joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Priekuļi

Priekuļi ir lielciems Cēsu novada Priekuļu pagastā. Pagasta centrs 7 km uz austrumiem no Cēsīm. Ar Cēsīm Priekuļus savieno autoceļš P30, ar 16 km attālo Raunu — autoceļš P28. Priekuļu tuvumā tek Vaives upe.

Priekuļos atrodas pagasta administrācija, Priekuļu vidusskola, Vidzemes Tehnoloģiju un Dizaina tehnikums (bij. Priekuļu tehnikums), Agroresursu un ekonomikas institūta Priekuļu pētniecības centrs, kultūras nams, bērnudārzs, viesnīca "Hotel Tigra", hostelis, aptieka.

Vēsture 

Priekuļu muiža () pirmo reizi pieminēta muižu redukcijas sakarā Zviedru Vidzemes laikā 1652. gadā. 

1909. gadā Rīgas Lauksaimniecības centrālbiedrība no Priekuļu muižas rentnieka Kārļa Punšeļa atpirka rentes tiesības uz Priekuļu muižas 500 desetīnām zemes.
1910. gada 20. septembrī muižas kungu mājā mācības uzsāka pirmie 43 ziemas kursu klausītāji. 1911. gada 23. janvārī Zemkopības departaments deva atļauju zemākās lauksaimniecības skolas atvēršanai ar trīsgadīgu apmācības laiku, par pirmo skolas direktoru apstiprināja agronomu Edgaru Zemeli. 1913. gada 16. augustā atvēra jaunu skolas ēku. Izveidoja laukaugu selekcijas un izmēģinājumu staciju, mašīnu izmēģināšanas staciju un meteoroloģisko novērojumu staciju. Pirmā pasaules kara laikā lauksaimniecības skolu pārdēvēja par Priekuļu lauksaimniecības institūtu. 1919. gada rudenī to pārveidoja par lauksaimniecības vidusskolu ar četru gadu mācību laiku.

Atsauces 

 
Latvijas pagastu centri
Cēsu novada ciemi
Varakļānu novads

Varakļānu novads ir pašvaldība, kurā 2009. gadā apvienota bijušā Madonas rajona Varakļānu pilsēta un Murmastienes un Varakļānu pagasti. Robežojas ziemeļos un rietumos ar Madonas novadu, austrumos ar Rēzeknes novadu un dienvidos ar Preiļu un Jēkabpils novadiem. Novada centrs ir Varakļānu pilsēta. Lai gan Varakļānu novads atrodas Latgales vēsturiskajā zemē, tas ietilpst Vidzemes plānošanas reģionā.

Daba 
Novads atrodas Austrumlatvijas zemienes Jersikas līdzenumā. Rietumdaļā stiepjas Varakļānu osu grēda. Derīgie izrakteņi: māls, kūdra. Augsnes galvenokārt mālainas podzolētās un purvu. Novada rietumdaļu aizņem Teiču purvs. Ģeoloģiski novadā, tāpat kā lielākajā Latvijas daļā, dominē augšdevona Franas stāva nogulumi.

Vidējā temperatūra: -6,5°C janvārī, +17°C jūlijā. Nokrišņu daudzums ap 650 mm gadā.

Upes 

Lielu upju novadā nav, lielākās — Malmuta, Kažova, Lisiņa, Teicija.

Ezeri 

Lielākie ezeri atrodas Teiču purvā — Mindaugas ezers (0,4 km²), Lisiņš (0,3 km²), Lielais Murmasts (0,3 km²).

Vēsture 
13. gadsimta sākumā novads bija seno latgaļu Jersikas valsts daļa, pēc krustnešu iekarošanas atradās Rīgas arhibīskapijas daļā.. Pēc Livonijas sabrukuma 1560. gados nonāca Pārdaugavas hercogistes sastāvā, vēlāk tiešā Polijas pārvaldē. 17. un 18. gadsimtā tas ietilpa Inflantijas vaivadijā (1629—1772). 1772. gadā Polijas sadalīšanas dēļ novada teritorija pārgāja Krievijas impērijas kontrolē un no 1802. gada tika iekļauta Vitebskas guberņā, ar 1819. gadu tās Rēzeknes apriņķī.

2021. gadā, kad vairumā gadījumu tika atjaunots Latvijas PSR teritoriālais dalījums pa bijušajiem rajoniem, Varakļānu novads iebilda pret tā pievienošanu Rēzeknes novadam, jo agrāk tas bija Madonas rajona sastāvā. Saeima no savas puses uzskatīja, ka kultūrvēsturiski Latgalei piederīgais novads būtu apvienojams ar Latgali. Satversmes tiesa lēma par novada kā patstāvīgas vienības saglabāšanu.

Teritoriālais iedalījums 
Murmastienes pagasts, Varakļānu pilsēta un Varakļānu pagasts.

Iedzīvotāji 
Varakļānu novads ir Latvijas mazākais novads pēc iedzīvotāju skaita.

Apdzīvotās vietas

Nacionālais sastāvs

Pašvaldība

Tautsaimniecība

Izglītība

Sports

Kultūra

Reliģija

Ievērojami novadnieki 
Varakļānu novadā dzimuši:
 Antons Justs (1931—2019) katoļu bīskaps,
 Boļeslavs Sloskāns (1893—1981) katoļu bīskaps,
 Pēteris Strods (1892—1960) katoļu bīskaps.

Ievērojamas vietas

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 

 
Latvijas novadi
Viļānu novads

Viļānu novads bija 2009. gadā izveidota un 2021. gada 1. jūlijā likvidēta pašvaldība Latgales centrālajā daļā, kurā bija apvienota agrākā Rēzeknes rajona Viļānu pilsēta, ka arī Dekšāres, Sokolku un Viļānu pagasti.

2021. gadā Viļānu novadu apvienoja ar Rēzeknes novadu.

Daba 
Novada teritorijā atrodas Radopoles un Notras ezeri. Apmēram puse no pagastā esošā Knāvas purva (2045 ha) teritorijas ir nodalīta kūdras rūpnieciskai ieguvei, jo kūdras slānis purvā sasniedz līdz pat 5 m biezumu. Purva austrumu malā tek 9 km garā Spiergas upīte, kas pie dzelzceļa tilta Viļānos ietek Maltas upē.

Vēsture

Teritoriālais iedalījums

Apdzīvotās vietas

Iedzīvotāji 

Pēc PMLP 2020. gada 1. janvāra datiem, Viļānu novadā dzīvoja 5786 iedzīvotāji, lielākais iedzīvotāju skaits koncentrējās Viļānu pilsētā — 2983 jeb 51.56% no visiem novada iedzīvotājiem. Vidējais Viļānu novada iedzīvotāju blīvums uz 1 km² ir 20,3.
2,15% Viļānu novada iedzīvotāju ir vecuma grupā līdz darbspējas vecumam (jaunāki par 15 gadiem), 64,21% darbspējas vecumā (15 — 62 gadi) un 23,64% virs darbspējas vecuma (vecāki par 62 gadiem).

Iedzīvotāju ienākumu gūšanas avoti ir lauksaimnieciskā ražošana, mežsaimniecība. Pagasta nozīmīgākie uzņēmumi ir a/s "Lopkopības izmēģinājumu stacija "Latgale"" (piena lopkopība) un a/s "Viļānu selekcijas izmēģinājumu stacija" (graudkopība, kartupeļi). Katru gadu tie rīko lauksaimniecības izstādes.

Pašvaldība

Tautsaimniecība

Izglītība

Sports

Kultūra

Reliģija

Ievērojami novadnieki 
 Jānis Klīdzējs (Juoņs Klīdziejs, 1914—2000), rakstnieks un dzejnieks.

No Viļānu pagasta Broku ciema nāk Dailes teātra direktors Bērtulis Pizičs, no Lielajiem Tučiem — priesteris Edmunds Juškevičs, no Masalsku ciema — Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris, grāmatizdevējs Eduards Kozlovskis, kurš Rēzeknē dibinājis pirmo latviešu grāmatu spiestuvi "Dorbs un Zineiba". Poču ciemā dzimis fiziķis Konstantīns Počs — Latvijas Zinātņu akadēmijas goda doktors, kurš līdzdarbojies ASV Mēness pētījumu programmā un izlūklidmašīnas AWACS radīšanā.

