cm, forma sākumā tuva lodveidīgai, vēlāk polsterveida. Virsma mazliet samtaina, sausā laikā var ieplaisāt. Maliņa asa, sākumā ieritināta. Mīkstums bālgans līdz gaiši dzeltenam, ar nepatīkamu skābenu smaržu un rūgtu garšu, griezuma un iespiedumu vietās kļūst zilganzaļš, bet vēlāk atkal šo krāsu zaudē.
 Stobriņi: sākumā gaišdzelteni, vēlāk zaļgandzelteni līdz olīvzaļiem, iespiedumu vietās kļūst zaļganzili, grūti atdalāmi no mīkstuma. Atveres ieapaļas, dzeltenas.
 Kātiņš: augšdaļā dzeltens, lejpusē karmīnsarkans, ar sarkanu, gaišdzeltenu vai baltu izcilnētu zīmējumu. Garums līdz 8 cm, resnums 2-4 cm.
 Sporas: elipsoīdas-vārpstveida, masā zaļgandzeltenas, 11-16/4-6 µm.
 Cistīdas: bezkrāsainas, vālesveida vai vārpstveida, 45-65/12-18 µm.

Augšanas apstākļi

Mikorizas sēne. Aug galvenokārt no augusta līdz oktobrim, reti jūlijā un novembrī, lapu un skuju koku mežos, parkos sausās, skābās un smilšainās augsnēs. Biežāk sastopama Eiropas dienvidos, dižskābaržu un ozolu audzēs.

Līdzīgas sugas

Sēne nedaudz līdzīga raganu bekai, kuras zīmējums uz kātiņa oranžsarkans un mīkstums citrondzeltens, iespiedumu vietās zili melns, kā arī sakņkāta bekai, kuras kātiņš dzeltens, zīmējums uz kātiņa brūns un mīkstuma iespiedumi pēc zilēšanas pamazām atjauno krāsu.

Barības vērtība

Daļa avotu nosauc šo sēni par vāji indīgu.   V. Lūkins un citi to atzīst tikai par neēdamu.  Pret sēnes rūgtumu novārīšana nepalīdz. Ir ziņas, ka sēni tomēr lietojot pārtikā Krievijas Tālajos Austrumos un Ukrainā.

Skatīt arī

 Sēņošana

Atsauces

Ārējās saites 

 Mikologu biedrība Dabas muzejā 
 Sēņotāja ceļvedis
 Sugu enciklopēdija

Bekas
Neēdamās sēnes
Stobriņu sēnes
Vejle

Vejle (, ) ir pilsēta Dānijas dienvidaustrumos, blakus Vejles fjordiem, kur kopā saplūst Vejles un Grejas upe. Ar  iedzīvotāju 2013. gadā tā bija devītā lielākā pilsēta Dānijā.

Pilsēta visvairāk pazīstama ar faktu, ka šeit veidojusies Dānijas valsts. Tā ir atzīta arī par piekto lielāko iepirkšanās pilsētu Dānijā.

Kopš 1992. gada Vejle ir Jelgavas sadraudzības pilsēta.

Atsauces

Ārējās saites 

Dānijas pilsētas
Dienviddānijas reģions
Andrejs Frīdenbergs

Andrejs Frīdenbergs ( — ) bija Latvijas advokāts, politiķis, sabiedrisks darbinieks. Bijis Rīgas pilsētas galva no 1920. gada februāra līdz 1921. gada martam, kā arī Tautas padomes loceklis.

Biogrāfija 
Andrejs Frīdenbergs piedzima  Nurmuižas "Pūņās". 

Izglītību ieguvis Jēkabpils pilsētas skolā, tad iestājies dzelzceļa dienestā Rīgā. 18 gadu vecumā aizceļojis uz Ziemeļameriku, pēc tam divus gadus Beļģijā strādājis rūpnīcā. No 1897. līdz 1907. gadam strādājis bankā. 1911. gadā absolvējis Tartu Universitātes Juridisko fakultāti. 1909. gadā iestājās Vidzemes Antialkoholiskajā biedrībā (vēlāk — Latvijas Pretalkohola biedrība), bijis vairākkārtējs šīs biedrības priekšsēdētājs, piedalījies šai tēmai veltītos kongresos.

