joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kušinga sindroms

Kušinga sindroms ir simptomu un pazīmju kopums, kas radies ilgstoši paaugstināta hormona kortizola līmeņa dēļ. Kušinga sindromu sauc arī par hiperkortizolismu, Icenko—Kušinga sindromu un hiperadrenokorticismu. Biežākie simptomi ir vēdera aptaukošanās, tievi locekļi, apaļa seja, vāji muskuļi un kauli, pinnes, strijas u.c. pazīmes. Tā kā glikokortikoīdu receptori izvietoti gandrīz visās šūnās un kortizols ietekmē daudzus fizioloģiskos procesus, tas skar vairākas orgānu sistēmas un, tādēļ Kušinga sindromam nav raksturīgs tikai viens konkrēts simptoms. Kušinga sindroms var veidoties divējādi. Pirmais iemesls ir izteikta kortizolam līdzīgu medikamentu lietošana, bet otrs ir gadījumos, kad virsnieru audzējs par daudz izdala asinīs kortizolu.

Simptomi 
 Aptaukošanās — visizteiktāk uz sejas un vidukļa, bet rokas un kājas muskuļu atrofijas dēļ kļūst tievākas. Vispārējā aptaukošanās veidojas biežāk bērniem. Tauku uzkrāšanās dēļ veidojas t.s. "mēnessveida" seja un "bifeļa skausts".
 Nelieli asinsizplūdumi uz vaigiem — lielais kortizola daudzums samazina saistaudu šūnu — fibroblastu aktivitāti un kolagēna sintēzi, tāpēc attīstās atrofiskas izmaiņas zemādas saistaudos, radot teleangiektāzijas un pilnasinību vaigos.
 Eksoftalms  — rodas, taukaudiem aizpildot telpu aiz acs ābola (retroorbitāli) un var izvirzīt acis vairāk uz āru.
 Palielināta ēstgriba — saistīts ar glikozes vielmaiņas traucējumiem.
 Glikozes vielmaiņas traucējumi - pastiprināta glikoneoģenēze (glikozes veidošana) aknās, samazināta lipolīze jeb tauku noārdīšana, kā arī insulīna pretestība, kad šūnas mazāk spēj uzņemt glikozi.
 Ādas pārmaiņas — raksturīga ādas slāņu atrofija, kā arī zemādas taukaudu atrofija, kā dēļ var labi redzēt zemādas asinsvadus. Āda ir viegli ievainojama, brūces dzīst slikti. Kušinga sindroma gadījumā var veidoties arī tumši sarkanas, platas strīpas — strijas. Tās visbiežāk veidojas uz vēdera, krūtīm vai augšstilbiem. 
 Uzņēmība pret infekcijas slimībām — kortizols nomāc imūnās sistēmas darbību un ir nomāktas arī tādas iekaisuma tipiskās reakcijas kā pietūkums, apsārtums vai temperatūra. Tāpēc lielāka iespēja ir infekciju diagnosticēt vēlāk.
 Hipertensija — saistīta arī ar minerālkortikoīdu pastiprinātu sekrēciju, kā dēļ ķermenis aiztur ūdeni.
 Osteoporoze — iesaistīti vairāki mehānismi, piemēram, pastiprināta kalcija jonu izvade ar urīnu, samazināta uzsūkšanās no zarnām, kā arī osteoblastu (kaulu veidojošās šūnas) nomākšana.

Atsauces 

Endokrīnās slimības
Pan Am reiss 103

Pan Am reiss 103 bija ASV lidsabiedrības Pan American World Airways starptautisks pasažieru lidmašīnas reiss no Frankfurtes lidostas Vācijā uz Detroitas lidostu ASV, caur Londonas Hītrovas lidostu Lielbritānijā un Ņujorkas Kenedija lidostu ASV, kas tika iznīcināts teroristu bumbas sprādzienā , nogalinot visus 243 pasažierus un 16 apkalpes locekļus. Lidmašīnas atlūzas nogāzās Lokerbijā, Skotijā, nogalinot vēl 11 cilvēkus uz zemes.

Pēc vairāku gadu izmeklēšanas par vainīgiem atzina vairākus Lībijas pilsoņus. Pastāv uzskats, ka terorakts notika ar Lībijas diktatora Muamara Kadāfi ziņu.

Atsauces 

1988. gads
Aviokatastrofas
Skotijas vēsture
Terorisms
Air France reiss 4590

Air France reiss 4590 bija Francijas lidsabiedrības Air France lidmašīnas Concorde reiss no Parīzes Šarla de Golla lidostas uz Ņujorkas Kenedija lidostu, kas 2000. gada 25. jūlijā avarēja īsi pēc pacelšanās. Bojā gāja 100 pasažieri un 9 apkalpes locekļi, kā arī 4 cilvēki uz zemes. Tā bija pirmā Concorde lidmašīnu katastrofa 27 gadu laikā. Katastrofas iemesls bija nolūzusi detaļa no cita lidaparāta uz skrejceļa, kura pārspridzināja riepu, no tās atvienojās metāla detaļa, kura ietriecās vienā no lidmašīnas degvielas tvertnēm, izraisot uzliesmojumu.

Ārējās saites 

2000. gads
Aviokatastrofas
Francijas vēsture
Rudušku ezers

Rudušku ezers (arī Rudušķu ezers) ir ezers Krāslavas novada Andzeļu pagastā. Izvietojies pagasta ziemeļdaļā pie autoceļa V609 Rāznas nacionālā parka teritorijā. Krasti slīpi, dibens — dūņains. Iztek strauts uz Grižanku ezeru. Ezerā mīt rauda, asaris, līdaka, karūsa, ķīsis, plaudis. Ir atpūtas vieta, peldvieta.

Austrumu krastā Rudušku ciems, rietumu — Grižanku ciems.

Atsauces 

Krāslavas novada ezeri
Andzeļu pagasts
Dagdas novada ezeri
Sējas lucerna

Sējas lucerna (Medicago sativa) ir tauriņziežu dzimtas lakstaugs. Sējas lucernas dabiskais izplatības areāls ir Dienvidrietumāzija. Mūsdienās to kā lopbarības augu kultivē visā pasaulē. Bieži sastopams sējumos, kā arī atmatās, ceļmalās un grāvjos.

Sējas lucernas stublājs ir stāvs un kails. Lapas uz stublāja izkārtotas pamīšus, trīsstaraini saliktas no iegarenām līdz lineārām lapiņām. Lapu garums ir 1-2,5 cm, bet platums 0,3-1,2 cm. Ziedi atrodas īsos, blīvos, iegarenos vai ieapaļos ķekaros. Parasti vienā ķekarā ir no 10 līdz 30 ziediem. Ziedi var atrasties arī žāklēs. Zied no jūnija līdz septembrim. Sējas lucernas auglis ir pāksts.

Atsauces 

Tauriņziežu dzimta
Berlīnes Humboltu universitāte

Berlīnes Humboltu universitāte () ir publiska universitāte Berlīnē, Vācijā. Tajā ir 11 fakultātes.

Viena no vecākajām universitātēm pilsētā, to 1810. gadā ar Berlīnes Universitātes (Universität zu Berlin) nosaukumu dibinājis Vilhelms fon Humbolts. Viņa universitātes modelis ir ietekmējis citu Eiropas un Rietumu valstu universitātes. 1828. gadā tā tika pārsaukta par Frederika Viljamsa Universitāti (Friedrich-Wilhelms-Universität), vēlāk (neoficiāli) saukta par Universität unter den Linden. 1949. gadā ieguva pašreizējo nosaukumu par godu tās dibinātājam V. Humboltam un viņa brālim ģeogrāfam Aleksandram fon Humboltam.

Ar universitāti ir saistīti 40 Nobela prēmijas laureāti. 2013. gada QS World University Rankings tā tika ierindota 126. vietā pasaulē. Berlīnes Humboltu universitāte tiek uzskatīta par vienu no prestižākajām universitātēm Eiropā un vienu no prestižākajām universitātēm pasaulē mākslas un humanitāro zinātņu jomā.