Ievērojamas vietas 

4 km attālumā no Viļāniem uz ziemeļiem, Piziču ciematā, atrodas pilskalns Kaupra kalns, kas stiepjas 3 km garumā. Nelielā ieplakā atrodas Trūpu Velna akmens, kas nosaukumu ieguvis no tā, ka velns te esot kaltējis naudu. Lielais akmens sašķelts trīs dalās, lielākā daļas garums — 4 m, platums — 3 m, augstums — 1,9 m. Akmens virspusē redzams neregulārs iedobums, kas, iespējams, liecina par šeit bijušo kulta vietu. Uz Maltas upes redzamas Medisku dzirnavu paliekas.

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 
 Viļānu pilsētas portāls
 Viļānu pilsētas bibliotēkas portāls

 
Latvijas bijušie novadi
Rojas novads

Rojas novads bija pašvaldība Kurzemes ziemeļos, Rīgas līča piekrastē, kurā 2008. gadā apvienoti bijušā Talsu rajona Mērsraga un Rojas pagasti. 2010. gada beigās novada iedzīvotāji nobalsoja par tā sadalīšanu Mērsraga un Rojas novados. Robežojās ar Dundagas, Mērsraga, Talsu un Tukuma novadu. Lielākās apdzīvotās vietas bija Roja (novada centrs), Rude, Kaltene, Melnsils, Ģipka, Valgalciems.

2021. gada administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Rojas novadu pievienoja jaunajam Talsu novadam kā Rojas pagastu.

Daba 
Atrodas Piejūras zemienē — Engures līdzenumā. Augstākā vieta — 23,5 m vjl. — rietumos no Rojas.

Upes 

 Mazupīte
 Melnsilupe
 Pilsupe
 Roja
 Jūrenvalks
 Plančvalks
 Rudiķvalks
 Velkumupe (savieno Roju un Pilsupi)
 Zušvalks
 Silupīte

Purvi 
 Mazais Uļu purvs (daļa atrodas Ārlavas pagasta teritorijā).

Vēsture 
1945. gadā Lubezeres pagastā izveidoja Rojupes ciema padomi. 1950. gadā Rojupes ciemam pievienoja daļu Jaunciema ciema un Jūrmalas ciema, 1954. gadā — lielāko daļu Lubezeres ciema, 1963. gadā — daļu Kaļķu ciema. 1969. gadā Rojupes ciemā esošajai Rojai piešķīra pilsētciemata statuss, bet ciemu pievienoja Rojai kā lauku teritoriju. 1991. gadā Rojai atņēma pilsētciemata statusu un kopā ar lauku teritoriju reorganizēja par pagastu. 2008. gadā Rojas pagasts apvienojās ar Mērsraga pagastu un izveidoja Rojas novadu.

2010. gada janvārī Mērsraga iedzīvotāji kopsapulcē izlēma izstāties no Rojas novada un izveidot atsevišķu Mērsraga novadu. 2010. gada septembrī Saeima pirmajā lasījumā atbalstīja izmaiņas Administratīvo teritoriju un apdzīvoto vietu likumā, paredzot Mērsraga novada izveidi. Rojas un Mērsraga novadu domju vēlēšanas bija paredzētas , bet notika tikai .

2021. gada administratīvi teritoriālās reformas rezultātā Rojas novadu pievienoja jaunajam Talsu novadam.

Teritoriālais iedalījums

Apdzīvotās vietas

Iedzīvotāji

Etniskais sastāvs

Pašvaldība

Tautsaimniecība

Izglītība 
 Rojas vidusskola
 PII Zelta zivtiņa - Pirmsskolas izglītības iestāde Rojā;
 PII Saulespuķe - Pirmsskolas izglītības iestāde Rudē

Sports 

Rojas sporta klubi:
 BK Roja — basketbola klubs, spēlē LBL;
 FK Roja — futbola klubs, meiteņu komandas spēlē Latvijas čempionātā

Kultūra 
 Rojas Kultūras centrs
 Rojas Brīvdabas estrāde

Reliģija 
 Rojas Luterāņu baznīca
 Kaltenes Luterāņu baznīca
 Ģipkas baznīca
 Rojas Svētā apustuļa Andreja Romas katoļu baznīca

Ievērojami cilvēki 

 Miķelis Lisments (1926—1998), kolhoza priekšsēdētājs
 Jānis Bickis (1877—1933), agronoms
 Gvido Zvaigzne (1958—1991), kinooperators
 Ivars Stonins (1971), aktieris

Ievērojamas vietas 

 Ģipkas bāka
 Ģipkas baznīca
 Pūrciema Baltā kāpa
 Rojas Luterāņu baznīca
 Kaltenes kalvas
 Kaltenes Luterāņu baznīca
 Kaltenes akmeņainā pludmale
 Rojas Jūras Zvejniecības muzejs

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 

 
Latvijas bijušie novadi
Saldus novads (2009—2021)

Saldus novads bija 2009. gada teritoriālajā reformā izveidota Kurzemes pašvaldība, kurā apvienota bijušā Saldus rajona Saldus pilsēta un 15 pagasti. Robežojās ar Vaiņodes, Skrundas, Kuldīgas, Kandavas, Brocēnu un Auces novadiem, kā arī Lietuvas Telšu un Šauļu apriņķiem. Novada centrs bija Saldus.

Pēc 2021. gada Administratīvi teritoriālās reformas novadā iekļauts Blīdenes pagasts, Brocēnu pilsēta, Cieceres pagasts, Ezeres pagasts, Gaiķu pagasts, Jaunauces pagasts, Jaunlutriņu pagasts, Kursīšu pagasts, Lutriņu pagasts, Nīgrandes pagasts, Novadnieku pagasts, Pampāļu pagasts, Remtes pagasts, Rubas pagasts, Saldus pagasts, Saldus pilsēta, Šķēdes pagasts, Vadakstes pagasts, Zaņas pagasts, Zirņu pagasts un Zvārdes pagasts.

Daba

Vēsture

Teritoriālais iedalījums 
Novadā bija apvienoti Saldus pilsēta un 15 pagasti - Ezeres, Jaunauces, Jaunlutriņu, Kursīšu, Lutriņu, Nīgrandes, Novadnieku, Pampāļu, Rubas, Saldus, Šķēdes, Vadakstes, Zaņas, Zirņu un Zvārdes pagasti.

Apdzīvotās vietas

Iedzīvotāji

Nacionālais sastāvs

Pašvaldība 
Saldus novada pašvaldība bija Latvijas Universitātes fonda sudraba mecenāts. Atbalstīja LU 2013.-2019.gadā, kad izveidoja stipendiju ‘’Medusmaize’’, kas paredzēta sava novada jauniešiem, kuri pēc vidusskolas absolvēšanas uzsāk pamatstudijas kādā no Latvijas augstskolām. Izpildot kritērijus, atbalsts tiek sniegts visu pamatstudiju laiku.

Tautsaimniecība

Izglītība

Sports

Kultūra

Reliģija

Ievērojami novadnieki 
Kārlis Beizaks (1915 - 1940), robežsargs
Ansis Bīlenšteins (Hans Bielenstein, 1863 - 1919), mācītājs
Emīls Bretšneiders (Emil Bretschneider, 1833 - 1901), vācbaltiešu ārsts, botāniķis, ceļotājs
Vilhelms Roberts fon Bulmerinks (Wilhelm Robert von Bulmerincq, 1862 - 1953), Rīgas pilsētas galva (1913 - 1915)
Teodors Eihmans (1897 - 1938), čekists
Pauls Galenieks (1891 - 1962), botāniķis, sabiedriskais darbinieks
Irma Grebzde (1912 - 2000), rakstniece
Jānis Grīnbergs (1869 - 1923), mācītājs
Alfrēds Hartmanis (1881 - 1927), šahists
Jēkabs Janševskis (1865 - 1931), rakstnieks
Arturs Kāposts (1888 - 1941), jurists, sabiedriskais darbinieks
Jānis Klovāns (1935 - 2010), šahists
Kārlis Kļava (1907 - 1941), šāvējs
Kārlis Krūza (1884 - 1960), dzejnieks
Kārlis Neilis (1906 - 1991), mākslinieks
Ernests Pole (1872 - 1914), arhitekts
Janis Rozentāls (1866 - 1917), mākslinieks
Jānis Rudzutaks (1887 - 1938), politiķis
Sofija Švarca (1754 - 1789), vācbaltiešu literāte
Jukums Vācietis (1873 - 1938), karavīrs
Māris Miezis (1994), hokejists

Ievērojamas vietas

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 
 

 
Latvijas bijušie novadi
Valkas novads

Valkas novads ir 2009. gada teritoriālajā reformā izveidots novads Vidzemes ziemeļaustrumos, kurā apvienoti bijušā Valkas rajona Valkas pilsēta un pieci pagasti: Ērģemes pagasts, Kārķu pagasts, Valkas pagasts, Vijciema pagasts un Zvārtavas pagasts. Robežojas rietumos ar Valmieras novadu, dienvidos ar Smiltenes novadu, kā arī austrumos ar Igaunijas Valgas apriņķi. Novada centrs ir Valkas pilsētā.