1918. gada vasarā bija Petrogradā organizētās "Latvju operas" mecenāts. Bijis Teodora Reitera, Jāzepa Vītola un citu latviešu operas mākslas entuziastu atbalstītājs. Alfrēda Kalniņa "Baņutas" komponēšanas un 1920. gada pirmizrādes rosinātājs. Bijis Tautas padomes loceklis, pārstāvot Latviešu demokrātu partiju.

1920. gada februārī kļuvis par Rīgas pilsētas galvu, amatā bijis līdz 1921. gada martam. Būdams Latvijas delegācijas priekšsēdētājs, 1920. gada augustā parakstījis Latvijas—Krievijas miera līgumu. Bijis ilggadējs Rīgas domes deputāts. 1938. gada pavasarī apsūdzēts par piesavināšanos, esot Kārļa Valdheima fabrikas konkursa valdē, par ko sākotnēji sodīts ar 18 mēnešiem cietumā, taču sods vēlāk samazināts uz 8 mēnešiem. Tāpat viņš tika izslēgts no zvērinātu advokātu pulka. 

1941. gada jūnijā kopā ar ģimeni no sava dzīvokļa Rīgā, Elizabetes ielā 31-7, izsūtīts uz Sibīriju. Ieslodzīts PSRS Iekšlietu tautas komisariāta Labošanas darbu un koloniju pārvaldes Krasnojarskas labošanas darbu nometnē (Kraslagā), miris .

Atsauces 

1875. gadā dzimušie
1941. gadā mirušie
Latvijas advokāti
Padomju represiju upuri
Rīgas domes deputāti
Rīgas pašvaldības vadītāji
Tartu Universitātes absolventi
Tautas padomes locekļi
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Andrejs Bērziņš (politiķis)

Andrejs Bērziņš (dzimis , miris ) bija Latvijas politiķis, sabiedrisks darbinieks. Bijis Latvijas tirdzniecības un rūpniecības ministrs no 1921. gada janvāra līdz jūnijam, kā arī Tautas padomes loceklis un Latvijas Satversmes sapulces deputāts. Vēlāk bijis Tirdzniecības un rūpniecības kameras priekšsēdētājs.

Biogrāfija 
Andrejs Bērziņš piedzima  Liepkalnes-Ozolu pagastā. Apmeklējis Kokneses draudzes un Vietlavas ministrijas skolas.

No 1891. līdz 1896. gadam strādāja par pagasta darbveža palīgu un darbvedi. 1909. gadā Berlīnē klausījies priekšlasījumus par tautsaimniecību. Pirmā pasaules kara laikā (no 1914. līdz 1918. gadam) bija Liepājas domes priekšsēdētāja biedrs. No 1917. līdz 1918. gadam bija viens no Kurzemes Zemes padomes 20 deputātiem, pret kuriem asi vērsās Latviešu Pagaidu Nacionālā Padome, tomēr nepiedalījās 8. marta balsojumā par Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošanu.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gadā darbojās Liepājas pilsētas domē kā deputāts un kļuva par Tautas padomes locekli. Bermontiādes laikā Bērziņš bija Lejaskurzemes apgabala priekšnieks, kā arī Latvijas Pagaidu valdības pilnvarotais saziņai ar Sabiedrotajiem un Vāciju.

1920. gadā ievēlēts Latvijas Satversmes sapulcē no Latvijas Darba partijas saraksta. 1921. gadā dažus mēnešus bija tirdzniecības un rūpniecības ministrs Kārļa Ulmaņa vadītajā valdībā, pēc valdības demisijas amats tika likvidēts. Neilgi pēc tam kopā ar citu Ulmaņa valdības dalībnieku, Rūdolfu Bēnusu, kā arī vairākiem citiem partijas pārstāvjiem, izstājies no Darba partijas.

Strādājis vairākos laikrakstos. 1922. gadā kļuva par Liepājas bankas valdes priekšsēdētāju, darbojies arī citu uzņēmumu valdēs. Bijis arī Latvijas Kredītbankas direktors. 1935. gadā kļuvis par Tirdzniecības un rūpniecības kameras priekšsēdētāju, amatā bija līdz kameras likvidēšanai 1940. gadā.

