joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lepene

Lepene () bija letgaļu Jersikas valsts jeb Letijas daļa, kas pieminēta 1211.gada Jersikas dalīšanas un 1213. gada zemju pārdales dokumentos. Citos dokumentos pieminēta kā Lepone (1255) vai kā "tā sauktā Lepenes zeme" (terra dicta Lepen, 1348).
Jadomā, ka Lepenes pilsnovads atradies uz austrumiem no Gerdenes pilsnovada starp Līvāniem un Lubānu (), kur atrodami vairāki vietvārdi ar līdzīgu skanējumu.

Lokalizācija 
Augusts Bīlenšteins uzskatīja, ka Jersikas ķēniņam pakļautā Lepenes pils atradās Liepkalnā (tagadējā Kokneses novada Iršu pagastā), tomēr 13. gadsimtā Liepkalns ticamāk atradās nevis Jersikas, bet gan Kokneses valsts teritorijā.

Pēc cita uzskata Lepene bija viens senākajiem Līvānu (vēlāk dēvēti par Limehnen, Libenen, Livenen) nosaukumam. Arī Ernests Brastiņš domāja, ka Lepenei drīzāk bijis jāatrodas starp Krustpili un Jersiku. 
 
Heinrihs Lākmans pieminēja, ka tikpat labi Lepeni varētu meklēt pie mūsdienu Lipuškiem Līvānu novada Sutru pagastā.    
Ē.Mugurēvičs 1965. gadā rakstīja, ka Lepenes pils atrašanās vieta varētu būt pie Rēznas ezera, kur Mākoņkalna pagastā atrodas  Ļipušku ciems.

Jersikas zemju dalīšana (1211-1255) 
 1211. gada rudenī Livonijas bīskaps un Zobenbrāļu ordenis sadalīja Jersikas ķēniņa zemes, pie kam Zobenbrāļu ordenis ieguva Cesvaini, Negesti, Zerdeni un Aleni, bet bīskaps Autīni, Asoti, Lepeni un daļu Bebernines. 
 1213. gadā daļa Jersikas zemju tika apmainītas un Livonijas bīskaps atguva Cesvaini, Negesti, Zerdeni, Asoti, Lepeni, bet ordenim palika tikai Alene un Autīne.
 1255. gada 31. martā pāvests Aleksandrs IV pēc Rīgas arhibīskapa Alberta lūguma apstiprināja viņa īpašumā Letijas teritorijā Asotes un Lepones pilis un to piederumus, kā arī Jersikas pilskalnu.

Atsauces 

Latvijas vēsture
Latgale
Bebernine

Bebernine  bija letgaļu Jersikas valsts jeb Letijas daļa, kas pieminēta 1211. gada Letijas dalīšanas līgumā kā zeme, kas kādreiz piederēja Jersikas ķēniņam. Pēc līguma noslēgšanas Bebernines robežās esošie ciemi () pārgāja Rīgas bīskapa pārvaldībā. Citos dokumentos pieminēta kā Bebnine.

Jādomā, ka šajā līgumā pieminētā Bebernine nav Beverīna, kas visticamāk atradās Imeras vai Tālavas teritorijā, tomēr līgums varēja paredzēt dažu tās robežās esošu ciemu nodošanu bīskapam Albertam.

Lokalizācija 
Augusts Bīlenšteins pieļāva, ka 13. gs. Lepenes pils atradās Bebrumuižā Kokneses novada Bebru pagastā, tomēr 13. gadsimtā šis novads ticamāk atradās Kokneses teritorijā.

Heinrihs Lākmans to apšaubīja, norādīdams, ka tagadējais Bebru pagasts atradās Kokneses ķēniņvalsts sastāvā. Pēc viņa domām pieminētie ciemi drīzāk meklējami uz ziemeļaustrumiem no Krustpils, kur Variešu pagastā atrodas Silabebru ezers.    
Tādā gadījumā Bebrenes zeme atradusies starp Asotes un Lepenes pilsnovadiem.

Jersikas zemju dalīšana (1211-1213) 
 1211. gada rudenī Livonijas bīskaps un Zobenbrāļu ordenis sadalīja Jersikas ķēniņa zemes, pie kam Zobenbrāļu ordenis ieguva Cesvaini, Negesti, Zerdeni un Aleni, bet bīskaps Autīni, Asoti, Lepeni un daļu Bebernines. 
 1213. gadā daļa Jersikas zemju tika apmainītas un Livonijas bīskaps atguva Cesvaini, Negesti, Zerdeni, Asoti, Lepeni, bet ordenim palika tikai Alene un Autīne.

Atsauces 

Latvijas vēsture
Latgale
Viktorija Pendltone

Viktorija Luīze Pendltone (; dzimusi ) ir britu treka riteņbraucēja, kas specializējusies sprinta distancē.

V. Pendltones tēvs arī ir bijis riteņbraucējs, riteņbraukšanā sākusi trenēties sešu gadu vecumā. Viņa ir piedalījusies trijās Olimpiskajās spēlēs (, , ). 2004. gadā Atēnās viņa izcīnīja 6. vietu 500 m hītā un 9. vietu sprintā, savukārt 2008. gadā Pekinā V. Pendltone kļuva par čempioni sprinta distancē. 2012. gadā Londonā V. Pendltone izcīnīja zeltu keirinā un sudrabu sprintā, kā arī izcīnīja 8. vietu komandu sprintā. Ar panākumiem startējusi Pasaules čempionātos, kur izcīnījusi deviņas zelta, piecas sudraba un divas bronzas medaļas. Trīs medaļas (2 zelta un 1 sudraba) izcīnījusi arī Eiropas čempionātā. Viņa ir pirmā sportiste un pašlaik (2012) — vienīgā, kas Pasaules čempionātā ir uzvarējusi sprintā, komandu sprintā un keirinā. 2007. gadā viņu par gada labāko sportisti Lielbritānijā nosauca Sunday Times un Sports Journalists' Association.

Atsauces

Ārējās saites 

 
 
 British Cycling profils

1980. gadā dzimušie
Bedfordšīrā dzimušie     
Lielbritānijas riteņbraucēji
Apvienotās Karalistes jātnieces
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskie zelta medaļnieki riteņbraukšanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki riteņbraukšanā
Portsmuta

Portsmuta (, ) ir pilsēta (city) un vienotā pašvaldība Apvienotajā Karalistē, Anglijā. 2011. gadā pilsētā dzīvoja aptuveni 205 tūkstoši cilvēku. Pēc šī rādītāja tā ir otra lielākā pilsēta Hempšīras ceremoniālajā grāfistē aiz Sauthemptonas. Kopā ar Sauthemptonu un citām piepilsētām Portsmuta veido aglomerāciju, kurā iedzīvotāju skaits sasniedz 1,55 miljonus. Portsmuta ir nozīmīga ostas pilsēta, kurā bāzējas arī daudzi kara flotes kuģi.

Sports 
Portsmutā bāzējas Pirmās līgas (trešā spēcīgākā līga Anglijā) futbola klubs Portsmouth FC.

Cilvēki 
Portsmutā dzimis rakstnieks Čārlzs Dikenss (1812—1870). 

Vairākus dzīves gadus pilsētā pavadījuši rakstnieki Arturs Konans Doils (1859—1930) un Herberts Velss (1866—1946).

Anglijas pilsētas
Anglijas vienotās pašvaldības
Drīmpops

Drīmpops jeb sapņainā popmūzika ir radusies astoņdesmito gadu vidū un piedzīvojusi uzplaukumu tā saucamajā shoegaze ērā, t.i. 90.gadu sākumā. 

Tā būtībā ir noskaņu mūzika, vērsta uz ēterisko. Elpojošs, augsta reģistra sievietes vokāls vai gandrīz čukstošs vīrieša vokāls parasti ir viens no faktoriem liriskajam skanējumam. Dziesmu tekstiem parasti ir introspektīvs raksturs, kas parasti atspoguļo personas garastāvokli, domas, rīcības un uzskatu, ka cilvēks ir atbildīgs par savas dzīves jēgu un dzīvošanu to kaislīgi.

