joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ļipeckas apgabals

Ļipeckas apgabals ir viens no Krievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Orlas apgabalu rietumos, Tulas apgabalu ziemeļrietumos, Rjazaņas apgabalu ziemeļaustrumos, Tambovas apgabalu austrumos, Voroņežas apgabalu dienvidos un Kurskas apgabalu dienvidrietumos.

Pilsētas

Karte 

Krievijas Federācijas apgabali
Kanoe

Kanoe (, ; karību indiāņu izcelsmes vārds) — augšēji atvērta laiva, kurā airētājs sēž uz ceļa ar seju braukšanas virzienā un virza to uz priekšu ar vienlāpstiņu airi.

Vēsture 

Senākie kanoe ir datēti kopš 6000. gada pirms mūsu ēras (p.m.ē.). Domājams, ka cilvēki izmantojuši līdzīga veida transportu arī senāk. Laivas tika izmantotas ne tikai transportam, bet tās bija arī brīnumains medību līdzeklis — viegla, klusa tuvošanās izvēlētajam upurim.

Nav zināms, kur tieši ir kanoe dzimtene — Āfrikā, Āzijā, Polinēzijā vai Amerikā. Taino vai karību vārdu kenu spāņu un portugāļu jūrasbraucēji atveda no ceļojumiem pa Karību jūras zemēm. No šī indiāņu aizguvuma cēlušies vārdi kanoe (laiva, kuru airē ar vienlāpstiņas airi) un kanu (vispārējs apzīmējums laivai, kurā, atšķirībā no akadēmiskās airēšanas, sēž ar seju braukšanas virzienā). Senas kanu laivas ir, piemēram, pirogas Okeānijā un smailītes Aleutu salās.

Senākā liecība, kas saistīta airēšanai ar airi, tika atrasta ar angļu arheologa sera Leonarda Voleja palīdzību — šumeru karaļa Ūra kapenēs, kas atrodas Eifratas upes krastos. Ar šo laivu karalis varēja būt pārvietojies savā pēdējā ceļojumā pēcnāves dzīves upē. Šis motīvs ilgi tika atkārtots arī citās civilizācijās.

Ēģipte 
Arī seno ēģiptiešu zīmējumos var redzēt laivas, ar kurām pārvietojas airējot. Piramīdu laikā ēģiptieši gatavoja šauras laivas no niedru saišķiem, kas bija sasieti ar virvēm un ādas siksnām.

Amerikas pamatiedzīvotāji 
Ziemeļamerikas indiāņu senākās kanoe bija izgrebtas koka laivas. Vairāku indiāņu tautu gatavotās kanoe bija ar bērza tāsi apvilkti koka karkasi. Eskimosi bija izveidojuši kajaku, kurā 1 vai 2 airētāji varēja sēdēt daļēji norobežotā sēdeklī. Gan kanoe, gan smailītes bija veidotas viegli plūstošas un viegli manevrējošas, lai pārvietotos caur Ziemeļamerikas mežonīgā apvidus krācēm un putojošajām straumēm.

Skatīt arī 
 Smaiļošana un kanoe

Atsauces 

Laivas
Smaiļošana un kanoe airēšana
Maskavas apgabals

Maskavas apgabals () ir Krievijas federācijas subjekts tās Eiropas daļas centrā. Ietilpst Centrālajā federālajā apgabalā, apgabala centrs ir Maskava, tomēr pati pilsēta neietilpst apgabala sastāvā.

Ziemeļrietumos un ziemeļos apgabals robežojas ar Tveras apgabalu, ziemeļos - Jaroslavļas apgabalu, ziemeļaustrumos un austrumos ar Vladimiras apgabalu, dienvidaustrumos ar Rjazaņas apgabalu, dienvidos - Tulas apgabalu, dienvidrietumos - Kalugas apgabalu, bet rietumos ar Smoļenskas apgabalu.

Atrodas Austrumeiropas līdzenumā. Apgabala ziemeļos un rietumos - Smoļenskas-Maskavas augstiene, bet austrumos - purvainā Meščeras zemiene. Klimats mēreni kontinentāls. Vidējā temperatūra janvārī ir –10 °C, bet jūlijā — +17 °C.

Visas apgabala upes ietilpst Volgas baseinā. Lielākās upes - Volgas pieteka Oka ar pietekām Maskavu un Protvu.

Lielākās pilsētas - Balašiha, Himki, Podoļska. Senākā apgabala pilsēta ir Volokolamska (dibināta 1135. gadā, agrāk kā Maskava).

Maskavas apgabals ir viens no lielākajiem rūpniecības produkcijas ražotājiem Krievijā. PSRS laikos ap Maskavu tika radīts t. s. zinātnes pilsētu (наукоград) - parasti militāras nozīmes pētniecības centri - Žukovska (aviācijas pētniecība), Kļimovska (ieroču rūpniecība), Reutova (raķešbūvniecība), Koroļova (kosmiskās tehnoloģijas), Černogolovka (fizika un ķīmija), Dubna (atomenerģētika). Apgabalā atrodas Krievijas kosmisko kuģu (Koroļovā) un kara pavadoņu (Krasnoznamenskā) vadības centri.

Apgabala pilsētā Sergijevposadā atrodas Krievijas pareizticīgo baznīcas svarīgākais klosteris - Trejādības-Sergija laura (Троице-Сергиева лавра).

Iedzīvotāji 
Kopējais iedzīvotāju skaits apgabalā ir 6 672 773 (2008) (6 645 672 — 2007, 6 628 107 — 2006). Vidējais apdzīvojuma blīvums ir 145,7 cilv./km2 (2008) — vislielākais no visiem reģioniem, galvenokārt tāpēc, ka tajā liela daļa iedzīvotāju dzīvo pilsētās — 80,4 % (2008). Vislielākais tas ir Maskavas tuvumā, bet vismazākais - rajonos, kuri atrodas tālāk no Maskavas - tikai ap 20 cilv./km2.

Lielākās etniskās grupas

Pilsētas 

Lielākās pilsētas pēc iedzīvotāju skaita

Karte

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas apgabali
Ņižņijnovgorodas apgabals

Ņižņijnovgorodas apgabals () ir Krievijas federācijas subjekts valsts Eiropas daļas centrā. Ietilpst Pievolgas federālajā apgabalā un apgabala centrs Ņižņijnovgoroda ir arī federālā apgabala centrs.

Ziemeļrietumos apgabals robežojas ar Kostromas apgabalu, ziemeļaustrumos — Kirovas apgabalu, austrumos ar Merijelu un Čuvašiju, dienvidos ar Mordoviju, dienvidrietumos ar Rjazaņas apgabalu, bet rietumos ar Vladimiras un Ivanovas apgabalu.

Atrodas Austrumeiropas līdzenuma vidienē. Klimats mēreni kontinentāls. Vidējā temperatūra janvārī ir -12 °C, bet jūlijā — +19 °C.

Volga sadala apgabalu divās daļās. Citas lielas upes — Volgas pietekas Oka, Sura, Keržeņeca.

Pilsētas 
Lielākās pilsētas: Ņižņijnovgoroda, Dzeržinska, Arzamasa. Senākā apgabala pilsēta — Gorodeca. Pazīstama pilsēta ir Sarova, gan kā Sarovas Serafima mājvieta, gan kā PSRS (vēlāk Krievijas) atompētniecības centrs. Apgabala teritorijā pēc leģendas atradusies Kitežas pilsēta.

Karte

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas apgabali
Orenburgas apgabals

Orenburgas apgabals ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem. Tas robežojas ar Saratovas apgabalu rietumos, Samāras apgabalu ziemeļrietumos, Tatarstānu, Baškīriju un Čeļabinskas apgabalu ziemeļos, kā arī Kazahstānu austrumos un dienvidos.

Vēsture 

Zelta Ordas sabrukuma periodā 15. gadsimta sākumā tagadējās Orenburgas apgabala teritorijā nodibinājās Nogaju orda, pēc 1456. gada austrumu daļa ietilpa Kazahu hanistē. 1568. gadā kazahi uzvarēja Nogaju ordu kauja pie Embas upes, bet bija spiesti atkāpties nogajiešu sabiedroto krievu priekšā. Krievijas cariste līdz 1634. gadam pakļāva apgabala rietumu daļu un veicināja kazaku pārcelšanos uz pierobežas zemēm.

