joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
HK Rīga 2000

HK Rīga 2000 bija Latvijas hokeja līgas komanda, kuras bāze atradās Rīgā, Latvijā. Tā tika dibināta 2000. gadā, un tā spēlēja Inbox.lv ledus hallē. Komanda pastāvēja līdz 2009. gadam. HK Rīga 2000 ir pieckārtēja Latvijas čempione, vairākas sezonas tā aizvadīja arī Baltkrievijas Ekstralīgā un Austrumeiropas hokeja līgā. Sekmīgi startējusi Kontinentālā kausa izcīņā, divas reizes izcīnot otro vietu.

Komandas vēsture 
2000.—01. gada sezonā, kas bija HK Rīga pirmā pastāvēšanas sezona, komanda uzvarēja Latvijas hokeja līgā, kā arī ierindojās 7. vietā Austrumeiropas hokeja līgā. 2001.—02. un 2002.—03. sezonās HK Rīga 2000 Latvijas čempionātā ierindojās otrajā vietā, abas reizes finālā piekāpjoties HK Liepājas Metalurgs. AEHL tā ierindojās attiecīgi 2. un 4. vietā.

No 2004. līdz 2007. gadam HK Rīga 2000 vēl četras reizes izcīnīja Latvijas čempiones titulu. 2004.—05. un 2005.—06. gada sezonās komanda spēlēja arī Baltkrievijas Ekstralīgā, 2005.—06. gada sezonā izcīnot trešo vietu. 2004.—05. gada sezonas NHL lokauta laikā komandā spēlēja vairāki NHL spēlētāji — Kārlis Skrastiņš, Sergejs Žoltoks, kā arī amerikānis Dārbijs Hendriksons. 2004. gada 3. novembrī Žoltoks spēles laikā mira (Baltkrievijas Ekstralīgas izbraukuma spēlē pret Minskas "Dinamo"). 2005.—06. gada sezonā 18 spēles komandas sastāvā aizvadīja latviešu vārtsargs Artūrs Irbe. 2005.—06. un 2007.—08. gada sezonās HK Rīga 2000 veiksmīgi piedālījās Kontinentālā kausa izcīņā, izcīnot 2. vietu. 2008. gadā finālturnīrs norisinājās Rīgā.

2008.—09. gada sezonā HK Rīga 2000 kļuva par KHL komandas Rīgas "Dinamo" fārmklubu. 2009. gadā komanda tika izformēta, uz tās pamatiem izveidojot jaunu "Dinamo" fārmklubu Dinamo Juniors, kas gan aizvadīja tikai vienu sezonu.

Izcīnītās vietas

Latvijas čempionāts hokejā

Baltkrievijas Ekstralīga

Latvijas kauss 
 2007 - 2. vieta
 2008 - 2. vieta

Austrumeiropas Hokeja līga 
 2000/01 - 7. vieta
 2001/02 - 2. vieta
 2002/03 - 4. vieta
 2003/04 - 8. vieta

Kontinentālais kauss

Līderi

Komandas visu laiku rezultatīvākie spēlētāji

Kluba spēlētāju rekordi Latvijas čempionātā

Regulārā sezona 
 Visvairāk gūto vārtu sezonā: Artis Ābols, 24 (2006.—07.)
 Visvairāk rezultatīvo piespēļu sezonā: Artis Ābols, 40 (2006.—07.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā: Artis Ābols, 64 (2006.—07.)
 Visvairāk soda minūšu sezonā: Edijs Brahmanis, 138 (2006.—07.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā, starp aizsargiem: Maksims Širokovs, 37 (2006.—07.)

Izslēgšanas kārta 
 Visvairāk gūto vārtu sezonā: Edgars Žaltkovskis, 9 (2004.—05.)
 Visvairāk rezultatīvo piespēļu sezonā: Ģirts Ankipāns, 14 (2004.—05.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā: Ģirts Ankipāns, 21 (2004.—05.)
 Visvairāk soda minūšu sezonā: Kārlis Skrastiņš, 33 (2004.—05.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā, starp aizsargiem: Kārlis Skrastiņš, 13 (2004.—05.)

Komandas treneri 
 Ēvalds Grabovskis (2000—2001)
 Leonīds Beresņevs (2002—2003)
 Vjačeslavs Nazarovs (2003)
 Mats Ūlanders (2003—2004)
 Gints Bikars (2004)
 Jūliuss Šuplers (2004—2006)
 Normunds Sējējs (2006—2008)
 Haralds Vasiļjevs (2008—2009)

Ārējās saites 
 Komandas oficiālā mājaslapa
DHK Latgale

DHK Latgale bija Latvijas čempionāta komanda no Daugavpils. Komanda spēlēja Latvijas čempionātā, kā arī vienu sezonu aizvadīja Baltkrievijas Ekstralīgā. Komandas augstākais sasniegums ir Latvijas čempionātā divas reizes izcīnītās bronzas medaļas. 2012. gada vasarā komanda beidza pastāvēt.

Izcīnītās vietas

Latvijas čempionāts hokejā

Baltkrievijas Ekstralīga

Latvijas kauss 
 2007 — pusfināls
 2008 — 3. vieta

Līderi

Komandas visu laiku rezultatīvākie spēlētāji

Kluba spēlētāju rekordi Latvijas čempionātā

Regulārā sezona 
 Visvairāk gūto vārtu sezonā: Egidijs Bauba, 29 (2009.—10.)
 Visvairāk rezultatīvo piespēļu sezonā: Deniss Martjušovs, 38 (2011.—12.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā: Egidijs Bauba, 58 (2009.—10.)
 Visvairāk soda minūšu sezonā: Martins Dudašs, 128 (2007.—08.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā, starp aizsargiem: Edgars Apelis, 41 (2010.—11.)

Komandas treneri 
 Guntis Bāliņš (2005—2006)
 Henrijs Hambergs (2006)
 Igors Smirnovs (2006—2009)
 Igors Gurovs (2009—2010)
 Jurijs Agureikins (2010—2012)

Ārējās saites 
 Komandas oficiālā mājaslapa

Bijušie Latvijas hokeja klubi
Nica

Nica () ir pilsēta Francijas dienvidos Vidusjūras krastā, netālu no Itālijas robežas uz rietumiem no Monako. Piejūras Alpu departamenta centrs. Ar 344 875 iedzīvotājiem 2008. gadā Nica ir Francijas piektā lielākā pilsēta.

Liels kūrorts un tūrisma centrs, Franču Rivjēras galvenā pilsēta.

Vēsture 

Pilsētu V gs. p.m.ē. dibināja grieķu kolonisti no netālās Masālijas (mūsdienu Marseļas). To nosauca par Nīkeju (Νικαία) par godu uzvaras dievietei un uzvarām pār ligūriešiem. Pilsēta kļuva par rosīgu tirdzniecības punktu.

VII gs. pilsēta iekļāvās Dženovas līgā. 729. gadā pilsēta atvairīja saracēņu uzbrukumus, tomēr 859. un 880. gadā tie izlaupīja pilsētu.

Viduslaikos Nica ir Pizas sabiedrotā cīņā ar Dženovu. XIII un XIV gs. Nica vairākas reizas reizes nonāca Provansas grāfu pakļautībā, bet 1388. gadā — Savojas grāfa aizbildniecībā.

Francijas karaļa Fransuā I un Svētās Romas impērijas imperatora Kārļa V savstarpējo cīņu laikā pilsēta tika smagi izpostīta, līdz 1538. gadā, pāvestam Paulam III darbojoties kā starpniekam, tika noslēgts miers starp abiem monarhiem. Tomēr 1543. gadā Nicu ieņēma Fransuā I un Frīdriha Barbarosas karaspēks un smagi nopostīja pilsētu, aizvezdams par gūstekņiem 2500 iedzīvotāju.

1600. gadā pilsēta nonāca Gīzu dzimtas pakļautībā. 1626. gadā Nica tika pasludināta par brīvostu, kas labvēlīgi ietekmēja tās ekonomiku.

Kopš 1696. gada pilsēta vairākkārt nokļuva no Francijas Savojā (vēlāk Sardīnijas karaliste), līdz 1860. gadā Sardīnijas (vēlākais Itālijas) karalis Viktors Emanuels II par atbalstu cīņā pret Austroungāriju piešķīra Nicu kopā ar Savoju Francijai.