Albuma vāciņu dizainā parasti ir tendence veidot izplūdušu pasteļu attēlus vai absolūtu minimālismu.

Atsauces 

Populārā mūzika
Džeimss Magnusens

Džeimss Magnusens (; dzimis ) ir austrāliešu peldētājs, specializējies brīvajā stilā.

Ar sporta peldēšanu sācis nodarboties 11 gadu vecumā. 2010. gadā viņš piedalījās Nāciju Sadraudzības spēlēs, kurās Austrālijas komandas sastāvā izcīnīja zeltu 4×100 m brīvā stila stafetē. Tāpat 2010. gadā startēja Pan Pacific čempionātā, kur Austrālijas komandas sastāvā izcīnīja sudrabu 4×100 m brīvā stila stafetē. 2011. gada Pasaules čempionātā garajā baseinā Dž. Magnusens kopumā izcīnīja trīs medaļas: zeltu 100 m brīvā stila distancē un 4×100 m brīvā stila stafetē, kā arī sudrabu 4×100 m stafetē. Viņš kļuva par pirmo austrālieti, kas 100 m brīvā stila distancē izcīnījis zelta medaļu. Swimming Australia viņu atzina par gada labāko Austrālijas peldētāju.  izcīnījis sudrabu 100 m brīvā stila distancē un bronzu 4x100 m kompleksā stila stafetē. 2013. gada Pasaules čempionātā kļuva par čempionu 100 m brīvā stila distancē un sudraba medaļas ieguvēju 4x100 m kompleksā stila stafetē.

Atsauces

Ārējās saites 

 Swimming Australia profils 

1991. gadā dzimušie
Austrālijas peldētāji
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskie sudraba medaļnieki peldēšanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki peldēšanā
Wet Dream

Wet Dream ir britu progresīvā roka grupas Pink Floyd taustiņinstrumentālista Rika Raita pirmais soloalbums.

Kompozīcija 
Wet Dream bija Raita producēts, arī gandrīz, izņemot Against The Odds, kas sarakstīta kopā ar viņa toreizējo sievu Džuljetu, visas dziesmas ir paša komponētas.

Izdošana un komerciālie panākumi 

Albuma izdošanas brīdī albums palika tikpat kā nepamanīts.

Tas jau ilgu laiku nav pieejams Raita dzimtajā Lielbritānijā, bet ASV un Kanādā tas tika pārizdots CD formātā deviņdesmitajos gados ar zināmiem panākumiem. Austrālijā Wet Dream CD formātā kļuva pieejams 2008. gadā, īsi pēc Raita nāves.

Skaņdarbu saraksts 

Visas dziesmas sarakstījis Riks Raits, izņemot, kur minēts.

 "Mediterranean C" – 3:52
 "Against the Odds" (Riks Raits, Džuljeta Raita) – 3:57
 "Cat Cruise" – 5:14
 "Summer Elegy" – 4:53
 "Waves" – 4:19
 "Holiday" – 6:11
 "Mad Yannis Dance" – 3:19
 "Drop In from the Top" – 3:25
 "Pink's Song" – 3:28
 "Funky Deux" – 4:57

Mūziķu sastāvs 
 Riks Raits - Klavieres, elektriskās klavieres, Hammond ērģeles, Oberheim sintezators, vokāls.
 Mels Kolinss - Saksofons, flauta.
 Snowy White - Ģitāras.
 Lerijs Stīls - Basģitāra.
 Regs Izadore - Bungas, perkusija.

 Hipgnosis - vāka dizains, fotogrāfija

Atsauces 

1978. gada albumi
Progresīvā roka albumi
Pink Floyd
Identity

Identity ir muzikālā projekta Zee, kurš sastāvēja no Pink Floyd taustiņinstrumentālista Rika Raita un Deiva Harisa no Fashion, vienīgais albums, kas izdots 1984. gadā. Vēlāk Raits, pēc albuma izdošanas teicis, ka tā bijusi "eksperimentāla kļūda", ko nekad nebūtu vajadzējis izdot. Visas dziesmas producējuši un sacerējuši abi dueta mūziķi, tekstus sarakstījis Deivs Hariss.

Albumā plaši izmantotas Fairlight CMI, astoņdesmitajos gados populāra sintezatora, iespējas, kas radījušas ļoti elektronisku skaņu, kas dzirdama teju visā albumā.

Dziesma Confusion tika izodta kā singls, ar Eyes of a Gipsy B pusē - tas neguva panākumus.

Skaņdarbu saraksts 
Visas dziesmas sarakstījuši Deivs Hariss un Riks Raits.

 "Confusion" – 4:17
 "Voices" – 6:21
 "Private Person" – 3:36
 "Strange Rhythm" – 6:36
 "Cuts Like a Diamond" – 5:36
 "By Touching" – 5:39
 "How Do You Do It" – 4:45
 "Seems We Were Dreaming" – 4:57
 "Eyes of a Gypsy" – 4:13
 Papildu dziesma audiokasetes izdevumā.

Albumā neiekļautas dziesmas 

 "Confusion" (Singla versija) – 3:36
 "Confusion" (12" Mix) – 6:21
 "Eyes of a Gypsy" (Singla versija) – 4:11

Mūziķu sastāvs 
 Riks Raits - Taustiņinstrumenti, perkusija, Fairlight CMI, solovokāls un bekvokāls.
 Deivs Hariss - Ģitāras, taustiņinstrumenti, perkusija, Fairlight CMI, solovokāls un bekvokāls.

Produkcija 
 Producenti - Riks Raits un Deivs Hariss
 Inženieris un līdzproducents - Tims Palmers
 Dizaina autors - Deivs Hariss
 Fotogrāfija - Pols Kokss

Atsauces 
 

1984. gada albumi
New Wave albumi
Pink Floyd
Bernhards Bērents

Bernhards Bērents (;  — ) bija Latvijas baltvācu jurists un sabiedrisks darbinieks. No 1929. gada janvāra līdz novembrim bijis Latvijas tieslietu ministrs.

Biogrāfija 
Bernhards Bērents piedzima  Rīgā laikrakstu redaktoru ģimenē. Tēvs Teodors, māte Alma. 1910. gadā pabeidzis Rīgas pilsētas ģimnāziju. Kā savvaļnieks iestājies Krievijas armijas 3. huzāru Jeļizavetgradas pulkā. 1911. gadā paaugstināts par praporščiku un atvaļināts. Tajā pašā gadā sācis studēt jurisprudenci Tērbatas universitātē. 1914. gadā vienu semestri mācījies Minhenes universitātē. Tajā pašā gadā mobilizēts Krievijas armijā. Virsnieka pakāpē krievu armijas sastāvā piedalījies Pirmajā pasaules karā, atvaļināts 1918. gadā. Martā beidzis studijas Tērbatas universitātē.

1918. gada jūnijā kļuva par decernentu (ierēdni ar lēmuma pieņemšanas tiesībām) Rīgas Kriminālpolicijā. No  līdz  bijis Rīgas apgabaltiesas 3. iecirkņa izmeklēšanas tiesnesis. 1919. gada ziemā un pavasarī studējis Tībingenes universitātē, pēc atgriešanās Latvijā iestājies Baltijas landesvērā. Maijā tika atvaļināts no kara dienesta.  kļuva par zvērināta advokāta Edvina Magnusa palīgu.  kļuva par zvērinātu advokātu Rīgā.

Bernhards Bērents bija pazīstams arī kā juridiska satura publikāciju autors. 1926. gadā "Vācu juristu biedrība" sāka izdot laikrakstu "Rigasche Zeitschrift für Rechtswiissens – chaft" (), Bērents pirmos piecus gadus bija tā redaktors un autors. Tas iznāca divas līdz četras reizes gadā. Tāpat viņš veidoja rakstus "Tieslietu Ministrijas Vēstnesim". , pēc sava priekšteča un partijas biedra Baldvina Disterlo demisijas Bernhards Bērents kļuva par tieslietu ministru Hugo Celmiņa vadītajā valdībā. Amatā viņš bija līdz tā paša gada novembrim. Bērenta laikā tika pieņemti noteikumi par valsts darbinieku atalgojumu, noteikumi par mežu kultūru fondu, un citi noteikumi.