Krievijas Impērijas laikā 1743. gadā uz robežas ar Kazahu hanisti pie Jaikas upes uzcēla Orenburgas cietoksni, kas bija jaunizveidotās Orenburgas guberņas centrs, kurā ietilpa Orenburgas, Ufas un Isetas provinces. 1755. un 1773.—1775. gadā notika vietējo iedzīvotāju sacelšanās. 1865. gadā Orenburgas guberņas ziemeļu daļā izveidoja Ufas guberņu. Krievijas pilsoņu kara laikā no 1917. līdz 1920. gadam Orenburgas apgabala teritorija ietilpa kazahu Alašordas (Алаш-Орда) republikā.

Pēc kara beigām 1920. gada augustā padomju valdība Orenburgas guberņas teritoriju iekļāva Kirgīzu Autonomās Padomju Sociālistiskās Republikas (Kirgīzu APSR) sastāvā, pie kam tās galvaspilsēta atradās Orenburgā. 1925. gada aprīlī izveidoja Kazahu APSR un Orenburgas apgabalu izdalīja no tās. 1938. gadā Orenburgu pārdēvēja par Čkalovu (Чка́лов). Otrā pasaules kara laikā uz to evakuēja daudzus PSRS Eiropas daļas rūpniecības uzņēmumus kopā ar to strādniekiem.

1954. gada 14. septembrī Padomju armija Tockas poligonā 215 km no Čkalovas veica slepenu 40 kilotonnu jaudīgas atombumbas izmēģinājumu maršala Žukova vadībā, lai izpētītu sprādziena ietekmi uz militāro tehniku un personālu. Uzskata, ka no radiācijas cieta apmēram 45 000 cilvēku, dažu gadu laika pēc sprādziena no apstarojuma izraisītām slimībām mira vairāki tūkstoši cilvēku.       
 
1957. gadā Orenburga atguva savu seno nosaukumu.

Pilsētas

Karte

Atsauces

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas apgabali
Sahalīnas apgabals

Sahalīnas apgabals ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem. Tas aizņem Sahalīnas salu un Kuriļu salās uz austrumiem no Sahalīnas un robežojas tikai ar Klusā okeāna jūrām (Ohotskas jūru ziemeļaustrumos un Japāņu jūru dienvidrietumos.).

Krievijas Impērija apgabala ziemeļu daļu Taipinu sacelšanās laikā atņēma Ķīnas impērijai, ko apstiprināja Aigunas līgums 1858. gadā un Pekinas līgums 1860. gadā. Dienvidu daļu ieguva Japānas impērija, kas to zaudēja PSRS pēc Otrā pasaules kara.

Pilsētas

Karte

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas apgabali
Tambovas apgabals

Tambovas apgabals ir viens no Krievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Rjazaņas apgabalu ziemeļos, Ļipeckas apgabalu rietumos, Voroņežas apgabalu dienvidos, Saratovas apgabalu dienvidaustrumos un Penzas apgabalu austrumos. Apgabala centrs ir Tambova.

Ģeogrāfija 
Tambovas apgabals atrodas Austrumeiropas līdzenumā, Okas-Donas līdzenuma centrālajā daļā, mežastepju zonā. Klimats mēreni kontinentāls.

Meži aizņem apmēram 1/10 apgabala teritorijas. Galvenās koku sugas - priede, ozols, kļava, liepa, osis, bērzs, apse.

Pa apgabala teritoriju tek apmēram 1400 dažāda garuma upes. Lielākās apgabala upes – Mokšas pieteka Cna (Volgas baseins), Vorona, Bitjuga, Voroņeža un Savala (Donas baseins). Bez upēm ūdens resursi iekļauj arī 900 dīķu un ūdenskrātuvju ar kopējo tilpumu 534 milj. m3.

Voronas upes ielejā Tambovas apgabalā atrodas Voroņinas rezervāts 10320 ha platībā. Rezervāts tika izveidots 1994. gadā.

Iedzīvotāji 
Kopējais iedzīvotāju skaits apgabalā ir 1 088 437 (2010), vidējais apdzīvojuma blīvums – 31,7 iedz./km2, pilsētas iedzīvotāju īpatsvars – 58% (2010).

Lielākās tautas

Pilsētas 
Pilsētas pēc iedzīvotāju skaita

Karte

Administratīvais iedalījums 

Tambovas apgabalā ir 352 administratīvi veidojumi, no kuriem:
 7 apgabala nozīmes pilsētas
 23 municipālie rajoni
 1 rajona nozīmes pilsēta
 12 pilsēttipa ciemati
 309 ciema padomes

Apgabala nozīmes pilsētas
 Tambova
 Mičurinska
 Moršanska
 Rasskazova
 Kotovksa
 Uvarova
 Kirsanova

Rajona nozīmes pilsētas
 Žerdevka

Municipālie rajoni
 Bondaru rajons
 Gavrilovkas rajons
 Inžavinas rajons
 Kirsanovas rajons
 Mičurinskas rajons
 Mordovas rajons
 Moršanskas rajons
 Mučkapskas rajons
 Ņikiforovskas rajons
 Pervomaiskas rajons
 Petrovskas rajons
 Pičajevas rajons
 Rasskazovas rajons
 Ržaksas rajons
 Sampuras rajons
 Sosnovkas rajons
 Starojurjevas rajons
 Tambovas rajons
 Tokarjovkas rajons
 Umetas rajons
 Uvarovas rajons
 Znamenkas rajons
 Žerdevkas rajons

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas apgabali
Uļjanovskas apgabals

Uļjanovskas apgabals ir viens no Krievijas Federācijas apgabaliem. Tas robežojas ar Čuvašiju ziemeļos, Tatarstānu ziemeļaustrumos, Samāras apgabalu austrumos, Saratovas apgabalu dienvidos, Penzas apgabalu rietumos un Mordoviju ziemeļrietumos. Apgabala Kuzovatovas rajonā atrodas latviešu kolonistu 1875.gadā dibinātais Sarkanās Baltijas ciems.

Pilsētas

Karte

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas apgabali
Voroņežas apgabals

Voroņežas apgabals ir viens no Krievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Kurskas un Belgorodas apgabaliem rietumos, Ļipeckas un Tambovas apgbaliem ziemeļos, Saratovas apgabalu austrumos, Volgogradas un Rostovas apgabaliem dienvidaustrumos, kā arī ar Ukrainas Luganskas apgabalu dienvidrietumos.

Vēsture 
Tagadējā Voroņežas apgabala teritoriju līdz 13. gadsimtam apdzīvoja neatkarīgas stepju tautas (avāri, pečeņegi, bulgāri, maģāri, polovcieši), kas 9. gadsimtā atradās Hazāru kaganāta pakļautībā. 
1223. gadā Kaujā pie Kalkas upes Mongoļu impērijas karaspēks sakāva apvienoto polovciešu un Kijevas Krievzemes karaspēku un pēc 1240. gada šīs apgabals nokļuva Zelta Ordas pārvaldībā. Zelta Ordas sabrukuma periodā ap 1449. gadu šeit dzīvojošās stepju klejotāju ciltis atzina Krimas hanu virsvadību. Vēlāk šajā apgabalā no Maskavijas, Lietuvas dižkunigaitijas, vēlāk Polijas-Lietuvas kopvalsts ieceļoja Donas kazaki, kas izveidoja robežzonu ar Krimas hana kontrolētajām zemēm.

Iedzīvotāji 

Apgabala iedzīvotāju skaits 2008. gada 1. janvārī bija 2 280 400 iedz. Tajā skaitā pilsētās - 1 436 300 iedz. (63%), bet laukos - 844 100 iedz. (37%).

Demokrātiskie rādītāji

Nacionālais sastāvs

Pilsētas

Karte

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas apgabali
Habarovskas novads

Habarovskas novads ir viens no Krievijas Federācijas novadiem. Tas robežojas ar Kluso okeānu austrumos, Magadanas apgabalu ziemeļos, Sahas Republiku un Amūras apgabalu rietumos, Ebreju autonomo apgabalu, Ķīnu un Piejūras novadu dienvidos.

Novada dienvidu daļu Ķīnas impērijai Taipinu sacelšanās laikā atņēma Krievijas Impērija, ko 1858. gadā apstiprināja Aigunas līgums.

Iedzīvotāji 
Novada iedzīvotāju skaits pēc 2002. gada tautas skaitīšanas datiem bija 1 436 570 iedzīvotāju, no kuriem 694 210 jeb 48,3% bija vīrieši, bet 742 360 jeb 51,7% — sievietes. Salīdzinājumā ar citiem Krievijas Federācijas reģioniem Habarovskas novads ir urbanizētāks, 2002. gadā 80,4% iedzīvotāju dzīvoja pilsētās, bet 19,6% — laukos. Habarovska ir novada lielākā pilsēta ar aptuveni 583 000 iedzīvotāju, otra lielākā ir Komsomoļska pie Amūras ar 281 000 iedzīvotāju.