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā apcietināts un 1941. gadā izsūtīts, miris 1941. gada 24. decembrī.

Pirms deportācijas viņš Upsalas Universitātei atvēlēja naudu, ar kuru palīdzēt Latvijas vēstures pētniekiem. Juridisku problēmu dēļ fonds tika dibināts tikai 1960. gados.

Atsauces 

1875. gadā dzimušie
1941. gadā mirušie
Madonas novadā dzimušie
Latvijas Radikāldemokrātiskās partijas politiķi 
Latvijas Darba partijas politiķi
Latvijas tirdzniecības un rūpniecības ministri
Tautas padomes locekļi
Satversmes sapulces deputāti
Latvijas uzņēmēji
Latvijas žurnālisti
Triju Zvaigžņu ordeņa lielkrusta komandieri
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Padomju represiju upuri
Carnikavas pils

Carnikavas pils bija Carnikavas muižas kungu māja (), celta 18. gadsimta beigās pēc arhitekta Kristofa Hāberlanda projekta.
Carnikavas pils sagrauta Pirmā pasaules kara laikā, 1917. gadā, un līdz mūsdienām saglabājušās ēkas drupas zem zemes Carnikavas centrā.

Vēsture 
Carnikavas muižas pils celta pirms 1786. gada, kad Berlīnē mira muižas īpašnieka grāfa Ernesta Reinholda fon Mengdena (1726—1798) vienīgais dēls un mantinieks Gothards Johans fon Mengdens.
1802. gadā Ernsta Reinholda fon Mengdena brāļa bērni Carnikavas pili ieķīlāja un pārdeva. 19. gadsimtā pils piederēja biologam Kristianam Panderam un viņa pēcnācējiem. No 1827. līdz 1842. gadam Carnikavas muižā K. Panders veica ievērojamus pētījumus paleontoloģijā, piemēram, viņš aprakstīja Gaujas grīvā un citur atrastos Devona perioda zivju pārakmeņojumus. Pēc Otrā pasaules kara PSRS okupācijas armija savāca apkārtnē kritušos savus karavīrus un tos salika nodedzinātās pils vīna pagrabos, kur viņu mirstīgās atliekas atrodas vēl šodien.

Pēc 1920. gada agrārās reformas Carnikavas muiža, saukta arī par Gaujas-Meņģeļu jeb Sānkaules muižu, tika sadalīta 101 vienībā 2237 ha kopplatībā.

Pils apraksts 
Pils lodžijas veida portikam bija 14 joniešu ordera kolonnas. Carnikavas pils pagalma fasādes rizalītu logu kompozīcija raksturīga Hāberlandam, smilšakmenī kaltie joniskie kolonnu kapiteļi ar lapu vītni starp volūtām atrodami citos Hāberlanda darbos, te redzams viņa iemīļotais mansarda jumts, parka pusē no kupola zāles lejup veda monumentālas kāpnes, Itālijā iemīļota, bet Livonijā gandrīz nepazīstama lieta. Apmēram 160 kvadrātmetru lielās zāles sienas klāja mākslīgais marmors, sienu plaknes bija dalītas panno laukumos, ko vidū pārtrauca aplis, bet panno augšdaļa bija rotāta ar stukā darinātu ziedu vītni. Kupola zāles sienu apdare ar korintiskiem pāra pilastriem un nišām, Latvijai neparastas bija trīs krāsnis zāles nišās — klasiskas skulptūras uz grezniem klasicisma postamentiem, kas krāsni, šo sadzīviski lietišķo telpas sastāvdaļu, pārvērta skaistā antīkā veidolā.
Pilij bija izšķērdīga un grezna manēža, zirgu stallis ar parketu — plašs salons, pretī durvīm varena sofa, grīdu sedza parkets, pie sienām svečturi un skaists kroņlukturis, sienas rotā iestikloti un ierāmēti vara grebumi, galvenokārt labu meistaru darbi, it īpaši minamas [gravīru sērijas] Ridingers Manege, Pferde Raren, draiski jātnieku attēli, medību skati.