Bērents bijis arī Rīgas Vācu 1. riteņbraucēju biedrības priekšsēdētājs, Rīgas Vācu juristu biedrības valdes loceklis.  atskaitīts no zvērinātu advokātu skaita un dzēsts no saraksta sakarā ar atteikšanos no Latvijas pavalstniecības. Drīz pēc tam viņš repatriējās uz Vāciju. No 1941. līdz 1943. gadam strādājies Vīnes Tieslietu padomē. Pēc tam Bērents strādāja par tulku Vācijas armijā. 1945. gadā nokļuvis amerikāņu, pēc tam krievu karagūstekņu nometnē, kur miris .

Avoti 
Latvijas Vēstnesis, 18.12.1997.
Latvijas advokatūra 1919 – 1945 Bibliogrāfiskā vārdnīca

1892. gadā dzimušie
1946. gadā mirušie
Latvijas advokāti
Latvijas tieslietu ministri
Latvijas tiesneši
Rīgā dzimušie
Tartu Universitātes absolventi
Vācbaltieši
Kuriļu salas

Kuriļu salas () ir vulkānisks arhipelāgs Krievijas Federācijas austrumu daļā starp Ohotskas jūru un Kluso okeānu. Tā garums ir ap  starp Hokaido salu Japānā un Kamčatkas pussalu Krievijā. Arhipelāgā ietilpst 56 salas. Patlaban Kuriļu salas ietilpst Krievijas Federācijas sastāvā, bet 4 no tām Japāna uzskata par savu sastāvdaļu, kuru dēļ ir radies Kuriļu salu strīds.

Ģeogrāfija 
Kuriļu salas ir seismiski aktīvs reģions, jo tās ir veidojušās Klusā okeāna plātnei paslīdot zem Ohotskas plātnes. Kuriļu salās 1963. gadā notika 8,5 balles spēcīga zemestrīce. Kuriļu salas ir arī vulkāniski aktīvas. Tajās atrodas ap 100 vulkāniem. Reljefs ir kalnains. Augstākais kalns ir Alaida vulkāns, kura augstums ir .

Klimats 
Kuriļu salās ir aukstas, vētrainas, garas ziemas un īsas, miglainas vasaras.
Parasti nokrīt 700—1000 mm nokrišņu ziemeļu salās un 1000—1100 mm dienvidu salās. Parasti nokrišņi krīt ziemā.

Salas 
Lielākās salas ir:
 Iturupa (3200 km²)
 Paramušira (2053 km²)
 Kunašira (1490 km²)
 Urupa (1450 km²)

Kuriļu salu strīds 

Kuriļu salu strīds ir strīds starp Krieviju un Japānu par Kuriļu salu teritoriālo valdījumu. Kuriļu salas pieder Krievijas Federācijai, bet Japāna uzskata, ka četru salu grupa (Iturupa, Kunašira, Šikotana un Habomai) pieder tai.

Ārējās saites 

 http://www.oceandots.com/pacific/kuril/

Krievijas salas
Apstrīdētās teritorijas
Āzijas salas
Ohotskas jūra
Klusais okeāns
Arhipelāgi
Sahalīnas apgabals
Rims Kurtinaitis

Rims Kurtinaitis (; dzimis  Kauņā) ir bijušais lietuviešu basketbolists, pašlaik strādā par basketbola treneri. Savas profesionāļa karjeras laikā spēlēja Kauņas "Žalgiris". Kopš 2011. gada klubu trenē klubu Maskavas apgabala "Himki", pirms tam trenēja Rīgas VEF.

Ārējās saites 

1960. gadā dzimušie
Cilvēki no Kauņas
Lietuvas basketbolisti
PSRS basketbolisti
Lietuvas basketbola treneri
1988. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1992. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1996. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskie zelta medaļnieki basketbolā
Lietuvas olimpiskie zelta medaļnieki
Padomju Savienības olimpiskie zelta medaļnieki
Eiropas čempioni basketbolā
PSRS Nopelniem bagātie sporta meistari
Emilija Sīboma

Emilija Džeina Sīboma (; dzimusi ) ir austrāliešu peldētāja.

Ar sporta peldēšanu sākusi nodarboties piecu gadu vecumā. Viņas tēvs bijis austrāliešu futbola spēlētājs, māte spēlējusi netbolu un bijusi peldēšanas trenere. Piedalījusies divās Olimpiskajās spēlēs (, ). 2008. gadā Pekinā izcīnījusi zelta medaļu Austrālijas komandas sastāvā 4×100 m stafetē, kā arī 9. vietu 100 m uz muguras. Pasaules čempionātā garajā baseinā izcīnījusi visu triju kalumu medaļas: Austrālijas komandas sastāvā 4×100 m stafetē izcīnījusi zeltu 2007. gadā Melburnā un sudrabu 2009. gadā Romā, 2013. gadā Barselonā izcīnīja sudrabu 100 m peldējumā uz muguras, Austrālijas sastāvā 4×100 m brīvā stila stafetē un 4×100 m kompleksajā stafetē, kā arī bronzu 100 m uz muguras 2009. gadā Romā. Nāciju Sadraudzības spēlēs izcīnījusi trīs zelta, divas sudraba un trīs bronzas medaļas. E. Sībomai ir piederējuši vairāki pasaules rekordi gan garajā, gan īsajā baseinā.

Atsauces

Ārējās saites 

1992. gadā dzimušie
Austrālijas peldētāji
2008. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2020. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Adelaidā dzimušie
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Olimpiskie zelta medaļnieki peldēšanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki peldēšanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki peldēšanā
Oto Kārkliņš

Oto Kārkliņš (, 1884–1939/1942) bija latviešu marksists un revolucionārs. Vidzemes Zemes padomes valdes priekšsēdis (1917), Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildkomitejas (Iskolata) pirmais priekšēdis (1917), LSPR Komisāru padomes priekšsēdētāja biedrs (1919).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1884. gada 21. aprīlī Durbes pagastā dārznieka ģimenē. Kopš 1902. gada darbojās Liepājas sociāldemokrātu pulciņos, bija to vadītājs (partijas iesauka "Dārznieks"), 1904. gada jūnijā piedalījās Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas (LSDSP) dibināšanā. 1905. gada revolūcijas laikā darbojās LSDSP Rīgas komitejā ar segvārdu "Blūms", pēc revolūcijas sakāves dzīvoja ar uzvārdu "Zaķītis", 1908. gadā viņu apcietināja un piesprieda 8 gadu ieslodzījumu katorgā, Smoļenskā, pēc tam izsūtījumā Irkutskas guberņas Znamenkā. 

Pēc Februāra revolūcijas 1917. gada vasarā atgriezās no izsūtījuma un kļuva par Rīgas strādnieku deputātu padomes priekšēdētāja Endrupa biedru. 1917. gada 12. augustā ievēlēts par Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildkomitejas (Iskolata) priekšsēdi, bet 20. augustā par Vidzemes Zemes padomes valdes priekšsēdi. 1918. gada 4. janvārī Valkā parakstīja Iskolata dekrētu "Par darīšanu valodu Latvijas oficiālajās iestādēs". 
Pēc Latvijas vācu okupācijas un Brestļitovskas miera līguma noslēgšanas devās uz Maskavu, kur darbojās Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejā un kara revolucionārajā tribunālā.
Latvijas brīvības cīņu laikā 1919. gada janvārī kopā ar Sarkano armiju atgriezās Rīgā, bija LSPR Komisāru padomes priekšsēdētāja Stučkas biedrs. 

Pēc LSPR sakāves piedalījās Krievijas pilsoņu kara cīņās, 1920. gadā bija Turkestānas frontes Revolucionārās padomes loceklis.
Vēlāk darbojās Harkovā, Omskā, Maskavā, Tbilisi. 
1932. gadā kļuva par Krimas APSR Tautas komisāru padomes priekšsēdētāja vietnieku. Lielā terora laikā viņu atcēla no amata un norīkoja strādāt sovhozā. 1938. gada 4. janvārī Krimas NKVD Oto Kārkliņu apcietināja un apsūdzēja dalībā labēji trockistiskā organizācijā.
Pēc ilgstošām pratināšanām 1939. gada 17. oktobrī viņam piesprieda 10 gadu ieslodzījumu Gulaga nometnē. Pēc oficiālās versijas miris ieslodzījumā 1942. gada 12. septembrī.