Atsauces

Ārējās saites

 

Berlīne
Universitātes Vācijā
Vekselis

Vekselis ir vērtspapīrs, kurā tā izrakstītājs apņemas noteiktai personai (indosātam) līdz noteiktam termiņam samaksāt konkrētu naudas summu; likumā noteiktā formā sastādīta un debitora parakstīta parādzīme, kurš ir tiesiski atzīts dokuments, kas apliecina parādu, sniedz garantiju kreditoram, piespiež debitoru atdot aizņēmumu. Vekselis tiek obligāti apmaksāts ar zīmogmarkām — īpašu valsts nodevu. Ja vekselis norādītajā termiņā netiek izpirkts, tas ar notāra starpniecību tiek protestēts un piespiedu kārtā iekasēta paredzētā naudas summa saskaņā ar notāra sastādīto izpildrakstu.

Vekseļa veidi 
Izšķir vienkāršo vekseli un pārvedu vekseli. Vienkāršais vekselis ir debitora parādzīme savam kreditoram, kur ievērotas visas vekseļa formālās prasības. Savukārt pārvedu vekseli bieži dēvē par tratu. Tā ir kreditora (trasanta) rakstiska pavēle debitoram (trasātam) vekselī norādīto parāda summu samaksāt kādai trešajai personai (remitentam).

Atsauces

Ārējās saites 
 Vekseļu likums

Ekonomika
Liepājas jūrskola

Liepājas jūrskola bija 1843. gadā dibināta privāta mācību iestāde.

Vēsture 
Jūrskola dibināta 1843. gadā kā privāta jūrskola kur mācības notika vācu valodā. Darbojusies līdz 1861. gadam kad pārveidota par navigācijas klasi Liepājas proģimnāzijas sastāvā. Līdz 1876. gadam klasi beidza 130 audzēkņi. 

1876. gadā navigācijas klase, balstoties uz 1867. gada jūrskolu likuma, pārveidota par I (zemākās) kategorijas jūrskolu (), kuru uzskata par Liepājas Jūrniecības koledžas priekšteci. 1880. gadā to pārveidoja par III (augstākās) kategorijas jūrskolu. Līdz 1897. gadam skolā bija mācījušies 1250 skolnieki un diplomus ieguvuši: 97 tālbraucēju kapteiņi, 131 tuvbraucēju kapteiņi un tālbraucēju stūrmaņi un 67 tuvbraucēju stūrmaņi.
Pēc 1902. gada jūrskolu likumdošanas izmaiņām Liepājas jūrskola bija I (augstākās) kategorijas jūrskola kurā sagatavoja 1. un 2. šķiras stūrmaņus. Jūrskola darbojās līdz Pirmajam pasaules karam kad to evakuēja uz Krieviju.

Vēsture Latvijas republikā 
1929. gadā Liepājā tika atvērta jūrskola ar kuģu vadītāju, kuģu mehāniķu un zvejniecības nodaļu. Jūrskolā mācījās 131 audzēknis. Sākoties ekonomiskajai krīzei samazinājās pieprasījums pēc diplomētiem jūrniekiem un jūrskolu 1936. gadā pārdēvēja par Valsts zvejniecības un zivkopības skolu ar mācību ilgumu- 4 mēneši. Skolas darbojusies līdz 2. pasaules karam.

Izmantotā literatūra 
 Latvijas Jūrniecības vēsture, Rīga, 1998.

Jūrskolas Latvijā
Skolas Latvijā
TeleTrade

TeleTrade Group ir tiešsaistes brokeris, kas bāzēts Kiprā, un nodrošina pieeju valūtu tirgum Forex. Finanšu instrumenti iekļauj sevī Forex instrumentus un CFD uz akcijām, metāliem un fjūčeriem. Kompānija nodrošina tirdzniecību ar tiešsaistes tirdzniecības platformu MetaTrader 4, MetaTrader 4 MultiTerminal un MetaTrader 5 palīdzību.

Papildus tirdzniecības pakalpojumiem, kompānija tāpat nodrošina apmācību treideriem, tirgus analīzes instrumentus, kā arī finanšu tirgu ikdienas apskatus un analīzi.

Vēsture 

TeleTrade Group ir dibināta 1994. gadā Krievijā.

Kompānijai ir atvērusi virkni biroju un 2012. gadā dibinājusi TeleTrade Europe (TeleTrade-DJ International Consulting Ltd), kā Kipras ieguldījumu firmu (CIF). TeleTrade-DJ International Consulting Ltd ir licencēta un to regulē Kipras vērtspapīru un biržu komisija (CySEC), savu darbību kompānija veic saskaņā ar Eiropas Savienības Finanšu instrumentu tirgu direktīvu (MiFID). Tāpat kompānija ir Varšavas fondu biržas biedrs.

TeleTrade Group ir vairāk kā 200 biroju 30 pasaules valstīs, taču tās darbības galvenais virziens ir Krievija un Eiropa.

Sponsorēšana 
TeleTrade ir sponsorējuši:

 IBSF World Snooker Championship 2013;
 Lietuviešu ralliju braucēju Renaldas Seinauskas;
 Nordea Rīgas maratonu;
  Jahtu klubu Sail2Victory Samsung Rumānijas jahtu kausam 2014.

Atsauces

Ārējās saites 
 TeleTrade Global
 TeleTrade Latvija

Finanšu pakalpojumu uzņēmumi‎
Jānis Purgalis

Jānis Purgalis ( — ) bija Latvijas notārs un politiķis. Bijis Satversmes sapulces un 1. Saeimas deputāts.

Biogrāfija 
Jānis Purgalis piedzima  Plāņu pagasta "Ķīšos". Mācījies Plāņu pagastskolā, Valkas draudzes skolā un Valkas apriņķa skolā. Tad ņēmis privātstundas, lai sagatavotos mācībām Rīgas Nikolaja ģimnāzijā. No 1892. līdz 1896. gadam studējis Maskavas Universitātē.

1896. gadā Purgalis atgriezās Rīgā un kļuva par advokātu. Tāpat viņš kļuva par Rīgas Latviešu biedrības dalībnieku, ar laiku kļūstot par tās priekšnieka vietnieku. Purgalis bija Rīgas Namīpašnieku biedrības un Rīgas Juristu biedrības priekšnieks. Pirmā pasaules kara laikā dzīvoja Pēterburgā. 1919. gada oktobrī viņš pārkvalificējās par notāru. Šajā profesijā strādāja līdz savai nāvei 1934. gadā.

1920. gadā ievēlēts Satversmes sapulcē, kurā strādāja līdz 1922. gadam. No 1922. līdz 1925. gadam bija Saeimas deputāts. Pārstāvējis Kristīgo nacionālo savienību. Purgalis bija arī Rīgas domes deputāts, tās priekšsēdētāja biedrs.

Pēkšņi miris  Rīgā.

Apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.

Atsauces 

1869. gadā dzimušie
1934. gadā mirušie
Valmieras novadā dzimušie
Kristīgās nacionālās savienības politiķi
Satversmes sapulces deputāti
1. Saeimas deputāti
Rīgas domes deputāti
Latvijas advokāti
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Hersonēsa

Hersonēsa (, Chersonēsos; ; , Khersones, , Khersones) ir antīka Senās Grieķijas kolonija Krimā, atrodas mūsdienu Sevastopoles teritorijā.

6. gadsimtā p. m. ē. to dibinājuši grieķi. No 5. līdz 1. gadsimtam p. m. ē. šī bija polisa, no 63. gada p. m. ē. tikusi pakļauta Romai, no mūsu ēras 4. gadsimta beigām — Bizantijai. 989. gadā Hersonēsu ieņēmis Kijevas kņazs Vladimirs Svjatoslavičs. Vēlāk pilsētu divas reizes izpostīja — tatāru hans Nogajs (1299), Edigejs (14. gadsimta beigas).

Arheoloģiskie izrakumi tika uzsākti 1827. gadā. 2013. gadā Hersonēsa tika iekļauta UNESCO Pasaules mantojuma sarakstā.

Atsauces

Ārējās saites 

Krima
Ukrainas vēsture
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Ukrainā
UNESCO Pasaules mantojuma vietas Krievijā
Sevastopole
Hudžanda

Hudžanda () ir pilsēta Tadžikistānā, Sugdas vilojata administratīvais centrs un otra lielākā valsts pilsēta. Izvietojusies valsts ziemeļos Sirdarjas krastos Fergānas ielejas rietumu galā 300 kilometrus no valsts galvaspilsētas Dušanbes. Viena no senākajām Vidusāzijas pilsētām.

