Rūdolfs Akers

Rūdolfs Akers (1888—1980) bija mežzinis, agronoms un augu selekcionārs, publicists un rakstnieks, bet lielāku popularitāti un nozīmi iemantojis tieši, kā bērniem domātu literāru darbu autors. Viņa stāstu krājumi bērniem ir "Drošsirdīgais bērzs" (1963), "Meži mostas" (1973), "Bišu dravā" (1976) u.c. Lai gan ne tik zināms, R. Akers ir nozīmīgs latviešu literatūras kontekstā. Viņa stāstos bērniem saprotami attēlotas un izskaidrotas norises dabā, rosinot visa vecuma bērnus un jauniešus doties dabā, to pētīt un no tās mācīties.

Biogrāfija 
Rūdolfs Akers (pēc Trikātas baznīcas grāmatas “Dzimušo un kristīto reģistrs, 1893 — 1905”, uzvārds visiem Akeru dzimtas piederīgajiem pierakstīts, kā Āķers (Ahķer), kas vēlāk, izrunas atvieglošanas nolūkā, pārveidots par Akers) piedzimis 1886. gada 10. janvārī Trikātas pagasta “Daižos”, kurus R. Akera vectēvs Mārcis (Mārčs) Akers nopircis un iekārtojis 1876. gadā. Viņa tēvs Pēteris Akers (1856—1917), saimnieks, un māte — Kristīne Akere (1858 — ?; dz. Pētersone) salaulājās 1884. gadā. R. Akeram bija divas māsas — Olga (vēlāk, Olga Krusta) un Elza, kas mirusi jaunībā.

Bērnība un izglītība 
Bērnību rakstnieks pavadījis savās ģimenes mājās, kur gājis ganos, palīdzējis tēvam uzraudzīt bišu stropus un citādi palīdzējis saimniecības uzturēšanā. Ar dabu, tās procesiem un dzīvniekiem rakstnieks iepazinies savas bērnības un skolas laikā (Trikātas draudzes skolā). Iespējams, tieši tie daži gadi, kurus R. Akers tajā pavadījis, rakstniekam atstājuši tik lielo bijību pret darbu un pienākumiem. 1903. gadā R. Akers pabeidzis E. Liepiņa privāto proģimnāziju Valmierā, kur, iepazīdams nākamo rakstnieku Pāvilu Rozīti, sadraudzējies ar, t. s., Valmieras puikām.

1905. gadā prozaiķis uzsācis mācības Baltijas Mežkopības biedrības Mežkopības skolas mežziņu nodaļā Vijciemā, apgūstot mežziņa profesiju, kuras pabeidzis 1906. gadā. Tālākās mācības turpinājis Lauksaimniecības institūtā Petrogradā (konkrēta datējuma par studiju uzsākšanu un beigšanu nav, tomēr R. Akers varējis institūtā mācīties laikā no 1906. līdz 1913. gadam), iegūstot agronoma izglītību. Turpat pabeidzis karaskolu, iegūstot praporščika dienesta pakāpi.

Pēcstudiju gadi un dzīve Latvijā 
1913. gadā salaulājies ar Cecīliju Lūsi (1894—1991) un kļuvis par mežzini Ļeņingradas apgabalā. Pēc varas maiņas Krievijā 1917. gada rudenī R. Akers ar Petrogradas padomes uzdevumu palīdzējis smagā bada pārvarēšanā, apgādājot pilsētas iedzīvotājus ar pārtiku un malku.

Latvijā R. Akers ar ģimeni atgriezies tikai 1924. gadā, kad kļuvis par ierēdni, strādājot Rīgas muitā par eksportējamo kokmateriālu ekspertu. Tāpat uzsācis savas privātmājas celtniecību Āgenskalnā (pabeigta 1929. gadā), kas mūsdienās, pēc komunistiskā režīma tās nacionalizācijas, atgriezusies dzimtas īpašumā. Meitas (Mirdzas) smagā veselības stāvokļa dēļ R. Akera ģimene iegādājusies māju arī ārpus pilsētas — “Ozolājus” Abavas krastā, Kandavas pagastā, kur sieva Cecīlija trīsdesmitajos gados uzturējusi pansiju.

