joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Dombrova Gurņiča

Polijā ir vairākas citas pilsētas ar līdzīgiem nosaukumiem - skat. Dombrova Bjalostocka un Dombrova Tarnovska

Dombrova Gurņiča () ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē. Ietilpst Augšsilēzijas aglomerācijā. Līdz 1990tajiem gadiem akmeņogļu ieguves centrs. Pilsētā atrodas lielākā melnās metalurģijas uzņēmums Polijā - Huta Katowice. Pie pilsētas atrodas vienīgais "tuksnesis" Polijā - 32 km² lielais Blendovas tuksnesis (Pustynia Błędowska), kur 2. pasaules kara laikā pirms došanās uz Ziemeļāfriku trenējās Vācijas Āfrikas korpusa (Deutsches Afrikakorps) karavīri.

Ārējās saites 

Dombrova Gurnzicza
Dombrova Gurnzicza
Dombrova Gurnzicza
Hožova

Hožova () - pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē. Ietilpst Augšsilēzijas aglomerācijā. Radās no 1934. līdz 1939. gadam, apvienojot četras mazākas apdzīvotas vietas un pisētas - Hožovu (Chorzów, mūsdienās pilsētas daļa Chorzów III vai Chorzów Stary), Krulevsku Hutu (Królewska Huta, mūsdienās pilsētas daļa Chorzów I vai Chorzów-Miasto), Nove Hajdukus (Nowe Hajduki) un Hajdukus Velke (Hajduki Wielkie, abi Hajduki mūsdienās ir pilsētas daļa Chorzów IV vai Chorzów-Batory).

Liels rūpniecības centrs (attīstījies no 18. gadsimta beigām) - akmeņogļu ieguve, divi metalurģiskie kombināti (Huta Batory un Huta Kościuszko SA), ķīmiskās rūpnīcas (ogļu pārstrādes rūpnīca, slāpekļa minerālmēslu rūpnīca), tramvaju un metro vagonu rūpnīca ALSTOM Konstal. Tomēr apmēram 30% no pilsētas teritorijas aizņem Kultūras un atpūtas parks (Wojewódzki Park Kultury i Wypoczynku), kurā atrodas zooloģiskais dārzs, stadions (2011. gadā lielākais Polijā), planetārijs, etnogrāfiskais parks, kā arī citi izklaides un izglītības objekti.

2006. gada 28. janvārī Hožovā sabruka Katovices starptautiskā tirgus (Międzynarodowe Targi Katowickie) paviljona jumts, kurā tobrīd notika baložu izstāde. Bojā gāja 65 cilvēki.

Polijas augstākās futbola līgas komandas Hožuvas "Ruch" mājvieta.

Cilvēki 

Hožovā dzimuši:

 Kurts Alders (Kurt Alder, 1902 - 1958) - vācu ķīmiķis
 Hanna Šigulla (Hanna Schygulla, 1943 - ) - vācu aktrise
 Francis Vaksmanis (Franz Waxman, 1906 - 1967) - amerikāņu/vācu komponists

Polijas pilsētas
Silēzijas vojevodistes apriņķi
Silēzijas vojevodistes pilsētas
Javožno

Javožno () ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē. Atrodas Augšsilēzijas aglomerācijas austrumu daļā. Akmeņogļu ieguve. Liela elektrostacija.

Vēsturiski atrodas Mazpolijā, jo vairākus gadsimtus piederēja Krakovas arhibīskapam. 1767. gadā šeit tika ierīkota pirmā pastāvīgā ogļu ieguves šahta Augšsilēzijā. No 1943. līdz 1956. gadam pie pilsētas darbojās koncentrācijas nometne (vispirms to vadīja nacisti, mainoties varai – komunisti). 1947. gadā operācijas "Visla" laikā šeit tika ieslodzīti no Polijas dienvidaustrumiem deportētie ukraiņu iedzīvotāji.

Futbolista Jana Urbana (Jan Urban, 1962 - ) dzimtā pilsēta.

Polijas pilsētas
Silēzijas vojevodistes pilsētas
Silēzijas vojevodistes apriņķi
Jastšembezdroja

Jastšembezdroja () ir pilsēta Polijas dienvidos, Silēzijas vojevodistē pie Čehijas robežas. Līdz 20. gadsimta sākumam - kūrortpilsēta. Strauji sāka attīstīties 20. gadsimta vidū, kad pilsētas apkārtnē sāka iegūt akmeņogles. Arī mūsdienās Jastšembezdroja ir liels ogļu ieguves centrs ar vairākām lielām šahtām.

1980. gada 2. septembrī šeit tika parakstīta t.s. Jastšembes vienošanās starp valdību un streikojošajiem ogļračiem. Līdzīgas vienošanās tika noslēgtas arī Gdaņskā un Ščecinā, un kopā tās noveda pie arodapvienības "Solidaritāte" izveidošanas.

Polijas pilsētas
Silēzijas vojevodistes apriņķi
Silēzijas vojevodistes pilsētas
Dainis Īvāns

Dainis Īvāns (dzimis  Madonā) ir latviešu žurnālists un politiķis. Latvijas Tautas frontes pirmais priekšsēdētājs (1988—1990), LSDSP priekšsēdētājs (2002—2005).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1955. gadā Madonā. Mācījās Madonas 1. vidusskolā, studēja Latvijas Valsts universitātes Filoloģijas fakultātē. Sākotnēji strādāja par latviešu valodas un literatūras skolotāju un Teātra muzeja līdzstrādnieku, vēlāk bija Raiņa Literatūras un mākslas vēstures muzeja direktora vietnieks zinātniskajā darbā. Kopš 1979. gada publicēja rakstus par teātri un literatūru, bija Latvijas televīzijas literāro un teātra raidījumu autors un redaktors. 1982. gadā publicēts Īvāna rakstīts nekrologs Leonīdam Brežņevam.

1986. gadā Īvāns sāka strādāt žurnālā "Skola un Ģimene", rakstīja par vides aizsardzības un nacionālās identitātes saglabāšanas tēmām lakrakstos "Skolotāju Avīze" un "Padomju Jaunatne". 
Lielu polularitāti ieguva viņa un Artūra Snipa laikrakstā "Literatūra un Māksla" publicētais raksts "Par Daugavas likteni domājot" pret Daugavpils HES būvi, kas saņēma Žurnālistu savienības  1986. gada balvu par gada aktuālāko publicistiku. 1987. gadā Dainis Īvāns bija viens no sabiedrības kampaņas par Daugavas ielejas virs Daugavpils (Daugavas loku) saglabāšanu, kas beidzās ar Latvijas PSR valdības publisku atteikšanos no spēkstacijas celtniecības. 
Dainis Īvāns uzstājās 1988. gada 7. oktobra manifestācijā Mežaparka estrādē un Latvijas Tautas fronte un 1988. gada 9. oktobrī tika ievēlēts par Latvijas Tautas frontes priekšsēdētāju. 1990. gadā viņš kļuva par Latvijas Republikas Augstākās padomes deputātu un Augstākās padomes priekšsēdētāja pirmo vietnieku, 1992. gada februārī atkāpās no šā amata.

Vēlāk bija laikraksta "Neatkarīgā Cīņa" komentētājs un kultūras nodaļas vadītājs, laikraksta "Literatūra. Māksla. Mēs" redaktors, TV programmas "Laikmeta pieskāriens" vadītājs. 
1998. gadā iestājās LSDSP, bija partijas priekšsēdētājs no 2002. līdz 2005. gadam, vēlāk LSDSP priekšsēdētāja vietnieks. No 2001. gada līdz 2009. gada jūnijam D. Īvāns bija Rīgas domes deputāts, Kultūras, mākslas un reliģijas lietu komitejas, vēlāk Vides komitejas vadītājs.

Apbalvojumi un pagodinājumi 
 Triju Zvaigžņu ordenis, III šķira (1995)
 1991. gada barikāžu dalībnieka piemiņas zīme
 LZA goda loceklis (2013)

Bibliogrāfija 
 "Domu Daugava. Sirdsdaugava" (1989; kopā ar A. Snipu),
 "Gadījuma karakalps" (1994),
 "Eida pirtiņā" (1999),
 "Tautas fronte Rietumos" (2001),
 "Mednieka smaids" (2000),
 "Līdzi vējiem" (2001).