XIX gadsimta beigās sākās Franču Rivjēras kā kūrorta rajona attīstība, kas mainīja pilsētas ekonomikas pamatus.

Nicas Ziedu parādes attēli

Izglītība 
 EDHEC Business School
 EPITECH
 ISEFAC Bachelor

Cilvēki 
Nicā dzimuši:

 Armāns (Arman) (1928—2005) — mākslinieks;
 Alfrēds Binē (Alfred Binet) (1857—1911) — psihologs;
 Surija Bonalī (Surya Bonaly) (1973) — daiļslidotāja;
 Džuzepe Garibaldi (Giuseppe Garibaldi) (1807—1885) — Itālijas nacionālais varonis;
 Albērs Kalmets (Albert Calmette) (1863—1933) — mikrobiologs;
 Henrijs Kevendišs (Henry Cavendish) (1731—1810) — angļu zinātnieks;
 Īvs Kleins (Yves Klein) (1928—1962) — mākslinieks;
 Andrē Masena (André Masséna) (1758—1817) — maršals;
 Jevgēņijs Patons (Евгений Патон) (1870—1953) — Ukrainas un PSRS inženieris.

Atsauces

Ārējās saites 

Nica
Ženē

Ženē var būt:

 Eduārs Ženē (Édouard Geynet; 1867—1916) — franču sporta šāvējs;
 Žans Ženē (Jean Genet; 1910 — 1986) — franču rakstnieks un politiskais aktīvists.

 Franču uzvārdi
Lestenes Brāļu kapi

Lestenes Brāļu kapi atrodas Tukuma novada Lestenē. Šajos kapos ir guldīti karavīri, kuri 2. Pasaules kara laikā krituši Latviešu leģiona rindās. Tikai pēc Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanas bija iespējams vienkopus pārapbedīt karavīrus no visas Latvijas. Pašlaik šeit ir pārapbedīti 934 kritušie latviešu karavīri. Kapi atrodas pie Lestenes luterāņu baznīcas, kas kopā veido vienotu kompleksu.

Kapu veidošanās priekšvēsture 

Lestenes Brāļu kapu izveide sākās 1998. gada 23. aprīlī, kad tika dibināts Kurzemes Brāļu kapu fonds, kura uzdevums bija ziedojumu vākšana darbu finansēšanai. Pašreiz pēc būvdarbu pabeigšanas tas nodarbojas ar kapu uzturēšanu, šim mērķim tiek turpināta ziedojumu tālākvākšana.

2000. gada 12. jūlijā Lestenes pagasta padome, Kurzemes Brāļu kapu fonds un SIA "AKM" noslēdza līgumu par kapu izbūvi. Saskaņā ar arhitekta Edvīna Vecumnieka birojā izstrādāto projektu kapi aizņem 1,5 hektārus un tajos paredzētas 2000 apbedījumu vietas.
 
Uz kapu plāksnēm iegravēti aptuveni 11 000 kritušo leģionāru vārdu, bet plānots tiek, ka ar laiku šis skaitlis pieaugs līdz 20 000.

Brāļu kapu centrālo tēlu "Dzimtene - Māte - Latvija" veidojusi tēlniece Arta Dumpe.

Pamatā būvdarbu izmaksas segtas no Daugavas Vanagu savāktajiem ziedojumiem.

Atsauces 

Brāļu kapi Latvijā
Bralzu kapi
Latvijas iedzīvotāji Vācijas armijā
Otrā pasaules kara pieminekļi Latvijā
Patra

Patra, arī Patras (Πάτρα, sengrieķu – Πάτραι, romiešu – Patrae) ir trešā lielākā pilsēta Grieķijā. Atrodas valsts rietumos pie Jonijas jūras Patru līča Peloponēsas pussalā. Sena pilsēta ar bagātīgu vēstures mantojumu. Liela osta un rūpniecības centrs.

Savā gandrīz 4000 ilgajā vēsturē vairākkārt (sevišķi Senās Romas laikos) uzskatīta par vienu no svarīgākajām pilsētām Vidusjūras baseinā. Kristīgajā tradīcijā apustuļa Sv. Andreja nāves vieta. Tiek uzskatīta par Grieķijas "vārtiem uz rietumiem". Pilsētā divas universitātes. 2006. gada Eiropas Kultūras galvaspilsēta. Slavena kā tradicionālā karnevāla vieta.

Vēsture 
Pirmais Patru uzplaukuma periods bija ap Mikēnu kultūras laiku ap 1580. — 1100. p.m.ē., kad radās pilsēta, apvienojoties vairākiem mikēniešu ciemiem.

146. gadā p.m.ē. romieši ieņēma Grieķiju, un Patras kļuva par svarīgu ostu. Augusts nodibināja šeit koloniju. Patras bija pazīstamas ne tikai kā osta, bet arī kā amatniecības centrs – šeit ražotās eļļas lampas bija pazīstamas visā impērijā. Tomēr III gadsimta beigās pilsēta panīka, iespējams stipras zemestrīces rezultātā.

Pēc kristiešu tradīcijas imperatora Nērona laikā pilsētā ieradās apustulis Sv. Andrejs un tika sodīts ar nāvi. 1964. gadā pāvests Pauls IV atdeva Sv. Andreja relikvijas un tās atgriezās pilsētā pēc vairāk kā 1500 gadiem.

Bizantijas laikā pilsēta bija svarīga osta. 1204. gadā to ieņēma Ceturtā Krusta kara 1204. gadā to ieņēma krustneši un Patras ietilpa Ahajas grāfistē. 1408. gadā to ieņēma Venēcija.

1458. gadā Patras iekaroja osmaņu sultāns Mehmeds II. XV un XVI gadsimtā pilsētai vairākkārt uzbruka Venēcijas un Dženovas karaspēks. 1571. gada 7. oktobrī Patru līcī notika Lepanto kauja. Turku valdīšanas sākumā pilsēta panīka, tomēr kopš XVIII gadsimta sākuma atkal uzplauka.

1828. gada 7. oktobrī franču ekspedīcijas armija atbrīvoja Patras no turkiem un pilsēta iekļāvās jaunās Grieķijas valsts sastāvā. XIX gadsimta otrajā pusē Patras bija liela rozīņu, arī citu lauksaimniecības produktu, eksporta osta. Tomēr Korintas kanāla izbūve mazināja Patru ostas nozīmi.

XX gadsimtā Patras bija pirmā pilsēta Grieķijā, kurā ieviesa elektrisko ielu apgaismošanu un tramvaju. 2.pasaules kara laikā pilsētu smagi bombardēja Itālijas aviācija.

Cilvēki 
Patrās dzimuši:
 Georgijs Papandreu (vecākais) (Γεώργιος Παπανδρέου) (1888–1968) – politiķis
 Konstantinoss Stefanapuloss (Κωνσταντίνος Στεφανόπουλος) (1926–) – politiķis

Ārējās saites 

Grieķijas pilsētas
Rijeka

Rijeka (, , slovēņu: Reka), vēsturiski bieži pazīstama ar itāļu nosaukumu Fiume ir pilsēta Horvātijas rietumos, Dalmācijas ziemeļos pie Adrijas jūras, Kvarnera līcī. Pēc 2018. gada datiem pilsētā dzīvo 224 784 iedzīvotāji un tā ir Horvātijas trešā lielākā pilsēta. Primorskas-Goranskas župānijas administratīvais centrs un lielākā pilsēta. Tā kā Rijeka ir Kvarnera līča lielākā ostas pilsēta, tās ekonomika galvenokārt balstās uz jūras transportu un kuģu būvniecību.

2016. gadā pilsēta kopā ar Īrijas pilsētu Golveju tika izvēlēta par 2020. gada Eiropas kultūras galvaspilsētu.

Pilsētas tuvumā atrodas Rijekas lidosta, kas atrodas Omišaļi pašvaldībā.

Vēsture 
Pirmā zināmā apmetne pilsētas teritorijā bija ķeltu Tarsatika (Tarsatica). Romiešu laikos pilsēta kļuva par minicipu. No V gadsimta Rijeka bija franku, horvātu, ungāru valdījumā, līdz 1466. gadā tā kļuva par Habsburgu īpašumu.

