Austroungārija

Austroungārija, oficiālais nosaukums Impērijas padomē pārstāvētās karalistes un zemes un Sv. Stefana Ungārijas kroņa zemes (, ) bija ietekmīga daudznacionāla monarhija Centrāleiropā, kas pastāvēja no 1867. līdz 1918. gadam. Austroungārijas troņmantinieka Franča Ferdinada nošaušana Sarajevā 1914. gada 28. jūnijā noveda pie Pirmā pasaules kara sākuma.

Austroungārija nebija unitāra valsts, bet gan personālūnija. Tā bija turpinājums 13. gadsimtā aizsāktajai Hābsburgu dinastijas varas paplašināšanai Svētās Romas impērojas un Ungārijas karalistes zemēs, kurām bija atšķirīga vēsture, kultūra un reliģija, un kuras apvienoja Hābsburgu armijas spēks. Gandrīz visus valsts pastāvēšanas gadus tās valdnieks bija imperators Francis Jozefs I. Vīne šajā laikā bija viens no Eiropas kultūras centriem. Valsts guva panākumus ekonomikā, taču tā kļuva aizvien nestabilāka. Augošais slāvu tautu nacionālisms radīja pieaugošas etniskās un politiskās problēmas, līdz 1918. gadā, zaudējot Pirmajā pasaules karā, tā sadalījās nacionālās valstīs.

Dibināšana 
Pēc Hābsburgu valdītās Svētās Romas impērijas sabrukuma 1804. gadā, pēdējais Svētās Romas impērijas ķeizars savās zemēs pasludināja Austrijas impērijas izveidošanu. Pēc atkārtotas ungāru sacelšanās un prasībām pēc neatkarības tika panākts 1867. gada kompromiss (Ausgleich), kas deva ungāriem plašu iekšējo neatkarību savās vēsturiskajās zemēs, saglabājot Hābsburgu dinastijas valdnieku kā Ungārijas karali, titulu, ko Hābsburgi bija ieguvuši 1687. gadā. Tā izveidojās dubultmonarhijas sistēma. Hābsburgu pārvaldītās zemes sadalīja divās daļas — vācu zemēs ar galvaspilsētu Vīnē, kur valdnieks saglabāja imperatora titulu, un Ungārijas Karalistē ar galvaspilsētu Budapeštā, kurā valdnieks valdīja kā karalis.

Abām impērijas daļām bija savi parlamenti un valdības. Imperatora kontrolē palika tikai trīs kopīgās ministrijas - ārlietu, kara un finanšu. Budžetu, tajā skaitā, militāros tēriņus, apstiprināja īpašas delegācijas, kuras veidoja pa 60 deputātiem no katras impērijas puses. Šīs delegācijas tikās reizi gadā, pamīšus Vīnē un Budapeštā.

Ārpolitika
Ārpolitiski Austroungārija nebija aktīva kopš 1878. gada Berlīnes kongresa un 1882. gadā noslēgtās Trejsavienības. Iekšēji sašķeltajai un vājajai impērijai nebija koloniālu ambīciju, un tā koncentrējās uz savas ietekmes saglabāšanu Balkānos, aizvien vairāk kļūstot atkarīga no Vācijas impērijas.

Pēc 1908. gada jūlija Jaunturku revolūcijas Austroungārijā radās bažas, ka jaunā reformistu valdība varētu pieprasīt atdot kontroli pār Bosniju un Hercegovinu. Austroungārija pieņēma lēmumu provinci anektēt, izraisot Bosnijas krīzi.

Austrijas izeja uz jūru izveidojās jau 1382. gadā, kad Triestes brīvpilsēta, baidoties no Venēcijas republikas varas, pieņēma Hābsburgu aizsardzību. Napoleonam iznīcinot Venēcijas republiku, 1797. gadā Hābsburgu varā nonāca Veneto, Istrijas un Dalmācijas provinces, kopā ar venēciešu lielo floti. Impērijas karaflote stagnēja līdz 19. gs. vidum, kad erchercogs Ferdinands Maksis, imperatora Franča Jozefa jaunākais brālis, uzsāka karaflotes modernizāciju. Lai arī 1866. gada karš ar Itālijas karalisti Austrijas impērijai beidzās neveiksmīgi, tās karaflote izrādījās spēcīgāka par itāļu. 1868. gada beigās karadienestu saīsināja no 8 uz 3 gadiem. 19. gs. beigās uzsāktā flotes modernizācijas programma noveda pie tā, ka Pirmā pasaules kara priekšvakarā impērijai bija salīdzinoši spēcīga reģionālā karaflote.