Atsauces

Ārējās saites 
 Biogrāfija gramata21.lv

1955. gadā dzimušie
Latvijas sociāldemokrāti
PSKP biedri
Latvijas žurnālisti
LR Augstākās Padomes deputāti
PSRS tautas deputāti no Latvijas apgabaliem
Rīgas domes deputāti (2001—2005)
Rīgas domes deputāti (2005—2009)
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Atzinības krusta lielkrusta komandieri
Madonā dzimušie
Latvijas Universitātes absolventi
Atmodas aktīvisti
7. Saeimas vēlēšanas

7. Saeimas vēlēšanas notika . Tika pieteikts 21 deputātu kandidātu saraksts ar kopumā 1081 deputātu kandidātu. Vēlēšanās piedalījās 964 667 vēlētāji, kas sastādīja 71,89% no 1 348 535 balsstiesīgajiem.

Balsošanas sistēma 
Latvijas Republikas Satversme nosaka, ka Saeimu ievēl vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās, brīvās un proporcionālās vēlēšanās, piešķirot vietas partijām, kuras iegūst vismaz 5% balsu pēc Vebstera/Senlagē metodes. Vēlēšanas parasti notiek reizi četros gados, oktobra pirmajā sestdienā, bet Latvijas Valsts prezidentam ir tiesības rīkot ārkārtas vēlēšanas. Tiesības vēlēt ir pilntiesīgiem Latvijas pilsoņiem, kuri vēlēšanu dienā ir sasnieguši astoņpadsmit gadu vecumu. Saeimā var ievēlēt jebkuru pilntiesīgu Latvijas pilsoni, kurš vēlēšanu pirmajā dienā ir vecāks par divdesmit vienu gadu.

Rezultāti 
No 21 partijas sešas pārvarēja 5% barjeru un iekļuva Saeimā.

Vairākas partijas, kas bija pārstāvētas 6. Saeimā, 7. Saeimā neiekļuva. Vienlaicīgi ar Saeimas vēlēšanām notika arī referendums par Pilsonības likumu.

Skatīt arī 
 Latvijas politika

Ārējās saites 
 Oficiālie 7. Saeimas vēlēšanu rezultāti

Veleszanas
Saeimas veleszanas
07
Rīgas arhibīskapi (1255—1562)

Rīgas arhibīskapi () bija augstākie laicīgie valdnieki Rīgas arhibīskapijas teritorijā, ko viņi pārvaldīja no 1255. gada kopā ar Rīgas domkapitulu, bet no 1432. gada kopā ar arhibīskapijas padomi. Pavisam bija 20 arhibīskapu, pirms tam četri Ikšķiles un Livonijas bīskapi.

Ikšķiles bīskapi 
 Meinards (Meinhard, 1186.-14.08.1196.);
 Bertolds (Berthold, 1196.-24.07.1198.);

Rīgas jeb Livonijas bīskapi 
 Alberts fon Bukshēvdens (Albert von Buxhövden, 1199.-17.01.1229.);
 Nikolajs fon Nauens (Nikolaus von Nauen, 1229.-1253.)

Rīgas arhibīskapi 
 Alberts Zauerbērs (Albert Suerbeer 1253.-1273. Livonijas, Igaunijas un Prūsijas arhibīskaps; par Rīgas arhibīskapu apstiprināts 20.01.1255.); 
 Johans I fon Lūne (Johanness I von Lune, 1273.-1284.);
 Johans II fon Fehte (von Vechten, 1285.-1294.);
 Johans III fon Šverīns (von Schwerin, 1294.-1300.);
 Izarnus Takons (Isarnus Takkon, 19.12.1300.-11.04.1302.);
 Jens Grands (Jens Grand), 1302. atteicies no amata;
 Frīdrihs fon Pernšteins (Friedrich von Pernstein, 21.03.1304.-1341.);
 Engelberts fon Dolens (von Dolen, 1341. 18.X - 1347. 9.IX), miris Avinjonā;
 Fromholds fon Fifhūzens (Fromhold von Fünfhausen, Vyffhusen, 17.03.1348.-28.12.1369.);
 Zīgfrīds Blombergs (Siegfried Blomberg, 11.02.1370.-30.06.1374.);
 Johans IV fon Zintens (von Sinten, Zinten, 23.10.1374.-24.09.1393.);
 Johans V fon Vallenrods (von Wallenrodt, 27.08.1393.-30.05.1418.);
 Johans VI Ambundi (Ambundi, 11.07.1418.-16.06.1424.);
 Hennings Šarpenbergs (Henning Scharpenberg, 13.10.1424.-05.04.1448.);
 Silvestrs Stodevešers (Silvester Stodewescher, 09.10.1448.-12.07.1479.);
 Stefans Grūbe (Stephan Grube, 12.03.1480.-20.12.1483.);
 Mihaels Hildebrands (Michael Hildebrand, 04.06.1484.-06.02.1509.);
 Jaspers Linde (Jasper, Casparus, Linde, 18.02.1509.-29.06.1524.);
 Johans VII Blankenfelds (Blankenfeld, 29.06.1524.-09.09.1527.);
 Tomass Šēnings (Thomas Schöning, 06.02.1528.-11.08.1539.);
 Vilhelms fon Brandenburgs (Wilhelm, Markgraf von Brandenburg, 1539.-04.02.1563.).

Skatīt arī 
 Rīgas arhibīskapija
 Livonijas ordeņa mestri
 Kurzemes bīskapu saraksts
 Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas arhibīskapi

 
 
Livonijas cilvēki
Valdnieku uzskaitījumi
Valdnieki Latvijas teritorijā
Sigismunds II Augusts

Sigismunds II Augusts (, , ; dzimis , miris ) no 1548. gada līdz savai nāvei 1572. gadā bija pēdējais Jagellonu dinastijas  valdnieks - Polijas karalis un Lietuvas dižkunigaitis. Pēc Livonijas un Lietuvas reālūnijas izveidošanas bija pirmais Livonijas hercogs (1566-1572).

Pilns tituls 
Kā Polijas karalis Sigismunds svarīgākos valsts dokumentus cita starpā parakstīja kā "Livonijas kungs un mantinieks", kas norādīja uz to, ka pēc Livonijas iekarošanas viņam bija tiesības uz tās valdnieka pārmantojamo titulu:

"Sigismunds Augusts, no Dieva žēlastības karalis Polijai, lielhercogs Lietuvai, tāpat Krakovijas, Sandomirijas, Siradijas, Lančicijas, Kujāvijas, Kijevijas, Rutēnijas, Volīnijas, Prūsijas, Mazovijas, Podlēzijas, Kulmas, Elbingas, Pomerānijas, Žemaitijas, Livonijas u.c. kungs un mantinieks." 

(Sigismundus Augustus Dei gratia rex Poloniae, magnus dux Lithuaniae, nec non terrarum Cracoviae, Sandomiriae, Siradiae, Lanciciae, Cuiaviae, Kijoviae, Russiae, Woliniae, Prussiae, Masoviae, Podlachiae, Culmensis, Elbingensis, Pomeraniae, Samogitiae, Livoniae etc. dominus et haeres).

Dzīves gājums un svarīgākie notikumi 
Sigismunds II Augusts bija Lietuvas dižkunga un Polijas karaļa Jagaiļa mazmazdēls. Par karali viņš kļuva pēc sava tēva Sigismunda I nāves. 

Viņa valdīšanas laikā 1561. gadā parakstīja Viļņas ūniju, saskaņā ar kuru Livonijas konfederācija nonāca Sigismunda II Augusta pakļautībā, bet Gothards Ketlers saņēma valdījuma daļu Livonijas - Kurzemi un Zemgali, kuru pārvaldīja kā Polijas karaļa vasalis. No 1566. gada 26. augusta līdz 26. decembrim Grodņā notika Lietuvas Seims, kurā tika noslēgta Livonijas un Lietuvas reālūnija (). Pēc reālūnijas nosacījumiem Lietuvas dižkunigaitis Sigismunds II Augusts kļuva par pirmo Livonijas hercogu.
1569. gadā tika noslēgta Ļubļinas ūnija un Polijas karaliste ar Lietuvas lielkņazisti kļuva vienota valsts.

Sigismunds II Augusts bija trīsreiz precējies, tomēr viņam nebija bērnu, tādēļ pēc karaļa nāves izbeidzās Jagellonu dinastija, Polijas kronis kļuva vakants un karaliste kļuva par federālu monarhiju, kurā karalis tiek ievēlēts.