Vidējais iedzīvotāju apdzīvojuma blīvums novadā ir aptuveni 1,8 cilv./km2, bet vidus- un ziemeļdaļā tas nepārsniedz 0,1—0,2 cilv./km2, kas ir līdzīgs galējo ziemeļu reģionu rādītājiem. Tikai dienvidos apdzīvojuma blīvums ir no 1 līdz 6 cilv./km2.

Etniskais sastāvs (2002):

 Krievi — 89,82 %
 Ukraiņi — 3,38 %
 Tatāri — 0,76 %
 Korejieši — 0,66 %
 Baltkrievi — 0,62 %
 Evenki — 0,32 %
 Azerbaidžāņi — 0,31 %
 Ķīnieši — 0,27 %

Pilsētas 
Lielākās pilsētas

Karte 

Krievijas Federācijas novadi
Krasnodaras novads

Krasnodaras novads ir viens no Krievijas Federācijas novadiem. Tas robežojas ar Rostovas apgabalu ziemeļaustrumos, Stavropoles novadu austrumos, Karačaju-Čerkesiju dienvidaustrumos, kā arī ar Gruzijas Abhāziju dienvidos un Melno un Azovas jūru rietumos un ziemeļrietumos. Krasnodaras novads arī pilnībā aptver Adigejas Republiku.

Pilsētas

Karte

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas novadi
Krasnojarskas novads

Krasnojarskas novads ir viens no Krievijas Federācijas novadiem  Sibīrijas federālajā apgabalā. Tas robežojas ar Tjumeņas apgabala Jamalas Ņencu autonomo apvidu un Hantu-mansu autonomo apvidu, Tomskas un Kemerovas apgabaliem rietumos, Hakasiju dienvidrietumos, Tivas Republiku dienvidos, Irkutskas apgabalu dienvidaustrumos, Sahas Republiku austrumos un Ziemeļu Ledus okeānu ziemeļos.

Vēsture 
Krasnojarskas novada pirmiedzīvotāji ir paleosibīrijas valodās runājošas tautas, kuru pēcteči keti vēl arvien mīt Turuhanskas apkārtnē Jeņisejas lejtecē.     
Savukārt dienvidu daļu vairākkārt pakļāvušas dažādas stepju klejotāju tautas. Pie Ačinskas atrastas Andronovas kultūras paliekas, kas bija bronzas laikmeta (2. gadu tūkstoša vidus p.m.ē.) arheoloģiskā kultūra. Līdz 2. gadsimtam m.ē. to apdzīvoja huņņu ciltis, vēlāk ieceļoja tungusu-mandžūru un tjurku valodās runājoši iedzīvotāji. 
13. gadsimtā novada dienvidu daļu pakļāva Mongoļu impērija.
Pēc Sibīrijas hanistes sagraušanas 16. gadsimtā novadu sāka kolonizēt Krievijas cariste.

Pētera I reformu laikā 1724. gadā Sibīrijas guberņas sastāvā izveidoja Jeņisejas provinci, kuru 1764. gadā iekļāva jaundibinātās Irkutskas guberņas, bet 1797. gadā Toboļskas, 1804. gadā Sibīrijas ģenerālgubernatūras Tomskas guberņas sastāvā.   
Kopš 1822. gadā jaundibinātās Austrumsibīrijas ģenerālguberņas sastāvā izveidoja Jeņisejas guberņu. 
1925. gadā izveidoja Sibīrijas novadu, kuru 1930. gadā to sadalīja Rietumsibīrijas un Austrumsibīrijas novados. 1934. gadā izveidoja Krasnojarskas novadu, kam vēlāk pievienoja arī Taimiras un Evenku autonomo apvidu. Līdz 1991. gadam novada sastāvā ietilpa Hakasu Autonomais apgabals.  
2007. gadā Evenku un Taimiras apgabalus iekļāva novada sastāvā.

Latviešu kolonijas 
Mūsdienu Krasnojarskas novada teritorijā 19. gadsimtā un 20. gadsimta sākumā tika izveidotas vairākas latviešu kolonijas, no kurām lielākās bija Lejas Bulāna, Suhonoja un Kamenska. Kolonijās apmetās kā bijušie katordznieki un izsūtītie, tā arī cilvēki, kas dzimteni bija pametuši brīvprātīgi cerībā Sibīrijā tikt pie lielākas turības.

Krasnojarskā darbojas Sibīrijas latviešu biedrība "Dzintars".

Pilsētas

Atsauces

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas novadi
Sibīrija
Ebreju autonomais apgabals

Ebreju autonomais apgabals () ir vienīgais Krievijas Federācijas autonomais apgabals. Tas atrodas Tālo Austrumu federālajā apgabalā, pie Ķīnas robežas, un robežojas ar Amūras apgabalu rietumos, Habarovskas novadu ziemeļos, kā arī ar Ķīnu dienvidaustrumos, dienvidos un dienvidrietumos.

Vēsture 
Krievijas Impērija šo apgabalu Taipinu sacelšanās laikā atņēma Ķīnas impērijai, ko apstiprināja Aigunas līgums 1858. gadā. 
Lai radītu alternatīvu cionistu plāniem radīt ebreju valsti Palestīnā, 1928. gada 28. martā PSRS valdība pieņēma lēmumu veicināt Tālo Austrumu novada brīvo Pieamūras zemju apgūšanu ar ebreju darbaļaužu palīdzību.
Jau 1928. gada pavasarī tur ieradās pirmie vilcieni ar pārceļotājiem, jūlijā nodibināja ebreju ciema padomi "Birefelde" (Бирефельд).

No 1928. līdz 1934. gadam ebreju kolonijā Birobidžanā ieradās 19 635 pārceļotāji, no viņiem 11 450 drīz vien to atkal pameta. Ieradās arī 500 ārzemju ebreju, tai skaitā 150 no Lietuvas, kas to pameta sakarā ar badu PSRS 1933. gadā.
1934. gada 7. maijā Birobidžanas nacionālais rajons (Биро-Биджанский национальный район) ieguva autonoma Ebreju nacionālā apgabala statusu.
Pēc 1939. gada PSRS tautskaites datiem, Ebreju autonomajā apgabalā dzīvoja 17 695 ebreji, kas veidoja 16% no kopējā iedzīvotāju skaita. Otrā pasaules kara laikā ebreju skaits palielinājās, un 1948. gadā apgabalā dzīvoja ap 30 tūkstošiem ebreju.

Vēlāk ebreju skaits atkal samazinājās, un, pēc 1959. gada PSRS tautskaites datiem, Ebreju autonomajā apgabalā dzīvoja 14 269 ebreji, bet 2002. gadā tikai  2327 ebreji.

Pilsētas

Karte

Ārējās saites

Atsauces 

Krievijas Federācijas autonomie apgabali
Ebreju vēsture
Hantu-Mansu autonomais apvidus — Jugra

Hantu-Mansu autonomais apvidus — Jugra ( (Khanty-Mansiysky avtonomny okrug — Yugra)) ir viens no Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas ietilpst Tjumeņas apgabala sastāvā un atrodas apgabala vidusdaļā. Hantu-Mansu autonomais apvidus robežojas ar šī paša apgabala Jamalas Ņencu autonomo apvidu ziemeļos, Komi Republiku rietumos, Sverdlovskas apgabalu dienvidrietumos, pārējo Tjumeņas apgabalu un Tomskas apgabalu dienvidos un Krasnojarskas novadu austrumos.
Apvidu šķērso dzelzceļa līnija Tjumeņa—Surguta—Urengoja.

Vēsture 
Jugras zeme bija ugru valodās runājošo hantu un mansu apdzīvota teritorija Obas un Irtišas upju baseinā. Līdz 16. gadsimtam atkarīga no Sibīrijas hanistes, vēlāk no Krievijas caristes un Krievijas Impērijas.
1930. gadā izveidoja Ostjaku-Vogulu nacionālo apvidu, 1940. gadā to pārdēvēja par Hantu-mansu nacionālo apvidu, 1978. gadā par Hantu-mansu autonomo apvidu Krievijas PFSR sastāvā. Kopš 2003. gada to sauc par Hantu-Mansu autonomo apvidu — Jugru.