Karš un sabrukums
Sākoties 20. gadsimtam, impērijā aizvien lielāku neapmierinātību ar vāciešu un ungāru varu izrādīja slāvu tautas. Austrijas zemēs par neatkarību sapņoja čehi, kamēr Serbijas karaliste apdraudēja impērijas pozīcijas Balkānos. Impērijas lēmumu par kara sākšanu vadīja bailes par iekšējo stabilitāti un reģionālās ietekmes zaudēšanu. Austroungārijas ģenerālštāba priekšnieks Francs Konrāds fon Hecendorfs vēlējās karu ar nelielajām Balkānu valstiņām, primāri Serbiju, lai izplestu impērijas robežas dienvidslāvu zemēs, kā arī dzēstu 1866. gada Austrijas-Prūsijas kara apkaunojumu. Kara nepieciešamību pret Serbiju atbalstīja arī Ārlietu ministrs Leopolds fon Berhtolds. Pēc troņmantinieka Franča Ferdinanada nogalināšanas Sarajevā sākās jūlija krīze. 1914. gada 5. jūlijā Vācija informēja Austroungāriju, ka kara gadījumā militāri to atbalstīs. Galīgā impērijas valdības vienošanās par karu pret Serbiju tika panākta 19. jūlijā. 23. jūlijā Serbijai nosūtīja Austroungārijas ultimātu ar prasībām, kas bija jāakceptē 48 stundu laikā. 25. jūlijā Serbija noraidīja ultimāta prasības, un nākamajā dienā Francis Jozefs parakstīja pavēli par armijas mobilizāciju. 28. jūlijā Austroungārija un Vācijas impērija pieteica karu Serbijai.

Militāri Austroungārija bija pilnīgi nesagatavota lielam Eiropas karam. 1906. gadā Lielbritānija aizsardzībai tērēja 36%, Francijas Trešā republika 23,8%, Vācijas impērija 22%, Itālijas karaliste 11,6%, Krievijas Impērija 9,8% un Austroungārija 9,6% sava budžeta. 1918. gada sākumā Austroungārijas iedzīvotājus un armiju vajāja bads. Kareivjiem trūka ne tikai pārtika, bet uniformas un apavi. 1. oktobrī armija sāka atkāpšanos no Albānijas. Oktobra vidū sākās armijas atkāpšanās no Veneto apgabala un Serbijas.

Mazākumtautību provincēs sākās atklātas neatkarības kustības. 6. oktobrī nodibinājās Prāgas un Zagrebas valdības. 7. oktobrī Polija pasludināja atdalīšanos no Austroungārijas. 16. septembrī un 4. oktobrī ķeizars Kārlis I lūdza ASV prezidentam Vilsonam sākt miera sarunas uz Vilsona 14 punktu pamata. 16. oktobrī Kārlis I mēģināja izveidot vācu-rumāņu-rutēņu federāciju. Šo reformu ignorēja gan slāvu nacionālisti, gan Ungārijas valdība. 19. oktobrī Vilsons noraidīja Kārļa I piedāvājumus dot autonomiju čehiem, slovākiem un dienvidu slāviem, pieprasot tiem piešķirt neatkarību. 21. oktobrī Lejasaustrijas provinces parlaments nobalsoja par jaunas Vācu-Austrijas valsts radīšanu. 23. oktobrī horvātu matroži Fiumes ostā sadumpojās, tam pievienojās arī citu mazākumtautību matroži un kareivji, kas sāka dezertēt. 31. oktobrī Ungārija izstājās no reālūnijas ar Kārli I.

Pēc pamiera parakstīšanas 3. novembrī itāļi vēl veica pēdējo uzbrukumu, sagrābjot 360 000 jau sabrukušās Austroungārijas armijas kareivjus. Pārējie kareivji devās mājās, pametot ieročus un izlaižot savus zirgus brīvībā, pa ceļam laupot veikalus un noliktavas. No karā iesauktajiem 8 miljoniem kareivju, 1 miljons bija nogalināts, 1,94 miljoni ievainoti un 1,7 miljoni krituši gūstā. 11. novembrī Kārlis I atteicās no varas, formāli gan neatsakoties no troņa.