Atsauces

Ārējās saites 

 Polijas karaļu zīmogi ar pilniem tituliem

Valdnieki Latvijas teritorijā
1520. gadā dzimušie
1572. gadā mirušie
Jagellonu dinastija
Lietuvas dižkunigaiši
Polijas monarhi
Mazpolijas vojevodistē dzimušie
Buga

Buga () jeb Rietumu Buha (; ) ir upe Eiropā, Polijas—Ukrainas un Baltkrievijas robežupe. Narevas kreisā krasta pieteka. Sākas Ukrainā, Podolijas augstienē, netālu no Ļvivas. Tipiska līdzenuma upe, tek pa Poļesjes un Mazovijas-Podļases zemienēm.

Pilsētas Bugas krastos 
Červonohrada, Sokaļa, Vlodava, Terespole, Bresta, Drohičina, Broka, Viškova

Kanāli 
 Dņepras—Bugas kanāls savieno Rietumu Bugu' ar Dņepras baseinu
 Augustovas kanāls savieno Rietumu Bugu ar Nemunas baseinu
 Mazūru ūdensceļš savieno Rietumu Bugu ar Pregoļas baseinu

Ārējās saites 

Baltkrievijas upes
Polijas upes
Ukrainas upes
Narevas pietekas
Vislas baseina upes
Buga
Ļubļinas vojevodiste
Mazovijas vojevodiste
Podlases vojevodiste
Poļi

Poļi () ir tauta Centrāleiropā, Polijas pamatiedzīvotāji. Kopējais skaits pasaulē apmēram 50 miljoni. Viena no reliģiozākajām tautām mūsdienu Eiropā.

Izcelsme un vēsture 

Poļu nosaukums radies no rietumslāvu cilts poļānu (polanie) vārda, kas jau no 8. gadsimtā dzīvoja mūsdienu Poznaņas apkārtnē Vartas upes baseinā. Vārda polanie tulkojums ir lauku (tīrumu) iedzīvotāji (no  — 'lauks, tīrums'). Poļāni veidoja poļu tautas kodolu, šeit 9. gadsimtā radās pirmā Polijas valsts Pjastu dinastijas vadībā, un šeit atradās pirmās Polijas galvaspilsētas — Gņezno, Poznaņa. Konsolidējot ap sevi citas rietumslāvu ciltis Vislas baseinā, pamazām veidojās kopīga poļu identitāte.

Visu poļu tautas pastāvāšanas laiku viens no galvenajiem jautājumiem bija sadzīvošana vai pretdarbība vāciešiem, kuru "Dzīšanās uz austrumiem" politika (Drang nach Osten) bija vērsta arī pret poļu apdzīvotajiem apgabaliem. Šajā ciņā tika piedzīvotas gan spožas uzvaras (Grīnvaldes kauja), gan rūgti zaudējumi (Polijas dalīšanas).
16. gadsimta vidū poļi kopā ar lietuviešiem spēja radīt Polijas-Lietuvas kopvalsti jeb Žečpospoļitu (Rzeczpospolita Obojga Narodów), kas bija viena no tālaika Eiropas lielvarām ar savdabīgu valsts iekārtu (muižnieku republiku). Tā ietekmēja  baltkrievu un ukraiņu tautu mentalitāti un kultūru.

18. gadsimta beigās Polija-Lietuva dažādu iekšēju un ārēju iemeslu dēļ tika sadalīta starp spēcīgākajiem kaimiņiem - Prūsiju, Krieviju un Austriju, kas radīja pirmo poļu emigrantu vilni Eiropā un Amerikā.
Kopš Polijas valsts izzušanas 19. gadsimtā Eiropā radās t.s. poļu jautājums. Poļi cīņā par savas valsts atjaunošanu kļuva par pastāvošā politiskā status quo niknākajiem ienaidniekiem. Polijā un Lietuvā notika Novembra sacelšanās (1830—1831) un Janvāra sacelšanās (1863—1864), arī vairāku citu Eiropas revolūciju laikā poļi bija nemiernieku pirmajās rindās.

Pēc Pirmā pasaules kara, sabrūkot Vācijas, Austroungārijas un Krievijas impērijām, 1918. gada 11. novembrī atkal nodibinājās neatkarīga Polijas valsts (Rzeczpospolita Polska).
Smags izaicinājums poļu tautas pastāvēšanai bija Otrais pasaules karš, jo pēc Ribentropa-Molotova vienošanās divi agresori — PSRS un hitleriskā Vācija, okupēja Poliju un savās okupācijas zonās veica apzinātas poļu elites iznīcināšanas akcijas. Poļi atbildēja ar niknu pretošanos (skat. Polijas slepenā valsts). 
Lai arī Otrajā pasaules karā Polija zaudēja 22% no iedzīvotājiem un ievērojamas teritorijas valsts austrumos, kara rezultātā Polija ieguva ievērojamas teritorijas rietumos uz Vācijas rēķina, un, veicot etniskās tīrīšanas, faktiski kļuva par viennacionālu valsti.

Latvijas poļi 

Poļi ir viena no vēsturiskajām Latvijas mazākumtautībām. Vairums Latvijas poļu dzīvo gan Daugavpils (12 934, 13,9%), Rīgas (12 916, 1,8%) un Jelgavas (1058, 1,9%) pilsētās, gan arī Daugavpils novadā (3075, 12,6%) un Krāslavas novadā (1326, 7,7%).

Skatīt arī 
 Latvijas poļi

Ārējās saites 
 Latvijas Poļu savienība

Atsauces 

Polijas tautas
Stefans Banahs

Stefans Banahs () (dzimis , miris ) - poļu matemātiķis. Viens no Ļvovas matemātiķu skolas ievērojamākamajiem pārstāvjiem. Funkcionālanalīzes klasiķis.

Biogrāfija 

Stefans Banahs dzimis 1892.gada 30.martā Krakovā (Austroungārijā). Banaha tēvs (Stefans Grečeks (Stefan Greczek)) bija nodokļu ierēdnis, bet māte, ar kuru tēvs nebija precējies, pameta Stefanu, kad tas bija 4 dienas vecs. Dzimšanas apliecībā kā Banaha māte tika ierakstīta Kataržina Banaha, kuras identitāte nav skaidra, jo Banaha tēvs līdz mūža galam slēpa Stefana mātes identitāti.

Jau apmeklējot pamatkolu un ģimnāziju Krakovā, parādījās Banaha spējas matemātikā. Tomēr pēc ģimnāzijas beigšanas, tā kā nodarbošanās ar matemātiku nesolīja nekādas karjeras iespējas, Banahs izvēlējās studēt Ļvovas Tehniskās Universitātes Inženierijas fakultātē. Neilgi pēc Pirmā pasaules kara sākuma, Banahs devās uz dzimto Krakovu, kur kopā ar domubiedru pulciņu sāk nodarboties ar dažādu matemātisku problēmu risināšanu.

Pēc kara Banahs 1920.gadā bija viens no Polijas Matemātiskās biedrības dibinātājiem, bet 1920.gadā viņš atkal pārceļas uz Ļvovu un sāk pasniegt Ļvovas universitātē. 1922.gadā, pretēji vispārpieņemtajai praksei, jo Banaham nebija izglītība matemātikā, viņš tiek habilitēts par docentu, bet 1924.gadā - par profesoru.

Banahs, kopā ar pārējiem Ļvovas skolas pārstāvjiem ar matemātiku parasti nodarbojās vakaros Ļvovas kafejnīcās (populārākā vieta "Skotu kafejnīca" (Kawiarnia Szkocka)), kur troksnī un pūlī aizrautīgi diskutēja par matemātiku. 1932. gadā Banahs publicēja savu galveno darbu, kas kļuvis par matemātikas klasiku - Théorie des opérations linéaires (Teoria operacji liniowych).

Neilgi pirms 2.pasaules kara Banahs kļuva par Polijas Matemātiskās biedrības prezidentu. PSRS okupējot Polijas austrumdaļu, Banahs turpināja nodarboties ar matemātiku, bet kad Ļvovu 1941.gadā ieņēma vācu karaspēks, matemātikas studijas nācās pamest. Kaut arī Banahs pēc kara bija plānojis pārcelties uz Krakovu, tomēr 1945.gadā viņš mirst. Apglabāts Ļvovā.