Pilsētas

Karte

Ārējās saites

Skatīt arī 
 Konda
 Sibīrijas haniste

Krievijas Federācijas autonomie apvidi
Sibīrija
 
Tjumeņas apgabals
Korjaku autonomais apvidus

Korjaku autonomais apvidus (1930-2007) bija viens no Krievijas Federācijas autonomajiem apvidiem. Tas atradās Kamčatkas apgabala   ziemeļdaļā. 2007. gada notika Korjaku autonomā apvidus apvienošana ar Kamčatkas apgabalu, izveidojot Kamčatkas novadu. Korjaku autonomais apvidus robežojās ar Magadanas apgabalu rietumos, Čukotku ziemeļos, pārējo Kamčatkas apgabalu austrumos, kā arī ar Ohotskas jūru dienvidrietumos un Kluso okeānu austrumos.

Atsauces

Ārējās saites 

Krievijas Federācijas autonomie apvidi
Kamčatkas novads
PSRS autonomās teritorijas
Bijušie Krievijas Federācijas subjekti
Andrejs Vlasovs

Andrejs Vlasovs (, dzimis , miris ) bija PSRS ģenerālis Otrā pasaules kara laikā, kurš, pēc padošanās Vācijai, noorganizēja krievu nacionālās armijas daļas cīņai pret PSRS armiju.

Dzimis daudzbērnu (bija trīspadsmitais bērns) zemnieku ģimenē. Mācījās Ņižņijnovgorodas garīgajā seminārā. 1920. gadā iesaukts Sarkanajā armijā, kur dienēja visus gadus līdz karam, pamazām kāpjot pa karjeras kāpnēm. 1938. gadā nosūtīts uz Ķīnu par Čana Kaiši militāro padomnieku. 1941. gada februārī pēc Staļina ierosinājuma apbalvots ar Ļeņina ordeni.

Sākoties Otrajam pasaules karam, Vlasovs bija viens no pazīstamākajiem padomju ģenerāļiem. Kaujas par Maskavu laikā izcēlās Vlasova vadītā 20. armija, ieņemot Volokalamsku un Solņečnogorsku. 1942. gada 16. aprīlī tika iecelts par 2. triecienarmijas vadītāju, kuras uzdevums bija pārtraukt Ļeņingradas blokādi. Operācija beidzās ar neveiksmi, 2. triecienarmija tika aplenkta un gandrīz pilnīgi iznīcināta. Pats Vlasovs 1942. gada 13. jūlijā tika sagūstīts.

Atrodoties karagūstekņu nometnē Viņņicā, Vlasovs piekrita sadarboties ar vācu varas iestādēm. 1943. gada 27. februārī Vlasovs izlaida t. s. Smoļenskas deklarāciju, kurā aicināja cīnīties pret PSRS. Tomēr vācu varas iestādes nesteidzās organizēt krievu karaspēka daļas kaut arī aktīvi izmantoja Vlasovu propagandas cīņā. Heinrihs Himlers Krievijas atbrīvošanas armiju (Русская освободительная армия (РОА)) ļāva nodibināt tikai 1944. gada septembrī, kad karš praktiski bija zaudēts.

1944. gada 14. novembrī Vlasovs publicēja t.s. Prāgas deklarāciju, ar kuru tika nodibināta Vlasova armija. Vienīgās kaujas pret PSRS armiju notika 1945. gada aprīlī pie Oderas, vēlāk armija atkāpās uz Prāgu. Kad sākās Prāgas sacelšanās, Vlasova karavīrī palīdzēja čehu nemierniekiem atbruņot vācu spēkus, bet, kad pilsētai tuvojās padomju armija, atkāpās uz rietumiem un padevās ASV un britu spēkiem.

Tomēr 12. maijā Vlasovu Austrijā arestēja padomju specdienesti, kad viņš atgriezās no pārrunām ar ASV pārstāvi. Amerikāņu konvojs nepretojās. Arī vairums Vlasova armijas karavīri tika izdoti PSRS. 1946. gada 2. augustā pēc tiesas lēmuma Vlasovs tika sodīts ar nāvi. 2001. gadā Krievijas kara prokuratūra neatrada iemeslu Vlasova reabilitācijai. Tika atcelts tikai apsūdzības pants par pretpadomju aģitāciju.

Ārējās saites 

1900. gadā dzimušie
1946. gadā mirušie
PSKP biedri
PSRS virsnieki
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar nāvi sodītie cilvēki
Ņižņijnovgorodas apgabalā dzimušie
Alvoranas jūra

Alvoranas jūra (, ,  , Bahr al Būrān) ir Vidusjūras rietumu daļa starp Ibērijas pussalu un Āfrikas Magribas piekrasti, apskalojot Spānijas, Gibraltāra, Marokas un Alžīrijas krastus. Rietumos atrodas Gibraltāra šaurums, kas savieno Vidusjūru ar Atlantijas okeānu.

Jūras centrālajā daļā atrodas nelielā Spānijai piederošā Alvoranas sala, kas devusi jūrai tās nosaukumu. Jūras krasti kalnaini; nereti jūru ielencošās kalnu grēdas tiek dēvētas par «Gibraltāra arku».

Pretstatā pārējai Vidusjūrai, Alvoranas jūrā ir ļoti šaurs kontinentālais šelfs.

Straumes 
Alvoranas jūras virsējais ūdens slānis plūst austrumu virzienā, nesot Atlantijas okeāna mazāk sāļos un salīdzinoši vēsākos ūdeņus uz Vidusjūras austrumu daļu. Savukārt dziļākie jūras slāņi plūst pretējā virzienā — uz rietumiem, nesot sāļāko Vidusjūras ūdeni uz Atlantijas okeānu. Bieži Alvoranas jūrā vērojamas arī virpuļveida straumes, kas rodas abiem šiem slāņiem sajaucoties.

Bioloģija 
Alvoranas jūra kalpo par pārejas zonu starp vēsāko un ar barības vielām bagātāko Atlantijas okeānu un siltāko, sāļāko un ar barības vielām nabadzīgāko Vidusjūru. Šeit sastopamas gan Atlantijas okeāna, gan Vidusjūras sugas.

Alvoranas jūrā dzīvo lielākā cūkdelfīnu populācija Vidusjūras rietumu daļā. Šeit dzīvo arī citi vaļveidīgie, jūras bruņurupuči. Jūrā notiek komerciālā zveja — tiek zvejotas sardīnes un zobenzivis.

Arī jūras piekrastes kalni ir pārejas zona starp Vidusjūras un Atlantijas biotopiem. Atlantijas okeāna ietekmē klimata svārstības šeit nav bijušas tik krasas, tāpēc Spānijas un Marokas kalnos izdzīvojušas tādas dzīvnieku sugas, kas citur Vidusjūra spiekrastē ir izmirušas.

Lielās bioloģiskās nozīmības dēļ Alvoranas jūrā nodibināta jūras aizsargājamā teritorija.

Ārējās saites 

 Alvoranas jūras bioloģiskā izpēte 

Vidusjūra
Jūras
Spānijas jūras
Ligūrijas jūra

Ligūrijas jūra (, , ) ir Vidusjūras daļa starp Itālijas un Francijas krastiem (Rivjēra), Korsiku un Elbas salu. Dienvidaustrumos robežojas ar Tirēnu jūru. Ziemeļu daļā atrodas Dženovas līcis. Lielākā pieteka ir Arno.

Jūras robeža rietumos tiek vilkta starp Feratas ragu rietumos no Nicas un Revellatas ragu Korsikā.

Ligūrijas jūras ziemeļrietumu krasts jau izsenis ir slavens ar izcilu ainavisko krāšņumu un lielisko klimatu.

Vaļveidīgo dzīvnieku aizsardzībai Ligūrijas jūrā un piegulošajās jūras teritorijās izveidots Starptautiskais Ligūrijas jūras vaļveidīgo liegums  km² platībā.

Ārējās saites 

Vidusjūra
Jūras
Francijas jūras
Tirēnu jūra

Tirēnu jūra (, , , ) ir Vidusjūras daļa, rietumos no Apenīnu pussalas, starp Sicīliju, Sardīniju un Korsiku. Ziemeļrietumos atrodas Ligūrijas jūra, dienvidrietumos ir atklātā Vidusjūra, bet ar Mesīnas šaurumu dienvidaustrumos ir savienota ar Jonijas jūru. Rietumos starp Sardīniju un Korsiku ir vēl Bonifačo šaurums, kas savieno Tirēnu jūru ar pārējo Vidusjūru.