1723. gadā Rijeka kļuva par brīvostu. Kaut arī apkārtējās zemes bija Horvātijas autonomijas sastāvā, kopš 1870. gada Rijeka bija tieši pakļauta Budapeštai un bija impērijas ungāru daļas galvenā osta, konkurēdama ar impērijas austriešu daļas galveno ostu — Triesti.

Pēc Austroungārijas sakāves Pirmajā pasaules karā Rijeka kļuva par strīdus objektu starp Itāliju un Serbu, Horvātu un Slovēņu Karalisti (Dienvidslāviju). 1918. gadā Rijeku okupēja franču, britu un ASV karaspēks, bet tās statusu apsprieda Parīzes miera konferencē 1919. gadā.

1919. gada 12. septembrī itāļu neregulārie spēki Gabriēles d'Anuncio vadībā pēkšņi ieņēma pilsētu. Kad Itālijas valdība atteicās anektēt Rijeku savā sastāvā, d'Anuncio deklarēja neatkarīgu Karnaro Itāļu Reģentūru un sevi par tās duči (vadoni).

1920. gada 12. novembrī Dienvidslāvija un Itālija parakstīja Rapallo līgumu, kas nodibināja neatkarīgu Rijekas Brīvvalsti. D'Anuncio tam nepiekrīta, bet Itālijas armija 1921. gada janvārī padzina D'Anuncio spēkus no pilsētas (D'Anuncio pieteica karu Itālijai). 1924. gadā abas valstis noslēdza Romas līgumu, kas paredzēja, ka Triesti iegūst Itālija (izņemot horvātu apdzīvoto Sušaku).

2.pasaules kara laikā 1945. gada maijā Triesti ieņēma Tito vadītie dienvidslāvu partizāni. 1947. gada 10. februārī tika parakstīts Parīzes līgums starp Itāliju un Sabiedrotajiem, un Trieste nokļuva Dienvidslāvijas sastāvā. Gandrīz visi pilsētas itāļu iedzīvotāji pameta pilsētu. 1991. gadā Trieste iekļāvās jaunajā Horvātijas valstī.

Cilvēki 
Rijekā dzimuši:

 Edens fon Horvāts (Ödön von Horváth) (1901—1938) — rakstnieks
 Jānošs Kādārs (Kádár János) (1912—1989) — politiķis
 Ivans Zajcs (Ivan Zajc) (1832—1914) — komponists

Ārējās saites 

Horvātijas pilsētas
Piejūras-Kalnu župānija
HK Liepājas Metalurgs

SK Liepājas Metalurgs bija Latvijas hokeja klubs no Liepājas. Liepājas Metalurga komanda septiņas reizes ir kļuvusi par Latvijas čempioni, pēdējās divas reizes titulu gan izcīnot Metalurgs otrajam sastāvam. 2002. gadā komanda kļuva par Austrumeiropas hokeja līgas čempioni. 2013. gadā sakarā ar uzņēmuma Liepājas Metalurgs finanšu problēmām, klubs beidza pastāvēt.

Vēsture 
Komanda tika izveidota līdz ar Olimpiskās ledus halles atklāšanu Liepājā. Savā pirmajā pastāvēšanas sezonā komanda spēlēja tikai Austrumeiropas hokeja līgā, taču nākamajā sezonā komandai ļāva piedalīties Latvijas čempionāta izslēgšanas kārtā, tajā Metalurgam četru komandu starpā izcīnot Latvijas čempiones titulu.

No 2008. līdz 2010. gadam Latvijas čempionātā spēlēja Metalurga otrais sastāvs, un pirmā komanda pievienojās tikai izslēgšanas kārtai, 2009. gadā kļūstot par Latvijas čempioni, taču 2010. gadā sērijā ar 2—3 zaudējot HK Dinamo Juniors. Turpmākajās trīs sezonās Latvijas čempionātā spēlēja tikai Metalurgs otrais sastāvs, vēl divas reizes izcīnot klubam Latvijas čempiona titulu.

1999., 2008. un 2009. gadā komanda izcīnīja uzvaru Latvijas kausa izcīņā.

Izcīnītās vietas

Latvijas čempionāts hokejā

Baltkrievijas Ekstralīga

Austrumeiropas hokeja līga

Latvijas kauss 

 1998.—99. — 1. vieta
 2007.—08. — 1. vieta
 2008.—09. — 1. vieta

Kontinentālais kauss

Līderi

Komandas visu laiku rezultatīvākie spēlētāji

Kluba spēlētāju rekordi Latvijas čempionātā

Regulārā sezona 
 Visvairāk gūto vārtu sezonā: Darius Lelens, 32 (2007.—08.)
 Visvairāk rezultatīvo piespēļu sezonā: Juris Ozols, 43 (2007.—08.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā: Darius Lelens, 60 (2007.—08.)
 Visvairāk soda minūšu sezonā: Vents Feldmanis, 101 (2007.—08.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā, starp aizsargiem: Vents Feldmanis, 44 (2003.—04.)

Izslēgšanas kārta 
 Visvairāk gūto vārtu sezonā: Romāns Ņikitins, 10 (2003.—04.)
 Visvairāk rezultatīvo piespēļu sezonā: Aleksandrs Junkovs, 10 (2003.—04.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā: Romāns Ņikitins, 18 (2003.—04.)
 Visvairāk soda minūšu sezonā: Konstantīns Sidulovs, 31 (2004.—05.)
 Visvairāk gūto punktu sezonā, starp aizsargiem: Mihails Bogdanovs, 14 (2004.—05.)

Latvijas čempionāta apbalvojumi 
Komandas spēlētāji, kas saņēmuši līgas apbalvojumus.

 Vērtīgākais spēlētājs
 Jānis Straupe — 2012

 Labākais vārtsargs
 Edgars Masaļskis — 2001, 2002
 Dmitrijs Žabotinskis — 2007, 2008
 Jānis Kalniņš — 2011

 Labākais aizsargs
 Vents Feldmanis — 2004, 2008

Komandas treneri 
 Nezināms (1998—1999)
 Leonīds Beresņevs (1999—2001)
 Vasīlijs Pervuhins (2001—2003)
 Leonīds Beresņevs (2003)
 Vesa Surenkins (2003—2004)
 Vladimirs Safonovs (2004—2005)
 Vladimirs Golubovičs (2005—2010)
 Valērijs Voroņins (2010—2013)

Ārējās saites 
Komandas Eliteprospects.com profils 

Bijušie Latvijas hokeja klubi
Sports Liepājā
SK Liepājas Metalurgs
Latvijas Basketbola līga

Latvijas Basketbola līga (LBL) bija basketbola čempionāts, kurā piedalījās Latvijas vīriešu basketbola klubi. LBL tika izveidota 1992. gadā. Kopš 2018. gada spēcīgakie Latvijas klubi spēlē OlyBet Latvijas—Igaunijas basketbola līgā.

Vēsture 
Pirmā LBL sezona norisinājās 1992. gadā. Laika posmā no 1992. līdz 1999. gadam čempioni bija ASK/Brocēni/LMT, savukārt no 2000. līdz 2006. gadam — BK Ventspils, kuru 7 gadu uzvaru sēriju 2007. gadā pārtrauca ASK Rīga.

Laika gaitā daudzkārt mainījusies turnīra izspēles kārtība. 2005./2006. gada sezonā LBL nepiedalījās 5 spēcīgākās Latvijas komandas, jo tās startēja BBL čempionātā. Šīs komandas pārējām pievienojās tikai izslēgšanas turnīra gaitā. 2006./2007. gada sezonā LBL piedalījās 16 komandas. Turnīru iesāka 12 komandas, bet 4 spēcīgākās (BK Ventspils, BK Barons/LU, ASK Rīga un SK Valmiera/Lāčplēša Alus) sezonu iesāka BBL turnīrā, bet LBL pievienojās sezonas vidū, kad 16 LBL komandas tika sadalītas divās grupās, spēcīgākās 4 no 12 turnīru iesākušajām cīnījās pret 4 BBL komandām, bet atlikušās 8 — par neizkrišanu uz zemāku līgu. 