Iedzīvotāji

Impērijas pēdējos gados impērijā dzīvoja 11 tautības, lielākās no kurām bija 23 miljoni dažādu slāvu, 12 miljoni vāciešu, 10 miljoni ungāru, 3,5 miljoni rumāņu. Impērijas valdošās tautas - vācieši un ungāri savās impērijas daļās kontrolēja politisko varu un uzspieda savu valodu pārējām tautībām, no kurām lielākās bija čehi, poļi, rutēņi, slovēņi, itāļi, rumāņi, slovāki, horvāti, serbi un ebreji.

Valsts sastāvdaļas 

Austrijas daļā ietilpa:

 Augšaustrijas erchercogiste (Erzherzogtum Österreich ob der Enns) (centrs Linca)
 Bohēmijas karaliste (Königreich Böhmen) (centrs Prāga)
 Dalmācijas karaliste (Königreich Dalmatien) (centrs Zara, tagad Zadara)
 Galīcijas un Lodomērijas karaliste (Königreich Galizien und Lodomerien) (centrs Lemberga, tagad Ļviva)
 Lejasaustrijas erchercogiste (Erzherzogtum Österreich unter der Enns) (centrs Vīne)
 Bukovinas hercogiste (Herzogtum Bukowina) (centrs Černovice, tagad Černivci)
 Karintijas hercogiste (Herzogtum Kärnten) (centrs Klāgenfurte)
 Karniolas hercogiste (Herzogtum Krain) (centrs Laibaha, tagad Ļubļana)
 Zalcburgas hercogiste (Herzogtum Salzburg) (centrs Zalcburga)
 Silēzijas hercogiste (Herzogtum (Österreichisch) Schlesien) (centrs Tropava, tagad Opava)
 Štīrijas hercogiste (Herzogtum Steiermark) (centrs Grāca)
 Morāvijas markgrāfiste (Markgrafschaft Mähren) (centrs Brinna, tagad Brno)
 Tiroles grāfiste (Gefürstete Grafschaft Tirol) (centrs Insbruka)
 Austrijas piejūra (Küstenland) (centrs Trieste)
 Forarlberga (Vorarlberg) (centrs Brēgenca)

Ungārijas daļā ietilpa:

 Fiumes pilsēta, tagad Rijeka
 Horvātijas un Slavonijas karaliste (centrs Agrama, tagad Zagreba)
 Ungārijas Karaliste (Magyar Királyság) (centrs Budapešta)

Kopēji tika pārvaldīta:

 Bosnija (centrs — Sarajeva)

Pēc 1918. gada 
Valstis, kuras radās Austroungārijas vietā:
 Čehoslovākija (pasludināja neatkarību 1918. gada 28. oktobrī)
 Austrija (republika no 1918. gada 12. novembra)
 Ungārija (republika no 1918. gada 16. novembra)

Valstis, kuras ieguva teritorijas no Austroungārijas:
 Polija (neatkarīga no 1918. gada 11. novembra) — Galīcijas un Lodomērijas karalisti
 Rumānija — 1918. gada 1. decembrī pievienoja Transilvāniju un Bukovinu
 Serbu, Horvātu un Slovēņu karaliste (no 1929. gada Dienvidslāvija) — 1918. gada 1. decembrī pievienoja Horvātijas un Slavonijas karalisti, Bosniju, Karniolu, kā arī Karintijas un Štīrijas dienvidu daļas
 Itālija — pēc Senžermēnas līguma 1919. gada 10. septembrī pievienoja Dievidtiroli un Austriešu piejūru

Austroungārijas teritorija mūsdienās 

 Austrija — visa valsts
 Bosnija un Hercegovina — visa valsts
 Čehija — visa valsts
 Horvātija — visa valsts
 Itālija — Trentino-Alto Adidže un Friuli-Venēcija Džūlija
 Polija — Mazpolijas un Piekarpatu vojevodiste
 Rumānija — Transilvānija un Sučevas žudecs
 Serbija — Vojevodina
 Slovākija — visa valsts
 Slovēnija — visa valsts
 Ukraina — Aizkarpatu, Černivcu, Ivanofrankivskas, Ļvivas un Ternopiļas apgabali
 Ungārija — visa valsts

Par Hābsburgu valdījumiem un politiku Centrāleiropā skatīt arī Vācu nācijas svētā Romas impērija

Atsauces

Ārējās saites 

 
Bijušās valstis Eiropā
Bijušās Eiropas monarhijas
Bijušās impērijas
Austrijas vēsture
Ungārijas vēsture
Eiropas vēsture
Reālūnijas