Daba 
Novads pieder pie dažādiem fizioģeogrāfiskiem apgabaliem. Lielāko tā daļu aizņem Ziemeļvidzemes zemiene — centrā Sedas līdzenums, rietumos Burtnieka līdzenums un dienvidos ap Vijciemu neliela Atzeles pacēluma daļa. Ziemeļdaļā gar Igaunijas robežu stiepjas Sakalas augstienes Ērģemes pauguraine. Dienvidaustrumu daļā iestiepjas Vidzemes augstienes Aumeisteru paugurvalnis.

Ģeoloģiski novada lielākajā daļā dominē vidusdevona nogulumi. Derīgie izrakteņi: smilts un grants (Stariņi, Vijciems), kūdra. Augsnes galvenokārt smilšainas.

Vidējā temperatūra: -6,5 ° C janvārī, +16,5 ° C jūlijā. Nokrišņu daudzums 650—750 mm gadā, ar maksimumu ziemeļrietumos Sakalas augstienes nogāzēs.

Upes 
Novads atrodas Gaujas, Salacas un Emajegi baseinu robežšķirtnē. Lielākās upes:
 Gaujas baseins — Gauja, Vija, Kaičupe.
 Salacas baseins — Acupīte, Seda ar Rikandu, Ķire.
 Emajegi baseins — Pedele, Omuļupe.

Ūdenstilpes 
Lielu ezeru novadā nav, lielākie atrodas Zvārtavas pagastā — Salainis (0,8 km²) un Vēderis (0,8 km²).

Dabas aizsardzība 
Novada dienvidaustrumos ap Gauju atrodas aizsargājamo ainavu apvidus Ziemeļgauja. Dienvidos dabas liegums Vadaiņu purvs, rietumos uz ziemeļiem no Sedas upes iekļauj nelielu Sedas purva dabas lieguma daļu, ziemeļrietumos Kārķu purvs.

Vēsture 
Senatnē novadā jaukti dzīvojušas baltu un somugru ciltis, 12. gadsimtā un 13. gadsimta sākumā teritorijas lielākā daļa bija pakļauta latgaļu Tālavai, ziemeļrietumu daļa, iespējams, piederējusi pie igauņu Sakalas zemes.

Pēc krustnešu iekarotās Livonijas sadalīšanas gandrīz viss novads nonāca Livonijas ordeņa pakļautībā, neliela daļa dienvidaustrumos tika Rīgas arhibīskapijai.

Livonijas kara rezultātā novads nokļuva Polijas-Lietuvas kopvalsts kontrolē kā Pārdaugavas Livonijas hercogistes daļa. Pēc ilgstoša kara 1629. gadā Zviedrija ar miera līgumu apstiprināja savas tiesības uz tās iekaroto Vidzemi.

Pēc Lielā Ziemeļu kara 1721. gadā novads pārgāja Krievijas Impērijas kontrolē un ietilpa Vidzemes guberņas Valkas apriņķī.

Iedzīvotāji

Apdzīvotās vietas

Nacionālais sastāvs

Pašvaldība

Tautsaimniecība

Izglītība

Sports

Kultūra

Reliģija

Ievērojami novadnieki

Ievērojamas vietas

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites 

 

 
Latvijas novadi
Rīgas Pāvila baznīca

Rīgas Svētā Pāvila evaņģēliski luteriskā baznīca ir 1887. gadā celts Latvijas Evaņģēliski luteriskās Baznīcas dievnams Rīgā, Latgales priekšpilsētā (Augusta Deglava iela 1). Valsts nozīmes arhitektūras piemineklis, būvēts angļu gotikas stilā. Atrodas Grīziņkalnā, trijstūrveida laukumā starp Tallinas, Jāņa Asara un Augusta Deglava ielu.

Mācītājs 
Šobrīd mācītājs ir Ģirts Prāmnieks.

Vēsture 

1878. gada 11. martā Rīgas rāte piešķīra līdzekļus un zemes gabalu Svētā Pāvila baznīcas uzcelšanai — pamatakmens likts 1885. gada 19. maijā. Ēku projektējis arhitekts Gustavs Hilbigs (1822—1887), bet pēc viņa nāves darbu turpinājis un pabeidzis tā dēls arhitekts Hermanis Hilbigs (1860—1939). Ēka iesvētīta 1887. gada 8. novembrī.

1912. gadā tika iebūvēti sānu portāli un pārveidoti griesti sakristejā, kā arī uzstādītas ērģeles. Altārgleznu 1937. gadā gleznojis Jānis Roberts Tilbergs.

1973. gadā Svētā Pāvila baznīcā noīrēja telpas PSRS pirmā reģistrētā Vasarsvētku draudze (mācītājs Antons Lāčkāja).

Baznīcas telpās ir filmēts padomju seriāls “Septiņpadsmit pavasara mirkļi”.

Ievērojami draudzes locekļi 

 dziedātājs Alfreds Aleksandrs Vinters

Piezīmes un atsauces

Ārējās saites 
 Svētā Pāvila baznīca portālā Cita Rīga
 Rīgas Latgales priekšpilsētas baznīcas
 Rīgas Svētā Pāvila evaņģēliski luteriskai baznīcai un draudzei — 120
 Luterāņu baznīcas Latvijā

Baznīcas Rīgā
Luterāņu baznīcas Latvijā
Celtnes un būves Rīgā
Augstceltnes Rīgā
Grīziņkalns
Latgales priekšpilsēta
Augusta Deglava iela
Jāņa Asara iela
Gerkāns

Gerkāns var būt:
 Armīns fon Gerkāns (Armin von Gerkan), vācu arheologs (1884.—1969.)
 Meinhards fon Gerkāns (Meinhard von Gerkan), vācu arhitekts (dzimis 1935.)
Bergmaņa lācis

Bergmaņa lācis (Ursus arctos piscator) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām. Bergmaņa lācis, iespējams, ir izmirusi pasuga un tas dzīvoja Kamčatkas pussalā. Šo pasugu identificēja zviedru zoologs Stens Bergmans 1920. gadā.

Bergmaņa lācis tika klasificēts kā atsevišķa pasuga, jo to kažoka krāsa bija atšķirīga no pārējiem Kamčatkas brūnajiem lāčiem, kažoks tiem bija absolūti melns, kā arī pēdu nospiedumi zemē bija milzīgi, 36 x 25 cm. Bergmaņa lāča pēdu nospiedumi bija izteikti lielāki nekā pārējiem lāčiem. Kopš 1936. gada šie lāči vairs netika novēroti. Daudzi entuziasti uzskata, ka aukstā kara laikā, laikā, kad Padomju vara šo teritoriju bija slēgusi jebkādām aktivitātēm, lācis ir varējis atjaunot savu populāciju.

Interese par Bergmaņa lāci atjaunojās . Vietējais mednieks Rodions Sivobolovs ziņoja, ka reizēm var sastapt neparasti lielus lāčus. Vietējie tos sauc par "dieva lāčiem", jo tie ir ļoti lieli. Balstoties uz Sivobolova apraksta, biologs N.K. Vereščagins izteica minējumu, ka dieva lāči varētu būt izmirušie milzu īssejas lāči (Arctodus simus). Pārējie zinātnieki nepieņēma krievu biologa versiju, jo milzu īssejas lāča fosilijas nekad nav atrastas ārpus Amerikas, lai gan cilvēkiem patīk ieklausīties krievu biologa teiktajā.