2007./2008. gada sezonā LBL komandu skaits palielinājās līdz 17. Iepriekšējā gadā pēdējā vietā palikušās LSPA/VEF komandas vietu ieņēma BK Saldus. Vieta turnīrā tika piešķirta jaunizveidotajai VEF Rīga komandai. Pēc spēku samēra komandas tika sadalītas divās divīzijās. 1. divīzijā spēlēja astoņas komandas. Trīs no tām (ASK Rīga, BK Ventspils un Barons/LMT) ar pārējām savas divīzijas komandām aizvadīja divas spēles, bet pārējās piecas komandas savā starpā tikās četras reizes. Vietu secība turnīra tabulā tika noteikta aprēķinot uzvarēto spēļu procentus. 2. divīzijas 9 komandas aizvadīja četru apļu turnīru, pēc kura četras labākās ieguva tiesības spēlēt izslēgšanas spēlēs. Priekšpēdējā vietā palikusī komanda spēlēja pārspēles ar Amatieru Basketbola līgas 2. vietas ieguvēju, bet pēdējā vietā palikusī komanda zaudēja tiesības spēlēt LBL.

2008./2009. gada sezonā 1. divīzijā spēlēja 9, bet 2. divīzijā — 13 komandas.

Kopš 2018./2019. gada sezonas spēcīgākie Latvijas klubi spēlē OlyBet Latvijas—Igaunijas basketbola līgā. LBL augstākās divīzijas izslēgšanas spēlēs piedalās seši klubi, kuri ierindojas visaugstāk Latvijas—Igaunijas basketbola līgas turnīrā.

2020. gadā COVID-19 pandēmijas dēļ LBL izslēgšanas turnīrs tika atcelts un tā dalībnieki tika klasificēti pēc ieņemtajām vietām Latvijas–Igaunijas līgas čempionātā uz tā pārtraukšanas brīdi 13. martā. Līdz ar to par čempioniem tika pasludināta VEF Rīga komanda. Tikmēr BK Ogre tika pie sudraba medaļām.

2020./2021. gada sezonā LBL 2. divīzijas vietā tika izveidota Nacionālā basketbola līga, bet 3. divīzijas vietā — Reģionālā basketbola līga. Vadošās Latvijas komandas, kopā ar vadošajām Igaunijas komandām startēja Latvijas-Igaunijas apvienotajā čempionātā. COVID-19 pandēmijas dēļ katras valsts komandas spēles aizvadīja vien ar savas valsts komandām.

Fināli

Medaļas

Treknrakstā norādītas komandas, kuras startēē LBL 2021.-2022. gada sezonā

Ārējās saites 
 LBS mājaslapa
 Vēsture
Baltijas Basketbola līga

Baltijas Basketbola līga (), saīsināti BBL, bija basketbola čempionāts, kurā piedalījās spēcīgākās Baltijas valstu basketbola komandas. Pirmā BBL sezona notika 2005. gadā, kurā uzvarēja Kauņas "Žalgiris". Līgā ir uzvarējuši Lietuvas klubi Viļņas "Lietuvos rytas",  Kauņas "Žalgiris", KK Šiauliai, BC Prienai, BC Pieno žvaigždės un BK Ventspils no Latvijas.

Vēsture 
Baltijas Basketbola līga tika dibināta 2004. gada 26.novembrī. Pirmais BBL turnīrs norisinājās 2005. gada sezonā, kas sākās 6. janvārī. Pirmajā sezonā BBL tika sadalīta divās divīzijās. Pirmajā divīzijā piedalījās 10 komandas (5 no Lietuvas, 3 Latvijas un 2 Igaunijas), bet otrajā divīzijā - 14 komandas (4 Lietuvas, 5 Latvijas, 5 Igaunijas). 2005./2006. gada sezonā sacensības notika vienā divīzijā, kurā piedalījās 17 komandas (8 Lietuvas, 5 Latvijas, 4 Igaunijas). 2006. gadā Arēnā Rīga notika pirmā BBL Zvaigžņu spēle.

Uzvarētāji

Komandas

Elites divīzija 
  Norčēpingas "Dolphins"
  Tallinas "Kalev/Cramo"
  Liepājas lauvas
  Viļņas "Lietuvos Rytas"
  Kēdaiņu "Nevežis"
  Viļņas "Perlas"
  Tartu "Rock"
  Prieņu "Rudupis"
  Šiauliai
  Tallinas "TTU/Kalev"
  Valmiera
  Rīgas VEF
  Ventspils
  Kauņas "Žalgiris"
 BK Jēkabpils

Izaicinājuma kauss 

A grupa
  Alytus
  Barsy
  Naglis
  Klaipēdas "Neptūnas"
  Jelgava

B grupa
  Juventus
  Kauņas "Aisčiai"
  Viļņas "Sakalai"
  Rakveres "Tarvas"
  Panevēžas "Techasas"

Atsauces

Ārējās saites 
 BBL mājas lapa 

Baltijas valstis
Valmiera/ORDO

"Valmiera/Ordo" bija Latvijas basketbola klubs no Valmieras, kas dibināts 2001. gadā un spēlēja Latvijas Basketbola līgā un Baltijas Basketbola līgā. Laika posmā līdz 2001. gadam Valmierā pastāvēja komanda ar nosaukumu "SK Valmiera", kas uzskatāma par šīs komandas priekšteci. Vēl komanda bijusi pazīstama ar nosaukumiem "Valmiera-Rūjiena", "Valmieras Piens", "Valmiera/Lāčplēša alus" un BK "Valmiera".

2016. gadā "Valmiera" kļuva par Latvijas čempioniem, finālsērijā pārspējot Rīgas VEF. Klubs ir arī trīskārtējs LBL bronzas medaļas ieguvējs.

2018. gada vasarā tika paziņots, ka komandai ir finansiālas problēmas, un tā nespēlēs LBL čempionātā. Valmieras komandas vietu LBL čempionātā ieņēma ar iepriekšējo nesaistīta komanda "Valmiera Glass VIA".

Izcīnītās vietas

Atsauces

Ārējās saites 
 

BBL klubi
Latvijas basketbola klubi
LBL klubi
Sports Valmierā
Jānis Kušķis

Jānis Kušķis (dzimis  Lazdonā, miris ) bija filologs, Latvijas Universitātes lektors, biedrības "Latvietis" Pārstāvju sapulces priekšsēdis.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1930. gada 14. novembrī Ladonas pagastā.
1955. gadā beidza studijas Latvijas Valsts Universitātes Filoloģijas fakultātē, turpināja studijas aspirantūrā. Kopš 1955. gada strādāja Latvijas Universitātes Filoloģijas fakultātes Baltu valodu katedrā.

Jānis Kušķis publicējis vairāk nekā 1000 rakstu par valodniecības jautājumiem dažādos izdevumos Latvijā un ārvalstīs, veidojis vairāk nekā 900 valodniecības raidījumus Latvijas radio. Viņš bija līdzautors 1994. gadā izdotajai grāmatai “Kā latvietis runā”. Kopš Latvijas neatkarības atjaunošanas viesojās daudzās skolās, stāstot par valodu un tās problēmām.
Jāņa Kušķa sirdslieta bija klasiskā mūzika un skaņu plašu kolekcionēšana. Savu skaņu plašu kolekciju viņš atdevis Latvijas Nacionālajai bibliotēkai.

Apbalvojumi 
 Luža Bērziņa Lielā balva (2006), 
 Triju Zvaigžņu ordenis (2004), 
 Teodora Reitera fonda Lielā balva (2004), 
 Kārļa Mīlenbaha balva (1999).

Sabiedriskā darbība 
Jānis Kušķis darbojās Rīgas Latviešu biedrības Latviešu valodas attīstības kopā, akadēmiskajā organizācijā "Ramave", bija biedrības "Latvietis" priekšsēdis, Teodora Reitera fonda goda biedrs.
2001. gada pašvaldību vēlēšanās kandidēja uz Rīgas domi partiju "Mūsu zeme", Nacionālās Savienības "Namejs", Helsinki-86, Latvijas Vienības partijas un "Tautas mantojuma" apvienotajā sarakstā (izvirzīts no Helsinki-86). 9. Saeimas vēlēšanās kandidēja partijas Nacionālā Spēka Savienība sarakstā kā 1. numurs Vidzemē, 3. numurs Rīgā un Zemgalē, 7. numurs - Latgalē, bet partija Saeimā netika ievēlēta.

Bibliogrāfija 
 Paegle Dzintra, Kušķis Jānis. Kā latvietis runā. - Zvaigzne ABC, 1994. 
 Kušķis Jānis. Mūsu valoda. - Apgāds Antava, 2006. 
 Kušķis Jānis. "Mūsu valoda II" Padomi latviskas valodas cienītājiem. - Biedrība "Latvietis", 2009.