Atsauces

Ārējās saites 
 Herder-Institut: Bildkatalog

Pilis Latvijā
Muižas Latvijā
Malpelo

Malpelo ( — ‘vāji [ar augāju] klātā, kailā’) ir neliela neapdzīvota saliņa Klusā okeāna rietumos. Izvietojusies ap 500 km no Dienvidamerikas piekrastes, pieder Kolumbijai un administratīvi ietilpst Valje del Kaukas departamentā. Kopā ar vairākām nelielām piekrastes saliņām veido 2,5 km² lielu dabas rezervātu, kas 2006. gadā iekļauts UNESCO pasaules mantojuma sarakstā.

Malpelo ir vulkāniskas izcelsmes okeāniska sala, kas ir vienīgā 300 km garās un 100 km platās Malpelo grēdas virsūdens daļa. Salā ir nabadzīgs augājs, bet tajā ir ievērojamas jūrasputnu kolonijas. Okeānā ap salu daudzveidīga un bagātīga ihtiofauna. Malpelo un tās apkārtne in Klusā okeāna tropiskās daļas lielākā zvejas lieguma zona.

Sala ir neapdzīvota un vienīgie tās iemītnieki ir 6 cilvēku liels Kolumbijas Kara flotes garnizons.

Atsauces

Ārējās saites 

 Terrestrial Biology of Malpelo Island: A Historical Review George C. Gorman and Terence L. Chorba 

Salas
Kolumbijas ģeogrāfija
Klusais okeāns
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Kolumbijā
Augusts Reinbergs

Augusts Reinbergs (dzimis , miris ) bija latviešu arhitekts.

Dzīvesgājums 
Dzimis  Rīgā liģera (krāvēja) Jēkaba Reinberga un viņa sievas Līzes, dzimušas Kastanes, ģimenē.
Mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā, tad studēja Rīgas Politehnikumā (1877-1881), bija studentu korporācijas Rubonia biedrs. Strādāja pie arhitekta Roberta Pflūga par palīgu (1881-1883), papildinājās Itālijā, Francijā un Vācijā (1884–1885), bija asistents Rīgas politehnikumā (1885–1886). 1889. gadā Reinbergs bija viens no Rīgas Arhitektu biedrības dibinātājiem, tāpat bija pirmais tās priekšsēdētājs. 

No 1890. līdz 1899. gadam Reinbergs strādāja par arhitektu Sanktpēterburgā, Ķeizariskā Mākslas akadēmija viņam piešķīra 2. pakāpes mākslinieka nosaukumu. 
1899. gadā viņš atgriezās Rīgā.
Miris 1908. gada 30. jūlijā Līgatnes pagastā.

Projekti 
1899. gad Augusts Reinbergs uzvarēja konkursā par Latvijas Nacionālā teātra ēkas (tobrīd Rīgas pilsētas Otrais teātris) projektu.
Pēc viņa projekta tikušas uzceltas vairākas ēkas, tai skaitā Strenču Psihoneiroloģiskās slimnīcas, Latvijas Nacionālā teātra un Latvijas Bankas ēkas.

Atsauces 

1860. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
1908. gadā mirušie
Latvijas arhitekti
Rīgas Politehnikuma absolventi
Roberts Garselis

Jānis Roberts Garselis ( — ) bija Latvijas inženieris, sabiedrisks darbinieks. Bijis Rīgas pilsētas galva no 1935. gada septembra līdz savai nāvei 1936. gada aprīlī.

Biogrāfija 
Roberts Garselis piedzima  Valkas apriņķa Kārķu pagasta "Stīmperos" lauksaimnieku ģimenē. Beidzis Rīgas Pētera reālskolu, pēc tam studējis Pēterburgas Tehnoloģiskajā institūtā.

1917. gadā Krievijas Jūras ministrija piešķīra Garselim inženiera-mehāniķa grādu. Pēc tam Tallinā strādājis kuģu būvētavā. Sākoties vācu okupācijai, pārcēlies uz Sevastopoli. 1921. gadā atgriezies Latvijā, sācis strādāt Latvijas dzelzceļa dienestā. 1923. gadā paaugstināts par dzelzceļu mašīnu direkcijas lokomotīvju nodaļas vadītāju. Šajā laikā piedalījies pirmās lokomotīvju vadītāju mācību grāmatas veidošanā.