Vēsture 
Pilsēta pastāvējusi jau Ahmenīdu dinastijas laikā. Tiek uzskatīts, ka Maķedonijas Aleksandrs 329. gadā pie senās pilsētas uzbūvējis jaunu un nodēvējis to par Aleksandriju Eshatu ( — ‘Pēdējā Aleksandrija’). 8. gadsimtā pilsētu iekaroja arābi, bet 1219.—1220. gadā to nopostīja Čingishana karaspēks. Jau kopš seniem laikiem Hudžanda bija nozīmīgs tirdzniecības centrs Zīda ceļā. 1866. gadā pilsēta nonāca Krievijas impērijas sastāvā. 1936. gadā to pārdēvēja par Ļeņinabadu par godu komunistu apvērsuma vadonim Ļeņinam, bet 1991. gadā atgrieza vēsturisko nosaukumu.

Atsauces

Ārējās saites 

Tadžikistānas pilsētas
Sugda
Visvaldis Sanders

Visvaldis Sanders ( — ) bija Latvijas luterāņu mācītājs un politiķis. Bijis 1., 3. un 4. Saeimas deputāts.

Biogrāfija 
Visvaldis Sanders piedzima  Pēterburgā mācītāja Jāņa Sandera ģimenē. Apmeklējis Pēterburgas 8. ģimnāziju, pēc tam studējis teoloģiju Tartu Universitātē. Ieguva kandidāta grādu. Pēc tam pusotru gadu Leipcigā un Minhenē studēja filosofiju, Minhenes Universitātē ieguva doktora grādu filosofijā. Atteicās no piedāvājuma strādāt Minhenes Universitātē.

1911. gada februārī ordinēts, kļuva par Liepājas Sv. Annas draudzes mācītāju. Paralēli tam, 1920. gadā kļuva par Liepājas garnizona mācītāju un 1936. gadā — par Grobiņas iecirkņa prāvestu. Tāpat bija skolotājs Liepājas ģimnāzijā un Rīgas Komerczinātņu institūta direktors.

1923. gadā kļuva par 1. Saeimas deputātu mandātu nolikušā Teodora Grīnberga vietā. Amatā bija līdz 1925. gadam. Pēc tam ievēlēts 3. Saeimā (1928—1931) un 4. Saeimā (1931—1934). Pārstāvējis Kristīgo nacionālo savienību.

Otrā pasaules kara laikā devies trimdā. Bija mācītājs latviešu draudzēs Bambergā, Vircburgā, Frankfurtē un citās pilsētās.

Visvaldis Sanders nomira Otavā , kur viņš pavadīja sava mūža pēdējo gadu.

Atsauces

Ārējās saites 

1885. gadā dzimušie
1979. gadā mirušie
Sanktpēterburgā dzimušie
Latvijas luterāņu garīdznieki
Kristīgās nacionālās savienības politiķi
1. Saeimas deputāti
3. Saeimas deputāti
4. Saeimas deputāti
Tartu Universitātes absolventi
Trimdas latvieši
Sievietes smarža

"Sievietes smarža" () ir 1992. gada ASV filma. Režisors Mārtins Brests, galvenās lomas atveidojuši Als Pačīno, Kriss O'Donels, Džeims Rebhorns, Gabriela Envara, Filips Sīmors Hofmans. Filma ir 1974. gada itāļu režisora Dino Rizi filmas Profumo di donna jauns ekranizējums. Scenārija autors Bo Goldmens adaptējis Džovanni Arpino romānu Il buio e il miele, kā arī izmantojis filmas Profumo di donna scenārija motīvus.

Filma tika nominēta četrām Amerikas Kinoakadēmijas balvām, no kurām ieguva vienu — Alam Pačīno kā labākajam aktierim galvenajā lomā. Filma tika nominēta arī četrām Zelta globusa balvām, no kurām ieguva trīs — "Labākā dramatiskā filma", "Labākais aktieris" (Als Pačīno) un "Labākais scenārijs" (Bo Goldmens).

Filmā stāstīts par kāda studenta Čārlija Simsa (Kriss O'Donels) iepazīšanos ar bijušo armijas pulkvežleitnantu Frenku Sleidu (Als Pačīno), kas pensionējies medicīnisku iemeslu dēļ. Frenks ir akls, un viņa radinieki uz laiku nolīgst Čārliju viņu mājās aprūpēt, kamēr paši būs izbraukumā. Bet Frenkam ir citi plāni, viņš grib doties uz Ņujorku. Čārlijs spiests viņu pavadīt, viņu kopējais ceļojums izvēršas bagāts ar piedzīvojumiem un emocijām.

Atsauces

Ārējās saites 

1992. gada filmas
ASV filmas
Ventspils Svētā Nikolaja luterāņu baznīca

Ventspils Svētā Nikolaja Evaņģēliski luteriskā baznīca ir Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams Tirgus ielā 4, Ventspilī, Latvijā. Baznīcā darbojas Ventspils draudze. Baznīca nosaukta Nikolaja I vārdā, jo viņš ziedoja līdzekļus baznīcas celtniecībai.

Baznīca celta laikā no 1834. līdz 1835. gadam arhitekta un inženierpulkveža Johana Eduarda de Vites vadībā. Celta no ķieģeļiem un laukakmeņiem, mūra trīsjomu garenbūve, galvenajā fasādē rietumu pusē ir kvadrāta plāna tornis. Galvenajā ieejā — no četrām joniskā ordera kolonnām un trīsstūrveidīga frontona sastāvošs portiks. Katrā torņa pusē esošajā antablementā ir iebūvēta pulksteņa, kura mehānismu 1840. gadā izgatavoja Vērmaņa fabrikā, ciparnīca. Baznīcai ir komplicēts un grezns interjers.

Baznīcas altāris ticis izgatavots 1834.—1835. gadā, 1865. gadā pārbūvētas ērģeles, baznīcai 1888. gadā uzdāvinātā A. fon Rennes altārglezna "Kristus debesbraukšana". Baznīcas zvanu (vairāk nekā 500 kg smags) izgatavojis pirmais latviešu tautības zvanu lējējs Jānis Ulrihs Kleinšmits. 1934. gadā notika baznīcas atjaunošana. Tā necieta ne Pirmajā, ne Otrajā pasaules karā. 21. gadsimta sākumā notikusi baznīcas restaurācija.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Ventspils
Luterāņu baznīcas Latvijā
Baznīcas Ventspilī
Dārtes dzirnavezers

Dārtes dzirnavezers (arī Dārtes ezers) ir mākslīga ūdenstilpe Talsu novada Vandzenes pagastā. Uzstādināta uz Grīvas upes pagasta ziemeļrietumos Dārdes ciemā pie autoceļa V1414, kas šķērso dzirnavezera aizsprostu. Uzstādināts pie 1934. gadā būvētām ūdensdzirnavām, kas 2. pasaules kara laikā nopostītas. Krasti stāvi, lēzeni. Ir peldvieta.

Atsauces 

Talsu novada ezeri
Vandzenes pagasts
Latvijas Vides zinātnes studentu apvienība

Latvijas Vides zinātnes studentu apvienība (LVZSA) () ir 2010. gada 26. februārī dibināta nevalstiska organizācija. Apvienības dibināšanas pamatakmens tika likts jau 2008. gada 28. novembrī, kad tika organizēts 1. Latvijas Vides zinātņu studentu saiets.. Šobrīd apvienības ietilpība ir 30 biedri.

Kā svarīgākie apvienības mērķi ir pārstāvēt vides zinātņu studentu intereses un attīstīt vides zinātni kā zinātņu nozari Latvijā. 2013. gadā vides zinātnes studiju programma tika piedāvāta 6 Latvijas augstākās izglītības iestādēs un 1 koledžā, bet studējošo skaits 2011./2012. mācību gadā bija 967.