Atsauces 
   

1883. gadā dzimušie
Latvijas brīvības cīņas
Latvijas sociāldemokrāti
Revolucionāri
Krievijas latvieši
Padomju represiju upuri
Cilvēki ar nezināmu miršanas datumu
Jūlijs Daniševskis

Jūlijs Kārlis Daniševskis (1884–1938), segvārds Hermanis, bija latviešu marksists, publicists un profesionāls revolucionārs. Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejas Krievijas biroja loceklis un KSFPR Revolucionārās kara padomes loceklis (1918), LSPR Komisāru padomes priekšsēdētāja biedrs (1919).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1884. gada 15. maijā Dobeles apriņķī zemnieku ģimenē. 1900. gada iestājās Latvijas Socialdemokrātiskajā Strādnieku partijā (LSDSP), bija partijas Jelgavas organizācijas komitejas loceklis (1903), 1905. gada revolūcijas laikā LSDSP Rīgas Federatīvās komitejas loceklis, pēc tam pagrīdnieks Pēterburgā, Aizkaukāzā, Maskavā, Varšavā, Liepājā. Līdztekus mācījās Maskavas komercinstitūtā (1910-1912). Daniševskis aktīvi darbojās LSD legālajā presē, bija sociāldemokrātu dienas avīzes «Laika Balss» un tās turpinājumu faktiskais redaktors, līdz 1914. gadam daudz rakstīja par Latvijas arod- un apdrošināšanas kustību problēmām. 1914. gadā viņu apcietināta un izsūtīja uz Narimu Tomskas apgabalā Sibīrijā.

Pēc Februāra revolūcijas ievēlēts par Maskavas Strādnieku deputātu padomes locekli, pēc tam par LSD Rīgas padomes locekli, laikraksta " Cīņa" redaktors (1917). Pēc Oktobra revolūcijas Iskolata loceklis.  Kad vācieši 1917. gada septembrī ieņēma Rīgu, Daniševskis centās panākt legālu Rīgas padomes un LSD darbības turpināšanu, kad tas neizdevās, pārgāja nelegālā stāvoklī. 
1918. gada jūnijā viņš devās uz Maskavu, kur piedalījās kreiso eseru dumpja apspiešanā, kļuva par KSFPR Revolucionārās Austrumu frontes kara padomes locekli. 1919. gadā atgriezās Latvijā, kur bija LSPR Komisāru padomes priekšsēdētāja biedrs (1919).

Pēc tam Sarkanās Armijas Galvenā štāba komisārs, KSFPR Revolucionārā kara tribunāla priekšsēdētājs (1920). Poļu-padomju kara (1919-1921) laikā no 1920. gada 17. augusta līdz 2. septembrim Minskā vadīja Padomju Krievijas delegāciju nesekmīgajās pamiera sarunās ar Poliju, pieprasot tai izformēt savu armiju un atteikties no tās austrumu teritorijām. Pēc 1921. gada strādāja saimnieciskā darbā, rakstīja apcerējumus par latviešu strēlniekiem Krievijas Pilsoņu karā.

1937. gada 16. jūlijā, Lielā terora laikā, kad notika "nacionālā operācija" pret latviešiem, Daniševski apcietināja, apsūdzēja par dalību «latviešu fašistiski-teroristiskā spiegu organizācijā» un pēc ilgstošām pratināšanām nošāva 1938. gada 8. janvārī NKVD palīgsaimniecībā "Komunarka" pie Maskavas.

Atsauces 

1884. gadā dzimušie
1938. gadā mirušie
Latvijas brīvības cīņas
Latvijas sociāldemokrāti
Revolucionāri
Krievijas pilsoņu kara dalībnieki
Padomju represijās nogalinātie
Krievijas latvieši
Jānis Šilfs

Jānis Šilfs, segvārds Jaunzems (1881, pēc citām ziņam 1891–1921), bija latviešu marksists un profesionāls revolucionārs, Latvijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejas Krievijas biroja loceklis (1918), LSPR valdības sekretārs (1919).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1881. gada 20. septembrī Rīgā. Pēc 1905. gada revolūcijas iestājās LSDSP (1908) un darbojās Latvijas Sociāldemokrātijas Rīgas organizācijā, vēlāk Madlienas-Gaismas organizācijā (1912-1913). Bija LSD propagandistu kolēģijas loceklis un nelegālo tipogrāfiju veidotājs. 

1919. gadā Jānis Šilfs bija LSPR valdības sekretārs, pēc Rīgas krišanas 1919. gada 22. maijā turpināja vadīt nelegālo Latvijas Komunistisko partiju Rīgā, bija tās Centrālkomitejas sekretārs un laikraksta "Cīņa" redaktors.

1921. gada maijā viņu apcietināja un ar Latvijas lauka karatiesas lēmumu piesprieda nāves sodu, kas izpildīts 1921. gada 11. jūnijā Rīgā.

Atsauces 

1881. gadā dzimušie
1921. gadā mirušie
Latvijas brīvības cīņas
Latvijas sociāldemokrāti
Revolucionāri
Rīgā dzimušie
Ar nāvi sodītie politiķi
Kārlis Pētersons (revolucionārs)

Kārlis Pētersons (1877–1926) bija latviešu marksists un revolucionārs, Latvijas Sociāldemokrātijas darbinieks un latviešu strēlnieku divīzijas komisārs (1918), LSPR Komisāru padomes kara komisārs (1919).

Dzīvesgājums 
Dzimis 1877. gada 19. februārī Lielvārdes pagastā. 1898. gadā izveidoja vienu no pirmajiem sociāldemokrātu pulciņiem Latvijā. 1905. gada revolūcija Latvijās laikā dibināja LSDSP izdevniecību "Progress", pēc revolūcijas apspiešanas 1906. gadā aizceļoja no Latvijas un uzturējās Pēterburgas, Kijevas un Maskavas pilsētās. 
Pēc Februāra revolūcijas 1917. gadā viņš bija latviešu strēlnieku izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks, laikraksta "Brīvais strēlnieks" redakcijas kolēģijas loceklis. 

Pēc Oktobra revolūcijas bija Petrogradas Kara revolucionārās komitejas loceklis, Krievijas Satversmes sapulces deputāts. 1918. gada aprīlī iecelts par latviešu strēlnieku divīzijas komisāru. 1919. gadā bija LSPR Komisāru padomes kara komisārs, Revolucionāras kara padomes priekšsēdētāja vietnieks.

Pēc evakuācijas no Latvijas bija Krievijas Komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālkomitejas Tālo Austrumu biroja loceklis, Jeņisejas guberņas kara komisārs, 5. armijas Revolucionārās kara padomes loceklis. 1924. gadā viņu pārcēla darbā uz PSR Abhāziju, kur viņš strādāja par nodaļas vadītāju laikrakstā "Darba Abhāzija".

Miris no tuberkulozes 1926. gada 17. janvārī  Suhumi.

Atsauces 

1877. gadā dzimušie
1926. gadā mirušie
Krievijas pilsoņu kara dalībnieki
Latvijas brīvības cīņas
Latvijas sociāldemokrāti
Revolucionāri
Ogres novadā dzimušie
Rūta Meilutīte

Rūta Meilutīte (; dzimusi  Kauņā) ir lietuviešu peldētāja,  čempione 100 m brasa distancē. Viņa dzīvo Anglijā, Plimutā, kur mācās Plymouth College — vidusskolā, kas īpaši specializējusies jauno peldētāju audzināšanā.