Atsauces 

Lāču dzimta
Āzijas fauna
Austrumāzijas fauna
Krievijas fauna
Meksikas grizli lācis

Meksikas grizli lācis (Ursus arctos nelsoni) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām, kas mūsdienās ir izmirusi. 

Šo pasugu tā nosauca dabas pētnieks Edvards Viljams Nelsons, kas šādu lāci nošāva 1899. gadā Čivavas apkārtnē. Meksikas grizli lācis dzīvoja Meksikas ziemeļu teritoriju priežu mežos kalnos un savannas ziemeļos, kā arī ASV Arizonas un Ņūmeksikas štatos. 

Pirmo reizi eiropieši sastapa Meksikas grizli lāci 16. gadsimtā, kad konkistadori atklāja Ameriku. Tā kā Meksikas brūnie lāči reizēm uzbruka mājlopiem, zemnieki tos intensīvi medīja, indēja un gūstīja. Tas kļuva par lielu retumu . Pēdējie Meksikas grizli lāči dzīvoja Čivavas apkārtnē trijos dažādos reģionos kalnos. 1960. gadā bija saglabājušies tikai 30 lāči. Lai arī lāči tika aizsargāti ar likumu, to malumedniecība turpinājās, un 1964. gadā Meksikas grizli lācis tika pasludināts par izmirušu. No vietējiem iedzīvotājiem vēl 1969. gadā turpināja pienākt ziņas, ka ir redzēts lācis, tomēr amerikāņu biologam K. Kofordam tā arī neizdevās atrast nevienu lāci.

Izskats un ieradumi 
Meksikas grizli lācis bija viens no lielākajiem un masīvākajiem Meksikas dzīvniekiem. Tā ķermeņa garums bija apmēram 183 cm un svars 318 kg. Tā kažoks bija sudrabaini brūns, tādēļ to sauca arī par sudraba lāci ().

Meksikas grizli lācis galvenokārt barojās ar augiem, augļiem, kukaiņiem, un grauzējiem. Retu reizi tas nomedīja kādu mājlopu, kā arī ēda maitu. Katru trešo gadu tiem dzima 1 - 3 mazuļi.

Atsauces

Ārējās saites 
 https://web.archive.org/web/20071021032500/http://www.endangeredspecieshandbook.org/persecution_bears.php

 http://www.bearbiology.com/fileadmin/tpl/Downloads/URSUS/Vol_6/Trevino_Jonkel_Vol_6.pdf

Lāču dzimta
Ziemeļamerikas fauna
Stambulas "Anadolu Efes"

Stambulas "Anadolu Efes S.K." () ir profesionāls Turcijas basketbola klubs no Stambulas. Kluba sponsors ir Efes Beverage Group. Klubs ir dibināts 1976. gadā. Tas ir vissveiksmīgākais klubs Turcijas basketbola līgas vēsturē, uzvarot līgā 15 reizes. Klubs savas mājas spēles aizvada 	Sinan Erdem Dome. Klubā ir spēlējis Kaspars Kambala.

Ārējās saites 

 Oficiālā mājaslapa   
 Eirolīgas profils 

Turcijas basketbola klubi
Efes
Tibetas brūnais lācis

Tibetas brūnais lācis jeb Tibetas zilais lācis (Ursus arctos pruinosus) ir lāču dzimtas (Ursidae) viena no brūno lāču (Ursus arctos) pasugām. To mēdz saukt arī par Himalaju zilo lāci jeb Himalaju sniega lāci, kā arī par zirgu lāci.

Tibetas brūnais lācis dzīvo Tibetas plakankalnes austrumos. Savvaļā tā ir ļoti reti sastopama brūno lāču pasuga. Pirmo reizi tas tika klasificēts 1854. gadā. Tibetas brūnais lācis ir saistīts ar leģendām par sniega cilvēku. Zinātnieku grupa 1960. gadā devās kalnos, lai atrastu sniega cilvēku. Viņi atrada divus spalvainus ādas fragmentus. Vietējie iedzīvotāji apgalvoja, ka spalvainā āda pieder sniega cilvēkam. Vēlāk izpētot ādu tuvāk laboratorijā, zinātnieki secināja, ka āda pieder lācim. 

Pasaulei ir ļoti ierobežotas zināšanas par Tibetas brūnajiem lāčiem, rietumu zinātniekiem ir tikai daži ādas un kaulu fragmenti pēc kuriem var spriest par šo lāci. Protams, nevienam nav informācijas, cik šobrīd savvaļā varētu būt šādu lāču, kāds ir šīs pasugas dzīves veids un paradumi. Tomēr ASV ir pieņemts likums, kas aizliedz pārdot un pirkt Tibetas brūnos lāčus vai izstrādājumus no tiem, kā arī tas ir ierakstīts pasaules aizsargājamo dzīvnieku sarakstā.

Atsauces

Ārējās saites 
 Iespējams Tibetas brūnā lāča foto

Lāču dzimta
Āzijas fauna
Tibetas fauna
Kvebeka

Kvebeka (, , , izrunā:  vai ) ir vislielākā Kanādas province pēc platības un otra lielākā pēc iedzīvotāju skaita. Tajā 2011. gadā dzīvoja aptuveni 7,9 miljoni iedzīvotāju. Kvebekas oficiālā valoda ir franču valoda. Provinces platība ir  km². Administratīvais centrs ir Kvebeka (516 tūkstoši iedzīvotāju), kas ir Kanādas vecākā pilsēta. Savukārt pēc iedzīvotāju skaita vislielākā pilsēta ir Monreāla (1,65 miljoni).

Kvebekas teritorija ir ļoti bagāta ar dabas resursiem, ar tās mežiem un daudzajām upēm un ezeriem. Šeit visvairāk ir attīstītas kokapstrādes, papīra rūpniecības un hidroenerģētikas nozares.

Kvebekā ir ļoti izteikta gadalaiku maiņa. Vasara ir karsta un bieži arī mitra, bet ziema ir auksta, gara, sniegaina un arī mitra. Gaisa temperatūra vasarā var pacelties līdz , bet ziemā nolaisties zem . Sniega sega ir 4 mēnešus dienvidos un 6 mēnešus ziemeļos. Monreālā izkrīt vairāk sniega nekā, piemēram, Oslo vai Helsinkos.

Demogrāfija 
2011. gadā Kvebekā dzīvoja  iedzīvotāji, kas ir apmēram 23% no Kanādas iedzīvotāju skaita. Pēc šī rādītāja tā ir otra lielākā Kanādas province aiz Ontārio provinces. Aptuveni pusei no Kvebekas iedzīvotājiem ir pirmo franču kolonistu, kas ieradās 18. gadsimta beigās, asinis. Franču valodu ikdienā lieto aptuveni 80% iedzīvotāji. Kopš 1974. gada tā ir provinces oficiālā valoda. Aptuveni 10% iedzīvotāji ikdienā izmanto angļu valodu, un ir britu kolonistu pēcteči, bet atlikušie 10% ir Amerikas pamatiedzīvotāji, austrumeiropieši, portugāļi, grieķi, haitieši un aziāti (galvenokārt no Dienvidaustrumāzijas).

Ārējās saites 

 Kvebekas valdība

Kanādas provinces un teritorijas
Petrs Čajāneks

Petrs Čajāneks (; dzimis 1975. gada 18. augustā) ir bijušais čehu hokejists, centra uzbrucējs, Čehijas hokeja izlases dalībnieks. Karjeras laikā aizvadījis četras sezonas Nacionālās hokeja līgas kluba Sentluisas "Blues" sastāvā. Karjeras lielāko daļu aizvadījis Čehijas klubā HK Zlīna, četrus gadus spēlējis arī Kontinentālajā hokeja līgā.