LVZSA organizējusi vairākus projektus. Visplašākais no tiem, 2012. gadā organizētais projekts skolēniem "Vienoti vidē". Apvienības pēdejais organizētais projekts "Atbildīga saimniekošana", kas apvienoja aktīvākos Latvijas vides zinātņu studentus. Apvienība piedalījusies 2 ārzemju projektos, kas saistīti ar vides problēmu risinājumiem, Let's do something for better Europe un ilgstpējīgu attīstību Self efficient village.

Kā viens no atpazīstamākajiem LVZSA atbalstītajiem pasākumiem ir Latvijas Vides zinātnes un izglītības padomes ikgadēji organizētā "Vides zinātnes balva".

Atsauces 

Latvijas nevalstiskās organizācijas
Mazačo

Mazačo (; dzimis , miris 1428. gada rudenī), īstajā vārdā Tommazo di Sers Džovanni di Simone (Tommaso di Ser Giovanni di Simone), bija itāļu gleznotājs. Aizsācis agrās renesanses glezniecību. Džordžo Vazāri viņu nosaucis par savas paaudzes labāko gleznotāju. Viens no sava laikmeta revolucionārākajiem gleznotājiem.

1422. gadā iestājies Florences Ārstu un aptiekāru ģildē, 1424. gadā — Lūkas ģildē. Parasti gleznojis altārgleznas, freskas. Strādājis Florencē, Romā, Pizā. Bieži strādājis kopā ar Panikāles Mazolīno. Savos darbos pirmoreiz renesanses monumentālajā glezniecībā Mazačo izmantoja reālās telpas optiski iluzorisku paplašināšanu. Vairāki darbi pēc nāves palikuši nepabeigti. Viņa darbi ietekmējuši turpmākās renesanses attīstību.

Ievērojamākie darbi: "Krustā sišana" (1425\1426), "Sv. Trīsvienība" (ap 1426), "Izdzīšana no Paradīzes" (ap 1425), "Naudas nodeva" (ap 1427/1428), "Teofila dēla atdzīvināšana un Pēteris bīskapa krēslā" (ap 1425).

Atsauces

Ārējās saites 

1401. gadā dzimušie
1428. gadā mirušie
Toskānā dzimušie
Itāliešu gleznotāji
Vijolītes

Vijolītes (Viola) ir vijolīšu dzimtas ģints. Sugu skaits ģintī svārstās no 525 līdz 600. Lielākā daļa no sugām sastopamas Ziemeļu puslodes mērenajā joslā. Izplatīti krāšņumaugi. Vijolītes var būt gan daudzgadīgi augi, gan viengadīgi augi. Vairums no sugām ir lakstaugi, dažas ir arī krūmi.

Latvijā ir sastopamas 17 vijolīšu sugas:
 augstā vijolīte (V. elatior),
 brīnumainā vijolīte (V. mirabilis),
 dūkstu vijolīte (V. uliginosa),
 dumbrāja vijolīte (V. persicifolia),
 jūrmalas vijolīte (V. littoralis),
 kalnu vijolīte (V. montana),
 meža vijolīte (V. reichenbachiana),
 pakalnu vijolīte (V. collina),
 pūkainā vijolīte (V. hirta),
 purva vijolīte (V. palustris),
 Rivina vijolīte (V. riviniana),
 smaržīgā vijolīte (V. odorata),
 smiltāja vijolīte (V. rupestris),
 sūnāja vijolīte (V. epipsila),
 suņu vijolīte (V. canina),
 tīruma vijolīte (V. arvensis),
 trejkrāsu vijolīte (V. tricolor).

Vijolīšu dzimta
Krāšņumaugi
Kokvardes

Kokvardes, kokvaržu ģints (Hyla) ir viena no kokvaržu dzimtas (Hylidae) ģintīm, kas apvieno 35 mūsdienās dzīvojošas varžu sugas. Tās sastopamas ļoti plašā areālā: Eiropā, Āzijā, Ziemeļāfrikā un Amerikā. Nesenā pagātnē šajā ģintī tika klasificētas vairāk kā 300 sugas, tomēr līdz ar ģenētisko pētījumu jaunākajiem atklājumiem,  2005. gadā ģints sistemātikai ir veikta revīzija, un lielākā daļa sugu izdalītas jaunās ģintīs. 

Zinātniskais nosaukums Hyla atvasināts no sengrieķu mitoloģiskā tēla — stiprinieka Hīla, kurš bija Herkulesa draugs. Bieži uzskata, ka vārds atvasināts no grieķu vārda ὕλη (hūlē, "mežs"), tomēr Laurents 1768. gadā izmantoja tieši mitoloģisko tēlu ģints apzīmējumam, tadējādi akcentējot kokvaržu atlētiskumu un spēju tālu lēkt.

Latvijā 
Latvijā sastopama viena kokvaržu ģints suga — Eiropas kokvarde (Hyla arborea), kura kādu laiku tika uzskatīta par zudušu Latvijas faunai. Tomēr 20. gadsimta 90. gados tika uzsākta sekmīga kokvaržu aklimatizācija, tās mākslīgi inkubējot un pēc paaudzēšanas izlaižot piemērotos biotopos.

Sistemātika 
Kokvaržu ģints (Hyla)
Amami kokvarde (Hyla hallowellii)
Amerikas zaļā kokvarde (Hyla cinerea)
Arābijas kokvarde (Hyla felixarabica)
Arizonas kokvarde (Hyla wrightorum)
Austrumu kokvarde (Hyla orientalis)
Centrālmeksikas kalnu kokvarde (Hyla plicata)
Dienvidķīnas kokvarde (Hyla simplex)
Dienvidu kalnu kokvarde (Hyla euphorbiacea)
Dienvidu pelēkā kokvarde (Hyla chrysoscelis)
Dienvidu Sjerramadres kokvarde (Hyla arboricola)
Dziedātājkokvarde (Hyla avivoca)
Džaopinas kokvarde (Hyla zhaopingensis)
Eiropas kokvarde (Hyla arborea)
Gludādas kokvarde (Hyla immaculata)
Gvatemalas kokvarde (Hyla bocourti)
Ibērijas kokvarde (Hyla molleri)
Indijas kokvarde (Hyla annectans)
Itālijas kokvarde (Hyla intermedia)
Japānas kokvarde (Hyla japonica)
Jeruzalemes kokvarde (Hyla heinzsteinitzi)
Kanjona kokvarde (Hyla arenicolor)
Ķīnas kokvarde (Hyla chinensis)
Meksikas kalnu kokvarde (Hyla eximia)
Painbarensas kokvarde (Hyla andersonii)
Pelēkā kokvarde (Hyla versicolor)
Priežu kokvarde (Hyla femoralis)
Rejošā kokvarde (Hyla gratiosa)
Sančiangas kokvarde (Hyla sanchiangensis)
Sardīnijas kokvarde (Hyla sarda)
Suvonas kokvarde (Hyla suweonensis)
Šeņsi kokvarde (Hyla tsinlingensis)
Vāvervarde (Hyla squirella)
Vidējo Austrumu kokvarde (Hyla savignyi)
Vidusjūras kokvarde (Hyla meridionalis)
Vokera kokvarde (Hyla walkeri)

Atsauces 

 
Kokvaržu dzimta
Septiņi samuraji

"Septiņi samuraji" (, Shichinin no Samurai) ir 1954. gada japāņu piedzīvojumu filma, kuras režisors ir Akira Kurosava.

Filma ir par nabadzīga ciemata ļaudīm, kas nolīgst septiņus samurajus (roninus), lai tie aizstāvētu ciemata iedzīvotājus pret laupītāju bandām. Tās darbība notiek 1587. gadā, laikā, kad samuraju zelta laiks bija sen pagājis. Galvenajā lomā — Toširo Mifune.

"Septiņi samuraji" kopš iznākšanas bieži iekļūst kritiķu labāko filmu sarakstu augšgalā, tai skaitā BFI Sight & Sound aptaujā. Bieži piedzīvojusi atkārtotus ekranizējumus, piemēram, amerikāņu "Lielais septītnieks" (The Magnificent Seven). 1954. gada Venēcijas kinofestivālā filma ieguva Zelta lauvas balvu.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1954. gada filmas
Japānas filmas
Īpašo uzdevumu vienība Hawaii 5-0

"Īpašo uzdevumu vienība Hawaii 5-0" () ir amerikāņu noziegumu izmeklēšanas seriāls, kas ir 1968.—1980. gada oriģinālseriāla Hawaii Five-O atkārtots ekranizējums. Tas kopš  tiek pārraidīts CBS televīzijas kanālā. Seriālam kopā ir astoņas sezonas (180 sērijas).