Atsauces

Ārējās saites 
 Jāņa Kušķa raksti par valodas kultūru
 J. Kušķa rakstu krājums Runāsim latviski

1930. gadā dzimušie
Madonas novadā dzimušie
2022. gadā mirušie
Latviešu valodnieki
Latvijas valodnieki
Latvijas politiķi
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Filipīnu pilsētu uzskaitījums

Visas Filipīnu pilsētas ar iedzīvotāju skaitu virs 500 000 iedzīvotājiem 2006.gadā.

Pilsētu uzskaitījumi
OPEC

Naftas eksportētājvalstu organizācijas (OPEC) sastāvā ietilpst Alžīrija, Angola, Indonēzija, Irāna, Irāka, Kuveita, Lībija, Nigērija, Katara, Saūda Arābija, Apvienotie Arābu Emirāti un Venecuēla. Kopš 1965. gada OPEC galvenā mītne atrodas Vīnē, Austrijā.

Galvenie organizācijas mērķi, ir tās dalībvalstu naftas politiku koordinācija, kopīgu mērķu izvirzīšana, lai vislabāk varētu pasargāt savas intereses gan individuāli, gan kolektīvi. OPEC arī cenšas izstrādāt labākās metodes un pieņemt lēmumus, lai valdītu stabila situācija pasaules naftas tirgū un nerastos nevajadzīgas naftas cenas izmaiņas un naftas piegāde nepārtrūktu gan attīstītajām, gan attīstības valstīm.

Tomēr OPEC ietekme uz naftas tirgu ne vienmēr ir bijusi stabilizējoša. Tā satrauca pasauli, kad 1973. gadā tā sāka naftu izmantot kā ieroci, lai atbalstītu kādu karojošo pusi, tika pārtraukta naftas piegāde tās pretiniekiem. Tas izraisīja ļoti strauju naftas cenu kāpumu un krīzi visā pasaulē. OPEC spēja kontrolēt naftas cenu strauji samazinājās, taču vēl joprojām saglabājās ievērojamā līmenī.

Dalībvalstis 

Pašlaik organizācijā ietilpst 14 dalībvalstis.

Āfrika
  (1969. gada jūlijs)
  (1962. gada decembris)
  (1971. gada jūlijs)
  (2007)
  (1975-1995; 2016-)
  (2017)
  (2018)

Tuvie Austrumi
  (1960. gada septembris)
  (1960. gada septembris)
  (1960. gada septembris)
  (1960. gada septembris)
  (1967. gada novembris)

Dienvidamerika
  (1960. gada septembris)
  (1973.-1992. un 2007.-pašlaik)

Bijušās dalībvalstis
  (1962.-2009.)
  (1961. gada decembris-2019. gada 1. janvāris)

Vairumā OPEC dalībvalstu oficiālā valoda ir arābu, septiņas dalībvalstis ir arābu valstis. Tikai vienā valstī (Nigērijā) oficiālā valoda ir angļu, tomēr OPEC oficiālā valoda ir angļu valoda.

Vēsture 

1949. gadā Venecuēla bija pirmā valsts, kura centās nodibināt ciešākas attiecības ar tādām naftas eksportētājvalstīm kā Irāna, Irāka, Kuveita un Saūda Arābija. 1960. gada septembrī Irākas valdība ielūdza uz tikšanos Bagdādē Irānas, Kuveitas, Saūda Arābijas un Venecuēlas pārstāvjus, lai diskutētu par naftas ieguves izmaksu samazināšanu šajās valstīs. Tikšanās rezultāts bija OPEC nodibināšana. OPEC pirmās dalībvalstis bija Irāna, Irāka, Kuveita, Saūda Arābija un Venecuēla. Laikā no 1960. līdz 1975. gadam organizācija paplašinājās un tai pievienojās jaunas dalībvalstis: Katara (1961), Indonēzija (1962), Lībija (1962), Apvienotie Arābu Emirāti (1967), Alžīrija (1969) un Nigērija. Četras valstis ir izstājušās no OPEC: Ekvadora, Indonēzija, Gabona un Katara, taču Ekvadora tajā atgriezās 2007. gadā, bet Gabona 2016. gadā. Vēl joprojām OPEC sastāvā ietilpst Irāka, neskatoties uz to, ka jau kopš 1998. gada marta Irākas saražotā nafta neatbilst OPEC naftas kvotām. 2010. gada novembrī 12 OPEC dalībvalstis saražoja aptuveni 40% no visas naftas un šajās valstīs atradās 79% no visas pasaules naftas rezervēm.

Ārējās saites 
 Oficiālā OPEC mājaslapa
 https://archive.is/20120523225455/www.eia.doe.gov/emeu/cabs/opec.html
 Concise Encyclopedia of Economics: OPEC
 OPEC Timeline by Nicolas Sarkis, from Le Monde diplomatique, May 2006

Atsauces 

Starptautiskas organizācijas
2006. gada Eiropas čempionāts vieglatlētikā

2006. gada Eiropas čempionāts vieglatlētikā bija 19. Eiropas čempionāts vieglatlētikā, kurš notika Gēteborgā, Zviedrijā no 2006. gada 7. līdz 13. augustam. Iepriekšējais Eiropas čempionāts notika Minhenē, Vācijā, bet nākamais notiks Barselonā, Spānijā. Čempionātā piedalījās aptuveni 1400 sportistu no 49 valstīm, medaļas izcīnija 30 valstu sportisti, visveiksmīgākā šajā ziņā bija Krievija izcīnot 33 medaļas, no kurām 12 bija zelta. Latvijai 2. zelta medaļu Eiropas čempionātos izcīnīja barjerskrējējs Staņislavs Olijars.

Rezultāti

Valstis 

 PR - pasaules rekords ČR - čempionāta rekords VR - valsts rekords SP - sportista rekords SR - sezonas rekords ER - Eiropas rekords

Vīrieši 

 PR - pasaules rekords ČR - čempionāta rekords VR - valsts rekords SP - sportista rekords SR - sezonas rekords ER - Eiropas rekords

Sievietes

Dalībvalstis

Latvieši

Rezultāti 
 PR - pasaules rekords ČR - čempionāta rekords VR - valsts rekords SP - sportista rekords SR - sezonas rekords ER - Eiropas rekords
 NS - nestartēja NF - nefišinēja DSK - diskvalificēts

Dalībnieki 
Latviju šajā čempionātā pārstāvēja 16 sportisti:
 Staņislavs Olijars - 110 metru barjerskrējiens
 Dmitrijs Miļkevičs - 800 metru skrējiens
 Vadims Vasiļevskis - šķēpmešana
 Ēriks Rags - šķēpmešana
 Ainārs Kovals - šķēpmešana
 Uģis Brūvelis - 50 kilometru soļošana
 Ingus Janevics - 50 kilometru soļošana
 Normunds Pūpols - augstlēkšana
 Artūrs Āboliņš - tāllēkšana
 Māris Urtāns - lodes grūšana
 Jeļena Prokopčuka - 10 kilometru skrējiens
 Ilze Gribule - šķēpmešana
 Inga Kožarenoka - šķēpmešana
 Jolanta Dukure - 20 kilometru soļošana
 Jesenija Volžankina - septiņcīņa, tāllēkšana
 Ineta Radēviča - tāllēkšana

Norises vieta 

Visas sacensības, izņemot soļošanu notika Ulevi stadionā, Gēteborgā. Ulevi stadions tika atklāts 1958. gada 29. maijā. Tajā ir 43000 sēdvietu. Soļošanas sacensības notika pa Gēteborgas ielām.

Ārējās saites 
 Čempionāta oficiālā mājaslapa
 Ulevi stadiona oficiālā mājaslapa

Eiropas czempionazts vieglatleztikaz
Eiropas čempionāts vieglatlētikā
Vieglatlētika Zviedrijā
Golveja

Golveja (, ) ir sena ostas pilsēta Īrijas rietumu piekrastē, Konahtas provincē.