Spēlētāja karjera 
Savu profesionālā spēlētāja karjeru Čajāneks uzsāka savā dzimtajā pilsētā Zlīnā, no 1993. līdz 2002. gadam spēlējot Čehijas Ekstralīgas klubā HC Zlīna. Pēc 2000.-01. gada sezonas beigām Čajāneks tika draftēts NHL - viņu 2001. gada NHL draftā ar kopējo 253. numuru izvēlējās Sentluisas "Blues". 2001.-02. sezonā Čajāneks bija viens no rezultatīvākajiem Čehijas Ekstralīgas spēlētājiem, regulāro sezonu pabeidzot ar 64 punktiem, bet 2002.-03. gada sezonu Petrs uzsāka jau Sentluisas rindās. "Blues" rindās Čajāneks spēlēja līdz pat 2006.-07. gada sezonas beigām, lai gan 2004.-05. NHL sezonas lokauta laikā viņš atkal spēlēja HC Zlīnas rindās.

2007.-08. gada sezonas sākumā Čajāneks neiekļuva "Blues" rindās, aizvadot vairākas spēles tās AHL fārmklubā - Peorijas "Riverman", bet 21. oktobrī pievienojās Krievijas Superlīgas klubam Kazaņas "Ak Bars", kura rindās kļuva par Krievijas čempionu. 2008.-09. gada sezonu Čajāneks aizvadīja Maskavas "Dinamo" rindās, taču tad divas sezonas bija arī viens no Sanktpēterburgas "SKA" vadošajiem uzbrucējiem.

2011. gadā atgriezās Čehijas Ekstralīgas kluba HK Zlīna rindās, līdz ar pievienošanos komandai uzsākot pildīt arī tās kapteiņa funkcijas. 2013.—14. gada sezonā kļuva par līgas čempionu, iegūstot arī izslēgšanas kārtas vērtīgākā spēlētāja balvu. Pēc 2014.—15. gada sezonas noslēdza karjeru.

Čehijas izlases rindās spēlējis vairākos Pasaules čempionātos, kļūstot par trīskārtējo (2000., 2001. un 2005.) pasaules čempionu, kā arī 2002., 2006. un 2010. gada olimpiskajās spēles, 2006. gadā izcīnot bronzas medaļu.

Ārējās saites 

1975. gadā dzimušie
Čehijas hokejisti
Sentluisas "Blues" spēlētāji
Kazaņas "Ak Bars" spēlētāji
Maskavas "Dinamo" spēlētāji
Sanktpēterburgas SKA spēlētāji
Hokejisti 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2010. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Čehijas Ekstralīgas čempioni
Baltkrievijas PSR

Baltkrievijas PSR () bija 1919. gada 1. janvārī dibinātās Baltkrievijas Sociālistiskās Padomju Republikas pēctece, padomju republika un Padomju Savienības sastāvdaļa no 1922. līdz 1991. gadam.

Vēsture 

Baltkrievijas Sociālistiskā Padomju Republika 1919. gada 1. janvārī tika pasludināta Smoļenskā, bet pēc Baltkrievijas Tautas Republikas sakāves padomju ofensīvas rezultātā jau 1919. gada 9. janvārī galvaspilsēta tika pārcelta uz Minsku, bet Smoļenskas apgabals vēlāk pievienots Krievijas PFSR. 

1939. gada 12. novembrī Baltkrievijas PSR pievienoja daļu no 1939. gada septembrī PSRS armijas okupētās Polijas ziemeļaustrumu daļas (daļu no tagadējās Podlases vojevodistes, tagadējos Grodņas, Brestas apgabalus un daļu no Minskas un Vitebskas apgabaliem).

1990. gada 27. jūlijā Baltkrievijas PSR Augstākā padome pasludināja Baltkrievijas PSR suverenitāti, bet 1991. gada 25. augustā pārdēvēja to par Baltkrievijas Republiku.

Ārējās saites 

 

Baltkrievijas PSR
Padomju Savienība
Bijušās valstis Eiropā
Moldāvijas PSR

Moldāvijas PSR bija Padomju Savienības okupētajā Rumānijas daļā un bijušajā Moldāvijas APSR teritorijā no 1940. gada līdz 1990. gadam eksistējoša padomju republika. Moldāvijas PSR Augstākā padome 1990. gada 23. jūnijā pieņēma suverenitātes deklarāciju, kas to pārdēvēja par Moldovas PSR, bet pēc neatkarības deklarācijas 1991. gada 27. augustā par Moldovas Republiku.

Ārējās saites 

 

Moldāvijas PSR
Padomju Savienība
Bijušās valstis Eiropā
Maigonis Valdmanis

Maigonis Valdmanis ( — ) bija latviešu basketbolists, trīskārtējs Eiropas čempions un trīskārtējs Eiropas čempionvienību kausa ieguvējs Rīgas ASK komandas rindās.

Spēlējot PSRS basketbola izlases sastāvā ieguvis 3 zelta medaļas 1957., 1959. un 1961. gada Eiropas čempionātos basketbolā un trīs sudraba medaļas — 1952., 1956. un 1960. gada Olimpiskajās spēlēs.

Ārējās saites 

 Sports-Reference profils 
 Maigonis Valdmanis

1933. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
1999. gadā mirušie
Latvijas basketbolisti
PSRS basketbolisti
1952. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1956. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1960. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Latvijas olimpiskie medaļnieki
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
PSRS Nopelniem bagātie sporta meistari
PSRS Nopelniem bagātie treneri
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar ordeni "Goda Zīme" apbalvotie
Latvijas basketbola treneri
PSRS basketbola treneri
Eiropas čempioni basketbolā
Āzijas pokera tūre

Āzijas pokera tūre (Asian Poker Tour, APT) ir lielākais Āzijas pokera turnīrs, kura mērķis ir popularizēt pokera spēli, organizējot pokera turnīrus lielākajās Āzijas un Klusā okeāna valstīs, kā Manila, Makao, Seula un Singapūra.

Vēsture 
Āzijas pokera tūre vai APT ir Āzijas valstu vidū lielākā un prestižākā pokera turneja. Sākotnēji APT piederā Singapūras uzņēmumam Capital Events Pte. Sadarbībā ar Betfair pokera istabu grupa organizēja pirmo APT vai Āzijas Pokera Tūri Singapūrā 2006.gada novembrī. Toreiz par turnīra uzvarētāju kļuva Tony G — īstajā vārdā Antanas Guoga no Kauņas, Lietuvas.

2008.gada sākumā APT pārpirka AsianLogic, kas ir Āzijas valstu azartspēļu uzņēmums.

Turnīri 
Pēc uzņēmuma pārpirkšanas, AsianLogic organizēja divus nozīmīgus pokera turnīrus 2008.gadā. Pirmais APT Philippines turnīrs norisinājās Manillā no 2008.gada 27.maija līdz 1.jūnijam. Toreiz par uzvarētāju kļuva austrāliešu pokera spēlētājs Deivids Sābs (David Saab), kurš kā uzvarētājs saņēma $280,000 lielu laimestu.

Otrais APT pokera tūres turnīrs tika aizvadīts Āzijas azartspēļu sirdī — Macau, laikā no tā paša gada 27.līdz 31.augustam, kuru uzvarēja ukraiņu izcelsmes amerikāņu pokera spēlētājs Jevgēnijs Timošenko (Yevgeniy Timoshenko, Євген Тимошенко), par pirmo vietu saņemot $500,000.

2009.gada pirmais APT notikums Āzijas pokera dzīvē bija APT Philippines 2009, par kura uzvarētāju kļuva vietējais spēlētājs Nils Arss (Neil Arce). Nākamais turnīrs APT Macau 2009 norisināsies Galaxy StarWorld viesnīcā un Casino Macau no 12.līdz 23.augustam.

Saites 
 Oficiālā lapa
 Latvijas lielākais pokera portāls un forums

Pokers
Migels de Servantess

Dons Migels de Servantess Saavedra (, ; dzimis, iespējams, , miris ) bija kastīliešu rakstnieks, dzejnieks un dramaturgs. Viņa slavenākais darbs ir "Dons Kihots", ko uzskata par pirmo moderno romānu un vienu no nozīmīgākajiem darbiem literatūras vēsturē. M. de Servantesa ietekme uz spāņu valodu ir bijusi tik liela, ka ir ieviesies termins "Servantesa valoda".