Tāpat kā oriģinālais seriāls, arī šis ir par Havaju gubernatora izveidotu īpašo uzdevumu vienību, kuru vada Stīvs Makgerets. Vienība izmeklē dažādus noziegumus, kas pastrādāti kādā no Havaju salām. Atšķirībā no oriģinālā seriāla, šī seriāla nosaukumā burta "O" vietā tiek izmantota nulle. Seriāla pilotsērija tika pārraidīta tieši 42 gadus pēc oriģinālā seriāla pirmās sērijas. "Hawaii 5-O" pirmās četras sezonas bijušas starp 35 skatītākajām ASV.

Seriālam ir bijusi pozitīva ietekme uz štata saimniecību. Hawaii News Now reportieris Stīvs Ujehara to ir nosaucis par "Hawaii 5—0 efektu". Vairāki Havajās esošie uzņēmumi piedzīvojuši savas produkcijas pārdošanas apjomu palielināšanos pēc parādīšanās seriālā. 2016. gada 25. martā televīzijas kanāls CBS paziņoja par seriāla septīto sezonu.

Latvijā to rādija TV3.

Atsauces

Ārējās saites 

 
 

ASV televīzijas seriāli
Trevi strūklaka

Trevi strūklaka () ir strūklaka Romā, Itālijā. Tās projekta autors ir Nikola Salvi, darbu pabeidza Pjetro Braki. Uzcelta no 1732. līdz 1762. gadam.

26,3 m augsta un 49,15 m plata, šī ir lielākā baroka strūklaka pilsētā un viena no populārākajām pasaulē. Strūklakas centrā atrodas 5,8 metrus augsta ūdens dieva Okeāna statuja, ko veidojis Pjetro Braki. Trevi strūklaka ir populārs tūrisma objekts. Atrodas pie Poli pils (Palazzo Poli).

Trevi strūklakā tika uzfilmēta Federiko Fellīni ikoniskā filmas "Saldā dzīve" (La dolce vita, 1960) aina, kurā piedalījās Anita Ēkberga un Marčello Mastrojanni. Pēc Mastrojanni nāves 1996. gadā strūklaka tika simboliski izslēgta un drapēta melnā krāsā aktiera piemiņai.

Tiek uzskatīts, ka monētas iemešana strūklakā nozīmēs atgriešanos Romā. Katru dienu tajā tiek iemesti ap 3000 eiro. Šī nauda tiek izmantota, lai finansētu veikala nabadzīgajiem iedzīvotājiem celšanu.

Atsauces

Ārējās saites 

Strūklakas
Roma
Felācija

Felācija (fellatio, cēlies no  — ‘sūkt, zīst’), arī minets, ir orālā seksa veids, kurā ar muti, lūpām, mēli tiek kairināts dzimumloceklis.

To var izpildīt citam cilvēkam vai pašam sev, kas ir iespējams, ja cilvēkam ir pietiekama elastība, dzimumlocekļa izmērs vai abi divi. Pie felācijas var tikt pieskaitīta arī sēklinieku maisiņa orālā kairināšana. Felācija var beigties ar orgasmu vai spermas ejakulāciju vīriešiem. To var izpildīt kā priekšspēli pirms citām seksuālajām aktivitātēm, piemēram, dzimumakta vai anālā seksa, vai kā atsevišķu erotisku un fiziski intīmu aktu. Felācijas laikā ir iespējams gūt kādu no seksuāli transmisīvajām slimībām, taču risks ir daudz mazāks nekā dzimumakta vai anālā seksa laikā.

Orālais sekss bieži tiek uzskatīts par tabu, taču lielākajā daļa valstu nepastāv likumi, kas aizliegtu to.

Atsauces 

Sekss
Manfrēds fon Fēgezaks

Manfrēds Baltazārs Heinrihs Teofils fon Fēgezaks (;  — ) bija vācbaltu izcelsmes Latvijas jurists un politiķis. Bijis 1. Saeimas deputāts, pārstāvējis Vācbaltu reformu partiju.

Dzīvesgājums 
Cēlies no Fēgezaku dzimtas, dzimis  Valmierā. Viņa brālis bija literāts Zigfrīds fon Fēgezaks.

Studēja tieslietas Tērbatas (1899—1903) un Berlīnes Universitātē (1903—1905), 1905. gadā ieguva doktora grādu (Dr. phil.) Erlangenes-Nirnbergas Universitātē. 
Pēc 1905. gada revolūcijas atgriezās dzimtenē un strādāja par Vidzemes bruņniecības Muižu kredītbiedrības (Güter-Kredit Sozietät) sekretāru (1906-1909). 1910. gadā kļuva par Loberģu muižas (Blumbergshof) īpašnieku, līdztekus arī par Dauguļu muižas (Daugeln) pārvaldnieku (1910-1912) un Smiltenes pilsmuižas pilnvarnieku (1912-1918) un Valmieras Šaursliežu pievedceļu sabiedrības direktors (1912-1931).

Tautas padomes locekļa aizvietotājs. Pēc Latvijas brīvības cīņu beigām kļuva par Vidzemes Muižu kredītbiedrības virsdirektoru (1920-1922) un Latvijas Vācu biedrību savienības (Verband der Deutschen Genossenschaften in Lettland) direktoru (1920-1939). 
Pārstāvot Vācbaltu reformu partiju, bija 1. Saeimas deputāts no 1922. līdz 1925. gadam. 
Kopā ar Vilhelmu Firksu 1925. gadā mēģināja apstrīdēt Tautu Savienībā muižu nacionalizāciju 1920. gada zemes reformas laikā.
Bija finanšu saimniecības docētājs Herdera institūtā (1922-1933), līdztekus Herdera biedrības priekšsēdis (1928-1930).  
Apdrošināšanas biedrības "Kurzeme" direktors (1931-1939).

Vācbaltiešu izceļošanas laikā 1939. gadā pārcēlās uz Polijas kampaņas laikā okupēto Polijas daļu, kur vadīja UTAG nodaļu (1939-1942), vēlāk saimniekoja Nosalevas muižā (Gut Nosalewo, Wartheland).  
Otrā pasaules kara beigās 1945. gadā devās bēgļu gaitās uz Bavāriju, kur apmetās Veisenšteinā pie Rēgenes pilsētas.

Miris Veisenšteinā .

Atsauces 

1879. gadā dzimušie
1966. gadā mirušie
Tautas padomes locekļi
1. Saeimas deputāti
Tartu Universitātes absolventi
Vācbaltieši
Valmierā dzimušie
Kramenīca

Kramenīca ir šaujamierocis ar krama uzsitiena atslēgu. Tās nomainīja ieročus ar degļa atslēgu, jo bija drošākas, un rata atslēgu, jo bija lētākas. Krama atslēgas būtiska priekšrocība bija iespēja izmantot "drošinātāja" stāvokli. Salīdzinājumā ar musketēm kramenīcām bija lielāka ātršāvība, kā arī mazāks garums, masa un kalibrs. Apbruņojumā tika lietots no 17. līdz 19. gadsimtam, kad tās aizvietoja ar vītņstobra šautenēm. 

Šaujamieroči
BAFTA Fellowship

BAFTA Fellowship () jeb Academy Fellowship ir ikgadējs apbalvojums, ko pasniedz Britu Kino un televīzijas mākslas akadēmija (BAFTA) par mūža ieguldījumu "atzinībā par izciliem sasniegumiem kustīgā attēla mākslas veidos". Tā tiek pasniegta kopš 1971. gada. Šī balva tiek uzskatīta par augstāko pagodinājumu, ko piešķir BAFTA. Pirmais BAFTA Fellowship balvu saņēma Alfreds Hičkoks (1971).

Visbiežāk BAFTA Fellowship balvu saņēmuši kinorežisori, bet tā piešķirta arī aktieriem, kino un televīzijas producentiem, kinooperatoriem, montāžas meistariem, scenārija autoriem. Kopš 2007. gada tiek apbalvoti arī videospēļu autori.