Ārējās saites 

1892. gadā dzimušie
1945. gadā mirušie
Polijas matemātiķi
Mazpolijas vojevodistē dzimušie
Juzefs Bems

Juzefs Zahariašs Bems (, ; dzimis , miris ) bija poļu politiķis un militārais darbinieks. poļu, ungāru un osmaņu armiju ģenerālis. Poļu un ungāru nacionālais varonis.

Dzimis Tarnovā jurista ģimenē. 15 gadu vecumā iestājās karaskolā, un jau 18 gadu vecumā piedalījās Napoleona 1812. gada karā. No 1815. gada līdz 1825. gadam Polijas caristes armijā, kad tika atlaists par politisko neuzticamību, un emigrēja uz Austriju, kur uzturējās Ļvovā.

Pēc Novembra sacelšanās sākuma 1830. gadā, kļuva par vienu no tās līderiem Polijā līderiem. Komandēja sacelšanās dalībnieku artilērijas daļas. Vadīja Varšavas aizstāvēšanu pret krievu karaspēku. Pēc sacelšanās sakāves emigrācijā, uzturējās dažādās valstīs, cenšoties organizēt poļu leģionus.

Pēc 1848.gada revolūcijas sākšanās, vadīja Vīnes aizstāvēšanu pret imperatora karaspēku, bet pēc tam Ungārijā kļuva par vienu no ungāru sacelšanās miltārajiem līderiem, vispirms vadot revolucionāro armiju Transilvānijā, bet pašā revolūcijas beigu periodā kļūstot par visas Ungārijas armijas virspavēlnieku.

Pēc 1848.gada revolūcijas sakāves emigrēja uz Osmaņu impēriju, dzīvoja Kitahjā, iestājās sultāna militārajā dienestā, pārgāja islāmā, pieņemot Muratpašā vārdu. Mira kā Halebas gubernators.

1929. gadā ģenerāļa Bema mirstīgās atliekas tika pārvestas no Halebas uz dzimto pilsētu Tarnovu un apglabātas mauzolejā pilsētas parkā.

1956. gada Ungārijas revolūcija sākās ar nemieriem pie Juzefa Bema pieminekļa Budapeštā.

Ārējās saites 

Polijas vēsture
Austrijas vēsture
Krievijas vēsture
Ungārijas vēsture
Rumānijas vēsture
Poļu militārpersonas
Mazpolijas vojevodistē dzimušie
Amerikas Savienoto Valstu karogs

Amerikas Savienoto Valstu karogā redzamās 50 zvaigznes simbolizē ASV 50 štatus, bet 13 svītras (7 sarkanas un 6 baltas) - pirmos ASV štatus austrumu piekrastē. Sākumā uz karoga atradās 13 zvaigznes un 13 svītras, bet nākot klāt jauniem štatiem nāca klāt arī jaunas zvaigznes, svītru skaits gan palika nemainīgs. Karogas krāsas ņemtas no Lielbritānijas karoga, kurai līdz pat 1776. gadam piederēja koloniālā vara. Pēdējā zvaigznīte karogā tika iezīmēta 1960. gadā, kad par atsevišķu štatu kļuva Havaju salas.

Karogs
Nacionālie karogi
Ziemeļamerikas valstu karogi
Zbigņevs Bžeziņskis

Zbigņevs Kazimežs Bžeziņskis (, dzimis , miris ) bija poļu izcelsmes ASV politiķis un politologs. Pēdējā laikā bija pasniedzējs The Paul H. Nitze School of Advanced International Studies (SAIS) un pētnieks Center for Strategic and International Studies (CSIS) ASV. Zbigņevs Bžezinskis bija Latvijas Okupācijas muzeja goda padomes loceklis.

Biogrāfija 
Dzimis Varšavā Polijā 1928. gadā diplomāta ģimenē. Tēvs Tadeušs Bžeziņskis 1920. gadā bija cīnījies Polijas armijas rindās Polijas-Krievijas karā. No 1931. līdz 1935. gadam tēvs tika norīkots darbā Vācijā un Zbigņevs bija aculiecinieks nacisma dzimšanai. No 1936. līdz 1938. gadam tēvs strādāja par diplomātu PSRS, Staļina lielā terora laikā.

1938. gadā Bžeziņsku ģimeni norīkoja darbā uz Kanādu, bet, kad Molorova-Ribentropa pakta rezultātā Polija tika sadalīta divu agresoru starpā, Bžeziņsku ģimene nolēma neatgriezties dzimtenē.

1950. gadā Bžeziņskis ieguva maģistra grādu Makgila Universitātē Otavā Kanādā, specializējoties Padomju Savienības un totalitārisma jautājumos. Pēc tam viņš ieguva doktora grādu Hārvarda Universitātē ASV. 1958. gadā Bžeziņskis kļuva par ASV pilsoni.

Bžeziņskis iesaistījās ASV politikas izstrādē pret PSRS un tās satelītvalstīm un bija viens no ASV Demokrātiskās partijas ārpolitikas ideologiem. Bija sabalansētas, neagresīvas politikas attiecībā pret PSRS piekritējs (mierīgās līdzāspastāvēšanas princips), jo uzskatīja, ka tas novājina sociālisma nometni, it sevišķi Austrumeiropā.

1960. gada ASV prezidenta vēlēšanās Bžeziņskis bija Džona Kenedija padomdevējs, bet no 1977. gada līdz 1981. gadam bija prezidenta Džimija Kārtera padomnieks nacionālās drošības jautājumos.

Bžeziņskis bija viens no Helsinku procesa galvenajiem ideologiem, pēc tam viens no lielākajiem cilvēktiesību neievērošanas kritiķiem un disidentu atbalstītājiem PSRS un tās satelītvalstīs.

Pēc prezidenta Kārtera pilnvaru beigām uzstājās kā eksperts ārpolitikas jautājumos, izdeva grāmatas.

ASV politiķi
1928. gadā dzimušie
2017. gadā mirušie
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Glicerīns

Glicerīns (propāntriols-1,2,3, glicerols, CH2OHCHOHCH2OH) ir caurspīdīgs, bezkrāsains, viskozs šķidrums ar saldu garšu. Tas ir relatīvi maztoksisks, salīdzinot ar citiem vairākvērtīgajiem spirtiem.

Atrašanās dabā 
Glicerīns dabā ir sastopams dzīvnieku taukos, taukskābju esteru veidā.

Iegūšana 
Iegūst tauku pārziepošanas procesā kā ziepju ražošanas blakusproduktu. Var iegūt arī sintētiski.

Īpašības 
Uzmanīgi oksidējot glicerīnu, var iegūt glicerīnaldehīdu, tas ir vienkāršs ogļhidrāts un tam ir iespējami 2 optiskie izomēri.

Dehidratējot glicerīnu, rodas akroleīns — nepiesātinātais aldehīds:

 HOCH2CH(OH)−CH2OH → H2C=CH−CHO + 2 H2O

Izmantošana 
Glicerīnu lieto nitroglicerīna ieguvei un polimēru (krāsu bāzes) ieguvei. To pievieno šķidrumiem kā antifrīzu, kā arī izmanto vīna saldināšanai, liķiera ražošanā un parfimērijā.

Ārējās saites 
 glicerins | Medicīnas termins 

Spirti
Sadzīves ķīmija
Sārmu metāli

Sārmu metāli ir periodiskās tabulas IA grupas ķīmiskie elementi. Sārmu metāli ir litijs, nātrijs, kālijs, rubīdijs, cēzijs un francijs. Šie metāli tā tiek saukti, jo, reaģējot ar ūdeni, veido sārmus (hidroksīdus). Sārmu metāli ir visaktīvākie metāli un brīvā veidā dabā nav sastopami, jo intensīvi reaģē ar ūdeni un gaisā esošo skābekli. Nātrijs un kālijs ir  6. un 7. izplatītākais ķīmiskais elements Zemes garozā, toties francija Zemes garozā tikpat kā nav, jo tas ir ļoti radioaktīvs. Sārmu metālus brīvā veidā iegūst, elektrolizējot to savienojumu (parasti hlorīdu vai hidroksīdu) kausējumus. Palielinoties atommasai, palielinās ķīmiskā aktivitāte.