Karjera 
2011. gada Eiropas jaunatnes vasaras olimpisko spēļu festivālā viņa izcīnīja visu trīs kalumu medaļas: zeltu 100 m brasā, sudrabu 50 m brīvajā stilā un bronzu 100 m brīvajā stilā.

 bija pirmās lielās starptautiskās sacensības starp pieaugušajiem R. Meilulītes karjerā. Tajās viņa divas reizes laboja valsts rekordu 100 m brasā, pārliecinoši kvalificējoties finālam un pusfinālā uzstādot arī Eiropas rekordu šajā distancē (1:05,21 min). Finālā tikai 15 gadu vecā sportiste guva uzvaru (1:05,47 min), par astoņām sekundes simtdaļām apsteidzot Rebeku Soni no ASV. Šī bija pirmā Lietuvas un Baltijas valstu sportistu izcīnītā olimpiskā medaļa peldēšanā kopš neatkarības atjaunošanas. 100 metru brīvā stila distancē viņa nepārvarēja sacensību pirmo kārtu, ierindojoties 29. vietā.

2013. gada Pasaules čempionātā garajā baseinā viņa izcīnīja zelta medaļu 100 m brasa distancē, pusfinālā arī laboja pasaules rekordu (1:04,35 min). Meilutīte kļuva par pirmo lietuvieti, kas labojusi Pasaules rekordu peldēšanā pēc valsts neatkarības atgūšanas. Meilutītes izcīnītā zelta medaļa bija 500. zelta medaļa Pasaules čempionātā garajā baseinā peldēšanā. 16 gadu un 133 dienu vecumā lietuviete kļuva par jaunāko peldētāju, kas 100 m brasā ir izcīnījusi olimpisko spēļu un Pasaules čempionāta zelta medaļu. Viņa izcīnīja arī sudraba medaļu 50 m brasa distancē. Arī šajā distancē (pusfinālā) lietuviete laboja pasaules rekordu. 2015. gada Pasaules čempionātā izcīnīja sudrabu 100 m brasa distancē.

2016. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro R. Meilutīte 100 m brasa distancē iekļuva finālā, taču ieguva vien 7. vietu.

Sasniegumi

Olimpiskās spēles

Pasaules čempionāts

Garais baseins

Atsauces

Ārējās saites 

1997. gadā dzimušie
Lietuvas peldētāji
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Cilvēki no Kauņas
Olimpiskie zelta medaļnieki peldēšanā
Mēris

Mēris ir infekcijas slimība, kuru izraisa baktērija Yersinia pestis. Baktērija saglabā dzīvotspēju pat pēc atrašanās kosmiskajā telpā. Tās galvenie pārnēsātāji ir grauzēji, cilvēki parasti inficējas no grauzēju pārnēsāto blusu kodieniem. Atkarībā no simptomiem, izšķir divas galvenās mēra formas — buboņu mēri un plaušu mēri. Neārstēts mēris gandrīz vienmēr ir nāvējošs. Mēris ir viena no postošākajām slimībām cilvēces vēsturē, bet mūsdienās reti sastopama. Raksturīgie simptomi — uz ādas veidojas sāpīgas čūlas, kuras pārklāj visu ķermeni. Bieži slimnieki pēc šis slimības mirst, daži, kuri izārstējas, paliek akli. Mūsdienu Eiropā šī slimība tiek uzskatīta par izskaustu.

Vēsture 
Saglabājusies informācija no senās Ķīnas un Viduslaiku Eiropas par to, ka mongoļi, huņņi un turki ar inficēto dzīvnieku līķiem saindējuši pretinieku ūdens krātuves. Ir arī dati par to, ka epidēmijas upuri tikuši katapultēti pilsētās, kuras atradās aplenkumā. 
Kad dženovieši 1347. gadā Kefes pilsētā nonāca Zelta Ordas armijas aplenkumā, uzbrucēji katapultēja inficētus līķus pāri pilsētas sienām un pilsētā izplatījās mēris. Uz Eiropas dienvidiem aizbēgušie Dženovas tirgoņi 1348. gadā izraisīja visplašāko mēra epidēmiju (Melno nāvi) Eiropas vēsturē, kuras atskaņas atrodamas gan Eiropas vēsturē, gan mākslā. Piemēram, Bokačo "Dekamerons" radies, itāļu augstmaņu grupai izolējoties no mēra skartās pilsētas. 

Otrā pasaules kara laikā arī Japānas armija izmantoja mēri kā ieroci, pavairojot un palaižot lielu inficētu blusu daudzumu, turklāt okupējot Mandžūriju, speciālā 731. vienība inficēja Ķīnas, Korejas un Mandžūrijas civiliedzīvotājus, kā arī karagūstekņus ar mēra baktērijām. Vēlāk, pēc kara beigām, 12 no šīs programmas realizētāji tika sodīti kā kara noziedznieki. Pēc Otrā pasaules kara gan ASV, gan Padomju Savienība izstrādāja līdzekļus, kas varētu izmantot plaušu mēri kā bioloģisko ieroci, tomēr antibiotiku izgudrošana padarīja šos briesmīgos plānus par neefektīviem. Mūsdienās slimība no epidēmiskas ir pārvērtusies visai retā un gadā konstatē ne vairāk par 600 gadījumiem, pārsvarā tur, kur vēl sastopami inficēti dzīvnieki. 2017. gadā starp valstīm ar vairākiem mēra gadījumiem bija Kongo Demokrātiskā Republika, Madagaskara un Peru.

Nosaukums 

Latviešu valodā nāvējošās slimības nosaukums radies no indoeiropiešu pirmvalodas saknes mer-, no kā cēlies arī latviešu vārds 'mirt'. Vārda mēris sākotnējā nozīme bijusi 'miršana', 'nāve'.

Skatīt arī
 Melnā nāve
 Lielais mēris Latvijā

Atsauces

Ārējās saites 

Infekcijas slimības
Arnolds Deglavs

Arnolds Deglavs ( — ) bija latviešu sabiedrisks darbinieks, Rīgas pašvaldības vadītājs (1940—1941; 1944—1951). Latvijas Komunistiskās partijas biedrs.

Dzīvesgājums 
Dzimis . 1931. gadā kandidēja 4. Saeimas vēlēšanās no Strādnieku un zemnieku partijas saraksta. Sākotnēji netika ievēlēts, taču pēc tam, kad Fricis Bergs nolika mandātu, A. Deglavs kļuva par deputātu viņa vietā. Darbojās komunistiskajā pagrīdē.

Apprecējās ar medicīnas studenti Ainu Sukuti, kuras tēvs Augusts Sukuts par darbošanos Latvijas SPR valdībā bija nošauts 1919. gadā. Meita žurnāliste un sabiedriskā darbiniece, Latvijas Augstākās Padomes deputāte, kas balsoja par Latvijas neatkarības deklarāciju Velta Čebotarenoka (dzimusi 1949. gadā).

Pēc Latvijas okupācijas 1940. gadā A. Deglavs kļuva par Rīgas pašvaldības vadītāju — pilsētas pagaidu izpildkomitejas priekšsēdētāju. Amatā bija līdz 1941. gada jūnija beigām, kad Vērmahta uzbrukuma laikā devās bēgļu gaitās uz Krieviju. Pēc tam, kad Sarkanā armija 1944. gada oktobrī atguva Rīgu, kļuva par Rīgas pilsētas darbaļaužu deputātu padomes izpildkomitejas priekšsēdētāju. 1951. gadā viņu nomainīja Edgars Apinis.

Pēc nacionālkomunistu kustības apspiešanas 1959. gadā A. Deglavs bija viens no cilvēkiem, ko pazemināja amatā. Miris .

Atsauces 

1904. gadā dzimušie
1969. gadā mirušie
Liepājā dzimušie
4. Saeimas deputāti
LKP CK locekļi
Rīgas pašvaldības vadītāji
Jūrmalas pašvaldības vadītāji
Ar Ļeņina ordeni apbalvotie
Ar Darba Sarkanā Karoga ordeni apbalvotie
Ar Tēvijas Kara ordeni apbalvotie
Airīte

Airīte ir iekonservēts dzelzceļa pieturas punkts līnijā Jelgava—Liepāja. Tas atrodas Saldus novada Zirņu pagastā pie Kuldīgas novada robežas. Pieturas tuvumā nav lielāku apdzīvotu vietu. 