1926. gadā kļuvis par Daugavpils galveno dzelzceļa darbnīcu vadītāju, bet 1927. gada jūlija beigās kļuva par visas Latvijas dzelzceļa darbnīcu ekspluatācijas direktoru. Amatā bijis līdz 1935. gada septembrim, kad kļuvis par Rīgas pilsētas galvu.

Miris  Rīgā no asinsizplūduma. Apglabāts  Ēveles kapos.

Apbalvojumi 
 Triju zvaigžņu ordenis — 3. šķira (1931).

Atsauces 

1892. gadā dzimušie
1936. gadā mirušie
Latvijas inženieri
Rīgas pašvaldības vadītāji
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Valkas novadā dzimušie
Renesas Electronics

ir Japānas pusvadītāju komponenšu ražotājs. Dibināts 2010. gadā, apvienojoties NEC Electronics un Renesas Technology.
Galvenais birojs atrodas Tokijā (uzņēmums reģistrēts Kavasaki).

Uzņēmuma nosaukums veidots no  — "Renesances pusvadītājs attīstītiem risinājumiem".

Renesas Electronics akcijas tiek kotētas Tokijas fondu biržā (kods 6723). Lielākie akcionāri 2014. gada 31. martā bija: Innovation Network Corporation of Japan (69,15 %), Japan Trustee Services Bank (8,11 %), Hitachi (7,66 %), Mitsubishi (6,26 %), Toyota (2,491 %).

Uzņēmuma produkcija:
 mikrokontrolieri un mikroprocesori;
 pusvadītāju komponentes (tranzistori, diodes, tiristori u.c.;
 RF ierīces;
 displeju moduļi;
 optoelektronika;
 dažādu pielietojumu integrālās shēmas;
 datoratmiņa;
 analogās integrālās shēmas;
 mikrokontrolieri ar USB.

Vēsture 
2002. gada novembrī datortehnikas ražotājs NEC atdalīja savu pusvadītāju ražošanu atsevišķā uzņēmumā NEC Electronics. 
Savukārt 2003. gada 1. aprīlī Hitachi un Mitsubishi Electric  dibināja kopuzņēmumu Renesas Technology, kurā Hitachi bija 55 %, bet Mitsubishi Electric — 45 % kapitāldaļu.

2009. gada aprīlī Renesas Technology un NEC Electronics nolēma apvienoties. Apvienošanās notika 2010. gada 1. aprīlī, izveidojot uzņēmumu Renesas Electronics.
2010. gadā nopirkts Somijas mobilo telefonu ražotāja Nokia bezvadu modemu bizness. Tas pārdēvēts par Renesas Mobile Europe un Helsinkos atvērts Renesas Eiropas birojs.

2011. gadā uzņēmuma darbību nopietni ietekmēja Japānas zemestrīce un plūdi Taizemē. Pēc tam Renesas Electronics veica biznesa restrukturizāciju, lai ražotu lētākus un mazākus mikroprocesorus.
2013. gadā uzņēmuma grupas reorganizācija, apvienojot vairākus meitas uzņēmumus. Nolemts pārtraukt operācijas Eiropā.
2013. gada septembrī LTE bizness, ieskaitot Somijas Renesas Mobile Europe, par 125 miljoniem eiro pārdots ASV bezvadu sakaru iekārtu ražotājam Broadcom.

2016. gada 13. septembrī paziņots, ka Renesas Electronics par 3,6 miljardiem ASV dolāru iegādāsies ASV mikroshēmu uzņēmumu Intersil, kas specializējies automašīnu mikroshēmu ražošanā. Intersil iegāde pabeigta 2017. gada februārī.

Atsauces

Ārējās saites 

 Renesas Electronics Japānas vietne angliski
 Renesas Electronics Eiropas vietne

Japānas uzņēmumi
Dace Meiere

Dace Meiere (dzimusi  Skrundā) ir latviešu tulkotāja un augstskolas pasniedzēja. Pazīstama kā Umberto Eko un citu itāļu autoru darbu latviskotāja.