Fizikālās īpašības 
Sārmu metāliem ir zemas kušanas temperatūras, piemēram, litijs kūst 180 °C temperatūrā, bet cēzijs jau 28 °C. Šie elementi ir labi siltumvadītāji un elektrovadītāji. Tie ir arī mīksti, viegli griežami ar nazi. Arī to blīvums, salīdzinot ar citiem metāliem, ir mazs.

Ķīmiskās īpašības 
Sarmu metāliem ir vismazākā elektronegativitāte, tāpēc tie reaģē ar dažādiem nemetāliem. Mazliet no pārējiem sārmu metāliem atšķiras litijs. Salīdzinot ar citiem sārmu metāliem, tas sliktāk reaģē ar ūdeni, skābekli un halogēniem, toties labāk reaģē ar slāpekli, oglekli un ūdeņradi.

Reakcijas ar ūdeni 
Visi sārmu metāli (Me) ļoti labi reaģē ar ūdeni.

Skatīt arī 
 Sārmzemju metāli

Atsauces

Ārējās saites
Ārieši

Ārieši ir seno indoirāņu cilšu un tautu pašnosaukums. Šo jēdzienu vēdiskajā periodā (no 1500. līdz 500. gadam p.m.ē.) mūsdienu Indijas ziemeļos kā pašnosaukumu izmantoja senie indoārieši (daļa no mūsdienu indoirāņiem), bet vēlāk tas atsaucās uz dižciltīgo šķiru, kā arī uz ģeogrāfisko reģionu Ārjāvartu. Avestas rakstos vārds ārieši tiek izmantots Irānas nosaukuma izcelsmes skaidrošanā. 19. gadsimtā Rietumeiropā ar terminu ‘arieši’ sāka apzīmēt visas indoeiropiešu tautas, bet mūsdienās šis termins netiek izmantots šādā nozīmē. Pastāv arī apgalvojumi, ka ārieši ir sena un liela baltu tauta.

Pēc rasisma teorijas augstākas rases pārstāvjus sauc par āriešu rasi. To izmantoja Trešais reihs, tās līderis Ādolfs Hitlers uzskatīja, ka ģermāņi (vācieši) ir ārieši, kuriem jāvalda pār citiem āriešiem un vēl jo vairāk pār neāriešiem.

Atsauces

Ārējās saites 

 

Indoirāņu tautas
Indijas vēsture
Tiesību teorija

Tiesību teorija kā atsevišķa nozare radās 17. gadsimtā. 19. gadsimtā Vācijas universitātēs sāka pasniegt šo kursu ar nosaukumu Tiesību zinātnes. 
Latvijā tiesību teorijas kursu ar nosaukumu Ievads tiesību zinātnē uzsāka pasniegt ievērojamais jurists Augusts Lēbers (August Loeber) 1920. gadu sākumā.

Struktūra 

Tiesību teorija iedalās divos pamatvirzienos pēc sabiedrības izpratnes par tiesībām:

 pozitīviskā tiesību teorija (dominēja 19. gadsimtā); 
 dabiskā tiesību teorija (parādās 20. gadsimta sākumā kā kritika dogmatiskajām pozitīvajām tiesībām). Ejot laikam, mainās arī tiesiskā apziņa- priekšstati par tiesiskumu.

Tiesību teorija

en:Law#Legal theory
Merilina Monro

Merilina Monro (; dzimusi Norma Džīna Mortensone (Norma Jeane Mortenson) , mirusi ) bija amerikāņu aktrise, modele un dziedātāja.

Karjeru sākusi kā modele, 1946. gadā parakstījusi filmu līgumu ar Twentieth Century-Fox. Sākumā tēloja nelielas lomas, pirmo ievērību guva ar lomām 1950. gada filmās The Asphalt Jungle un "Viss par Ievu" (All About Eve). Monro pirmā galvenā loma bija 1952. gada filmā Don't Bother to Knock. Vēlāk tēlojusi tādās filmās kā Niagara (1953), "Džentlmeņi izvēlas blondīnes" (Gentlemen Prefer Blondes; 1953), River of No Return (1954), "Septītā gada drudzis" (The Seven Year Itch; 1955), "Džezā tikai meitenes" (Some Like It Hot, 1959). Par lomu filmā "Džezā tikai meitenes" Monro ieguva Zelta globusa balvu kā labākā aktrise komēdijas vai muzikālā filmā. 1960. gadā Monro piešķīra Holivudas zvaigžņu alejā.

Monro pēdējā kinoloma bija filmā The Misfits (1961), kurā viņa filmējās ar Klārku Geiblu un kurai scenāriju sarakstīja aktrises toreizējais vīrs Arturs Millers. Šī bija arī Klārka Geibla pēdējā filma. Divas dienas pēc filmēšanas beigām Geiblam bija sirdstrieka un pēc desmit dienām viņš nomira. Vēlāk Monro piedalījās vēl vienā filmā Something's Got to Give (1962), bet tā palika nepabeigta.

Dzīves pēdējos gadus iezīmējās slimība, privātās problēmas. Monro nomira  no barbiturātu pārdozēšanas, oficiāli viņas nāve tiek klasificēta kā pašnāvība, tomēr pastāv vairākas sazvērestības teorijas par viņas nāves apstākļiem.

1999. gadā Amerikas Kinoinstitūts izcilāko ekrāna leģendu sarakstā AFI 100 gadi... 100 zvaigznes ierindoja Monro 6. vietā izcilāko sieviešu kārtas zvaigžņu sarakstā.

Viņas iecienītāko rakstnieku vidū bija Fjodors Dostojevskis un Džordžs Bernards Šovs, aktrise jūsmoja par Gojas, El Greko, Pikaso un Mikelandželo mākslas darbiem.

Filmu saraksts 

 The Shocking Miss Pilgrim (1947)
 Dangerous Years (1947)
 Green Grass of Wyoming (1948)
 You Were Meant for Me (1948)
 Scudda Hoo! Scudda Hay! (1948)
 Ladies of the Chorus (1948)
 Love Happy (1949)
 A Ticket to Tomahawk (1950)
 The Asphalt Jungle (1950)
 The Fireball (1950)
 "Viss par Ievu" (All About Eve; 1950)
 Right Cross (1950)
 Home Town Story (1951)
 As Young as You Feel (1951)
 Love Nest (1951)
 Let's Make It Legal (1951)
 Clash by Night (1952)
 We're Not Married! (1952)
 Don't Bother to Knock (1952)
 Monkey Business (1952)
 O. Henry's Full House (1952)
 Niagara (1953)
 "Džentlmeņi izvēlas blondīnes" (Gentlemen Prefer Blondes; 1953)
 "Kā apprecēt miljonāru" (How to Marry a Millionaire; 1953)
 River of No Return (1954)
 There's No Business Like Show Business (1954)
 "Septītā gada drudzis" (The Seven Year Itch; 1955)
 Bus Stop (1956)
 "Princis un koriste" (The Prince and the Showgirl, 1957)
 "Džezā tikai meitenes" (Some Like It Hot; 1959)
 Premier Khrushchev in the USA (1959; dokumentālā)
 Let's Make Love (1960)
 The Misfits (1961)
 Something's Got to Give (1962; nepabeigta)

Atsauces

Ārējās saites 

 Oficiālā mājaslapa 
 

1926. gadā dzimušie
Kalifornijā dzimušie
1962. gadā mirušie
Amerikāņu kinoaktrises
Amerikāņu dziedātāji
Zelta globusa balvas ieguvēji
Pašnāvnieki
Revolūcija

Revolūcija politikā ir būtiska, parasti strauja un vardarbīga valsts vai sabiedriskās iekārtas maiņa, reizēm organizēta sacelšanās ar tiesisku mērķi. Tā ir viena no attīstības procesa pusēm (blakus un pretstatā evolūcijai), kurai raksturīgs daļējs attīstības konsekvences un nepārtrauktības pārrāvums. Pats galvenais revolūcijas mērķis ir radīt jaunas tiesības pastāvošo vietā. Revolūcijas tiesiskais pamats ir tiesības uz dabiskajām tiesībām.

Haoss revolūcijā rodas tad, ja tā ir vardarbīga. Revolūcijas attīstību var prognozēt no cēloņiem — pazeminās tiesiskā apziņa, rodas nihilisms, ārējā konstitūcija ir uzspiesta. Galvenais spēks revolūcijā ir informācija, tāpēc revolucionāri vispirms cenšas ieņemt TV un radio raidītāju atrašanās vietas. Sabiedrība nekad nav un nevar būt vienaldzīga pret revolūciju - ir tikai noliedzēji un atbalstītāji. Pēc revolūcijas parādās tās atplūdi vienlaicīgi ar likumdošanas uzlabošanu un informācijas pieejamību.