Nosaukums 
Jūras nosaukums cēlies no vārda, kādā grieķi sauca etruskus, kurus grieķi uzskatīja par līdiešu izceļotājiem un kurus vadīja teiksmainie brāļi Tarhons un Tirēns. Saskaņā ar Hērodotu, pēc vairākiem neražas un bada gadiem, daļa līdiešu atstājuši Mazāziju un pārcēlušies uz dzīvi tagadējā Toskānā. Viņi sevi nodēvējuši sava vadoņa vārdā par «tirēniem», savukārt romieši viņus dēvēja par etruskiem — vārdā, kādā šo kultūru sauc vēl tagad. Tirēnu vārdā sāka dēvēt arī jūru, pie kuras viņi dzīvoja.

Romieši Tirēnu jūru dēvēja arī Mare Inferum (Apakšējā jūra) pretstatā Adrijas jūrai — Mare Superum (Augšējā jūra).

Ģeogrāfija 
Tirēnu jūra atrodas netālu no Āfrikas—Eiropas lūzuma zonas, tāpēc tās dienvidu daļā ir aktīvi vulkāni. Tirēnu jūras platība ir 275 tūkstoši km², savukārt citos avotos platība ir 214 km tūkstoši km² (šajā gadījumā visticamāk netiek ņemti vērā ūdeņi uz ziemeļiem no Toskānas arhipelāga, kas dažreiz tiek pieskaitīti Ligūrijas jūrai).

Jūras ūdens virsējā slāņa temperatūra vasarā 22–24,5 °C, ziemā 13–14 °C, sāļums 37,2–38,2 promiles.

Šaurumi 
Ar pārējo Vidusjūru savieno pieci šaurumi:
 Mesīnas šaurums starp Sicīliju un Apenīnu pussalu, 3 km plats, savieno ar Jonijas jūru,
 Korsikas kanāls starp Itāliju un Korsiku, ap 80 km plats,
 Bonifačo šaurums starp Korsiku un Sardīniju, 11 km plats,
 Sardīnijas kanāls starp Sardīniju un Tunisiju, ap 200 km plats,
 Sicīlijas šaurums starp Sicīliju un Tunisiju, ap 160 km plats.

Salas 

Tirēnu jūrā ir šādas salas un salu grupas (neskaitot lielās Sicīliju, Sardīniju un Korsiku, kuras norobežo jūru):
 Egadu salas,
 Iskija,
 Kapri,
 Lipāru salas,
 Lipāri,
 Stromboli,
 Vulkāno,
 Poncas salas,
 Toskānas arhipelāgs — dienvidu daļa (arhipelāga ziemeļu daļa atrodas Ligūrijas jūrā)
 Džiljo,
 Montekristo sala,
 Ustika.

Vēsture 
 Tirēnu jūrā, uz ziemeļiem no Ustikas salas, nogāzās pasažieru lidmašīna McDonnell Douglas DC-9, kas lidoja reisā no Boloņas uz Palermo. Aviokatastrofā gāja bojā visi uz borta esošie cilvēki (77 pasažieri un 4 apkalpes locekļi). Katastrofas iemesli joprojām ir neskaidri. Tiek pieļauts, ka lidmašīnā sprāga spridzeklis vai arī tai trāpīja gaiss-gaiss raķete.

 itāļu kruīza kuģis Costa Concordia novirzījās no kursa, apgāzās un nogrima seklajos Tirēnas jūras ūdeņos pie Džiljo salas. Bojā gāja 33 cilvēki (27 pasažieri, 5 apkalpes locekļi un 1 glābējs).

Atsauces

Ārējās saites 

Vidusjūra
Jūras
Francijas jūras
Jonijas jūra

Jonijas jūra ( — ‘mūsu jūra’, , ) ir Vidusjūras daļa starp Balkānu pussalu un Apenīnu pussalu. Ziemeļos Otranto šaurums to savieno ar Adrijas jūru.

Nosaukums 
Jonijas jūras nosaukuma izcelsmi saista ar leģendāriem tēliem. Jonijs esot bijis Ilīrijas karaļa Adrija dēls. Cita leģenda vēsta, ka Jonijs bijis Epidamnas (mūsdienu Durresa) valdnieka dēls. Viņam uzbruka paša brāļi, tuvumā gadījās Hērakls, kurš Jonijam devās palīdzēt. Cīņā viņš nejauši nogalināja pašu Joniju. Mirušo valdnieka dēlu apbedīja jūrā, kuru kopš tā laika sauc par Jonijas jūru.

Ģeogrāfija 
Ūdens virsējā slāņa sāļums 38,5—38,9 ‰, ūdens temperatūra no 13 °C ziemā līdz 26 °C vasarā. Plūdmaiņas līdz  augstas.

Līči 

Jonijas jūras lielākie līči:
 Korintas līcis (Grieķija)
 Mesinijas līcis (Grieķija)
 Lakonijas līcis (Grieķija)
 Skvillačes līcis (Itālija)
 Taranto līcis (Itālija)

Salas 
 Jonijas salas — atrodas Grieķijas piekrastē:
 Itaka
 Kefalinija
 Kerkīra
 Levkada
 Strofadu salas
 Zakinta

Ārējās saites 

Vidusjūra
Jūras
Albānijas jūras
Egejas jūra

Egejas jūra (, ) ir Vidusjūras daļa starp Grieķiju un Turciju — starp Eiropu un Āziju. Ziemeļos ar Marmora jūru to savieno Dardaneļu šaurums, dienvidos to norobežo Kitiras, Krētas, Karpatas un Rodas salas. Dažkārt Egejas jūras akvatorijā atsevišķi izdala vēl Trāķijas jūru ziemeļos un Krētas jūru un Mirtejas jūru dienvidos.

Egejas jūra ir ļoti bagāta ar salām, kuras tradicionāli tiek dēvētas par arhipelāgu — nosaukums, kuru mūsdienās attiecina uz jebkuru daudzskaitlīgu salu grupu.

Nosaukums 
Jūras nosaukuma izcelsmei ir vairāki skaidrojumi. Saskaņā ar vienu jūra nosaukta senas pilsētas Egejas vārdā. Cits skaidrojums — jūra ieguva nosaukumu no amazoņu valdnieces Egejas, kas gāja bojā jūrā. Ir arī citi skaidrojumi.

Iespējams, ka vārds cēlies no grieķu valodas vārda  — ‘viļņi’, t.i. ‘viļņainā jūra’.

Apraksts 
Dziļākā dzelme atrodas austrumos no Krētas salas — 3543 m dziļa — tomēr šo vietu biežāk uzskata par ārpus Egejas jūras esošu. Lielākais dziļums ziemeļos no Krētas salas — 2561 m.

Ūdens virsējā slāņa sāļums svārstās no 37 līdz 39 ‰. Rietumu daļā straumes pārsvarā plūst dienvidu virzienā, austrumu daļā — ziemeļu virzienā. Ūdens virsējā slāņa temperatūra ziemā 11—15 °С, vasarā 22—25 °С.

Veidojusies pliocēna beigās un pleistocēnā iegrimstot sauszemei — t.s. Egeīdai.

Salas 

Egejas jūras salu arhipelāgu iedala sekojošās salu grupās:
 Ziemeļaustrumu Egejas salas
 Ziemeļsporādu salas
 Eboja
 Kiklādu salas
 Saronikas salas
 Dienvidsporādu salas
 Krēta

Lielākā daļa Egejas jūras salu ir sauszemes kalnu grēdu turpinājums jūrā. Daudzām salām ir drošas dabiskas ostas, tomēr lielais salu un sēkļu skaits padara navigāciju Egejas jūrā grūtu.

Vairākas salas ir vulkāniskas izcelsmes, vairākās salās iegūst dzelzsrūdu un marmoru. Lielākajās salās vietām ir auglīgi līdzenumi.

Gandrīz visas Egejas jūras salas pieder Grieķijai, lielākā Turcijai piederošā sala ir Gekčeada jūras ziemeļu daļā.

Līči 
 Gekovas līcis (Turcija)
 Argolīdas līcis (Grieķija)
 Termaiks (Grieķija) u.c.

Vēsture 
Egejas jūras krastos izveidojušās un attīstījušās vairākas civilizācijas, no kurām senākās ir Mīnojas civilizācija Krētā un Mikēnu civilizācija Peloponēsā. Vēlāk jūras krastos izveidojās senās pilsētvalstis — Atēnas un Sparta, kas kopā izveidoja hellēņu civilizāciju. Hērodots rakstos norādīja, ka grieķi dzīvo ap Egejas jūru kā "vardes apkārt dīķim". Egejas jūras reģionu vēlāk ieņēma persieši un romieši, šeit pastāvēja Bizantijas impērija, aktīvi darbojās venēcieši, tad to pakļāva Osmaņu impērija.