Biogrāfija 
Dace Meiere studējusi LU Filoloģijas fakultātē (1991–1992), beigusi Viļņas Universitātes Filoloģijas fakultāti (1995). Papildinājusies Sjēnas Universitātē Itālijā (1997). No 1997. līdz 2000. gadam LU Svešvalodu fakultātes Romāņu katedrā mācījusi itāļu valodu. Kopš 1996. gada publicē tulkojumus no itāļu un lietuviešu valodas. 

Nozīmīgākie tulkojumi: Umberto Eko romāni "Rozes vārds" (1998), "Fuko svārsts" (2001), "Bodolīno" (2002) un "Prāgas kapsēta" (2011), Alesandro Bariko "Zīds" (2001), "Okeāns Jūra" (2003), "Stikla pilis" (2004), Kristinas Sabaļauskaites "Silva rerum" (1–2, 2011–2012), Italo Kalvīno "Neredzamās pilsētas" (2017).

Apbalvojumi 
1998. gadā balvu kā 1998. gada labākā tulkotāja. (Par Umberto Eko "Rozes vārda" tulkojumu) 
2014. gadā Literatūras gada balvu par K. Malapartes "Nolādētie toskānieši" tulkojumu, 2018. gadā nominēta šai balvai par itāļu rakstnieka Italo Kalvīno romāna "Neredzamās pilsētas" tulkojumu. 
2019. gadā Jāņa Baltvilka balvu par Andželas Naneti grāmatas "Mans vectēvs bija ķiršu koks" tulkojumu.
2022. gadā Baltu balva. Pasniedz par izciliem sasniegumiem baltu mantojuma pētniecībā, kopšanā un stiprināšanā.

Atsauces

Ārējās saites 

 

1973. gadā dzimušie
Latviešu tulkotāji
Skrundā dzimušie
Viļņas Universitātes absolventi
Latvijas Universitātes pasniedzēji
Bohdans Bondarenko

Bohdans Bondarenko (; dzimis ) ir ukraiņu vieglatlēts, startē augstlēkšanā.

Piedalījies divos Pasaules čempionātos, 2013. gadā Maskavā izcīnījis zelta medaļu (2,41 m).  izcīnījis 7. vietu ar 2,29 m augstu lēcienu. Tāpat ar panākumiem startējis jauniešu sacensībās — ir Pasaules junioru čempions, Eiropas U-23 čempions. Sportista personiskais rekords stadionā ir 2,41 m, šo augstumu pirmoreiz pārvarēja 2013. gada jūlijā notikušajās IAAF Dimanta līgas sacensībās Lozannā.

2016. gada Rio olimpiskajās spēlēs izcīnījis 3. vietu.

Personiskie rekordi

Ārējās saites 

1989. gadā dzimušie
Ukrainas vieglatlēti
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Harkivā dzimušie
Augstlēcēji
Olimpiskie bronzas medaļnieki vieglatlētikā
Ezekiels Kemboi

Ezekiels Kemboi (; dzimis ) ir Kenijas vieglatlēts, startē 3000 metru šķēršļu skrējiena disciplīnā.

Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs (, , ). 2004. gadā Atēnās un 2012. gadā Londonā viņš izcīnīja uzvaru, 2008. gadā Pekinā ierindojās 7. vietā. Tāpat ar panākumiem ir startējis Pasaules čempionātos, kopumā izcīnot sešas medaļas, no kurām puse ir zelta (2009. gads Berlīnē, 2011. gads Tegu un 2013. gads Maskavā), pārējās trīs ir sudraba (2003. gads Parīzē, 2005. gads Helsinkos, 2007. gads Osakā).

Kemboi personiskais rekords ir 7:55,76, kas ir viens no labākajiem rezultātiem šīs distances vēsturē.

Ārējās saites 

1982. gadā dzimušie
Kenijas vieglatlēti
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Vidējo distanču skrējēji
Šķēršļu skrējēji
Olimpiskie zelta medaļnieki vieglatlētikā
Čiloje

Čiloje ( vai Isla de Chiloé) ir Čīlei piederoša sala Dienvidamerikas dienvidrietumu piekrastē Klusajā okeānā. Administratīvi ietilpst Loslagosas reģiona Čilojes provincē. No kontinenta salu atdala Čakao šaurums ziemeļos un Ankudas un Korkovado līči austrumos. Dienvidos no Čilojes izvietojies Čonu arhipelāgs. Sala izstiepta ziemeļu—dienvidu virzienā, austrumu krasts stipri izrobots. Rietumdaļā līdz  augsts kalnu masīvs.

