Neuzbrukšanas līgums starp Latviju un Vāciju

Latvijas-Vācijas neuzbrukšanas līgums () bija starptautisks līgums starp Latviju un Vāciju, ko 1939. gada 7. jūnijā Berlīnē parakstīja Latvijas Ārlietu ministrs Vilhelms Munters un Vācijas Ārlietu valstsministrs Joahims fon Ribentrops.

Sakarā ar Igaunijas un Latvijas agrāk noslēgtajiem līgumiem par savstarpējo sadarbību, vienlaicīgi Berlīnē parakstīja arī Igaunijas-Vācijas neuzbrukšanas līgumu.

Neuzbrukšanas līgums bija spēkā 10 gadus ar neierobežotiem pagarinājumiem ik pa 10 gadiem, ja abas puses neiebilst.

Tomēr 1941. gada jūnijā Vācija pārkāpa šo līgumu un iebruka Latvijas teritorijā.

Priekšvēsture 
Bermontiādes kauju beigu daļā Latvijas ārlietu ministrs Zigfrīds Meierovics 1919. gada 25. novembrī nosūtīja Vācijas Ārlietu ministram H. Milleram notu par kara pieteikumu Vācijai. Tikai pēc Latvijas bruņoto spēku uzvaras Latgales kaujās 1920. gada 15. jūlijā Berlīnē parakstīja Pagaidu līgumu par sakaru atjaunošanu starp Latviju un Vāciju.

Vācijas spiediena dēļ 1939. gada 22. martā Lietuva atdeva Vācijai Klaipēdas apgabalu (Memelland).

Gatavojoties karam ar Poliju, 1939. gada 28. aprīlī Vācija vienpusēji lauza 1934. gada 26. janvārī parakstīto Polijas-Vācijas neuzbrukšanas līgumu. Tajā pašā dienā tika pasludināts piedāvājums Latvijai un Igaunijai slēgt neuzbrukšanas līgumus. Padomju Savienība prasīja aizsardzības garantijas Baltijas valstīm no Anglijas un Francijas, bet tās netika sniegtas līdz 1939. gada 1. jūlijam un arī pēc tā netika noformētas līguma formā.

1939. gada maija-augusta slepeno sarunu laikā ar Padomju Savienības vadītājiem, Vācija bija cerējusi ietekmju sfēru Latvijā dalīt, ņemot sev bijušās Kurzemes un Zemgales hercogistes teritoriju, no kā Staļina spiediena ietekmē pirms Molotova—Ribentropa pakta parakstīšanas 1939. gada augustā atteicās.

Līguma teksts 

Vācijas propagandas dienesta Dienst aus Deutschland darbinieks un vēlākais VDR ārlietu ministrs Georgs Dertingers apgalvoja, ka līgumā esot bijusi arī slepena klauzula, ka “uzbrukuma draudi pastāvēja tikai no Padomju Krievijas un ka saprātīga neitralitātes politikas īstenošana prasa novirzīt visus aizsardzības spēkus pret šo apdraudējumu”, tādēļ Vācija apņēmusies palīdzēt sabiedrotajiem, ciktāl viņi paši nespēj to darīt. Tomēr apstiprinājumi šādas klauzulas eksistencei nav atrasti.

Sekas 
Pēc Otrā pasaules kara sākuma Latvijas valdība 1939. gada 2. septembrī izsludināja likumu par Latvijas neitralitāti karā. Latvijas bruņotajos spēkos no 1939. gada septembra iesauca rezervistus un armijas kopējais skaits sasniedza 30 000 vīru. Pēc 17. septembra, kad Vācijas karā pret Latvijas kaimiņvalsti Poliju iesaistījās Padomju Savienība, Polijas valdība pameta savu valsti un tuvojās tās kapitulācija, strauji pieauga poļu bēgļu skaits, kuriem Latvijā nācās iekārtot speciālas nometnes. Internēti tika 1573 poļu armijas kareivji un virsnieki.

Lielā slepenībā sāka izstrādāt 5. mobilizācijas plānu, kas paredzēja tādu armijas dislokāciju, kas iespējamā kara gadījumā sekmētu kā Ventas līnijas noturēšanu pret PSRS karabāzēs esošo karaspēku, tā Pededzes—Aiviekstes—Lubānas līnijas aizsardzību pret Sarkanās armijas uzbrukumu no austrumiem.

Atsauces

Ārējās saites 
 Latvijas-Vācijas neuzbrukšanas līgums Berlīnē, 1939. gada 7. jūnijā (teksts vāciski)

Līgumi ar Latviju
Līgumi ar Vāciju
1939. gads