Stacijas ēka kopš 2001. gada bija pamesta. 2013. gadā to iegādājās Stumburu ģimene, kas organizēja ēkas atjaunošanu. Mūsdienās Airītes stacija pieejama tūristiem, tajā izvietota neliela vēsturiska ekspozīcija.

Vēsture 

Sākotnēji Airīte būvēta kā šaursliežu stacija dzelzceļa līnijas Aizpute—Saldus vajadzībām (600 mm līnija uzcelta Pirmā pasaules kara laikā 1916. gadā), slēgta 1929. gadā pēc platsliežu posma Saldus—Skrunda uzbūvēšanas. Šaursliežu stacija atradās gandrīz 4 km uz dienvidiem no tagadējās platsliežu stacijas, otrpus Liepājas šosejai, netālu no mājām "Mazskudras" un "Dižskudras".

Airītes platsliežu stacijas pagaidu ēka celta 1928. gadā, būvējot Glūdas—Liepājas dzelzceļu. Stacijas mūra ēka uzbūvēta 1935. gadā, pēc tipveida projekta, līdzīgi kā Jostas un Tadaiķu stacijas. Projekta autors, iespējams, ir inženieris un arhitekts Artūrs Tramdahs. 1947. gadā izdota pavēle demontēt 600 mm stacijas pievedceļu (tas veda no stacijas pāri Cieceres upei Zirņu ciema virzienā). Savulaik stacija kalpojusi par visai lielu tranzīta un tirdzniecības centru, padomju laikos apkārtējās viensētas iznīcinātas, stacijas nozīme mazinājusies, līdz 90. gadu sākumā tā slēgta. Vēlāk te bijis pieturas punkts, bet kopš 2001. gada Airītē pasažieru vilcieni nepietur.

2014. gadā Airītes stacijas ēkai piešķirts kultūras pieminekļa statuss. 2015. gadā nodibināta biedrība "Airītes stacija" stacijas ēkas atjaunošanai, apkārtnes sakopšanai un pārveidošanai par muzeju. 2016. gadā ar uzņēmuma "CEMEX" atbalstu sākta Airītes stacijas parka labiekārtošana.

Atsauces

Ārējās saites 
 Airītes dzelzceļa stacija – Latvia.travel 
 Airītes stacijas fotogrāfijas
 Airītes stacijas fotogrāfijas 
 Airite station
 Projektu banka — Airītes stacija
 Videorullītis par stacijas ēkas atjaunošanu - Latvijas Dzelzceļš

Dzelzceļa stacijas Latvijā
Dzelzceļa līnijas Jelgava—Liepāja stacijas un pieturas punkti
Zirņu pagasts
Valdemarna

Valdemarna (, ) ir Francijas departaments, viens no astoņiem Ildefransas reģiona departamentiem. Tas tika izveidots 1968. gadā, iekļaujot Parīzes dienvidaustrumu piepilsētas Marnas upes krastā. Valdemarnas administratīvais centrs ir Krēteija. Departaments administratīvi ir sadalīts trīs apgabalos (arrondissements):
 Krēteijas apgabals (Arrondissement de Créteil);
 Arrondissement de L'Haÿ-les-Roses;
 Arrondissement de Nogent-sur-Marne.

Francijas departamenti
Anderss Fogs Rasmusens

Anderss Fogs Rasmusens (, ; dzimis ) ir dāņu politiķis, bijušais NATO ģenerālsekretārs (2009—2014) un Dānijas labējo koalīcijas valdību  premjerministrs (2001—2009).

2018. gada janvārī Anderss Fogs Rasmusens kļuva par Latvijā reģistrētās bankas Norvik Banka padomes priekšsēdētāja vietnieku.

Atsauces

Ārējās saites 

 A. F. Rasmusena Facebook lapa 
 A. F. Rasmusena Twitter konts 
 Biogrāfija 

1953. gadā dzimušie
Dānijas premjerministri
NATO
Triju Zvaigžņu ordeņa lielvirsnieki
Atzinības krusta lielkrusta komandieri
Vidusjitlandes reģionā dzimušie
Japāņi

Japāņi ir nācija, kas cēlusies no Japānas arhipelāga un ir tā galvenie iedzīvotāji. Pasaulē ir aptuveni 130 miljoni japāņu, no kuriem aptuveni 127 miljoni dzīvo Japānā. Pārsvarā runā japāņu valodā.

Japānas tautas
Modo Hockey

Modo Hockey (nereti pazīstama kā MODO) ir profesionāla hokeja komanda, kas atrodas Ērnšeldsvīkā, Zviedrijā, un spēlē Allsvenskan, otrajā spēcīgākajā Zviedrijas līgā. 1979. un 2007. gadā komanda izcīnīja Zviedrijas čempiones titulu.

2007.—08. gada sezonu komandas rindās aizvadīja latviešu aizsargs Atvars Tribuncovs, savukārt 2013.—14. gada sezonas ievadā četras spēles Modo sastāvā nospēlēja arī Jēkabs Rēdlihs.

Spēlētāji

Pašreizējais sastāvs 
Pēdējoreiz atjaunots 2020. gada 29. janvārī.

Vārtsargi 
 31  Līnuss Lundīns
 34  Ēriks Hansess

Aizsargi 
 5  Viljams Vallinders
 6  Matiass Norlinders
 26  Toms Hedbergs
 27  Antons Ēmans
 32  Nikolajs Belovs
 33  Viktors Berlunds
 39  Tobiass Enstrēms (Kapteinis)
 41  Oskars Hedmans
 63  Tomijs Enstrēms

Uzbrucēji 
 11  Johans Fošbergs
 12  Frēdriks Olofsons
 13  Antons Karlstrēms
 14  Henriks Bjerklunds
 15  Ādams Tambelīni
 17  Magnuss Hegstrēms
 20  Matiass Froms
 22  Džonatans Jonsons
 23  Daniels Silvanders
 25  Jūels Valgrēns
 28  Līnuss Petešons
 29  Kims Rosdāls
 38  Joakims Hāgelins
 40  Kalle Jelverts
 44  Makss Valgrēns
 89  Patriks Karlkvists

Līgas apbalvojumi 
Modo Hockey spēlētāji, kas saņēmuši līgas apbalvojumus.

 Guldpucken
 Nils Johansons — 1964
 Pēters Fošbergs — 1993, 1994
 Daniels Sedins — 1999
 Henriks Sedins — 1999
 Pērs Svartvadets — 2007

 Guldhjälmen
 Pēters Fošbergs — 1993, 1994
 Matss Dzukarello Osens — 2010

 Hokana Loba balva
 Pēters Nēgards — 2002
 Magnuss Vernbloms — 2003
 Matiass Veinhandls — 2005
 Pērs Oge Skroders — 2009

 Līgas labākais debitants
 Tobiass Enstrēms — 2003
 Viktors Hedmans — 2009

 Honkena balva
 Līnuss Ulmarks — 2014

Ārējās saites 
 Komandas oficiālā mājaslapa
 Eliteprospects.com komandas lapa
MODO Hockey Museum - Opens 2013/14

Zviedrijas hokeja klubi
Ērnšeldsvīka

Ērnšeldsvīka () ir pilsēta Zviedrijā, Botnijas līča krastā. Pilsētas tiesības ieguvusi 1894. gadā, tajā ir ap  iedzīvotāji.

Ērnšeldsvīka ir ostas pilsēta, kurā vēsturiski ir attīstījusies papīra ražošana un smagā rūpniecība.

Pilsētā bāzēts hokeja klubs Modo Hockey, kas spēlē Zviedrijas Elitsērijā un divas reizes ir izcīnījis Zviedrijas čempiones titulu. Tāpat pilsētā dzimuši vairāki pasaulslaveni hokejisti.