Lielākā daļa no balvas saņēmējiem ir Apvienotās Karalistes pārstāvji, bet tikuši apbalvoti arī ievērojami ASV, Eiropas un Āzijas valstu pārstāvji. Pirmais balvas saņēmējs no Āzijas bija videospēļu autors no Japānas Sigeru Mijamoto (2010). 

Divas reizes BAFTA Fellowship piešķirta pēc nāves — britu komiķu pārim Morkama un Vaizs (1999) un Stenlijam Kubrikam (2000).

Balvas ieguvēji

1971—1980

1981—1990

1991—2000

2001—2010

2011—2020

2021—

Atsauces

Ārējās saites 
 BAFTA oficiālā mājaslapa
87 Silvija

Silvija, arī 87 Silvija ir asteroīds ar diametru apmēram 273 ± 10 km. Objekts atrodas asteroīdu joslas ārmalā, pieder P tipa asteroīdiem. Silvijai ir zināmi divi pavadoņi – Rems un Romuls.

Asteroīdu atklāja  angļu astronoms Normans Pogsons (Norman Pogson) Madrasas observatorijā. Objektu nodēvēja Rējas Silvijas vārdā. Rēja Silvija itāļu mitoloģijā ir Romas dibinātāju Romula un Rema māte.

Orbīta un fiziskie parametri 
Silvijai ir neregulāri izstiepta forma, virsma tumša ar ļoti zemu albedo. Virsmu klāj silikātu minerālu un ar oglekli bagātu materiālu maisījums. Asteroīds nav viengabalains, tam ir blīvāks kodols, kuru klāj mazāk blīvs materiāls. Pētījumi liecina, ka tas ir stipri porains, tukšumi aizņem ap 20 – 60 %.
Silvija pieder Kibeles tipa asteroīdu grupai, ir šīs grupas lielākais objekts.

Pavadoņi 
Silvijai ir zināmi divi pavadoņi – Romuls un Rems. Romulu atklāja  astronomi Maikls Brauns un Žans-Liks Margots (Jean-Luc Margot), izmantojot Keka 2. teleskopu. Pavadonis apriņķo asteroīdu apmēram 1360 km attālumā, tā diametrs ap 18 ± 4 km.
 
Rems tika atklāts . To paveica vairāku zinātnieku komanda, strādājot Eiropas Dienvidu observatorijā. Rems apriņķo Silviju apmēram 706 km attālumā, tā diametrs ap 7 ± 2 km.

Atsauces

Ārējās saites 
87 Sylvia and its two Moons

Asteroīdu joslas objekti
P tipa asteroīdi
Kibeles tipa asteroīdi
Čečenijas-Ingušijas APSR

Čečenijas-Ingušijas APSR (; ) bija viena no Krievijas PFSR autonomajām republikām Ziemeļkaukāzā. Tā robežojās ar Gruzijas PSR dienvidos, Krievijas PFSR Stavropoles novadu ziemeļos, Dagestānas APSR austrumos un Ziemeļosetijas APSR rietumos.

Vēsture 

Čečenu un ingušu priekšteči ir nohču tauta, kas kopš 9. gadsimta mitinājās tagadējās Čecenijas un Ingušijas teritorijas kalnainajā daļā. Pēc 13. gadsimta tā atradās Zelta Ordas (1242-1295), pēc tam Gruzijas (1295-1505), Persijas (1502-1516) un Osmaņu impērijas (1516-1557) pakļautībā. Vēlāk atradās atkarība no kabardiešiem un kumikiem. No 1721. gada sākās Krievijas Impērijas mēģinājumi pakļaut čecenu un ingušu zemes.

Pēc Krievu—persiešu kara (1722–1723) un Krievu—turku kara (1768—1774) Krievijas Impērija centās Čečeniju un Ingušiju inkorporēt savā sastāvā, tomēr kalniešu pretestība turpinājās līdz pat Kaukāza kara beigām. Pēc 1860. gada teritoriālās reformas šīs teritorijas atradās Terekas apgabalā. Krievijas imperators kopš 19. gadsimta otrās puses tika titulāri dēvēts arī par Kabardas zemes pavēlnieku un valdnieku, Čerkesu un Kalnu kņazu un pārējo mantoto valdnieku un īpašnieku ().
 
Krievijas pilsoņu kara laikā 1918. gada maijā šajā teritorijā tika pasludināta Ziemeļkaukāza Kalniešu Savienības Republika, 1918. gada jūlijā Ziemeļkaukāza Padomju republika, 1919. gada septembrī Ziemeļkaukāza Emirāts.

1920. gada 17. novembrī Vladikaukāzā pasludināja Kalniešu APSR dibināšanu, kuras sastāvā bija septiņi nacionālie apvidi (Balkāru, Čečenu, Kabardiešu, Karačaju, Nazraņas (ingušu) un Vladikaukāzas (osetīnu), kā arī Sunžas kazaku apvidus).
 
1924. gada 7. jūlijā Kalniešu APSR likvidēja un tās sastāvā izveidoja Ziemeļosetijas, Čečenu un Ingušu autonomos apgabalus, kā arī Vladikaukāza pilsētu un Sunžas kazaku apgabalu. 1936. gada 5. decembrī nodibināja Čečenu un Ingušu APSR.

Otrā pasaules kara laikā Vērmahta uzbrukums 1942. gadā tika apturēts pie Čečenijas robežām, tomēr 1944. gada 3. martā Čečenu un Ingušu APSR likvidēja un tās iedzīvotājus izsūtīja. 1957. gada 9. janvārī atkal atjaunoja Čečenijas-Ingušijas APSR.

1991. gada maijā tika pasludināta neatkarīga Čečenijas un Ingušijas Republika, kas drīz vien sadalījās divās daļās un izveidojās patstāvīgas Čečenijas Republika un Ingušijas Republika.

PSRS autonomās teritorijas
Trajāna kolonna

Trajāna kolonna (, ) ir Romas triumfa kolonna Romā, Itālijā.

Celta Romas imperatora Trajāna uzvaras Dākijas karos piemiņai. Iespējams, celta Damaskas Apolodora vadībā pēc Romas Senāta rīkojuma. Atrodas Trajāna forumā. Pabeigta mūsu ēras 113. gadā. Kolonna ir ievērojama ar spirāles veida cilni, kurā attēloti kari starp romiešiem un dākiešiem (101–102, 105–106). Tās dizains ir iedvesmojis daudzu uzvaras kolonnu celtniecību gan senatnē, gan arī mūsdienās.

Trajāna kolonna ir apmēram 30 m augsta. Ja tiek ieskaitīts lielais pjedestāls, tad kopējais augstums sasniedz 35 m. Pati kolonna sastāv no 20 marmora cilindriem, no kuriem katrs sver ap 32 tonnām un ir 3,7 m liels diametrā. 190 metrus garā spirālveida lente apvijas apkārt kolonnai 23 reizes. Struktūras iekšā ir spirālveida kāpnes (185 pakāpieni), kas ved līdz kolonnas augšai. Augšējais bloks ir 53,3 tonnas smags, tas bija jāuzceļ ap 34 m augstumā.

Seno laiku monētas liecina, ka sākotnēji bija plānots kolonnas augšā novietot putna, iespējams, ērgļa, statuju, tomēr pēc celtniecības tika novietota Trajāna statuja. Šī statuja pazuda viduslaikos.  augšā tika novietota Svētā Pētera statuja, kas ir saglabājusies līdz mūsdienām.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 
 Trajāna kolonna

Senā Roma
Roma
Hadži Murats

Hadži Murats (, ap 1816. gadu — ) bija viens no Dagestānas un Čečenijas kalniešu līderiem cīņās pret minēto reģiona iekļaušanu Krievijas impērijā.

No 1834. līdz 1836. gadam Murats bija Avāru hanistes valdnieks. No 1836. līdz 1851. gadam bijis viens no šeiha Šamila līdzgaitniekiem cīņās par reģiona neatkarību. Viņa vadībā kaukāziešu karaspēks vairākkārt sakāva krievu karaspēku. 1851. gadā Murats pārgāja krievu pusē, kam par iesmeslu kalpoja nesaskaņas ar Šamilu par pārvaldes un militārajiem jautājumiem. Jau nākamajā gadā nošauts, bēgot no krievu karaspēka.