Vēsturiski pazīstama ar savām četrpadsmit dzimtām, kuras pārvaldīja pilsētu no XII līdz XVI gadsimtam. Golvejas pašvaldības vadītāja no 1989. līdz 1998. gadam — Andžela Linča (Angela Lynch), bija kopš 1485. gada 84. Linču ģimenes pārstāve šajā amatā. Pilsēta ir viens no spēcīgākajiem īru valodas centriem valstī, īru valoda pilsētā funkcionē ikdienas dzīvē. Pilsētā darbojas pastāvīgs teātris īru valodā Taibhdhearc na Gaillimhe.

2016. gadā pilsēta kopā ar Horvātijas pilsētu Rijeku tika izvēlēta par 2020. gada Eiropas kultūras galvaspilsētu.

Vēsture
Golvejas cietoksni 1124. gadā dibināja Konahtas karalis Tardelbahs Mak Ruaidri Va Konhobairs (Tairrdelbach mac Ruaidri Ua Conchobair/Turlough O'Connor) un tā kļuva par Konahtas karaļu jūras bāzi. 1232. gadā to ieņēma normāņu karotājs Ričards Mors de Burgs (Richard Mor de Burgh).

1484. gadā apmetne ieguva pilsētas tiesības. Pilsētas iedzīvotāji bija normāņu izcelsmes, bet vara pilsētā bija četrpadsmit valdošo tirgotāju ģimeņu rokās. Apkārtējiem īru iedzīvotājiem bija aizliegts bez atļaujas uzturēties pilsētā. Viduslaikos Golveja bija galvenā Īrijas osta tirdzniecībai ar Spāniju un Franciju.

1641. gada īru sacelšanās laikā Golvejas pilsēta nostājās katoļu nemiernieku pusē, tāpēc 1652. gadā to pēc deviņu mēnešu aplenkuma ieņēma Olivera Kromvela karaspēks. Viljamītu kara (Williamite war in Ireland) laikā Golveja nostājās jakobītu pusē, un pēc netālu zaudētās Augrimas kaujas 1691. gada 12. jūlijā bez cīņas padevās uzvarētājiem. Līdz ar šiem zaudējumiem Golveja panīka līdz pat XVIII gadsimta beigām.

Īrijas Neatkarības un Pilsoņu kara laikā Golvejā lielas cīņas nenotika. 1974. gadā ugunsgrēkā nodega daļa no pilsētas centra.

Cilvēki
Golvejā dzimuši:
 Lords Kilanens (Michael Morris, 3rd Baron Killanin) (1914-1999) — SOK vadītājs

Īrijas pilsētas
Staņislavs Olijars

Staņislavs Olijars (dzimis  Čeļabinskā, Krievijā) ir bijušais Latvijas vieglatlēts, kas pārsvarā startēja 110 metru barjerskrējienā. Viņš ir 2006. gada Eiropas čempions un 2002. gada Eiropas čempionāta sudraba medaļnieks šajā distancē. Kopš 2003. gada S. Olijaram pieder pasaules klases Latvijas rekords 110 m barjerskrējienā — 13,08 sekundes. Kopš 2015. gada decembra sāka strādāt kā FK Liepāja fiziskās sagatavotības treneris. Pēc tam darbojies līdzīgā lomā citās futbola komandās, ieskaitot arī Latvijas futbola izlasi (kopš 2017. gada vasaras).

S. Olijara māte un trenere Ludmila Olijare savulaik arī ir bijusi vieglatlēte, Latvijas rekordiste.

Karjera 
Pirmie lielie starptautiskie panākums S. Olijara karjerā bija sudraba medaļa 1997. gada Eiropas junioru čempionātā Ļubļanā un uzvara 1998. gada Pasaules junioru čempionātā Ansī ar rezultātu 13,51 sekundes.

2001. gadā S. Olijaram bija pozitīva dopinga pārbaude, kurā tika konstatēts aizliegtais preparāts nandrolons, tomēr sportistam diskvalifikācija netika piespriesta, jo veicot pārbaudes nebija ievērota formālā kārtība.

2002. gada Eiropas čempionātā Minhenē S. Olijars izcīnīja sudraba medaļu, piekāpjoties vien Kolinam Džeksonam, savukārt pēc četriem gadiem Gēteborgā pārliecinoši kļuva par čempionu ar rezultātu 13,24 sekundes, kas ir augstākais sasniegums sportista karjerā. Lielisko Latvijas rekordu 13,08 sekundes viņš uzrādīja 2003. gada 1. jūlijā Lozannā un šis rezultāts ierindo viņu dalītā 25. vietā starp visu laiku ātrākajiem barjersprinteriem (piektajā vietā starp Eiropas sportistiem).

Piedalījies trijās Olimpiskajās spēlēs. 2004. gada Atēnu Olimpiādē viņš izcīnīja 5. vietu, kas ir S. Olijara lielākais sasniegums pasaules mēroga sacensībās, jo Pasaules čempionātos viņam nav izdevies sasniegt finālu.

2010. gada Eiropas čempionātā S. Olijars tika diskvalificēts pēc pāragra starta veikšanas sacensību pirmajā kārtā. Pēc neveiksmīgā starta Eiropas čempionātā viņš pieļāva iespēju par profesionāļa karjeras beigšanu. S. Olijars tika pieteikts startam 2013. gada Eiropas čempionātā vieglatlētikā telpās, taču neilgi pirms tā sākuma paziņoja par karjeras beigšanu.

Personiskie rekordi

Lielākie sasniegumi

Atsauces

Ārējās saites 

 LVS profils
 Pekina 2008 profils

1979. gadā dzimušie
Latvijas vieglatlēti
2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Dopinga lietas vieglatlētikā
Čeļabinskas apgabalā dzimušie
Barjerskrējēji
Sprinteri
Dmitrijs Miļkevičs

Dmitrijs Miļkevičs (dzimis  Rīgā) ir bijušais Latvijas vieglatlēts, galvenokārt startēja 800 metru skrējienā. Pēc sportista gaitu beigām — funkcionārs, Latvijas vieglatlētikas izlases direktors un Latvijas Vieglatlētikas savienības ģenerāldirektors.

Piedalījies divās Olimpiskajās spēlēs (2004, 2008). 2004. gadā Atēnās 800 m distancē sasniedza 14. vietu, bet 2008. gadā Pekinā ieņēma 26. vietu.

2006. gada Eiropas čempionātā viņš izcīnīja 4. vietu.

D. Miļkevičam pieder Latvijas rekords 800 metru distancē gan stadionā, gan telpās.  Atēnās viņš distanci veica 1:43,67, bet 2008. gada Pasaules čempionātā telpās Valensijā, ar rezultātu 1:45,72 iegūstot 4. vietu, viņš pārspēja Eināra Tupurīša sasniegto.

Personiskie rekordi

Atsauces

Ārējās saites 

 Nebraskas universitātes profils 
 Pekina 2008 profils
 LVS profils

1981. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas vieglatlēti
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Latvijas sporta organizatori
Vidējo distanču skrējēji
Sprinteri
Ainārs Kovals

Ainārs Kovals (dzimis  Rīgā) ir bijušais latviešu vieglatlēts, startēja šķēpa mešanā.  sudraba medaļas laureāts. Viņa personiskais rekords ir 86,64 m, kas tika uzrādīts 2008. gada olimpiskajās spēlēs. Tāpat viņš ir divkārtējs Universiādes čempions (2007, 2009). Par sasniegumiem sportā saņēmis Triju Zvaigžņu ordeni. LOV sastāvā ir kopš 2004. gada.

Bijis precējies ar latviešu šķēpa metēju Sintu Ozoliņu (tagad Sprudzāne).

Karjera 
Sācis trenēties pie Ivara Zilgalvja, turpinājis pie Valentīnas Eidukas. 2003. gadā startēja Eiropas U-23 čempionātā, kur ar rezultātu 72,68 m izcīnīja 6. vietu.

2005. gada Pasaules čempionātā A. Kovals ierindojās 7. vietā ar rezultātu 77,61 m. Tā paša gada Universiādē latviešu šķēpa metējs izcīnīja zelta medaļu ar rezultātu 80,67 m. Iepriekš šajās sacensībās bija uzvarējuši tādi šķēpa metēji no Latvijas kā Jānis Lūsis, Jānis Zirnis, Dainis Kūla un Ēriks Rags.