Vēlāk R. Akers bijis Rīgas muitnīcas eksporta un tranzīta nodaļas vadītājs. Dzīvodams Rīgā, rakstnieks pilnveidojis savu literāta un publicista karjeru, tāpat bijis plaši pazīstams savas nozares sabiedriskajās aprindās. Slavenā ķirurga Paula Stradiņa dēls, akadēmiķis Jānis Stradiņš, rakstā gadagrāmatā, kas veltīta Rīgas astoņsimtajai gadadienai, rakstījis — “Atcerējos vecos pārdaugaviešus, pēdējo Raņķi (kura vārdā nosaukts Raņķa dambis) veco arhivānu Jenču, [..] matemātiķi Fogeli, Rūdolfu Akeru, daudzus.”.

Divdesmitā gadsimta pirmajā ceturtdaļā R. Akers palīdzējis tautas mūzikas instrumenta kokles atdzimšanā un modernizēšanā, dibinot 487. Saulsānu mazpulka kokļu orķestri jeb pirmo latviešu bērnu tāda veida orķestri. Zīmīgi, ka tieši R. Akers 1925. gadā Rīgā, Teikā, nodibinājis dzīvokļu kooperatīvu “Savs stūrītis”, kas pastāvēja un aktīvi darbojās līdz pat 1939. gadam, arīdzan bijis tā priekšsēdētājs.

Dzīve un darbība Padomju Latvijā 
Sākoties valsts okupācijai un Otrajam pasaules karam, 1940. gadā R. Akers ar ģimeni — sievu Cecīliju, dēlu Miermīli, meitām Margaritu un Mirdzu, kas tuberkulozes dēļ mira vēl jauna būdama, — pārcēlies uz mājām “Ozolājos”, kuras bija jau pirms tam labiekārtojis. No komunistiskā genocīda — deportācijas uz Sibīriju vai nogalināšanas — R. Akeru un viņa ģimeni paglābusi studiju laika pazīšanās Kandavas pagasta ierēdniecībā.

Pēckara gados R. Akers aktīvi sācis ne tikai rakstīt un nodoties sava piemājas dārza kopšanai, bet arī aizrāvies ar augu selekciju un krustošanu.Laikraksta “Cīņa” 141. numurā 1972. gadā B. Lielmeža par R. Akeru rakstījusi “[..] mičurinietis izaudzējis vairākas šķirnes. Galvenais selekcionāra lepnums ir sarkanā bumbiere. [..] Pēc šī brīnuma dārznieks saņēmis ap 300 pieprasījumu no dažādām mūsu zemes malām. No tā paša krustojuma vēlāk izauga arī sarkanās bumbieres radiniece “Bērnu prieks.” [..] selekcionāra izaudzētā melnā jāņoga “Akera desertam”. [..] Daudzu gadu pūliņu rezultātā, krustojot kultūras lazdas ar savvaļniecēm, R. Akers izaudzējis 80 lazdu šķirņu.”.R. Akers, apzinādamies apjomīgās zināšanas un unikālo pieredzi, turpinājis nodarboties arī profesionālajā jomā. Rakstnieks iesaistījies apkaimes saimniecības atjaunošanā, “[..] strādājot Talsu un Kandavas rajonos par mežu melioratoru, agronomu, biškopības agronomu.” Savu pieredzi un atklājumus R. Akers apkopojis daudzos populārzinātniskos darbos, publikācijās un brošūrās. 1964. gada laikraksta “Cīņas” korespondents G. Ievkalns rakstā “Cilvēks iestādījis koku…” par selekcionāru un literātu rakstījis — “Rūdolfs Akers ir 15 brošūru un bērnu grāmatu autors, dažādos periodikas izdevumos publicējis vairāk nekā 300 rakstu.”

R. Akeru daļa uzskatīja un vēl joprojām uzskata par zinātnieku, jo viņa devums daudzu kultūraugu, bet jo īpaši lazdu, selekcijā, pavairošanā un audzēšanā ir neaizvietojams.

Rakstīdams daiļdarbus bērniem, R. Akers Kandavā vērojis uzaugam viņa mazbērnus, kuri ir daudzu autora darbu tēlu prototipi. Viņš savos darbos un citās publikācijās centies uzsvērt un izcelt bērnu un jauniešu neizbēgamo un milzīgo lomu dabas tālākā attīstībā. Tukuma rajona 1976. gada laikraksta “Komunisma Rīts” rubrikā “Sestdienas Varavīksne” V. Silāres rakstā R. Akers pats saviem vārdiem vēstījis —“Es ļoti vēlos, lai šie apraksti un tēlojumi jūs pamudinātu vairāk ielūkoties noslēpumainajā un interesantajā dabas pasaulē, palīdzētu jums dziļāk to izprast, iemīlēt un arī izmantot cilvēces labā.”Vecumdienās R. Akeram strauji pasliktinājusies dzirde un progresējusi izteikta skleroze un ģikts, kas sagādājis praktiskas dabas grūtības ģimenes dzīvē. Savas dzīves pēdējos gados R. Akers turpinājis rakstīt, bet teju viss, kas uzrakstīts pēc 1970. gada, nav ticis izdots. Rakstnieks miris “Ozolājos” 1980. gada 10. novembrī, bet apglabāts tika Rīgas Otrajos Meža kapos.