Ārējās saites 

1852. gadā mirušie
Avāri
Dagestānā dzimušie
Kārlis Kellers

Kārlis Aleksandrs Kellers (;  — ) bija vācbaltu izcelsmes Latvijas mācītājs un politiķis. Bijis Tautas padomes loceklis, Satversmes sapulces, 1.,  2. un 4. Saeimas deputāts, pārstāvējis Vācbaltu demokrātu partiju.

Biogrāfija 
Kārlis Kellers piedzima  (pēc vecā stila — ) Rīgā, Doma baznīcas virsmācītāja ģimenē.

Kellers mācījās Rīgas pilsētas ģimnāzijā. No 1890. līdz 1894. gadam studēja Tartu Universitātē, kur ieguva kandidāta grādu teoloģijā. Pēc tam bija mācītāja palīgs Smiltenē un Kandavā. Kellers Rīgā septiņus gadus kalpoja kā cietumu mācītājs, strādāja par skolotāju. 1897. gada decembrī salaulāja Raini un Aspaziju.

Kārlis Kellers pasniedza ticības mācību Rīgas pilsētas reālskolā. Bija Diakonisu nama rektors un mācītājs, no 1913. līdz 1920. gadam — Rīgas Sv. Pētera baznīcas virsmācītājs. 1927. gada oktobrī ieguva teoloģijas doktora grādu Leipcigas Universitātē.

1918. gada decembrī kļuva par izglītības ministra biedru Pagaidu valdībā. 1919. gada jūlijā sāka piedalīties Tautas padomes sēdēs. Kā Vācbaltu demokrātu partijas pārstāvis ievēlēts Satversmes sapulcē, 1. un 2. Saeimā, tādējādi Latvijas parlamentā darbojoties no 1920. līdz 1928. gadam. 1933. gada oktobrī ieguvis deputāta mandātu 4. Saeimā pēc tam, kad no tā atteicās Vilhelms fon Firkss. Saeimā strādāja līdz tās atlaišanai 1934. gada maijā.

Miris Rīgā .

Apbalvots ar III šķiras Triju Zvaigžņu ordeni.

Atsauces 

1868. gadā dzimušie
1939. gadā mirušie
Rīgā dzimušie
Vācbaltieši
Latvijas luterāņu garīdznieki
Vācbaltu demokrātu partijas politiķi
Tautas padomes locekļi
Satversmes sapulces deputāti
1. Saeimas deputāti
2. Saeimas deputāti
4. Saeimas deputāti
Tartu Universitātes absolventi
Triju Zvaigžņu ordeņa komandieri
Kolona

'''Kolona var būt:

 Kolona (province) — province Panamā.
 Kolona (Panama) — pilsēta Panamā.

Skatīt arī 
 Kolonna
 Kolonna (datubāze)
 Koloņa
Krasta iela (Rīga)

Krasta iela ir viena no Rīgas lielākajām ielām un atrodas Daugavas labajā krastā. Tā atrodas Maskavas forštates apkaimē. Kopējais ielas garums ir 3,66 kilometri un tā sastāv no 3 braukšanas joslām katrā virzienā. Krasta iela sākas no Ģenerāļa Radziņa krastmalas un Jēzusbaznīcas ielas krustojuma un iet gar Maskavas forštates rietumu daļu, paralēli Daugavai. Tā beidzas pie Dienvidu tilta, kur tās galvenās ielas funkcijas turpina Maskavas iela.

Vēsture 
Krasta ielas sākotnējais nosaukums bija Daugavas Krasta iela, un tā stiepās no Turgeņeva ielas līdz Toma ielai ap vietu, kur tagad atrodas Mazā Krasta iela. Iela savu pašreizējo nosaukumu ieguva 1902. gadā, bet pašreizējo atrašanās vietu — 1969. gadā, kad tika pārbūvēta tuvāk Daugavai.

Līdz 2017. gadam Ģenerāļa Radziņa krastmala bija Krasta ielas sākums.

Ielas apbūve 
Krasta ielas apbūvē dominē komercapbūve, to vidū daudzi tirdzniecības pakalpojumu sniedzēji. Daudzās vietās Krasta iela gar Daugavu ir neapbūvēta un to aizņem neapsaimniekotas vai daļēji apsaimniekotas dabas teritorijas.

Krasta ielā atrodas vairākas lielas infrastruktūras būves, piemēram, tirdzniecības centrs "Mols" (Krasta iela 46), ēdināšanas un atpūtas centrs "Lido" (Krasta iela 76), veikali "Depo" (Krasta iela 36) un "MC2" (Krasta iela 68A).

Skatīt arī 
 Latgales priekšpilsēta
 Maskavas forštate
 Mazā Krasta iela

Atsauces 

Ielas Maskavas forštatē
Krasta iela

Latvijā Krasta iela atrodas vairākās apdzīvotās vietās.
Josefs Flāvijs

Josefs Flāvijs (; dzimis Josefs ben Matitjahu (, Yosef ben Matityahu) 37. gadā, miris ap 100. gadu) bija pirmā gadsimta romiešu/ebreju zinātnieks, vēsturnieks, hagiogrāfs.

Sākotnēji cīnījies pret romiešiem pirmajā jūdu—romiešu karā, 67. gadā Josefa vadītie spēki padevās Vespasiāna vadītajiem romiešu spēkiem. Vespasiāns paturēja Flāviju kā tulku. Kad Vespasiāns 69. gadā kļuva par Romas imperatoru, Josefam tika piešķirta brīvība, un viņš pieņēma imperatora uzvārdu Flāvijs. Flāvijam tika piešķirta Romas pilsonība. Viņš kļuva par Vespasiāna dēla Tita padomnieku un draugu, kad Tits vadīja Jeruzalemes aplenkumu, Flāvijs bija viņa tulks.

Josefs pierakstīja ebreju vēsturi, it īpaši pirmā gadsimta un pirmā ebreju—romiešu kara notikumus. Viņa ievērojamākie darbi ir "Jūdu karš" (ap 75. gadu), "Jūdu senatne" (ap 94. gadu).

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

37. gadā dzimušie
Ebreji
Vēsturnieki
Rīgas Svētās Trīsvienības katedrāle

Rīgas Svētās Trīsvienības pareizticīgo katedrāle (arī Rīgas Svētās Trijādības pareizticīgo katedrāle) ir Latvijas Pareizticīgās Baznīcas dievnams Rīgā, Latvijā. Atrodas Rīgas pareizticīgo sieviešu klostera teritorijā Aleksandra Čaka ielā 135 (ieeja no Krišjāņa Barona ielas).

Katedrāles vēsture 
1891. gadā šajā vietā, starp tagadējo Krišjāņa Barona un Aleksandra Čaka ielu, tika dibināta meiteņu un padzīvojušo sieviešu patversme, kas 1901. gadā tika pārveidota par klosteri sieviešu kopiena. Jau pēc gada tiek uzsākta dievnama celtniecība, kurai 75 tūkstošus rubļu no valsts kases izdalīja cars Nikolajs II, bet pārējie līdzekļi tika savākti klostera pirmās igumenes Sergijas (laicīgajā vārdā Katrīnas Mansurovas) pūlēm. Katedrāle celta no 1902. līdz 1907. gadam pēc Konstantīna Pēkšēna un Aleksandra Vanaga projekta.

1910. gadā zem katedrāles esošajā kriptā apglabāts kņazs Boriss Mansurovs. 1912. gadā kriptā iekārtoja nelielu Dievmātes Aizmigšanas baznīcu. 1914. gada tajā tika apbedīta Marija Mansurova.

Sakarā ar Kristus Piedzimšanas katedrāles slēgšanu virsgana (arhiereja) sēdeklis 1961. gadā tika pārcelts uz Svētās Trīsvienības katedrāli. Šis dievnams netika slēgts ne Latvijas neatkarības pirmajos gados, nedz arī padomju laikā. Laikā, kad Kristus Piedzimšanas katedrāle bija slēgta, Svētās Trīsvienības katedrāle bija pareizticīgo galvenā svētvieta Rīgā.