Dzīvesgājums 
Dzimis 1547. gadā Alkala de Enaresas pilsētā ķirurga Rodrigo de Servantesa (1509–1585) un viņa sievas Leonoras de Kortinas (1520–1593) ģimenē.
Studēja teoloģiju Salamankas un Madrides universitātēs, iepazinās ar Aristoteļa un Roterdamas Erasma rakstiem. 1569. gadā viņš pārcēlās uz Romu, kur bija vēlākā kardināla Džulio Akvavivas (1546–1574) sulainis, bet drīz vien iestājās Spānijas jūras kara flotes dienestā Neapolē.

1571. gadā Migels de Servantess piedalījās Lepanto kaujā pret Osmaņu impērijas kara floti, kurā guva trīs šautas brūces, divas krūtīs, vienu kreisajā rokā vai apakšdelmā, kā rezultātā viņa kreisā roka tika neatgriezeniski paralizēta. 1575. gadā Servantess atvaļinājās no dienesta un devās uz dzimteni, bet pie Katalonijas krastiem kuģi sagrāba korsāri un viņš piecus gadus pavadīja gūstā Alžīrā, 1580. gadā atgriezās Spānijā un no 1580. līdz 1582. gadam piedalījās Spānijas karagājienos uz Portugāli un Azoru salām.

1585. gadā Servantess publicēja romānu Galateja. Finansiālu problēmu dēļ viņš strādāja par pārtikas preču tirgotāju, bet vēlāk kļuva par nodokļu ievācēju. 1605. gadā, dzīvodams Valjadolidā, viņš izdeva romānu "Atjautīgais idalgo Lamančas Dons Kihots". 1607. gadā pārcēlās uz Madridi, kur nodzīvoja līdz dzīves beigām. Atlikušo deviņu dzīves gadu laikā Servantess kļuva par slavenu rakstnieku. 1613. gadā publicēja "Parauga noveles" (Novelas ejemplares), 1614. gadā — "Ceļojums uz Parnasu" (Viaje al Parnaso), bet 1615. gadā izdeva "Dona Kihota" otro daļu.

Miris 1616. gadā Madridē.

Atsauces

Ārējās saites 
 

1547. gadā dzimušie
1616. gadā mirušie
Madrides apgabalā dzimušie
Spāņu rakstnieki
Spānijas dzejnieki
Spānijas dramaturgi
Renesanses literatūra
Spāņu valodā rakstošie
Jūdžīns Sernans

Jūdžīns Endrū Sernans (; dzimis , miris ) bija ASV NASA astronauts un pašlaik pēdējais cilvēks, kas izkāpis uz Mēness.

Dzīvesgājums 

Sernans ir dzimis Čikāgā, Ilinoisas štatā.
1956. gadā Perdju Universitātē viņš ieguva bakalaura grādu elektroinženierijā. Studiju laikā viņš apguva Jūras kara flotes rezerves virsnieku apmācību un pēc absolvēšanas iestājās Jūras kara flotē. 1957. gada decembrī Sernans ieguva jūras lidotāja kvalifikāciju. Pēc tam dienēja Miramaras aviostacijā Kalifornijā.
1963. gadā viņš ieguva maģistra grādu aeronautikas inženierijā Naval Postgraduate School

1963. gada 17. oktobrī Jūdžīns Sernans tika uzņemts trešajā NASA astronautu grupā. Pēc astronautu pamatapmācības sāka gatavoties lidojumam Gemini programmā.

1966. gada janvārī Sernanu kopā ar Tomasu Stefordu apstiprināja Gemini 9 dublieru apkalpē. 1966. gada februārī Gemini 9 pamatapkalpes locekļi Eliots Sī un Čārlzs Basets gāja bojā aviokatastrofā. Dublieru apkalpe kļuva par Gemini 9A pamatapkalpi.

Jūdžīna Sernana pirmais lidojums kosmosā notika 1966. gada jūnijā, esot Gemini 9A pilotam. Lidojuma laikā viņš veica iziešanu kosmosā, bet bez pieredzes pārvietošanās kosmosā sagādāja lielas grūtības, un viņš nepaveica visus ieplānotos uzdevumus.

Sernans bija Gemini 12 dublieru apkalpes pilots.
1966. gada decembrī Sernans tika iekļauts Apollo otrā pilotējamā lidojuma dublieru apkalpē. Pēc Apollo 1 apkalpes bojāejas ugunsgrēkā starta laukumā 1967. gadā tika izmainītas apkalpes. Sērnans tika iekļauts pirmā pilotējamā lidojuma dublieru apkalpē. Novembrī viņš tika apstiprināts par Apollo 7 dublieru apkalpes mēness moduļa pilotu.

Otro reizi kosmosā Jūdžīns Sernans devās 1969. gada maijā kā kosmosa kuģa Apollo 10 mēness moduļa pilots. Tika veikts Mēness aplidojums un izmēģināts mēness modulis.

Sērnans bija Apollo 14 dublieru apkalpes komandieris.

Jūdžīna Sernana trešais lidojums kosmosā notika 1972. gada decembrī, esot Apollo 17 komandierim. Tika veikta pēdējā nolaišanās uz Mēness virsmas, kur viņš ar Herisonu Šmitu pavadīja 75 stundas, trīs reizes izejot no moduļa.

1976. gadā Sērnans atvaļinājās no bruņotajiem spēkiem un atstāja NASA.
Viņš kļuva par Coral Petroleum vice izpilddirektors.
1981. gadā Jūdžīns Sernans dibināja uzņēmumu The Cernan Corporation, kas konsultēja aeronautikas, enerģētikas un ar tām saistītās nozarēs.
Miris 2017. gadā.

Kosmisko lidojumu kopsavilkums

Iziešana atklātā kosmosā

Ārējās saites 

 Biogrāfija Johnson Space Center 
 Biogrāfija  Starptautiskā kosmosa slavas zāle, 
 Biogrāfija astronaut.ru 

ASV astronauti
Uz Mēness izkāpušie cilvēki
NASA astronauti
Beirūta

Beirūta (, Bayrūt) ir Libānas lielākā pilsēta, tās galvaspilsēta un nozīmīgākā ostas pilsēta. Tā atrodas uz pussalas Libānas kalnu pakājē pie Vidusjūras. Beirūtā dzīvo aptuveni 750 tūkstoši iedzīvotāju. Tās aglomerācijā dzīvo aptuveni 2,01 miljoni iedzīvotāju, kas ir vairāk nekā puse no visiem valsts iedzīvotājiem.

Beirūta ir viena no vecākajām joprojām apdzīvotajām pilsētām pasaulē. To 15. gadsimtā p.m.ē. dibināja feniķieši. Tā ir bijusi Feniķijas, Senās Grieķijas, Senās Romas, Bizantija, arābu, Osmaņu impērijas un citu lielvaru pakļautībā. Gadsimtu gaitā pilsēta ir vairākas reizes iekarota, iznīcināta un uzcelta no jauna. 1941. gadā, kad Libāna ieguva neatkarību no Francijas, Beirūta kļuva par tās galvaspilsētu. Libānas pilsoņu kara, kas norisinājās starp musulmaņiem un kristiešiem laikā no 1975. līdz 1990. gadam, Beirūta zaudēja tās ilgstošās līderpozīcijas reģionā tirdzniecības un finanšu sfērās, bet kopš kara tā šajās jomās ir atjaunojusi savas līderpozīcijas. Kara laikā pilsēta bija sadalīta musulmaņu kontrolētajā Rietumbeirūtā un kristiešu kontrolētajā Austrumbeirūtā. 1999. gadā Beirūta bija Arābu kultūras galvaspilsēta, bet 2009. gadā Pasaules grāmatu galvaspilsēta.

Pilsētā atrodas četras universitātes, no kurām ievērojamākās ir Beirūtas Amerikāņu universitāte (American University of Beirut, AUB) un Beirūtas Arābu universitāte (Beirut Arab University, BAU, ). Pilsētā atrodas vienīgā starptautiskā lidosta valstī — Beirūtas Rafīka Harīrī starptautiskā lidosta (, Aéroport international de Beyrouth - Rafic Hariri, BEY).