Egejas jūras krastos veidojās pirmās demokrātijas un tā kalpojusi par dažādu kultūru kontakta punktu.

Ārējās saites 

Vidusjūra
Jūras
Turcijas jūras
Ajdinas ils
Balikesiras ils
Čanakales ils
Edirnes ils
Izmiras ils
Muglas ils
Trāķijas jūra

Trāķijas jūra (, ) ir nosaukums akvatorijai Egejas jūras ziemeļu daļā. Jūra apskalo ziemeļaustrumu Grieķijas un ziemeļrietumu Turcijas piekrasti vēsturiskajā Trāķijas reģionā. Trāķijas jūras dienvidaustrumos atrodas Vidusjūras savienojums ar Marmora jūru Dardaneļi, rietumu piekrastē atrodas 2033 metrus augstais Atosa kalns, bet salas dienvidu robeža ir Lemnas sala.

Lielākās ietekas ir Strimona un Marica. Kavalā (Grieķija) atrodas termālie avoti.

Trāķijas jūra, tāpat kā pārējā Egejas jūra, ir bagāta ar salām. Lielākās salas ir:
 Gekčeade (vienīgā lielā Turcijai piederošā sala Egejas jūrā),
 Lemna,
 Samotrāke,
 Tasa.

Atsauces 

Vidusjūra
Jūras
Mirtejas jūra

Mirtejas jūra () ir nereti lietots nosaukums Egejas jūras dienvidrietumu daļai Grieķijas piekrastē starp Kiklādu salām un Peloponēsu. Dienvidustrumos pāriet citā Egejas jūras daļā — Krētas jūrā. Mūsdienās šo terminu lieto samērā reti, taču senatnē tas tika lietots bieži.

Jūras austrumu daļā Peloponēsas piekrastē atrodas Argolīdas līcis.

Nosaukums cēlies no mītiskā varoņa Mirteja, kuru šajā jūrā iemeta saniknotais Pelops. Cita versija nosaukumu saista ar jaunavu Mirto jeb vai ar mazo Mirtas saliņu. Mirtojas jūru piemin Horācijs, Plīnijs Vecākais, Strabons (pēdējais Mirtejas jūru uzskatīja par atsevišķu jūru, kas atdalīta no Egejas jūras).

Atsauces 

Vidusjūra
Jūras
Krētas jūra

Krētas jūra () ir nosaukums Egejas jūras dienvidu daļas akvatorijai starp Krētas salu dienvidos un Kiklādu salām ziemeļos. Ziemeļrietumos atrodas Mirtejas jūra, austrumos — Karpatas  un Dienvidsporādu salas, dienvidrietumos robežojas ar Jonijas jūru. Krētas jūras austrumu daļu dažkārt dēvē par Karpatas jūru.

Atsauces 

Vidusjūra
Jūras
Kilikijas jūra

Kilikijas jūra ir Vidusjūras daļa starp Mazāzijas pussalu ziemeļos un Kipras salu dienvidos, apskalo Turcijas, Sīrijas un Kipras krastus. Dažkārt to uzskata par Levantes jūras ziemeļu daļu Nosaukumu ieguvusi no senās Kilikijas zemes Mazāzijas pussalas dienvidaustrumos dienvidos no Taura kalniem.

Atsauces 

Vidusjūra
Jūras
Mikoloģija

Mikoloģija ( — 'sēne') ir zinātne par sēnēm, to ģenētiskajām un bioķīmiskajām īpašībām, taksonomiju, izmantošanu zāļu (piemēram, penicilīns) un produktu kā alus, vīna un siera izgatavošanā, lietošanu uzturā, kā arī bīstamību.

Lai arī vēsturiski mikoloģija ir veidojusies kā botānikas atzars, šaubas par sēņu iekļaušanu augos izteica jau pirmais dabas sistematizētājs Kārlis Linnejs, un XX gadsimta otrajā pusē parādījās uzskats, ka sēnes pēc izcelsmes ir radniecīgākas dzīvniekiem, nevis augiem. 1970. gados sēnes tika izdalītas atsevišķā bioloģiskā valstī. Tomēr arī mūsdienās mikologus sagatavo botānikas fakultātēs izpētes metožu radniecības dēļ.

Latvijā mikoloģisko pētniecību organizē Latvijas Mikologu biedrība. Īpašu mikoloģijas nozari — cilvēku saslimstību ar sēnīšslimībām (mikozēm) pēta ārstu izveidotā Latvijas Mikologu asociācija.

Atsauces

Ārējās saites 

Mikoloģija
Mikrobioloģija
Marks Aurēlijs

Marks Aurēlijs (; 121—180) bija Romas imperators no 161. līdz 180. gadam. Pēdējais no tā sauktajiem "pieciem labajiem imperatoriem". Pazīstams arī kā stoicisma filozofs, vēlās Romas stoiķu skolas pārstāvis. Sarakstījis vairākus filozofiskus traktātus, no kuriem saglabājušās "Meditācijas" ( — ‘domas sev pašam’).

Dzīvesgājums 
Jaunībā ieguva labu izglītību. Imperators Adriāns augstu vērtēja Marka Aurēlija krietno raksturu, tāpēc adoptēdams un ar to izraudzīdams par troņa mantinieku Aurēliju Antonīnu, vēlāko Antonīnu Piju, viņš 138. gadā uzdeva viņam savukārt adoptēt Marku Aurēliju, A. Antonīnu un Lūciju Vēru.

Marku Aurēliju imperators Antonīns Pijs apprecināja ar savu meitu Faustīnu un piešķīra viņam cēzara titulu, tā noteikdams viņu par troņa mantinieku. Pēc A. Pija M. Aurēlijs pieņēma L. Vēru par līdzvaldnieku. Tad Romā pirmo reizi bija divi imperatori ar pilnīgi vienādām tiesībām, tomēr īstais valdnieks bija Marks Aurēlijs, jo L. Vērs labprātīgi atzina sava adopcijas brāļa pārākumu. M. Aurēlijs valdīja labā saskaņā ar senātu, kura autoritāti viņš mēģināja vairot. Pavalstnieku labklājība bija imperatora darbības cēlais mērķis, bet viņa valdības gadi bija aizēnoti ar gandrīz nemitīgu karadarbību. Viņa vadībā impērijas karaspēks sakāva atdzimušo Partas valsti Persijā. Eiropā karoja ar sarmatiem un daudzām ģermāņu ciltīm kā arī veiksmīgi noslēdza t.s. Markomāņu karus. Tomēr neskatoties uz to, ģermāņu ciltis sāka sagādāt aizvien lielākas problēmas impērijas robežām.

170.gadu sākumā kopā ar sievu apceļoja impērijas austrumu provinces. Apmeklēja arī Atēnas kur pasludināja sevi par filozofijas aizstāvi. Tomēr jau 174. gadā atkal devās militārā kampaņā pie Donavas kur arī pavadīja atlikušos dzīves gadus. 180. gadā saslimis un 17. martā miris karaspēka nometnē Vindobonas pilsētā (mūsdienu Vīnē).

Darbi 
 Meditācijas Meditationes 
 Marka Aurēlija vēstules

Skatīt arī 
 Pieci labie imperatori

Ārējās saites 

121. gadā dzimušie
180. gadā mirušie
Romas imperatori
Romas konsuli
Latīņu valodā rakstošie
Romiešu filozofi
2. gadsimta filozofi
Stoiķi
Romā dzimušie
Rojālists

Rojālists (franču val. roi 'karalis') ir cilvēks, kurš atbalsta monarhiju. 

Tā, piemēram, dēvēja:
 karaļa Čārlza I (un vēlāk arī Čārlza II) atbalstītājus Anglijas pilsoņu kara laikā, 
 Burbonu dinastijas atbalstītājus.
Odilons Redons

Odilons Redons (, * 1840. gada 20. aprīlī Bordo, † 1916. gada 6. jūlijā Parīzē) bija franču mākslinieks, simbolisma pārstāvis. Uzskata, ka grafikā Redons ietekmējies no Gojas, savukārt viņa gleznu kolorīts ietekmējis, piemēram, Matisa daiļradi. Redona gleznām raksturīga ornamentalitāte; dažkārt tajās parādās erotiska tematika ("Veneras dzimšana"). Starp nozīmīgākajiem Redona darbiem jāmin gleznas "Ofēlija" (apm. 1900.-1905. g.), "Kiklops" (apm. 1914. g.), "Buda" (apm. 1905. g.) un grafikas "Smaidošais zirneklis" (1881), "Krauklis" (1882), "Meža gars" (1880).