Klasifikācija

Revolūciju veidi 
 sociālā revolūcija- kādas sabiedriskās iekārtas pamatpretrunas atrisinājums, kura rezultātā sabiedrība pāriet jaunā, augstākā kvalitātē; vēsturiski ilgstošs process, kurā visa sabiedrība pārvēršas; ir reformas un apvērsumi;
 politiskā revolūcija- sociālās revolūcijas daļa, kad ar atrisinājumu tiek izveidota jauna politiska iekārta; valsts pāreja jauna politiskā spēka rokās.

Revolūcijas raksturs 
 pozitīvs- izmaina politisko iekārtu, tiesības paliek nemainīgas;
 sociāls- izmaina tiesības;
 sociāli pozitīvs- mainās gan politiskā iekārta, gan tiesības.

Revolūcijas 
 Franču revolūcija (1789)
 1905. gada revolūcija (1905) — neveiksmīga sacelšanās pret Krievijas caru Nikolaju II
 Februāra revolūcija (1917) — sacelšanās pret Krievijas caru Nikolaju II
 Oktobra revolūcija (1917)
 Novembra revolūcija (1918-1919) — gāza ķeizaru, izveidojot Veimāras republiku
 "Rūpnieciskā revolūcija"

Atsauces

Ārējās saites 

 Stepan Bandera.  Perspectives for Ukrainian Revolution (audiobook) Ukrainian Publishers House L.T.D. London. 1988.
Ādams Mickēvičs

Ādams Bernards Mickēvičs (, , , dzimis  Novogrudokas apkaimē, Krievijas impērijā (tagad Baltkrievijā), miris  Stambulā, Turcijā) bija poļu dzejnieks un rakstnieks, romantisma pārstāvis. Ietekmējis arī baltkrievu un lietuviešu literatūras attīstību.

Biogrāfija 

Ādams Mickēvičs dzimis poļu šļahtiču ģimenē, Lietuvas dižkunigaitijas senās galvaspilsētas Novogrudokas (tagad Baltkrievijā) apkaimē trīs gadus pēc tam, kad pilsēta Polijas dalīšanas rezultātā bija nokļuvusi Krievijas sastāvā. Visus savus dzīves gadus Mickēvičs sevi uzskatīja par Lietuvas patriotu XIX gs. izpratnē — Lietuva kā bijušās Žečpospoļitas austrumdaļa, respektīvi, mūsdienu Lietuva un Baltkrievija ar poļu kā kultūras valodu.

Mickēvičs studēja Viļņas Universitātē, kur iesaistījās nelegālajā filomātu biedrībā, kā arī publicēja savus pirmos dzejoļus. No 1819. gada līdz 1823. gadam strādāja par skolotāju Kauņā.

1823. gadā Mickēviču apcietināja, un par sodu izsūtīja uz valsts galvaspilsētu — Pēterburgu. Šeit viņš tika labi uzņemts tālaika literārajās aprindās savas izglītības un poētisko improvizāciju spēju dēļ. Pēc pieciem gadiem Mickēvičam atkal atļāva ceļot, un viņš slepus pieņēma lēmumu nekad neatgriezties Krievijā vai Polijā, kamēr tā ir Krievijas sastāvā.

Vispirms viņš devās uz Veimāru, kur tikās ar Gēti, pēc tam ceļoja pa Vāciju, Itāliju un apmetās uz dzīvi Romā, kur tapa viens no ievērojamākajiem Mickēviča darbiem — poēma "Pans Tadeušs" (Pan Tadeusz).

1832. gadā Mickēvičs pārcēlās uz dzīvi Parīzē, jo pēc Polijas Novembra sacelšanās apspiešanas šī pilsēta kļuva par poļu emigrācijas centru. Sākumā Mickēvičs dzīvoja diezgan lielā trūkumā, tomēr 1840. gadā atrada darbu kā slāvu literatūras pasniedzējs Parīzē un Lozannā. Šajā dzīves periodā Mickēvičs pamazām pievērsās misticismam.

1853. gadā, sākoties Krimas karam, Mickēvičs devās uz Stambulu, lai organizētu poļu karaspēka daļas, kas cīnītos pret krievu karaspēku, tomēr 1855. gadā viņš saslima ar holēru un 26. novembrī mira. Mickēvičs tika apglabāts Francijā, bet 1900. gadā viņu pārapbedīja Krakovā Vāvela katedrālē poļu karaļu kapenēs.

Būtiskākie darbi 

 Dzejas 1.sēj./Poezje t. 1 (1822) (ietver ciklu "Balādes un romances" (Ballady i Romanse))
 Dzejas 2.sēj./Poezje t. 2 (1823) (ietver balādi no Lietuvas senatnes "Gražina" (Grażynę), kā arī poēmas "Veļi" (Dziady) II un IV daļu)
 Krimas soneti/Sonety krymskie (1826)
 Veļi, III daļa/ Dziady, III część (1828)
 Konrāds Valenrods/Konrad Wallenrod (1828)
 Pans Tadeušs/Pan Tadeusz (1834)

Grodņas apgabalā dzimušie
Baltkrievijas poļi
Poļu rakstnieki
Poļu valodā rakstošie
Romantisms
Dzejnieki
Dramaturgi
Abrahams Šterns

Abrahams Šterns (, Avraham Stern; dzimis , miris ), segvārds Jairs (Yair), bija ebreju nelegālās kaujas organizācijas Lehi (Lohamei Herut Israel — Izraēlas Brīvības Cīnītāji) dibinātājs un vadītājs.

Dzīvesgājums 

Dzimis tagadējās Polijas teritorijā 20. gadsimta sākumā un 1925. gadā emigrējis uz Palestīnu (tolaik britu mandātteritotriju). Studēja klasiskās valodas un literatūru Ebreju universitātē Jeruzālemē.

1940. gadā nodibināja Lehi (britu apzīmējums — Šterna banda), atdaloties no Irgun, kad tā savukārt apvienojās ar Haganu (Haganah), lai kopīgi atbalstītu Lielbritāniju cīņā pret nacistiem.

Pretēji pārējām ebreju paramilitārajām grupām, kuras līdz ar Otrā pasaules kara sākumu atbalstīja Lielbritānijas cīņu pret Vāciju un uz laiku pārtrauca uzbrukumus britu militāristiem Palestīnā, Šterns un Lehi turpināja uzskatīt Lielbritāniju par galveno faktoru, kas rada šķērsli Izraēlas valsts dibināšanai un izmantoja teroristisku taktiku uzbrukumos pret britu klātbūtni Palestīnā.

1941. gada janvārī Šterns mēģināja nodibināt kontaktus ar Vācijas toreizējo valdību, piedāvādams cīņu karā Vācijas pusē, pretī saņemot iespēju dibināt ebreju valsti, bāzētu uz nacionālisma un totalitārisma principiem.

1942. gada 12. februārī aresta brīdī Telavivā ("mēģinot bēgt") Šternu nogalināja britu izlūkdienests.

Ārējās saites 

1907. gadā dzimušie
1942. gadā mirušie
Izraēlas vēsture
Izraēlas dzejnieki
Teroristi
Podlases vojevodistē dzimušie
Ivritā rakstošie
Temperatūra

Temperatūra ir fizikāls lielums, kas raksturo ķermeņa (vai vielas) sasilšanas pakāpi jeb siltumkustības intensitāti.

Temperatūra ir viens no termodinamikā izmantotajiem jēdzieniem.  Temperatūra ir termodinamisku sistēmu raksturojošs makroskopisks parametrs, kam ir jēga tad, ja sistēma ir pietiekoši liela. Temperatūra raksturo vielas mikrodaļiņu (elektronu, atomu, molekulu) kustības ātrumu vielā. Temperatūra ir proporcionāla šo daļiņu haotiskās kustības vidējai kinētiskajai enerģijai. Klasiskajā fizikā tiek uzskatīts, ka absolūtās nulles temperatūrā mikrodaļiņas nekustas un vielai piemīt nulles enerģija. Tomēr saskaņā ar trešo termodinamikas likumu absolūto nulli nav iespējams sasniegt, bet tikai tuvoties tai (no mūsdienu kvantu fizikas izriet, ka arī pie absolūtās nulles daļiņām piemīt t. s. nullsvārstības).