2006. gada Eiropas čempionātā viņš ierindojās 5. vietā ar rezultātu 81,65 m, taču kvalifikācijā viņš uzstādīja jaunu personisko rekordu 85,95 m. 2006. gada Pasaules vieglatlētikas sezonas noslēguma sacensībās Vācijā viņš ieņēma 5. vietu ar rezultātu 82,32 m.

2007. gada Pasaules čempionātā A. Kovals nekvalificējās finālam, kvalifikācijā uzrādot rezultātu 79,42 m. Tā paša gada Universiādē latvietis ar rezultātu 82,23 m izcīnīja bronzas medaļu, uzvaru sacensībās guva cits latviešu šķēpa metējs Vadims Vasiļevskis.

A. Kovals negaidīti izcīnīja sudraba medaļu 2008. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Pekinā ar jaunu personisko rekordu 86,64 m, kas tika sasniegts pēdējā metienā, piekāpjoties tikai norvēģim Andreasam Torkildsenam, tādējādi kļūstot par sesto Latvijas olimpisko medaļnieku šķēpa mešanā pēc Ineses Jaunzemes, Elvīras Ozoliņas, J. Lūša, D. Kūlas un V. Vasiļevska. 2008. gada Pasaules vieglatlētikas sezonas noslēguma sacensībās Vācijā viņš ieņēma 6. vietu ar rezultātu 79,57 m.

Salīdzinoši neveiksmīgs starts A. Kovalam bija 2009. gada Pasaules čempionātā, kur ar rezultātu 81,54 m viņš ierindojās 7. vietā. Taču tika izcīnīta otrā zelta medaļa karjerā Universiādē Serbijā ar rezultātu 81,58 m. 2009. gada Pasaules vieglatlētikas sezonas noslēguma sacensībās Grieķijā viņš ieņēma 7. vietu ar rezultātu 80,07 m.

2010. gada Eiropas čempionātā A. Kovals uzrādīja labāko sniegumu starp latviešu šķēpa metējiem un ar rezultātu 81,19 m ierindojās 6. vietā. 2012. gada Eiropas čempionātā viņš kvalifikācijā ierindojās 15. vietā ar rezultātu 76,32 m, tādējādi netiekot finālā. Arī  viņā nekvalificējās finālam, labākajā mēģinājumā šķēpu raidot 79,19 m tālumā un ierindojoties 17. vietā.

Personiskie rekordi

Sasniegumi

Sezonu labākie rezultāti

Atsauces

Ārējās saites 

 LVS profils
 Pekina 2008 profils
 Tilastopaja profils 

1981. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas Universitātes absolventi
Latvijas vieglatlēti
Šķēpa metēji
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Latvijas olimpiskie medaļnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri
Olimpiskie sudraba medaļnieki vieglatlētikā
Jeļena Prokopčuka

Jeļena Prokopčuka (dzimusi Jeļena Čelnova  Rīgā) ir bijusī Latvijas vieglatlēte, startēja garo distanču skriešanā un maratonā. Viņai pieder vairāki Latvijas rekordi distancēs no 3000 m līdz maratonam. Divkārtējā Ņujorkas maratona uzvarētāja.

Viņa ir piedalījusies četrās olimpiskajās spēlēs (1996, 2000, 2004, 2016).

2005. un 2006. gadā viņa uzvarēja prestižajā Ņujorkas maratonā, kļūstot tikai par sesto sievieti, kas to izdarījusi vairāk par vienu reizi. Savukārt 2007. un 2013. gada Ņujorkas maratonā viņa finišēja trešajā vietā, bet 2014. gadā — 4. vietā. Personisko un Latvijas rekordu maratonā (2.22:56) uzstādīja, uzvarot 2005. gada Osakas maratonā. Vairākkārt uzvarējusi arī prestižās pusmaratona sacensībās.

J. Prokopčuka piedalījās arī 2006. gada Eiropas čempionātā, kur ar jaunu valsts rekordu ierindojās 6. vietā 10 000 m skrējienā. 2014. gada Eiropas čempionātā viņa atgriezās augstākā līmeņa sacensībās stadionā, finišējot 11. vietā šai pašā distancē.

Personiskie rekordi

Stadions

Telpas

Lielākie sasniegumi

Latvijas čempionāts 
Latvijas čempionātos Prokopčuka ir uzvarējusi 48 reizes.

Starti maratonos

Privātā dzīve 
J. Čelnova-Prokopčuka ir dzimusi  Rīgā. Precējusies ar vieglatlētu, garo distanču skrējēju Aleksandru Prokopčuku. A. Prokopčuks ir viņas treneris un vairāku Latvijas rekordu autors. 2011. gada aprīlī viņai piedzima dēls. Pēc tam veiksmīgi atgriezusies sportā. Pēc otrā bērna piedzimšanas 42 gadu vecumā vēlreiz mēģināja atgriezties sacensību apritē, pirmo reizi piedalījās maratona distancē Rīgas maratonā, taču izstājās. Veselības problēmas un bērnu audzināšana liedza turpināt profesionālo karjeru, tādēļ sportiste paziņojusi par tās noslēgumu.

Piezīmes un atsauces

Piezīmes

Atsauces

Ārējās saites 

 Marathoninfo.free.fr profils 
 World Marathon Majors profils 
 Latvijas Vieglatlētikas savienības profils

1976. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Latvijas vieglatlētes
Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri
1996. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2000. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Latvijas Sporta pedagoģijas akadēmijas absolventi
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Garo distanču skrējēji
Morāle

Morāle (, kas savukārt no  — 'tikumīgs') ir sabiedrisko normu, principu un noteikumu sistēma, kas tikumiski nosaka cilvēka rīcību sabiedrībā un viņa izturēšanos pret citiem cilvēkiem. Morāle ir vēsturiski mainīga. Par morāli dēvē arī tikumisku atziņu vai secinājumu, vai arī pamācību, kas var būt pausta, piemēram, literārā darbā.

Skatīt arī 
 Ētika

Ētika
Amīdi

Amīdi ir karbonskābju funkcionālie atvasinājumi, kur skābes karboksilgrupā hidroksilgrupa ir aizvietota ar aminogrupu. Aminogrupa amīdos var būt aizvietota. Attēlā R` un R`` ir aminogrupas aizvietotāji.

Amīdus var iegūt dehidratējot karbonskābju amīnija sāļus, kurus savukārt iegūst karbonskābju reakcijā ar amīniem. Amīdi, salīdzinot ar amīniem ir ķīmiski inertas vielas.

Amīdu saites ir sastopamas daudzos polimēros (poliamīdi) un tās veido olbaltumvielu pirmējo struktūru.

Organiskā ķīmija
Iecavas pagasts

Iecavas pagasts ir viena no Bauskas novada teritoriālajām vienībām tās ziemeļos. Pagasts no visām pusēm iekļauj Iecavas pilsētu. Robežojas ar sava novada Codes, Dāviņu, Mežotnes, Stelpes un Vecumnieku pagastiem, Jelgavas novada Salgales pagastu, Ķekavas novada Baldones pagastu un Olaines novada Olaines pagastu. No 2003. līdz 2021. gadam tā teritorijā atradās Iecavas novads.

Vēsture 
Mūsdienu Iecavas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Brantu jeb Inkstrumu muiža (Gut Ixtrumünde, Zālīte), Dzimtmisas muiža (Gut Mißhof, Dzimtmisa), Gaiļu muiža (Gut Gailen), Granteles muiža (Gut Granteln), Grīnvaldes muiža (Gut Grünwald), Lielpidriķu muiža (Gut Groß-Friedrichshof), Lieliecavas muiža (Groß-Eckau, Iecava), Podu muiža (Gut Ixtrum). 

1935. gadā Bauskas apriņķa Iecavas pagasta platība bija 257,8 km² un tajā dzīvoja 3434 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Iecavas, Mežinieku un Zelmeņu ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Baldones rajona Iecavas ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Zelmeņu ciemu. 1958. gadā, likvidējot Iecavas ciemu, izveidoja Iecavas strādnieku ciematu ar tam pakļauto lauku teritoriju, bet Kirova kolhoza un kolhoza «Vienība» teritoriju iekļāva jaunizveidotajā Ziemeļu ciemā. Iecavu ar lauku teritoriju 1959. gadā iekļāva Bauskas rajonā. 1963. gadā Iecavas pilsētciematam no Zālītes ciema pievienoja kolhoza «Iecava» teritoriju, 1966. gadā — padomju saimniecības «Dārtija» teritoriju, 1971. gadā — daļu padomju saimniecības «Progress» teritoriju. 1977. gadā Iecavas pilsētciematam pievienoja likvidēto Ziemeļu ciemu un daļu likvidētā Zālītes ciema teritorijas. 1990. gadā Iecavai atņēma pilsētciemata tiesības un kopā ar lauku teritoriju reorganizēja par pagastu. Iecavas pagastu 2003. gadā reorganizēja par novadu, 2021. gadā atkal par pagastu, atdalot Iecavas pilsētu no Iecavas pagasta.