Atsauces

Ārējās saites 

 Pilsētas mājaslapa 

Libānas pilsētas
Āzijas galvaspilsētas
Feniķiešu pilsētas
Vecā ebreju kapsēta

Vecā ebreju kapsēta jeb Ebreju kapi ir Rīgas parks, kas izveidots bijušās ebreju kapsētas teritorijā. Parks atrodas starp Tējas, Līksnas, Virsaišu, Ebreju un Lauvas ielām. Parka platība 2,8 ha.

Vēsture 

Pirmie ebreju kapi Rīgas pilsētā tika izveidoti 1725. gadā, līdz tam laikam ebrejiem savi mirušie bija jāved apglabāt uz Lietuvu vai netālu no Jelgavas esošajiem ebreju kapiem. Apkārt kapiem uzcēla masīvu ķieģeļu sienu, kas ir fragmentāri saglabājusies arī šodien, iespaidīgus ieejas vārtus pie Līksnas un Ebreju ielu stūra, kā arī pēc arhitekta Paula Mandelštama projekta 1904. gadā uzbūvēto garāžu bēru ratiem un 19. gadsimta nogalē celto kapliču.

Pēc Jauno ebreju kapu izveides kapi tika slēgti, lai gan radinieku apbedīšana turpinājās vēl vismaz 10 gadus. Latvijas vācu okupācijas laikā 1941. gadā Vecie ebreju kapi tika iekļauti geto teritorijā, un tur tika apbedīti masu kapā 800 – 1000 cilvēku, kas tika noslepkavoti geto ielās un mājās 1941. gada 30. novembrī, ka arī pretestības grupu dalībnieki. Pēc 2. pasaules kara kapos palikušās kapakmeņu plāksnes tika izzagtas un izmantotas būvniecībā.

1960. gados bijušie kapi tika pārveidoti par Komunistisko brigāžu parku ar gājēju ceļiem un soliņiem atpūtai. Pēc Latvijas neatkarības atgūšanas parks atguva savu senāko nosaukumu un bijušo ieejas vārtu tuvumā tika atklāts tēlnieka Ulda Sterģa veidotais piemiņas akmens ar Dāvida zvaigzni, kas tika pārcelts no Lielās sinagogas vietas Gogoļa ielā. 2007. gadā tika atklāts otrs piemiņas akmens ar uzrakstu latviešu, angļu un ivrita valodā “Šeit atradās Vecie ebreju kapi (1725-1941)”, bet 2011. gadā pie Dāvida zvaigznes tika izvietota mākslinieciski veidotā informācijas plāksne. 2015. gadā režisors Sergejs Loznica uzņēma dokomentālo īsfilmu ar nosaukumu "Vecie ebreju kapi", veltītu Rīgas ebreju piemiņai.

Apstādījumi 
Parkā atzīmējamas četras vietējās koku sugas (kļava, ozols, vīksna un goba), kā arī deviņas introducetās koku un krūmu sugas. Pamatā ir vecie kapsētas stādījumi. Sevišķi daudz Holandes liepu. Stādītas arī kalnu kļavas, parastās zirgkastaņas. Gar ielām aug baltās apses, Mērilendas un Petrovskas papeles. Krūmu ir samērā maz – tie ir Tatārijas sausserži, kārpainie filadelfi un rievainās rozes.

Ārējās saites 
 Pirmais ebreju īpašums Rīgā.
 Vecā ebreju kapsēta portālā Cita Rīga

Rīgas dārzi un parki
Pēcpusdienas tīkli

"Pēcpusdienas tīkli" () ir 1943. gada ASV eksperimentāla īsfilma. Tās režisori ir Maija Derena un Aleksandrs Hamids. Filmas stāstījums risinās riņķveidīgi, atkārtojoties vairākiem psiholoģiski simboliskiem tēliem, piemēram, puķei uz piebraucamā ceļa, krītošai atslēgai, neaizslēgtām durvīm, nazim maizes klaipā, mistiskai, Drūmajam pļāvējam līdzīgai apsegtai figūrai ar spoguli sejas vietā, nomestai telefona klausulei un okeānam.

1990. gadā filma tika iekļauta ASV Nacionālajā filmu reģistrā. Balstoties uz Ņujorkas Modernā mākslas muzeja 2010. gada izstādes informāciju, filmas veidošana ir izmaksājusi tikai 275 dolārus.

Atsauces

Ārējās saites 

 Noskatīties filmu video.google.com

ASV filmas
1943. gada filmas
Īsfilmas
Sirreālisma filmas
Usmas pagasts

Usmas pagasts ir viena no Ventspils novada administratīvajām teritorijām tā austrumos pie Usmas ezera. Robežojas ar sava novada Ugāles un Puzes pagastiem, Talsu novada Ģibuļu pagastu un Kuldīgas novada Rumbas un Rendas pagastiem.

Daba

Hidrogrāfija

Upes  
Aizupju valks, Baņģeva, Dorupes valks, Dūņupīte, Grenčvalks, Mellupīte, Ostupe, Paegļu valks, Riekte, Spāre, Struncene, Tirukšupe.

Ezeri 
Aburgas ezers, Ilziķis, Lakšezers, Paegļu ezers, Pelcenes ezers, Tirukšezers, Usmas ezers.

Vēsture 
Mūsdienu Usmas pagasta teritorijā vēsturiski atradās Usmas muiža (Gut Usmaiten, Usma).

1935. gadā Ventspils apriņķa Usmas pagasta platība bija 101,4 km² un tajā dzīvoja 934 iedzīvotāji. 1945. gadā pagastā izveidoja Usmas ciema padomi, ko gan 1947. gadā likvidēja, bet 1949. gadā, līdz ar pagasta likvidēšanu, izveidoja no jauna. Usmas ciems ietilpis Ventspils (1949-1962), Talsu (1962-1967) un atkal Ventspils (pēc 1967. g.) rajonos. Usmas ciemam 1951. gadā pievienoja likvidēto Vecbirznieku ciemu, 1954. gadā - likvidēto Cirkales ciemu. 1990. gadā ciemu reorganizēja par pagastu. 2009. gadā Usmas pagastu kā administratīvo teritoriju iekļāva Ventspils novadā.

Iedzīvotāji

Iedzīvotāju skaita izmaiņas

Apdzīvotās vietas 
Lielākās apdzīvotās vietas ir Usma (pagasta centrs), Amjūdze, Desuciems, Zaļais ciems.

Ievērojamas personības 
 Modris Gailītis (1935—1993) — atomfiziķis
 Aija Barča (1949) — politiķe

Saimniecība

Transports

Izglītība un kultūra

Atsauces 

Kurzeme
Ventspils novada pagasti
Cēsu Bertolds

Cēsu Bertolds (latīņu tekstā: Bertholdus de Wenden) bija viens no pirmajiem Zobenbrāļu ordeņa brāļiem un pēc Vikberta sodīšanas Cēsu pils pārvaldnieks (1208-1217). 1208. gadā viņš noslēdza militāru savienību ar Tālavas un Autines letu vecākajiem. Organizējis vairākus Livonijas krusta karu karagājienus pret igauņiem. Kritis kaujā pret Novgorodas krievu karaspēku 1217. gada kaujā pie Otepē pilskalna.

Dzīvesgājums 

Bertolda izcelsme nav zināma, bet tiek uzskatīts, ka viņš cēlies no dižciltīgās Birenes (Büren) dzimtas Zēstes-Kaseles apkārtnē Vestfālenē (Benninghoven, 1965). Pirmo reizi viņš pieminēts sakarā ar nocietinātu dzirnavu (Bertolda dzirnavu) uzcelšanu pie Rīgas. Bertolds ar citiem ordeņa bruņiniekiem vēlāk apmetās vendu pilskalnā Cēsīs, kur uzcēla jauno mūra pili, kas Novgorodas hronikā 1218. gadā tika dēvēta viņa vārdā par Pertujevu.