Lai gan temperatūra ir skalārs lielums, ar to var raksturot siltuma pārvietošanās virzienu siltumvadītspējas procesā. Siltums plūst no ķermeņa, kuram ir augstāka temperatūra, uz ķermeni, kam ir zemāka temperatūra.

Mērvienības 

SI sistēmā temperatūru mēra kelvinos.

Ikdienā temperatūru parasti mēra Celsija grādos (0 C ≈ 273 K). Atšķirīgu mērvienību, Fārenheita grādus, bieži lieto ASV.

Lai Celsija grādus pārvērstu kelvinos, lieto formulu:

Lai Fārenheita grādus pārvērstu Celsija grādos, lieto formulu:

Temperatūras mērīšana 

Temperatūru mēra ar termometru. Izmēra kādu no parametriem (piemēram, tilpumu vai elektrisko pretestību), termometram atrodoties termodinamiskā līdzsvara stāvoklī ar mērāmo sistēmu. Termometra galvenā sastāvdaļa ir kāda viela, kuras fizikālo īpašību maiņu, mainoties temperatūrai, lieto temperatūras reģistrēšanai. Atkarībā no termometriskās vielas izšķir vairāku veidu termometrus:
 Gāzes (un kondensācijas) termometri. Tie mēra gāzes spiedienu (noslēgtā tilpumā), mainoties temperatūrai. Šos sauc arī par manometriskajiem termometriem, jo temperatūru tur nolasa no manometra. Kondensācijas termometrs no gāzes termometra atšķiras ar to, ka tur ir gaistošs šķidrums līdzsvarā ar savu tvaiku, un, mainoties temperatūrai, tas iztvaiko un kondensējas, mainot savu tilpumu.
 Bimetāliskais termometrs sastāv no divu dažādu metālu vienāda garuma plāksnītēm, kas savienotas kopā. Tā kā dažādiem metāliem termiskās izplešanās koeficienti ir dažādi, mainoties temperatūrai, plāksnītes izliecas. Izliekums ir atkarīgs no temperatūras un to var viegli mērīt.
 Šķidruma termometrs (visizplatītākais termometrs) mēra šķidruma izplešanos (tilpuma maiņu).
 Pretestības termometrs mēra kāda materiāla elektriskās pretestības izmaiņas. Materiāls parasti ir kāds metāls (varš, platīns) vai pusvadītājs.
 Termoelements (termopāris) mēra divu sametinātu metālu termoelektriskā EDS maiņu. Ar to var mērīt augstākas temperatūras nekā ar pretestības termometriem.
 Pirometrs mēra siltumstarojumu (un gaismas starojumu), kas nāk no mērāmā ķermeņa. Šeit par termometrisko vielu iespējams lietot arī pašu mērāmo vielu, ja zina tās melnuma pakāpi.

Skatīt arī 
 Termodinamika
 Siltumkustība
 Gaisa temperatūra
 Zemes temperatūra

Ārējās saites 

 Temperatūras skalas
Sārmi

Par sārmiem sauc šķīstošos hidroksīdus — sārmu metālu un sārmzemju metālu, kā arī amonija hidroksīdus. Dažkārt pie sārmiem pieskaita arī tallija(I) hidroksīdu TlOH. Sārmi ir stipras bāzes.

Īpašības 
Sārmu metālu hidroksīdi (LiOH, KOH, NaOH, RbOH, CsOH) jeb kodīgie sārmi ir cietas, baltas, ļoti higroskopiskas vielas. Šķīst ūdenī, izdaloties siltumam, pie kam šķīdība palielinās, palielinoties katjona rādiusam (virzienā no Li uz Cs). Kodīgie sārmi šķīst arī etanolā un metanolā.

Sārmi absorbē no gaisa H2O un CO2. Ar skābēm veido sāļus.

NaOH + HCl → NaCl +H2O

Iegūšana 
Sārmus iegūst, elektrolizējot sārmu metālu hlorīdus, kā arī, iedarbojoties ar ūdeni uz attiecīgajiem oksīdiem.

Skatīt arī 
 Hidroksīdi
 Bāze (ķīmija)
 Lūisa bāzes

Ķīmija
Hidroksīdi
Karbonskābes

Karbonskābes (organiskās skābes) ir organiskas vielas, kuru molekulas satur karboksilgrupu −COOH. Šķīdumā H atoms var tikt atšķelts, veidojot ūdeņraža jonu jeb protonu.

Karbonskābju iedalījums 
 Pēc ogļūdeņraža atlikuma:
 Piesātinātās karbonskābes (taukskābes)
 Nepiesātinātās karbonskābes
 Aromātiskās karbonskābes
 Pēc karboksilgrupu skaita
 Vienvērtīgās
 Vairākvērtīgās
 Pēc aizvietotājiem ogļūdeņraža atlikumā:
 Aminoskābes - viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar aminogrupu
 Hidroksikarbonskābes - viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar hidroksilgrupu
 Halogēnkarbonskābes - viens vai vairāki ūdeņraža atomi ir aizvietoti ar halogēna atomu.
Aminoskābju molekulās, ja starp karboksilgrupu un aminogrupu ir pietiekoši liels attālums (pietiekoši gara oglekļa atomu virkne), var izveidoties iekšmolekulārais sāls (betaīns).

Ja karboksilgrupas hidroksilgrupu aizvieto ar aminogrupu, iegūst amīdu, ja to hidroksilgrupu aizvieto ar halogēna atomu, iegūst halogēnanhidrīdu, ja no divām karboksilgrupām atšķeļ ūdeni, iegūst anhidrīdu.

Fizikālās īpašības 
Vienkāršākās piesātinātās karbonskābes ir mazviskozi šķidrumi ar asu smaku, tālākās - eļļaini šķidrumi ar nepatīkamu smaku. Sākot no kaprīnskābes (piesātinātā karbonskābe ar 10 oglekļa atomiem molekulā), augstākās karbonskābes ir cietas vielas bez smaržas. Ūdenī neierobežoti šķīst tikai skudrskābe, etiķskābe un propionskābe; tālākajām skābēm šķīdība strauji samazinās. Taukskābes ir ūdenī nešķīstošas.

Kušanas temperatūra karbonskābēm pieaug līdz ar oglekļa atomu skaitu molekulā, taču šis pieaugums nav vienmērīgs. Karbonskābēm, kurām oglekļa atomu skaits molekulā ir pāra skaitlis, kušanas temperatūra ir augstāka nekā aiz tām sekojošām karbonskābēm, kam oglekļa atomu skaits ir par vienu lielāks (nepāra skaitlis). Šāda savdabīga pāra un nepāra karbonskābju atšķirība parādās ne tikai kušanas temperatūrās, bet arī to ķīmiskajās un bioloģiskajās īpašībās.

Ķīmiskās īpašības 
 Karbonskābes spēj reaģēt ar metāliem vai metālu bāziskajiem hidroksīdiem, veidojot karbonskābju sāļus:

 2 CH3COOH + Mg → (CH3COO)2Mg + H2
 CH3COOH + NaOH → CH3COONa + H2O

 Karbonskābes var izspiest vājākas skābes no to sāļiem:

 CH3COOH + NaHCO3 → CH3COONa + H2CO3 (H2CO3 pēc tam sadalās par ogļskābo gāzi un ūdeni)

 Skāba katalizatora klātienē karbonskābes reaģē ar spirtiem, veidojot esterus:

 CH3COOH + СН3СН2ОН → CH3COOСН2СН3 + H2O

 Karsējot karbonskābju amonija sāļus, veidojas karbonskābju amīdi:

 CH3COONH4 → CH3CONH2 + H2O

 Tionilhlorīda SOCl2 iedarbībā karbonskābes pārvēršas par karbonskābju hloranhidrīdiem.

 Karbonskābes var reducēt, t.i. parvērst tās spirtos, izmantojot LiAlH4.