Daba 

Upes: Briede, Dobīte, Ģedulis, Iecava, Īkstrums, Jāņupe, Mizupīte, Smakupe, Vērģupe.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas 
Kopā ar Iecavas pilsētu

Apdzīvotās vietas 

Apdzīvotās vietas: Audrupi, Dimzukalns, Dzelzāmurs, Dzimtmisa, Iecavas stacija, Pleči, Raņķi, Rosme, Vanči, Ziemeļi, Zorģi.

Ievērojami novadnieki 

 Roberts Krimbergs (1874-1941), fiziologs un bioķīmiķis, Latvijas Universitātes Medicīnas fakultātes dekāns
 Verners Tepfers (1893-1958), ģenerālis, Latvijas Centrālās Padomes priekšsēdētājs 
 Jānis Tepfers (1898-1994), diplomāts
 Herberts Tepfers (1892-1966), Latvijas armijas virsnieks, Lāčplēša Kara ordeņa kavalieris.
 Esmeralda Ermale (1956), aktrise
 Edvarts Virza, rakstnieks

Atsauces

Ārējās saites 
 
 Vēsturisks apraksts par Iecavas kauju 1812. gadā

Bauskas apriņķis
Zemgale
Bauskas novada pagasti
Novi Targa

Novi Targa () ir pilsēta Polijas dienvidos, Mazpolijas vojevodistē uz dienvidiem no Krakovass. Pilsēta izveidojusies vietā, kur satek divas upes - Bjali Dunajeca un Čarni Dunajeca, izveidojot Dunajecas upi. Podhales reģiona vēsturiskais centrs.

Rakstos pirmoreiz minēta 1326. gadā. 1346. gadā Polijas karalis Kazimirs Lielais apdzīvotai vietai piešķīra pilsētas tiesības. 1770. gadā, vēl pirms Polijas pirmās dalīšanas, pilsēta iekļāvās Habsburgu valdījumos. Kopš 1918. gada - Polijas valstī.

Pilsētā darbojas hokeja komanda Novi Targas "Podhale" (viena no spēcīgākajām Polijas komandām), kā arī divas florbola komandas.

Netālu no pilsētas, alā izrakumos atrasts pasaulē vecākais zināmais bumerangs. Novi Targa ir padomju spiega, t.s. "Sarkanās kapellas" izveidotāja Leopolda Tepera (Leopold Trepper, 1904 - 1982) dzimtā pilsēta.

Mazpolijas vojevodistes pilsētas
Latvijas rekordi vieglatlētikā

Šajā rakstā ir apkopoti Latvijas rekordi vieglatlētikā, kuri ir sasniegti laika posmā no 1920. gada līdz mūsdienām. 1920. gada septembrī Rīgā notika Latvijas vispārējie sporta svētki, kuros piedalījās 350 sportisti 12 sporta veidos. Sporta svētkus apmeklēja aptuveni 8000 skatītāju. Visi sasniegumi tika reģistrēti kā Latvijas rekordi.

Vīrieši

Sievietes

Atsauces

Ārējās saites 
 Latvijas Vieglatlētikas Savienība
 Starptautiskā Vieglatlētikas Asociācija
 Latvijas rekordi

Vieglatlētika Latvijā
Ar sportu saistīti uzskaitījumi
Vecsaules pagasts

Vecsaules pagasts ir viena no Bauskas novada administratīvajām teritorijām, Mēmeles kreisajā krastā. Robežojas ar sava novada Dāviņu, Codes, Ceraukstes, Brunavas, Stelpes, Bārbeles un Skaistkalnes pagastiem.

Daba

Hidrogrāfija

Upes 
Caur pagastu tek Lambārtes, Iecavas un Mēmeles upe.

Vēsture 
Pēc viena uzskata Vecsaules pagastā pie Saules strauta ietekas Mēmelē 1236. gadā notikusi Saules kauja.

Mūsdienu Vecsaules pagasta teritorijā vēsturiski atradās Kūlu muiža (Gut Kuhlmannshof), Mazmēmeles muiža (Gut Klein-Memelhof), Pētermuiža (Gut Peterhof, Pētermuiža), Vecmuiža (Gut Althof, Jaunsaule), Vecsaules muiža (Gut Alt-Rahden, Vecsaule). 
1935. gadā Bauskas apriņķa Vecsaules pagasta platība bija 113,6 km² un tajā dzīvoja 1888 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Mazsaules un Vecsaules ciema padomes, bet pagastu 1949. gadā likvidēja. Bauskas rajona Vecsaules ciemam 1954. gadā pievienoja likvidēto Mazsaules ciemu, 1961. gadā padomju saimniecības «Dāviņi» teritoriju pievienoja Bruknas ciemam, 1963. gadā pievienoja daļu likvidētā Bruknas ciema, 1977. gadā pievienoja daļu Skaistkalnes ciema teritorijas, 1979. gadā — daļu Bārbeles ciema teritorijas. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Vecsaules pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Bauskas novadā.

Pieminekļi

Valsts nozīmes 
 Vecsaules viduslaiku kapsēta (Baznīckalns)
 Kapa piemineklis K.A. Braunam
 Siliņu, Grigaļu un Čapānu senkapi

Vietējas nozīmes 
 Ozolaines katoļu baznīca
 Jaunsaules luterāņu baznīca
 Stanišķēnu viduslaiku kapsēta
 Kandratēnu mēra kalns - viduslaiku kapsēta
 Likvertenes apmetne

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Vecsaule (pagasta centrs), Jaunsaule, Kaģeni, Kūdra, Likverteni, Līči, Mazbrukna, Melderi, Ozolaine, Pētermuiža, Rīkani, Strautiņi.

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Zemgale
Bauskas novada pagasti
Kellija Sotertone

Kellija Džeida Sotertone (; dzimusi 1976. gada 13. novembrī Ņūportā) ir angļu daudzcīņniece, kas nereti piedalās arī tāllēkšanā. Šobrīd pasaules rangā daudzcīņā viņa ir 3. vietā, bet pasaules rangā tāllēkšanā viņa ir 13. vietā. 2006. gada Eiropas čempionātā septiņcīņā līdz pat šķēpmešanai (priekšpēdējā disciplīna) viņa atradās 2. vietā uzreiz aiz Karolīnas Kluftas, pēc pēdējās disciplīnas (800 metriem) viņa palika 7. vietā ar 6290 punktiem — viņu iegāza šķēpmešana, kur viņa šķēpu aizmeta tik vien kā 30 metrus tālu (tas bija tuvākais metiens no visiem).

Sasniegumi 
 2004. gada Vasaras olimpiskajās spēlēs viņa izcīnīja bronzas medaļu septiņcīņā. (6424 punkti) 
 2005. gada Eiropas čempionātā telpās viņa izcīnīja sudraba medaļu pieccīņā.
 2007. gada Eiropas čempionātā telpās viņa izcīnīja sudraba medaļu pieccīņā. (4927 punkti)
 2007. gada Pasaules čempionātā vieglatlētikā viņa izcīnīja bronzas medaļu septiņcīņā. (6510 punkti)
 2008. gada Pasaules čempionātā telpās viņa izcīnīja sudraba medaļu pieccīņā.

Personīgie rekordi 
 100 m/b — 13,21 sekunde
 Augstlēkšana — 1,87 metri
 Lodes grūšana — 14,66 metri
 200 m — 23,40 sekundes
 Tāllēkšana — 6,79 metri
 Šķēpmešana — 40,81 metri
 800 m — 2:07,94 
 Septiņcīņa — 6547 punkti

Ārējās saites 

1976. gadā dzimušie
Vaitā dzimušie
Lielbritānijas vieglatlēti
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Septiņcīņnieki
Olimpiskie bronzas medaļnieki vieglatlētikā