Cilvēki 
Ērnšeldsvīkā dzimuši:

 Magdalena Forsberga (Magdalena Forsberg) (1967) — biatloniste
 Pēters Fošbergs (Peter Forsberg) (1973) — hokejists
 Hans Hedbergs (Hans Hedberg) (1917—2007) — skulptors
 Viktors Hedmans (Victor Hedman) (1990) — hokejists
 Frēdriks Lindstrēms (Fredrik Lindström) (1989) — biatlonists
 Malins Mostrems (Malin Moström) (1975) — futbolists
 Markuss Neslunds (Markus Näslund) (1973) — hokejists
 Daniels Sedins (Daniel Sedin) (1980) — hokejists
 Henriks Sedins (Henrik Sedin) (1980) — hokejists
 Niklass Sundstrēms (Niklas Sundström) (1975) — hokejists

Sadraudzības pilsētas 
Ērnšeldsvīkas sadraudzības pilsētas ir:
  Brande, Dānija
  Ēnekoski, Somija
  Sigdala, Norvēģija
  Hveragerjo, Īslande
  Tarpa, Vācijā

Ārējās saites 
Pilsētas mājaslapa

Zviedrijas pilsētas
Kazahijas PSR

Kazahijas PSR () bija padomju republika un Padomju Savienības sastāvdaļa no 1936. līdz 1991. gadam.

Ar 2 717 300 kvadrātkilometru platību tā bija otrā lielākā padomju republika pēc Krievijas PFSR. Tās galvaspilsēta bija Alma-Ata (mūsdienās pazīstama kā Almati). Mūsdienās tā ir neatkarīga valsts Kazahstāna, kas atrodas Vidusāzijā.

Valsts tika nosaukta kazahu vārdā, kuriem šajā reģionā pastāvēja spēcīga hanu valsts pirms Krievijas impērijas un pēc tam padomju kundzības. Padomju Savienības kosmodroms, kas tagad pazīstams kā Baikonuras kosmodroms, atradās šajā republikā pie Baikonuras, kas tika izveidota kosmodroma apkalpošanai.

Vēsture 
Krievijas pilsoņu kara laikā no 1917. līdz 1920. gadam tagadējās Kazahstānas un Krievijas Federācijas Orenburgas apgabala pastāvēja Alašordas autonomija (Алаш-Орда).
Pēc tam, kad to ieņēma Sarkanā armija, 1920. gada 26. augustā kazahu apdzīvotajā teritorijā izveidoja Kirgīzu Autonomo Sociālistisko Padomju Republiku, kas ietilpa Krievijas PFSR sastāvā. Tās galvaspilsēta bija Orenburga. 1925. gadā no tās atdalīja Orenburgas apgabalu un pārdēvēja par Kazaku (vēlāk — Kazahu) Autonomo Padomju Sociālistisko Republiku ar galvaspilsētu Kizilordā.
1929. gadā likvidēja Turkestānas APSR un no tās pievienoja Almati, kas kļuva par Kazaku APSR jauno galvaspilsētu.
1932. gadā no Kazaku APSR atdalīja Karakalpakijas un Kizilkuma apvidus.

1936. gadā Kazahu APSR pārdēvēja par Kazahijas PSR. 1991. gada 16. decembrī Kazahija ieguva neatkarību no PSRS, jau īsi pirms tam pārdēvējusi sevi par Kazahstānas Republiku.

Kazahijas PSR
Padomju Savienība
Bijušās valstis Eiropā
Austrijas hokeja līga

ICE Hockey League (Starptautiskā Centrāleiropas hokeja līga) ir Centrāleiropas hokeja līga, kas vienlaikus ir arī Austrijas spēcīgākā hokeja līga. Tā dibināta 1923. gadā, sākot ar 2006. gadu līgai pievienojās uzreiz vairāki ārvalstu klubi. Labākā Austrijas komanda izcīna Austrijas čempiones titulu.

Pašreizējās komandas (2022.—23.) 
  Asiago Hockey 1935
  Lincas "Black Wings"
  HK Bolcāno
  Fehérvár AV19
  Grācas "99ers"
  HK Insbruka
  EC Klāgenfurte
  Ļubļanas "Olimpija"
  HC Pustertal Wölfe
  HK Villaha
  Vīnes "Capitals"
  Zalcburgas "Red Bull"

Līgas čempionu uzskaitījums

Pašreizējais formāts 

 2021.—22. — Zalcburgas "Red Bull"
 2020.—21. — EC Klāgenfurte
 2019.—20. — Netika noskaidrots
 2018.—19. — EC Klāgenfurte
 2017.—18. — HK Bolcāno
 2016.—17. — Vīnes "Capitals"
 2015.—16. — Zalcburgas "Red Bull"
 2014.—15. — Zalcburgas "Red Bull"
 2013.—14. — HK Bolcāno
 2012.—13. — EC Klāgenfurte
 2011.—12. — Lincas "Black Wings"
 2010.—11. — Zalcburgas "Red Bull"
 2009.—10. — Zalcburgas "Red Bull"
 2008.—09. — EC Klāgenfurte
 2007.—08. — Zalcburgas "Red Bull"
 2006.—07. — Zalcburgas "Red Bull"

Austrijas čempionu uzskaitījums (nepilnīgs) 

 2021.—22. — Zalcburgas "Red Bull"
 2020.—21. — EC Klāgenfurte
 2019.—20. — Netika noskaidrots
 2018.—19. — EC Klāgenfurte
 2017.—18. — Zalcburgas "Red Bull"
 2016.—17. — Vīnes "Capitals"
 2015.—16. — Zalcburgas "Red Bull"
 2014.—15. — Zalcburgas "Red Bull"
 2013.—14. — Zalcburgas "Red Bull"
 2012.—13. — EC Klāgenfurte
 2011.—12. — Lincas "Black Wings"
 2010.—11. — Zalcburgas "Red Bull"
 2009.—10. — Zalcburgas "Red Bull"
 2008.—09. — EC Klāgenfurte
 2007.—08. — Zalcburgas "Red Bull"
 2006.—07. — Zalcburgas "Red Bull"
 2005.—06. — HK Villaha
 2004.—05. — Vīnes "Capitals"
 2003.—04. — EC Klāgenfurte
 2002.—03. — Lincas "Black Wings"
 2001.—02. — HK Villaha
 2000.—01. — EC Klāgenfurte
 1999.—00. — EC Klāgenfurte
 1998.—99. — HK Villaha
 1997.—98. — HK Feldkirha
 1996.—97. — HK Feldkirha
 1995.—96. — HK Feldkirha
 1994.—95. — HK Feldkirha
 1993.—94. — HK Feldkirha
 1992.—93. — HK Villaha
 1991.—92. — HK Villaha
 1990.—91. — EC Klāgenfurte
 1989.—90. — HK Feldkirha

Ārējās saites 
 Līgas oficiālā mājaslapa

Hokejs Austrijā
Hokejs Slovēnijā
Hokejs Ungārijā
Hokejs Itālijā
Hokeja līgas
Roberts Langs

Roberts Langs (; dzimis 1970. gada 19. decembrī) ir bijušais čehu hokejists, centra uzbrucējs. Savas karjeras laikā aizvadījis 17 sezonas Nacionālajā hokeja līgā, 1998. gadā Čehijas izlases rindās kļuvis par olimpisko čempionu.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Langs uzsāka 1988.—89. gada sezonā, kad debitēja Čehoslovākijas hokeja līgas kluba HK Litvīnova rindās. Komandas sastāvā hokejists aizvadīja vēl nākamās trīs sezonas, līdz 1992. gada vasarā pārcēlās uz Ziemeļameriku.

1992.—93. gada sezonā hokejistam izdevās debitēt NHL, aizvadot 11 spēles Losandželosas "Kings" sastāvā, taču atlikušo sezonas daļu Langs aizvadīja IHL. 1994.—95. gada sezonā hokejistam izdevās nostiprināties "Kings" rindās, taču 1996. gadā atgriezās Eiropā, 1996.—97. gada sezonu aizvadot Čehijas Ekstralīgas klubā Prāgas "Sparta".

1997. gada septembrī Langs noslēdza līgumu ar Pitsburgas "Penguins", nākamajās sezonās strauji augot Langa rezultativitātei. 2000.—01. gada sezonā bija rezultatīvākā hokejista NHL karjerā, tajā 82 spēlēs atzīmējoties ar 80 punktiem.

2002. gada vasarā Langs kļuva par brīvo aģentu un noslēdza līgumu ar Vašingtonas "Capitals" vienību. 2003.—04. gada sezona Langam izdevās ļoti rezultatīva, taču sezonas izskaņā hokejists tika aizmainīts uz Detroitas "Red Wings".