Arhitektūra un iekšējā apdare 
Dievnams ir celts krievu-bizantiešu stilā kā krusta plāna centrālbūve, piecu kupolu kompozīcijā. Sākotnējā interjerā un fasāžu dekoratīvajā apdarē — jūgendstila ietekme. Smalks kokgrebuma apzeltītais ikonostass sākotnēji atradās Liepājas katedrālē, pēc tam 1939. gadā pārvietots uz Rīgas Kristus Piedzimšanas katedrāli, bet pēc tās slēgšanas — uz Svētās Trīsvienības katedrāli. Arī XX gadsimta sākuma unikālie bronzas svečturi, kas stāv pie ikonostasa, ir atvesti no Liepājas (tāpat kā ikonostass, savulaik cara dāvinājums).

Godināmie svētumi un relikvijas 
 Relikvijas, ko pārvietoja pēc Rīgas Sv. Aleksija klostera (Vecrīgā) slēgšanas Latvijas neatkarības pirmajos gados:
 lielais altāra Evaņģēlijs no ķeizarienes Elizabetes Petrovnas laikiem
 XVIII gadsimta dāvānu glabātuve
 Sv. Aleksija, Dieva cilvēka ikona, kas bija baznīcas ikona.
 Ar svētmocekli Rīgas Jāni saistītie svētumi:
 ūdens iesvētīšanas krusts
 koka zizlis.
 Svētumi:
 Tolgas Dievmātes ikonas godināmā kopija, ko 2000. gados gleznojusi mūķene Serafima (Kameņjaka)
 brīnumainā kārtā atjaunojusies sirdsskaidrā Sarovas Serafima ikona, no kuras vairākkārt ir izdalījušās mirres.

Atsauces

Ārējās saites 

 Rīgas pareizticīgo sieviešu klosteris
 Rīgas pareizticīgo sieviešu klosteris

Baznīcas Rīgā
Pareizticīgo baznīcas Latvijā
Katedrāles Latvijā
Grīziņkalns
Žultsakmeņi

Žultsakmens ir akmens, kas veidojas žultspūslī no žults sastāvdaļām. Žultsakmeņu veidošanos žultspūslī sauc par holelitiāzi jeb žultsakmeņu slimību. Žultsakmeņi var pārvietoties zemāk pa žultsvadiem un iznākt divpadsmitpirkstu zarnā. Pārvietošanās laikā tie var bojāt žultsvadu sieniņas un izraisīt sāpes un iekaisumu. Atsevišķos gadījumos žultsakmeņi var nosprostot žultsvadus, tādējādi izraisot žults plūsmas traucējumus, žultsvadu iekaisumus, holangītu, pankreatītu. Pēdējie divi ir bīstami dzīvībai un ir nepieciešama steidzama medicīniskā palīdzība. Žultsakmeņi paaugstina risku iegūt akūtu holecistītu jeb žultspūšļa iekaisumu infekciju rezultātā. To bieži izraisa zarnu mikroflora — E. coli, klebsiellas un enterobaktērijas.

Žultsakmeņu veidi un sastāvs 
Ir divi galvenie žultsakmeņu veidi: holesterīna un pigmentu akmeņi, kas atšķiras pēc sastāva un veidošanās. Klīniskie sindromi, ko izsauc žultsakmeņi, nav atkarīgi no akmeņu tipa.

Holesterīna akmeņi 
Holesterīna akmeņi galvenokārt sastāv no holesterīna, gļotu proteīna — mucīna, kalcija bilirubināta, fosfātiem, karbonātiem u. c. vielām.

Pigmentu akmeņi 
Pigmentu akmeņi sastāv no bilirubīna un kalcija sāļiem. Ir divu veidu pigmentakmeņi: melnie un brūnie.

Melnie žultsakmeņi ir mazi un tumši un sastāv no bilirubīna un kalcija sāļiem. Tie satur mazāk nekā 20% holesterīna.

Brūnie pigmentu akmeņi (saukti arī par jauktajiem akmeņiem) satur 20—80% holesterīna, kalcija karbonāta, palmitāta, fosfāta, bilirubīna u. c. vielām. Tā kā tajos ir liels kalcija daudzums, tos var labi pamanīt ar radioloģiskajām metodēm.

Patoģenēze 
Holesterīna akmeņi veidojas, kad žultī ir par maz žults sāļu un lecitīna, bet par daudz holesterīna. Neskaitot holesterīna augsto koncentrāciju, būtiski faktori ir arī tas, cik labi spēj sarauties žultspūslis, gan cik daudz aknu veidoto proteīnu ir sastopami žultī. Ja žultspūslis saraujas vāji, tad tas neiztukšojas pilnīgi un veidojas palielināta žults koncentrācija. Savukārt aknu proteīni var gan veicināt, gan samazināt holesterīna kristalizēšanos žultsakmeņos. Pie tam, palielināts estrogēnu līmenis grūtniecības, hormonu terapijas vai hormonālās kontracepcijas lietošanas gadījumā var arī samazināt žultspūšļa saraušanās spējas, kā arī paaugstināt holesterīna līmeni žultī.

Pigmentu akmeņi veidojas no nekonjugētā bilirubīna pieauguma žultī. Tam par iemeslu var būt hemolītiskie sindromi, sabrūkot eritrocītiem un izdaloties hemoglobīnam, no kā pēc tam veidojas nekonjugētais bilirubīns. Citi iemesli ir arī infekcijas, kad mikroorganismi ar savu enzīmu (beta-glikuronidāzi) pārveido konjugēto bilirubīnu (šķīstošo) par nekonjugēto (nešķīstošo), kas tad var veidot akmeņus.

Medicīna
Lielvārdes luterāņu baznīca

Lielvārdes Evaņģēliski luteriskā baznīca ir Latvijas Evaņģēliski luteriskās baznīcas dievnams Edgara Kauliņa alejā 21, Lielvārdē. Baznīcā darbojas Lielvārdes luterāņu draudze.

Vēsture 
Lielvārdes baznīcas draudze pirmoreiz rakstos minēta 1457. gadā, pirms mūra baznīcas bijušas vismaz divas koka baznīcas. 1747. gadā uzcēla pirmo mūra baznīcu, 1774. gadā baznīcas tornī iespēra zibens, to atjaunoja 1845. gadā. 

Pirmā pasaules kara laikā baznīca atradās piefrontes zonā un tika sagrauta. 1932. gadā sagrautās baznīcas vietā tika uzcelta jauna baznīca (arhitekts Pauls Kundziņš), iesvētīta 1934. gadā.  
Latvijas prezidents Kārlis Ulmanis finansiāli atbalstīja altāra, kanceles un baznīcēnu solu izgatavošanu. Altārglezna — "Kristus Ģetzemanes dārzā" (Kārlis Miesnieks; 20. gadsimta 30. gadi). 1989. gadā restaurēta altārglezna, baznīcā izremontētas iekštelpas.

Blakus baznīcai atrodas Lāčplēša gulta.

Atsauces

Ārējās saites 
 Lielvārdes evaņģeliski-luteriskā Baznīca

Lielvārde
Luterāņu baznīcas Latvijā
Volgas Vācu APSR

Volgas Vācu APSR (, ) bija viena no Krievijas PFSR autonomajām republikām Volgas reģionā (1924-1941). Tā robežojās ar Saratovas apgabalu rietumos, ziemeļos un austrumos, Staļingradas apgabalu dienvidos un Kazahijas APSR dienvidaustrumos.

Vēsture 

Volgas Vācu APSR izveidoja 1924. gadā, likvidēja Otrā pasaules kara laikā 1941. gadā un apmēram 400 000 Volgas vāciešu izsūtīja uz Sibīrijas un Vidusāzijas "darba nometnēm", kur liela daļa no viņiem gāja bojā.
Perestroikas laikā 1989. gadā izveidojās Volgas vācu biedrība "Wiedergeburt", kas panāca, ka pēc PSRS sabrukuma un Krievijas Federācijas izveides 1992. gada 21. februārī tās prezidents Jeļcins izdeva dekrētu par Volgas Vācu Republikas pakāpenisku atjaunošanu. Tomēr Saratovas apgabala iedzīvotāju aptaujā lielais vairums no iedzīvotājiem izteicās pret autonomijas atjaunošanu.

Atsauces 

PSRS autonomās teritorijas