Redons sāka apgūt zīmēšanu 15 gadu vecumā, taču pēc tēva vēlēšanās pievērsās arhitektūrai. Viņam tomēr neizdevās iestāties Parīzes École des Beaux-Arts, tāpēc viņš aizsāka darboties tēlniecībā un grafikā. Redons vēlāk mācījās pie Žana Leona Žeroma, Rodolfa Bresdēna un Anrī Fontēna-Latūra. Pēc Francijas-Vācijas kara, kurā cīnījās arī Redons, viņš pārcēlās uz Parīzi. Pirmais viņa darbs, kas guva atsaucību, bija "Ūdeņus sargātājs gars", un gadu vēlāk — 1879. gadā — Redons publicēja savu pirmo litogrāfiju albumu "Sapnī". 1890. gados Redons sāka izmantot pasteļkrītiņus un eļļas krāsas, ar ko darbojās līdz pat mūža beigām.

Redons radīja gandrīz 200 grafikas darbu; starp tiem jāmin sērijas "Sapnī", "Veltījums Gojam" un "Svētā Jāņa apokalipse", kā arī Edgara Alana Po darbu ilustrācijas.

Galerija 

1840. gadā dzimušie
1916. gadā mirušie
Žirondā dzimušie
Franču mākslinieki
Francijas gleznotāji
Postimpresionisma gleznotāji
Simbolisma gleznotāji
Svētā Pāvila katedrāle

Svētā Pāvila katedrāle ir baroka stila anglikāņu katedrāle Londonā, celta no 1672. gada līdz 1710. gadam, arhitekts — Kristofers Rens (Sir Christopher Wren). Klasicisma stila paraugs.
1981. gadā šeit laulājas Čārlzs III un princese Diāna. Dievnamā apglabāti admirālis Horācijs Nelsons (Horatio Nelson) un Arturs Velslijs (Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington), pirmais Velingtonas hercogs un Apvienotās Karalistes premjerministrs.

Ārējās saites 

Celtnes un būves Londonā
Anglikāņu baznīcas Apvienotajā Karalistē
Katedrāles
Baroka arhitektūra
Barenca jūra

Barenca jūra (, ) ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga jūra ziemeļos no Norvēģijas un Krievijas Eiropas daļas. Nosaukta nīderlandiešu jūrasbraucēja Vilema Barenca vārdā.

Ziemeļos atrodas Špicbergena un Franča Jozefa Zeme, austrumos — Novaja Zemļa un Karas jūra, dienvidos — Eiropas kontinenta krasts, austrumos — Norvēģu jūra (Atlantijas okeāns). Barenca jūras dienvidaustrumos starp Kolgujevas salu, Novaja Zemļu un kontinenta krastu dažkārt izdala atsevišķu Pečoras jūru.

Vispārējs apraksts 
Salīdzinoši dziļa kontinentālā šelfa jūra, vidējais dziļums ir ap 230 metri. Dienvidu daļa, tai skaitā Murmanskas osta neaizsalst visu gadu pateicoties siltajai Ziemeļatlantijas straumei. Septembrī jūra brīva no ledus. Ūdens virsējā slāņa vidējais sāļums — 32—35‰, temperatūra vasarā 7—12 °C līdz 0 °C, ziemā — 3—5 °C līdz −1 °C.

Barenca jūrā ir trīs veidu ūdens masas — silts, sāļš Atlantijas ūdens (temperatūra >3 °C, sāļums >35 ‰) no Ziemeļatlantijas straumes, aukstais Ziemeļu Ledus okeāna ūdens (temperatūra <0 °C, sāļums <35 ‰) no ziemeļiem un siltais bet ne īpaši sāļais piekrastes ūdens (temperatūra >3 °C, sāļums <34,7 ‰). Starp Atlantijas un polārajiem ūdeņiem veidojas īpaša robežzona — Polārā fronte. Jūras rietumu daļā šo fronti nosaka gultnes topogrāfija, tā ir salīdzinoši asi izteikta un gadu pēc gada vienā un tajā pašā vietā, savukārt austrumos, tuvāk Novaja Zemļai tā ir maz izteikta un ar mainīgu atrašanās vietu.

Bioloģija 
Salīdzinot ar citām jūrām līdzīgos platuma grādos Barenca jūra ir bioloģiski produktīva. Fitoplanktona pavasara «ziedēšana» sākas samērā ātri, tuvu pie ledus malas, jo kūstošā ledus saldūdens virs jūras ūdens veido stabilu slāni. Fitoplanktons savukārt uztur zooplanktonu — tādas sugas kā Calanus finmarchicus, Calanus glacialis, Calanus hyperboreus, Oithona spp. un krilu. Zooplanktons savukārt kalpo par pārtiku zivīm un putniem.

Zveja Barenca jūrā dod daudz zivju resursus Norvēģijai un Krievijai.

Vēsture 

Pirms Ziemas kara arī Somijai bija izeja uz Barenca jūru un pie šīs jūras esošā Petsamo (tagad — Krievijas Pečeņega) osta bija vienīgā neaizsalstošā Somijas osta.

Aukstā kara laikā Barenca jūrā PSRS kara flote izvietoja zemūdenes, kas apgādātas ar starpkontinentālajām raķetēm — šī taktika tiek turpināta arī mūsdienās. Izmantotās atomzemūdeņu kodoldegvielas izgāztuves Barenca jūrā rada lielas bažas par nākotnes vides problēmām.

1970. gados Barenca jūrā sākās naftas produktu atradņu izpēte un tika atklātas bagātīgas atradnes gan Norvēģijas, gan PSRS ūdeņos. Norvēģija drīzumā sāks ekspluatēt pirmo atradni — Snøhvit, savukārt Krievijas pusē vislielākās atradnes Prirazlomnajas izmantošana vēl tiek plānota.

Jūras robeža starp Krieviju un Norvēģiju nav nosprausta — norvēģi vēlas to vilkt pa viduslīniju, savukārt krievi — pa meridiānu.

Ārējās saites 

 Euroarctic.com — ziņas no reģiona (angliski un krieviski)
 WWF Barents Sea and environment and conservation
 Barentswatch — Maps and Graphics — Apvienoto Nāciju Vides programmas Barenca jūras vides pārmaiņu atlants

Ziemeļu Ledus okeāns
Jūras
Arhangeļskas apgabals
Krievijas jūras
Lankašīra

Lankašīra () ir vēsturiskā, ceremoniālā un nemetropoles grāfiste Anglijas ziemeļrietumos pie Īrijas jūras. Tradicionālā grāfistes galvaspilsēta ir Lenkastera, tomēr mūsdienu administratīvais centrs ir Prestona. Vēsturiski Lankašīras teritorija ir lielāka, tomēr 1974. gadā no tās atdalīja dienviddaļas biezi apdzīvotās teritorijas — Liverpūles un Mančestras aglomerāciju, izveidojot atsevišķas metropoles grāfistes — Mersisaidu un Lielo Mančestru.

Ceremoniālā grāfiste iedalās divpadsmit apgabalos un divās apvienotajās pārvaldēs (Blekpūla un Blekbērna ar Darvenu), kuras neietilpst nemetropoles grāfistē. Lielākās pilsētas ceremoniālās grāfistes teritorijā — Prestona, Blekpūla, Blekbērna, Bērnli.

Lankašīras reljefs ir nolaidens virzienā no Peniniem uz Īrijas jūru. Lielākā upe — Mersija, kas vēsturiski ir Lankašīras robežupe ar Češīru, bet mūsdienās vairs neatrodas administratīvās Lankašīras teritorijā.

Vēsturiski Lankašīra zināma no 1182. gada — vēlāk kā citas vēsturiskās grāfistes. Tradicionālais Lankašīras un to valdnieku — Lenkasteru simbols ir sarkana roze. Lankasteru karš ar Jorkiem (to simbols bija balta roze) XV gadsimta Anglijā ieguvis nosaukumu Sarkanās un Baltās rozes karš. XVIII gadsimta beigās Lankašīras dienviddaļa kļuva par vienu no Rūpnieciskās revolūcijas centriem.

Mūsdienās Lankašīrā atrodas vairākas militārās kompānijas BAE Systems rūpnīcas, kā arī sporta automobīļu kompānija TVR.