Skatīt arī 
 Livonijas krusta kari
 Cēsu komturi

Atsauces 

Livonijas cilvēki
Zobenbrāļu ordenis
Latvijas vēsture
Igaunijas vēsture
Kaujās kritušie
Otrais karagājiens uz Ugauniju (1209)

Otrais karagājiens uz Ugauniju notika 1209./1210. gada ziemā pēc iepriekšējā pamiera līguma izbeigšanās. Pēc Zobenbrāļu ordeņa Cēsu pils pārvaldnieka Bertolda aicinājuma viņa sabiedrotie Sotekles Rūsiņš un Autines leti kopā ar Bertoldam pakļautajiem vendu karavīriem devās uz Ugauniju, kur izpostīja ugauņu ciemus un sagrāba daudz kara laupījuma un gūstekņu.

Pēc Turaidas līvu pieprasījuma bīskaps Alberts nosūtīja priesteri Alebrandu uz Ugauniju vest miera sarunas, bet priesteris sāka sprediķot kristīgo mācību un ugauņi viņu padzina. Tomēr ugauņu sūtņi ieradās uz miera sarunām Turaidā, kur tika noslēgts miera līgums starp ugauņiem un bīskapam pakļautajiem līviem un letiem. Zobenbrāļu ordeņa sabiedrotie leti atteicās slēgt miera līgumu un gatavojās nākamajam karagājienam

Skatīt arī 
 Livonijas krusta kari

Atsauces 
 

Militārās operācijas Livonijas krusta karos
Zobenbrāļu ordenis
Latvijas militārā vēsture
Igaunijas militārā vēsture
1209. gads
Britu Kolumbija

Britu Kolumbija (, ; ) ir province Kanādas dienvidrietumos, Klusā okeāna krastos. Tās administratīvais centrs ir Viktorija, bet lielākā pilsēta — Vankūvera. Provincē 2019. gadā dzīvoja 5,034 miljoni iedzīvotāju. Tās platība ir  km2, no tiem 12,5% ir aizsargājamās teritorijas.

Britu Kolumbiju rietumos apskalo Klusais okeāns. Ziemeļrietumos un daļēji rietumos robežojas ar Amerikas Savienoto Valstu štatu Aļasku, ziemeļos — ar Kanādas provinci Jukonu un Ziemeļrietumu Teritorijām, austrumos — ar Albertas provinci, bet dienvidos — ar Amerikas Savienoto Valstu štatiem Vašingtonu, Aidaho un Montānu.

Britu Kolumbijā dzīvo daudzas etniskās grupas. Turpmākajā uzskaitījumā ir procentuālais sastāvs pēc 2006. gada tautas skaitīšanas datiem, kad cilvēki paši sevi identificēja kā kādas konkrētas etniskās grupas pārstāvi. Pēc šiem datiem Britu Kolumbijā no kopējā iedzīvotāju skaita dzīvoja 29,6% angļi, 20,3% skoti, 17,7% kanādieši, 15,2% īri, 13,8% vācieši un 10,6% ķīnieši. Šajā pašā tautas skaitīšanas reizē angļu valodu kā dzimto valodu norādīja 71,5% iedzīvotāji.

Lielākās metropoles pilsētas pēc iedzīvotāju skaita 2011. gadā bija Vankūvera (2,31 miljons iedzīvotāji), Viktorija (345 tūkstoši), Kelouna (180 tūkstoši), Ebotsforda (170 tūkstoši) un Kamlūpsa (99 tūkstoši). Savukārt, neņemot vērā piepilsētas, lielākās pilsētas ir Vankūvera (604 tūkstoši), Sari (468 tūkstoši, Vankūveras piepilsēta), Bērnabija (223 tūkstoši, Vankūveras piepilsēta), Ričmonda (190 tūkstoši, Vankūveras piepilsēta) un Ebotsforda (133 tūkstoši).

Atsauces

Ārējās saites 

Kanādas provinces un teritorijas
Manitoba

Manitoba (, ) ir Kanādas province valsts vidusdaļā. Tās administratīvais centrs un vislielākā pilsēta ir Vinipega. Manitobā 2021. gadā dzīvoja 1,342,153 miljoni iedzīvotāju. Tās platība ir  km2. Provinces devīze ir "Draudzīgā Manitoba" (Friendly Manitoba). Ziemeļos Manitoba robežojas ar Nunavutu, austrumos ar Ontārio, rietumos ar Saskačevanu, bet dienvidos ar Amerikas Savienoto Valstu štatiem Minesotu un Ziemeļdakotu. Ziemeļrietumos provinci apskalo Hudzona līcis.

Vairāk nekā 90% no Manitobas iedzīvotājiem dzīvo provinces dienvidos, kur atrodas arī vairums lielo pilsētu. 2011. gadā lielākās pilsētas provincē bija Vinipega (660 tūkstoši iedzīvotāju), Brendona (46 tūkstoši), Šteinbaha (14 tūkstoši), Portidžlaprērī (13 tūkstoši) un Tompsona (13 tūkstoši). Tompsona ir lielākā pilsēta Manitobas ziemeļu teritorijā, kas pēc platības ir aptuveni 70% no provinces.

Manitobā dzīvo daudzas etniskās grupas. Turpmākajā uzskaitījumā ir procentuālais sastāvs pēc 2006. gada tautas skaitīšanas datiem, kad cilvēki paši sevi identificēja kā kādas konkrētas etniskās grupas pārstāvi. Pēc šiem datiem Manitobā no kopējā iedzīvotāju skaita dzīvoja 22,9% angļi, 19,1% vācieši, 18,5% skoti, 14,7% ukraiņi, 13,4% īri un 10,6% Amerikas pamatiedzīvotāji. Aptuveni viena piektdaļa no iedzīvotājiem vienlaicīgi norādīja, ka viņi ir kanādieši.

Manitobā atrodas trīs lieli ezeri — Vinipegs (12. lielākais pasaulē), Vinipegosiss un Manitobas ezers, kā arī daudzi mazāki ezeri. Pēc Kopena klimata klasifikācijas Manitobas dienvidos valda izteikts kontinentālais klimats, bet ziemeļu daļā — subarktiskais klimats.

Manitobā savas mājas atraduši četri profesionālie sporta klubi — Vinipegas "Jets" (NHL), Vinipegas "Blue Bombers" (Kanādiešu futbola līga), Manitobas "Moose" (AHL) un Vinipegas "Goldeyes" (Amerikas neatkarīgā profesionālā beisbola asociācija).

Atsauces

Ārējās saites 

Kanādas provinces un teritorijas
Jaunskotija

Jaunskotija (, ) ir viena no Kanādas desmit provincēm, kas atrodas Kanādas austrumu daļā. Tā ir viena no trim tā saucamajām Piejūras provincēm. Jaunskotijas galvaspilsēta un lielākā pilsēta ir Helifeksa. Pēc 2016. gada provizoriskajiem datiem Jaunskotijā dzīvo 947 284 iedzīvotāju un tā aizņem  lielu platību. Tā ir otrā mazākā Kanādas province pēc teritoriālās platības un septītā lielākā province pēc iedzīvotāju skaita.

Ārējās saites 

Kanādas provinces un teritorijas
Ņūbransvika

Ņūbransvika (; , IPA: ) ir viena no Kanādas desmit provincēm. Province atrodas valsts austrumu daļā pie Atlantijas okeāna, tā ir viena no trim tā saucamajām Piejūras provincēm. Ziemeļrietumos province robežojas ar Kvebeku, dienvidaustrumos ar Jaunskotiju, bet dienvidrietumos ar ASV Meinas štatu. 

Provinces kopējā platība ir 72 908 km2, pēc 2016. gada provizoriskajiem datiem Ņūbransvikā dzīvo 755 868 iedzīvotāji. Tā ir septītā lielākā province pēc iedzīvotāju skaita un platības. Ņūbransvikas galvaspilsēta ir Fredriktona, bet lielākā pilsēta ir Monktona. 

Tā ir vienīgā divvalodīgā Kanādas province, kurā kā oficiāla valoda tiek lietota gan angļu, gan franču valoda.

Vēsture 
Province oficiāli tika izveidota 1784. gadā, lai  kalpotu par vienu no galvenajām vietām, kur pēc ASV Neatkarības kara tika izmetināti tūkstošiem bēgļu, kas bija izvēlējušies palikt uzticami britu monarhijai un tās valdībai.

Skatīt arī 
 Kanādas administratīvais iedalījums

Atsauces

Ārējās saites 

Kanādas provinces un teritorijas