Pazīstamākās skābes 
Alkilkarbonskābes
Etiķskābe
Skudrskābe - vienkāršākā karbonskābe
Sviestskābe
Benzoskābe - vienkāršākā aromātiskā karbonskābe
Akrilskābe - vienkāršākā nepiesātinātā karbonskābe

Hidroksikarbonskābes
Salicilskābe
Citronskābe

Vairākvērtīgās karbonskābes
Ftalskābe
Skābeņskābe - vienkāršākā vairākvērtīgā karbonskābe
Adipīnskābe

Skatīt arī 
 Esteri
 Amīdi
 Sāļi
 Anhidrīdi

Skābes
Organiskā ķīmija
Nātrijs

Nātrijs ir ķīmiskais elements ar simbolu Na un atomskaitli 11. Nātrijs ir sārmu metāls. Nātrijs dabā brīvā veidā nav sastopams, jo aktīvi reaģē ar gaisa skābekli (veidojot oksīdu Na2O un peroksīdu Na2O2) un ūdeni (veidojot hidroksīdu NaOH). Lielākā daļa nātrija savienojumu šķīst ūdenī vai reaģē ar to. Kā jau visi sārmu metāli, nātrijs savienojumos var būt tikai vienvērtīgs, ar oksidēšanas pakāpi +1.

Atrašanās dabā 
Dabā nātrijs sastopams hlorīda, sulfāta, un retāk — nitrāta veidā. Nātrijs ir sastopams arī laukšpatos (nešķīstošā veidā).

Iegūšana 
Brīvā veidā nātriju iegūst, elektrolizējot tā savienojumu (parasti hlorīda vai hidroksīda) kausējumus.

Īpašības 
Vienkāršas vielas veidā nātrijs ir viegls, mīksts metāls ar pelēcīgi sudrabainu spīdumu (svaigā griezumā). Tas ir gandrīz 3 reizes vieglāks par alumīniju un nedaudz vieglāks par ūdeni. Gaisā nātrijs strauji oksidējas un pārvēršas irdenos oksidēšanās produktos. Laboratorijās to visbiežāk uzglabā petrolejā.

Reakcijā ar gaisu vai tīru skābekli nātrijs veido nātrija peroksīdu Na2O2 jeb Na−O−O−Na.

Nātrijs reaģē ar visiem nemetāliem, izņemot inertās gāzes. Ar fluoru un hloru tas savienojas parastos apstākļos. Nātrija gabaliņu un sēra pulvera maisījums sprakšķēdams uzliesmo, ja to nedaudz paberž piestiņā. Paaugstinātā temperatūrā nātrijs reaģē ar ūdeņradi, bromu, jodu, fosforu un oglekli, bet elektriskajā lokā tas savienojas arī ar slāpekli. Reakcijā ar oglekli nātrijs veido nātrija karbīdu Na2C2 jeb Na−C=C−Na.

Nātrijs reaģē ar daudzām saliktām vielām, arī ar ūdeni. Šajā reakcijā izdalās tik daudz siltuma, ka nātrijs, kas peld virs ūdens, izkūst un šķidras lodītes veidā pārvietojas pa ūdens virsmu tik ilgi, līdz pilnīgi izreaģē, veidojot nātrija hidroksīdu un ūdeņradi. Nātrija hidroksīda klātbūtni šķīdumā pierāda ar indikatoru, bet ūdeņradi konstatē, to aizdedzinot pie mēģenes vaļējā gala.

Sārmu metālu reakcijas ar koncentrētām skābēm ir aktīvas oksidēšanās-reducēšanās reakcijas, kuras var izraisīt eksploziju, tomēr nātrija iedarbība ar koncentrētu sālsskābi noris samērā mierīgi. Šajā reakcijā nātrijs reaģē gan ar ūdeni, gan ar hlorūdeņradi — izdalās ūdeņradis, bet sālsskābē pēc neilga laika parādās baltas nātrija hlorīda nogulsnes, jo veidojas piesātināts šķīdums.

Nātrija joni liesmu iekrāso raksturīgā dzeltenā krāsā (tā saucamā nātrija D līnija).

Izmantošana 
Nātriju lieto ielu apgaismošanas spuldzēs, tās ir ekonomiskas un izstaro dzeltenu gaismu.

Ārējās saites 

Nātrijs
Nātrijs
Kušanas temperatūra

Kušanas temperatūra ir temperatūra, kurā viela kūst (paaugstinot temperatūru) vai kristalizējas (pazeminot temperatūru). Tīrām, kristāliskām vielām kušanas temperatūra parasti ir konstants lielums. Amorfās vielas (piķis, stikls) kūst un sacietē temperatūru intervālā (tām nav vienas noteiktas kušanas temperatūras). Kristāliskai vielai kušanas temperatūrā pastāv līdzsvars starp cieto un šķidro fāzi. 

Siltuma pievadīšana palielina šķidrās fāzes īpatsvaru (viela kūst), bet siltuma aizvadīšana — cietās fāzes īpatsvaru (viela kristalizējas), turklāt kušanā vai kristalizēšanā temperatūra paliek nemainīga, jo pievadītais vai aizvadītais siltums tiek izmantots fāzu līdzsvara nobīdīšanai. Kušanas temperatūra ir atkarīga no spiediena, taču lielākajai daļai vielu zemā spiedienā (līdz vairākiem MPa) tā ietekme ir nenozīmīga, jo kušanā tilpums mainās maz.

Materiāls, kam piemīt visaugstākā zināmā kušanas temperatūra atmosfēras spiedienā ir grafīts, kas kūst 3948 kelvinu temperatūrā.

Skatīt arī 
 Fāžu stāvokļa diagramma
 Fāžu likums
 Viršanas temperatūra

Fizikālās īpašības
Fizikāli lielumi
Termodinamika
Viršanas temperatūra

Viršanas jeb vārīšanās temperatūra ir temperatūra, kurā viela no šķidrā agregātstāvokļa pāriet gāzveida stāvoklī (pievadot enerģiju) (vai kondensējas (aizvadot enerģiju)). Parasti ar jēdzienu "viršanas temperatūra" saprot viršanas temperatūru atmosfēras spiedienā. Viršanas temperatūra ir temperatūra, kurā tvaika spiediens virs šķidruma kļūst vienāds ar apkārtējās atmosfēras spiedienu.

Viršanas temperatūra ir ļoti atkarīga no spiediena virs šķidruma. Jo mazāks spiediens, jo zemāka ir šķidruma viršanas temperatūra.

Skatīt arī 
 Fāzu likums
 Fāzu stāvokļa diagramma
 Kušanas temperatūra

Ārējās saites 

Fizikālās īpašības
Termodinamika
Fizikāli lielumi
Zbigņevs Boņeks

Zbigņevs Kazimežs Boneks (; dzimis  Bidgoščā) ir bijušais poļu futbolists. Spēlējis klubos Zawisza (Bidgošča) (1966—1975), Widzew (Lodza) (1975—1982), Juventus (Turīna) (1982—1985), AS Roma (Roma) (1985—1988). Kopš 2012. gada Boņeks ir Polijas Futbola asociācijas prezidents.

Polijas izlases sastāvā piedalījies Pasaules kausā Argentīnā (1978), Spānijā (1982), Meksikā (1986). 2004. gadā Pele viņu iekļāva savā FIFA 100 sarakstā kā vienu no 125 labākajiem futbolistiem futbola vēsturē.

Pēc profesionālās karjeras beigām — sporta funkcionārs. No 2002. gada jūlija līdz decembrim — Polijas futbola izlases treneris, vadīja komandu Eiropas 2004. gada čempionāta priekšsacīkšu 2002. gada 12. oktobra spēlē pret Latvijas izlasi, kurā Latvija guva uzvaru ar 1:0.

Sasniegumi

Spēlētāja karjera 
Widzew Łódź

 Ekstraklasa: 1980–81, 1981–82

Juventus

 Itālijas Serie A: 1983–84
 Coppa Italia: 1982–83
 Eiropas kauss: 1984–85
 Eiropas Superkauss: 1984
 Eiropas Kausu ieguvēju kauss: 1983–84

Roma

 Coppa Italia: 1985–86

Individuālie sasniegumi

 FIFA 100

Ārējās saites 

 Boņekam veltīta dziesma 

1956. gadā dzimušie
Polijas futbolisti
Polijas izlases futbolisti
Polijas futbola treneri
Polijas futbola izlases treneri
1978. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
1982. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
1986. gada FIFA Pasaules kausa spēlētāji
FIFA 100
AS Roma spēlētāji
Turīnas "Juventus" spēlētāji
Kujāvijas-Pomožes vojevodistē dzimušie