Sportā pazīstama ar kriketa, regbija un futbola (Blekbērnas "Rovers") klubiem.

Ievērojamas vietas:
 1896. gadā dibinātais atrakciju parks Pleasure Beach Blackpool
 1894. gadā celtais Blekpūlas tornis (Blackpool Tower)
 Īrijas jūras Morkuma līcis
 Peninu kalni

Ārējās saites 

Anglijas vēsturiskās grāfistes
Anglijas nemetropoles grāfistes
Anglijas ceremoniālās grāfistes
Rietumeiropa

Rietumeiropa ir Eiropas rietumu daļa, kurā pēc Eiropas Savienības (ES) ieteiktās definīcijas ietilpst Andora, Apvienotā Karaliste, Austrija, Beļģija, Francija, Īrija, Lihtenšteina, Luksemburga, Monako, Nīderlande, Šveice, Vācija, kā arī autonomās Normandijas salas — Džērsija un Gērnsija, Menas Sala. 

Politiski un vēsturiski šis termins dažādos laikmetos ir krasi mainījies. Savā ģeogrāfiskajā pamatnozīmē Rietumeiropā ietilpst arī Spānija un Portugāle, bet Britu salas pēc ANO definīcijas tiek pieskaitītas Ziemeļeiropai.

Vēsture 

Pēc Rietumromas impērijas sabrukuma Rietumeiropā dominēja Romas Katoļu baznīcas ietekme, bet pēc kristīgās baznīcas reformācijas tā sašķēlās protestantiskajā ziemeļdaļā (Lielbritānija, Nīderlande) un katoliskajā dienviddaļā (Spānija, Francija). No 15. līdz 19. gadsimtam Rietumeiropas valstis kļuva par globālām koloniālajām lielvarām. 20. gadsimta sākumā saasinājās Rietumeiropas valstu pretrunas ar Centrālajām lielvalstīm, vēlāk ar Padomju Savienību.

Valstis

Atsauces

Ārējās saites 

 
Eiropas reģioni
Pasaules iedalījums
Eiropas vēsture
Aukstais karš
Vergeltungswaffe

Vergeltungswaffe (no  "atmaksas ierocis" vai "atriebības ierocis"; latviski izrunā kā "Fergeltungsvaffe" jeb "Fau") - nacistiskās Vācijas superieroči Otrā Pasaules kara laikā.

Nosaukums 
Vergeltungswaffen (vai saīsinājumu V-Waffen) deva Jozefa Gēbelsa propagandas ministrija. Nosaukums tika izvēlēts ieročiem, kuri kalpotu kā atriebība pret sabiedroto spēku Vācijas pilsētu bombardēšanu, pret kuru 1944. gadā Vācijas Gaisa spēki nevarēja atbildēt. V-Waffen varētu arī būt kā atbilde uz britu "V for victory" kampaņu.

V-1 

V-1 bija pirmā spārnotā raķete, pirmā bezpilota lidmašīna. Tās palaida uz Londonu un Antverpeni Otrā Pasaules kara beigās.

V-2 

V-2 jeb A4 bija šķidrās degvielas ballistiskā raķete no Aggregate projekta. Tās palaida uz Londonu un Antverpeni Otrā Pasaules kara beigās.

V-3 

V-3 bija paredzēts kā milzīgs lielgabals ar stobra garumu 120 m, kas šautu lādiņus no stacionāras vietas Padekalē, Francijā. Kalibrs bija 150 mm un lādiņa masa - 140 kg. Tas spētu bombardēt Londonu ar 600 t sprāgstvielām dienā. Pirms V-3 tika pabeigts,  britu Gaisa spēki iznīcināja kompleksu.
Karas jūra

Karas jūra () ir Ziemeļu Ledus okeānam piederīga malas jūra. Atrodas virs kontinentālā šelfa, tāpēc ir salīdzinoši sekla — vidējais dziļums ap 110 metri. Nosaukta pēc tās dienvidrietumos ieplūstošās Karas upes.

Ģeogrāfija 
Ziemeļos no Karas jūras atrodas Ziemeļu Ledus okeāns, austrumos — Severnaja Zemļa un Laptevu jūra, dienvidos jūru norobežo Āzijas kontinenta Rietumsibīrijas krasts — Taimiras pussalas rietumu piekraste, Gidanas pussala un Jamalas pussala, rietumos robežojas ar Barenca jūru un Novaja Zemļu.

Galvenās Karas jūras salas ir Vīzes sala un Ušakova sala ziemeļos, Ujediņeņijas sala, Sergeja Kirova salas, Nordenšelda arhipelāgs, Arktikas Institūta salas, Mona salas, Izvestijas CIK salas, Voroņina sala un Sverdrupa sala austrumos, kā arī Belija, Oļeņija, Sibirjakova sala, Šokaļska sala un Viļkicka sala dienvidos. 

Ziemeļu daļā ziemeļu virzienā pavērstas divas ieplakas — Svētās Annas dziļvaga un Voroņina dziļvaga. Austrumos starp Severnaja Zemļu un Taimiras pussalu atrodas Viļkicka šaurums, kas Karas jūru savieno ar Laptevu jūru. Dienvidrietumu piekrastē atrodas Baidaratas līcis. Ar Barenca jūru savieno Karas Vārtu šaurums starp Vaigačas salu un Novaja Zemļu, kā arī Jugorskijšara šaurums starp Vaigaču un Jugras pussalu. Rietumus, pie Novaja Zemļas krastiem atrodas Novaja Zemļas lielieplaka, kur atrodas arī Karas jūrā dziļākā vieta — 620 metri.

Vispārējs apraksts 

Karas jūrai raksturīgi, ka tajā ietek divas ļoti lielas upes — Oba un Jeņiseja, kā arī vēl vairākas samērā lielas upes —Pjasina, Taimira u. c. Obai un Jeņisejai ir milzīgi estuāri — attiecīgi 800 un 400 km gari. Lielās saldūdens pieplūdes dēļ ūdens virsējā slāņa sāļums dažādās Karas jūras vietās stipri atšķiras — no 8 līdz 30‰.

Jūra nav aizsalusi tikai divus mēnešus gadā. Viena no aukstākajām planētas jūrām — tikai pie upju ietekām ūdens temperatūra ir virs . Jūrā bieži ir vētras un migla. Par spīti augstākminētajam jūrā notiek rūpnieciska zveja. Jūras gultnē atklātas bagātīgas naftas un dabasgāzes iegulas, taču tās vēl netiek apgūtas.

Jūrā PSRS un Krievija nogremdējusi radioaktīvos atkritumus, tai skaitā sešus atomzemūdeņu kodolreaktorus un desmit citus kodolreaktorus. Starptautiskās Atomenerģijas aģentūras pētījumi liecina, ka radioaktīvais piesārņojums ir neliels un nav izplatījies.

Ārējās saites 

 International Atomic Energy Agency:Radiological Conditions of the Western Kara Sea 

Ziemeļu Ledus okeāns
Jūras
Krievijas jūras
Krasnojarskas novads
Ņencu autonomais apvidus
Jamalas Ņencu autonomais apvidus
Horvātijas hokeja izlase

Horvātijas hokeja izlase ir komanda, kas pārstāv Horvātiju starptautiskajās hokeja spēlēs. Šobrīd tā atrodas 29. vietā Starptautiskās hokeja federācijas rangā. 
2021. gadā tā bija iedalīta IIHF Pasaules čempionāta IIA divīzijā.

Atsauces

Skatīt arī 
 Dienvidslāvijas hokeja izlase

Hokejs Horvātijā
Eiropas hokeja izlases
Lesteršīra

Lesteršīra (angļu: Leicestershire) ir grāfiste Anglijas Austrummidlendā. Tā robežojas ar Notingemšīru, Linkolnšīru, Ratlendu, Northemptonšīru, Vorikšīru, Stefordšīru un Dārbišīru. 

Lesteršīra ir viena no trim Apvienotās Karalistes grāfistēm, kurā tiek gatavots Stiltonas siers. Grāfistes kulinārajam mantojumam pieder arī Meltonas cūkgaļas pīrāgs un sarkanais Lesteras siers.

Par grāfistes ziedu ir izvēlēta sarkanā uzpirkstīte.

Atsauces

Ārējās saites 

 Lesteršīras grāfistes mājaslapa
 Lesteršīras oficiālā tūrisma mājaslapa

Anglijas nemetropoles grāfistes
Anglijas ceremoniālās grāfistes
Anglijas vēsturiskās grāfistes