Par R. Akeru nav izdota neviena pilnvērtīga monogrāfija, biogrāfija vai cits hronoloģisks darbības/dzīves apraksts, neskaitot zinātniskās pētniecības darbu Rūdolfa Akera devums latviešu bērnu literatūrā, kurā tomēr galvenais uzsvars likts uz viņa daiļradi bērniem. Toties ģimenē rakstnieku atceras kā labu stāstnieku, izteiktu fantastu, bet savrupu un “atrodamies piecdesmit centimetrus virs zemes”.

Literārās darbība raksturojums

Darbība neatkarīgās Latvijas laikā 
Periodikā un avotos minēts, ka R. Akers publicējis darbus arī ar pseidonīmu Pļavmalu Rūdis. Lai gan attiecīgos darbus nav iespējams atrast, balstoties uz R. Akera aktivitāti periodiskajos izdevumos, ja pseidonīms patiešām izmantots, tad laikā, kad rakstnieks mācījies Valmieras proģimnāzijā.

Rūdolfs Akers plašāku atpazīstamību sabiedrībā ieguva 1930. gadā ar savu debijas prozas darbu literatūrā, tēlaino Latvijas vēstures aprakstu “Dur, cērt, sit! Laikmeta skices.” (b.d.). Šis darbs tika iekļauts literārā redaktora R. Lapsiņa sastādītajā izdevumā “Aizliegto grāmatu, brošūru un citu Latvijā iespiesto poligrāfisko ražojumu saraksts” (1939).

Nākamais R. Akera literārais darbs “Kad dvēsele aug” tika izdots 1932. gadā. Arī šis darbs tika aizliegts, tas ir, 1941. gadā iekļauts nacistiskās Vācijas par cenzūru atbildīgo ierēdņu izstrādātajā “No latviešu tautas bibliotēkām un antikvariātiem izņemamo grāmatu saraksts” izdevumā.

Rakstnieka pirmo darbu jaunākā skolas vecuma bērniem “Zaļā meža grāmata” 1934. gadā izdeva Latvju Kristietības biedrība “Gaismas Krusts”. Tālākā R. Akera literārā darbība līdz 1938. gadam saistīta ar dažādu tēlojumu, poēzijas un stāstu publikācijām vairākos žurnālos un laikrakstos, piem., “Zeltene”, “Mazpulks”, “Brīvā Zeme” un “Cīrulītis”. Tāpat, neskatoties, ka publikāciju ievērojamākās daļas mērķauditorija bija dažāda vecuma bērni, periodikā līdz Latvijas valsts okupācijai atrodami daži R. Akera tēlojumi par kristietību, piem., žurnāla “Zeltene” 1937. gada 6. izdevuma tēlojums “Lielā piektā.”, kas sākas ar vārdiem — “Uz baznīcas smailiem logiem, dzeltenās sveču gaismas apaustas, trīc dievlūdzēju ēnas. [..]”. R. Akera darbu publikācija strauji aprāvās 1938. gadā, kad Latvijas bērnu draugu biedrības žurnāla “Cīrulītis” 7. numurā tika publicēts viņa pēdējais tēlojums periodikā par izklaidīgu, piedzīvojumus meklējošu puisēnu — “Didzis no Rīgas”. Pēc Trikātas pamatskolas novadpētniecības muzeja darbinieces Ingas Boškinas domām, ir bijis vairāk darbu nekā ticis publicēts, jo, viņasprāt, R. Akers bija iecerējis izdot grāmatu ar tādu pašu nosaukumu.

Pēc ilgāka pārtraukuma nākamais rakstnieka darbs bērniem tika izdots tikai Latvijas PSR laikā.

Darbība Latvijas PSR laikā 
1956. gadā Latvijas Valsts izdevniecība (LVI) izdeva Rūdolfa Akera pirmskolas un jaunākā skolas vecuma bērniem domāto darbu “Bišu dravā”, ko papildināja gleznotājas Dagmāras Ellas Dišleres ilustrācijas. Skaistas un autora tekstiem aktuālas ilustrācijas pašam rakstniekam bijušas gana svarīgas, jo šo, iepriekšējo, un arī katru nākamo bērniem domāto literāro darbu pavadījuši detalizēti un augstas kvalitātes gleznojumi un zīmējumi.