Pirms spāņu iekarotāju ierašanās salu apdzīvoja čonu, viliču un kunku indiāņu tautas. Pirmais no eiropiešiem 1540. gadā salu atklāja spānis Alonso de Kamargo, bet pirmā ekspedīcija, kas salu apkuģoja un izpētīja, bija Fransisko de Uljoa 1553. gadā. Sākotnēji salai tika dots nosaukums Jaunā Galisija (Nueva Galicia), bet tas neiedzīvojās un sala tika dēvēta viliču valodas nosaukumā, kas nozīmē «kaiju vieta». Pirmā pilsēta Kastro dibināta 1567. gadā. 17. un 18. gadsimtā salā intensīvi darbojās jezuītu misionāri, kuru vairāk kā 150 uzbūvētās koka baznīcas 2000. gadā tika iekļautas UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā. 1826. gadā Čiloje iekļāvās Čīles sastāvā.

Atsauces

Ārējās saites 

Čīles salas
Klusais okeāns
Deivids Letermans

Deivids Maikls Letermans (; dzimis ) ir amerikāņu televīzijas raidījumu vadītājs un komiķis.

Kopš 1993. gada vada sarunu šovu Late Show with David Letterman. Pirms tam no 1982. gada vadījis komēdijsarunu šovu Late Night with David Letterman. Letermans ir ar visgarāko vakara šovu vadītāja karjeru ASV. Viņš ir arī televīzijas un kinoproducents. Viņa dibinātais uzņēmums Worldwide Pants Incorporated producē viņa šovu, kā arī The Late Late Show with Craig Ferguson. 1996. gadā žurnāls TV Guide viņu ierindoja 45. vietā 50 izcilāko televīzijas zvaigžņu sarakstā. Pēdējā Late Show sērija tika parraidīta 2015. gada 20. maijā.

Atsauces

Ārējās saites 

 

1947. gadā dzimušie
Indiānā dzimušie
ASV komiķi
Kārlis Šics

Kārlis Šics ( — ) bija latviešu politiķis. Bijis nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas prezidija loceklis, kā arī Latvijas PSR vieglās rūpniecības tautas komisārs.

Biogrāfija 
Kārlis Šics piedzima  Ungurpils pagastā.  Beidzis pamatskolu, pēc tam strādājis dažādās darbnīcās. 1927. gadā sāka darboties Latvijas Komunistiskajā partijā, neilgi pēc tam pārcēlās uz Rīgu.

1929. gadā kļuva par Komunistiskās partijas biedru un tika ievēlēts par kurpnieku šūniņas sekretāru. No 1931. līdz 1933. gadam iecelts dažādos partijas amatos. 1934. gadā par pretvalstisku darbību ieslodzīts. Pēc atbrīvošanas atsācis pagrīdes darbību. Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā kļuva par nedemokrātiski ievēlētās Tautas Saeimas deputātu un prezidija locekli. Bija viens no divdesmit parlamenta delegātiem, kas Maskavā lūdza Latvijas iekļaušanu PSRS. Pēc tās kļuva par vieglās rūpniecības tautas komisāru jaunajā valdībā.

Pēc Otrā pasaules kara beigām 1945. gadā paralēli darbam valdībā kļuva par Ražošanas kooperācijas valdes priekšsēdētāju un Latvijas PSR Tautas saimniecības padomes Vietējās rūpniecības pārvaldes priekšnieku.

Miris .

Apbalvots ar diviem Darba Sarkanā Karoga ordeņiem un vairākām medaļām.

Atsauces 

1904. gadā dzimušie
1981. gadā mirušie
Limbažu novadā dzimušie
LKP CK locekļi
Latvijas PSR ministri
Tautas Saeimas deputāti
Latvijas PSR Augstākās Padomes deputāti
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie latvieši