1957. gadā LVI izdeva rakstnieka tēlojumu grāmatu “Meži mostas”, kurā R. Akers, izmantodams plašu tematikas amplitūdu, variējis par meža tēmu. R. Akers, pēc savas pamatprofesijas būdams agronoms, piederējis pie tādu rakstnieku pulka, kas bija specializējušies kādā no dabas zinātnes nozarēm, bet savā brīvajā laikā un vecumdienās aktīvi pievērsies bērnu daiļliteratūras radīšanai līdzīgi kā to darījuši, piemēram, Kārlis Grigulis (ornitologs) un Jānis Baltvilks (ornitologs). Pateicoties rakstnieka plašajām zināšanām, R. Akera darbi, kas pēc savas būtības iekļauj populārzinātnisku tekstu un aprakstu elementus, padarīti tēlaini, kļuva par bērniem viegli saprotamiem un iztēli raisošiem stāstiem un tēlojumiem.

Nākamais literārais darbs — stāstu krājums — “Ziedošās zemes stāsti”, kuru 1962. gadā izdeva LVI, bija autora visapjomīgākais izdevums bērniem. Tieši šis darbs iezīmējis R. Akera un gleznotājas un ilustratores Veltas Toropinas ilgās sadarbības sākumu.

Šim darbam sekoja divas plašāk zināmas grāmatas — “Drošsirdīgais bērzs” (1963.g. izdeva LVI) un “Bumbieru birztala” (1966.g. publicēja izdevniecība “Liesma”). Divus no pēdējiem minētajiem nereti izmantoja un aktīvi izmanto arī mūsdienās dažādu skolas pamatizglītības kursu ietvaros, piemēram, kā diktātus latviešu valodas mācību stundās, skolēniem vingrinoties pareizrakstībā.

1967. gadā tika izdots neliela apjoma stāstu krājums “Sudraba stīgas”, ko ar R. Akera darbiem netipiskiem zīmējumiem ilustrējusi māksliniece Ilona Ceipe.

Savu literāta karjeru Rūdolfs Akers beidzis ar 1970. gadā izdoto īso stāstu krājumu bērniem “Sniegpulkstenītes zvana” (izdevniecība “Liesma”). Tomēr jāatzīmē, ka teju desmit gadus pirms savas nāves 1980. gadā R. Akers bija iecerējis pabeigt un nodot izdošanai savu devīto bērnu literatūras darbu — sešu īsu stāstu grāmatu — “Pirmais izlidojums”, kurš pie lasītājiem tā arī nenonāca. Laikraksta “Komunisma Rīts” rubrikā publicēts viens no neizdotā darba stāstiem — “Mazie mičurinieši”. Ņemot vērā kontekstu, ka pašu autoru Rūdolfu Akeru sabiedrībā un presē plaši pazina kā vienu no Latvijas slavenākajiem mičuriniešiem, šis stāsts uztverams kā paša autora mūža ieguldījuma pašnovērtējums, kas adresēts jaunākajai paaudzei.

Rūdolfa Akera prozas darbus bērniem, atšķirībā no vispārējām bērnu literatūras tendencēm 60. — 70. gados LPSR, kad populārākas kļuva tieši sabiedrības sociālo norišu tēmas, raksturo rosinājums doties dabā, to pētīt, iepazīt apkārtējās vides procesus. Lai gan bērnu un jauniešu literatūras tendences bija ideoloģiski virzītas, R. Akers savu darbu lasītājus mudinājis dabā ieskatīties dziļāk, pētīt, mācīties no tās, nevis didaktiski norādījis pareizu dzīves izpratni.

R. Akers varētu būt gan padomju laiku, gan mūsdienu izdevēju “nepelnīti aizmirsts” jeb nepietiekami izdots. Viņa tēlojumos daba ir attēlota precīzi, tāda kāda tā ir, pat ja to neveido pārspīlēti piedzīvojumi. Jāzeps Osmanis savā latviešu bērnu literatūras vēstures apskatā, kas izdots 1977. gadā, par R. Akera daiļradi rakstījis —“[..] lirisks dabas skatījums mazos tēlojumos saistīts ar konkrētu augu, koku īpašību, kukaiņu dzīves dažādu parādību tēlainu skaidrojumu.”.

Atsauces 

Rakstnieki
1888. gadā dzimušie
Latviešu rakstnieki
Bērnu rakstnieki
Kandava
Abava
Selekcionāri
Agronoms
1980. gadā mirušie