2004.—05. gada NHL sezonas lokauta laikā Langs nespēlēja, taču 2005.—06. gada sezonā turpināja karjeru "Red Wings" sastāvā. 2007.—08. gada sezonu Langs aizvadīja Čikāgas "Blackhawks" rindās, pēc sezonas noslēguma tiekot aizmainīts uz Monreālas "Canadiens", kuras rindās uzbrucējs aizvadīja nākamo sezonu.

2009.—10. gada sezonu Langs nospēlēja Fīniksas "Coyotes" sastāvā, sezonas beigās noslēdzot savu profesionālā spēlētāja karjeru.

Čehoslovākijas hokeja izlases rindās izcīnījis bronzas medaļas 1992. gada olimpiskajās spēlēs, kā arī 1992. gada Pasaules čempionātā.

Čehijas hokeja izlases rindās izcīnījis 1998. gada olimpisko zelta medaļu, 2006. gadā tai pievienojot bronzas medaļu. Tāpat Langs izcīnījis 1997. gada Pasaules čempionāta bronzas medaļas.

Ārējās saites 

1970. gadā dzimušie
Losandželosas "Kings" spēlētāji
Bostonas "Bruins" spēlētāji
Pitsburgas "Penguins" spēlētāji
Vašingtonas "Capitals" spēlētāji
Detroitas "Red Wings" spēlētāji
Čikāgas "Blackhawks" spēlētāji
Monreālas "Canadiens" spēlētāji
Arizonas "Coyotes" spēlētāji
Hokejisti 1992. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 1998. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Hokejisti 2006. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Ūstu apgabalā dzimušie
Hokejisti 2002. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Ketelina Ponora

Ketelina Ponora (; dzimusi ) ir rumāņu sporta vingrotāja.

Piedalījusies divās Olimpiskajās spēlēs (, ). 2004. gadā Atēnās viņa kļuva par trīskārtēju čempioni (komandu sacensības, vingrojums uz baļķa, brīvās kustības), savukārt 2012. gadā Londonā izcīnīja sudrabu brīvajās kustībās un bronzu komandu sacensībās. Izcīnījusi trīs sudraba un divas bronzas medaļas Pasaules čempionātā. Eiropas čempionātā kļuvusi par septiņkārtēju čempioni (piecas reizes individuālajās sacensībās), tāpat divas reizes ieņēmusi 2. vietu un vienu reizi — 3. vietu.

Ārējās saites 

1987. gadā dzimušie
Rumānijas vingrotāji
2004. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2012. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās zelta medaļas ieguvēji
Olimpiskās sudraba medaļas ieguvēji
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskie zelta medaļnieki vingrošanā
Olimpiskie sudraba medaļnieki vingrošanā
Olimpiskie bronzas medaļnieki vingrošanā
Uldis Mārtiņš Klauss

Uldis Mārtiņš Klauss (dzimis , miris ) bija latviešu ekonomists un politiķis.

Biogrāfija 
Uldis Mārtiņš Klauss ir dzimis  Rīgā. Latvijā arī ieguvis pirmo izglītību. 2. pasaules kara beigās kopā ar ģimeni dodas bēgļu gaitās uz Vāciju. Tur Uldis Klauss beidzis Ebenveileras latviešu ģimnāziju. Izglītošanos turpinājis Kolumbijas Universitātē Ņujorkā, ko absolvējis 1957. gadā, iegūstot maģistra grādu ekonomikā. Pēc studiju beigšanas strādājis pie uzņēmēja J.Risberga (General Builders Corp.) par galveno finanšu vadītāju.

No 1978.līdz 1981. gadam bijis Deutsche Unionbank G.m.b.H Frankfurt-Hamburg direktors un viceprezidents. Bijis arī Banker Trust Company viceprezidents un kopš 1981.gada Long Island Trust Company un Bank of New York viceprezidents.  Bijis aktīvs arī trimdas latviešu sabiedriskajā dzīvē. Bijis Ņujorkas latviešu kredītsabiedrības priekšsēdētājs, patiesības fonda kasieris un latviešu fonda revidents. Darbojies arī Ņujorkas latviešu organizācijas padomes valdē, bijis arī tās priekšsēdētājs. Amerikas Latviešu apvienibas vicepriekšsēdētājs un apgāda vadītājs. PBLA loceklis un Daugavas Vanagu jaunatnes nozares vadītājs.

1990. gadu sākumā pārcēlies atpakaļ uz dzīvi Latvijā un bijis viens no Latvijas ekonomikas atveseļošanas programmas "Latvija-2000" izstrādātājiem. 1993. gadā viņš kļuva par Latvijas Bankas prezidenta padomnieku, kā arī kases un finanšu aprites pārvaldes priekšsēdētāju. 2002. gadā ievēlēts 8. Saeimā no partijas "Jaunais laiks" saraksta. Uldis Klauss bija jaunākās latviešu studentu korporācijas Fraternitas Vanenica biedrs.

Miris  Rīgā. Apbedīts Cēsu pilsētas kapos.

Atsauces

Ārējās saites 
 CVK profils

1929. gadā dzimušie
2012. gadā mirušie
Rīgā dzimušie
Trimdas latvieši
"Jaunā laika" politiķi
8. Saeimas deputāti
Latvijas ekonomisti

Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieri
Braiens Trotjē

Braiens Trotjē (Bryan Trottier; dzimis ) ir bijušais kanādiešu hokejists, centra uzbrucējs, vēlāk arī treneris. Savas karjeras laikā NHL aizvadījis 18 sezonas, sešas reizes izcīnot Stenlija kausu, bet pa reizei iegūstot arī Harta, Kona Smita un Ārta Rosa balvas.

Spēlētāja karjera 
Profesionāļa karjeru Trotjē uzsāka 1975.—76. gada sezonā, kad pievienojās NHL klubam Ņujorkas "Islanders", gūstot 95 punktus un sezonas izskaņā kā līgas labākajam debitantam iegūstot arī Kaldera balvu. 1977.—78. gada sezonu Trotjē noslēdza kā līgas otrs rezultatīvākais spēlētājs aiz Gija Leflēra, taču 1978.—79. gada sezonā bija pats rezultatīvākais, attiecīgi iegūstot Ārta Rosa balvu. Trotjē tika atzīts arī par sezonas vērtīgāko spēlētāju, iegūstot Harta balvu.

Nākamajās četrās sezonās Trotjē bija viens no galvenajām Ņujorkas "Islanders" panākumu atslēgām, klubam izcīnot uzreiz četrus Stenlija kausa titulus pēc kārtas. 1979.—80. gada sezonā Trotjē kā izslēgšanas kārtas vērtīgākais spēlētājs ieguva arī Kona Smita balvu.

Turpmākajās sezonās Trotjē vēl joprojām bija viens no komandas vadošajiem uzbrucējiem, taču pēc 1987.—88. gada sezonas uzbrucēja rezultativitāte strauji kritās, 1989.—90. gada sezonu noslēdzot vien ar 24 punktiem, kā rezultātā hokejists no "Islanders" rindām tika atlaists.

1990. gada vasarā Trotjē pievienojās Pitsburgas "Penguins" vienībai, nākamajās divās sezonās izcīnot savu piekto un sesto Stenlija kausu. 1992.—93. gada sezonu hokejists izlaida, taču pēc 1993.—94. gada sezonas, kuru aizvadīja "Penguins", nolēma beigt savu profesionāļa karjeru.

Kanādas hokeja izlases rindās Trotjē spēlējis 1981. gada Kanādas kausā, taču 1984. gada turnīru hokejists izlēma aizvadīt ASV hokeja izlases sastāvā.

Trenera karjera 
No 1994. līdz 1997. gadam Trotjē strādāja kā Pitsburgas "Penguins" trenera asistents. 1997.—98. gada sezonā Braiens bija AHL kluba Portlendas "Pirates" galvenais treneris, taču nākamās četras sezonas bija Kolorādo "Avalanche" trenera asistents. 2002.—03. gada sezonā Trotjē bija Ņujorkas "Rangers" galvenais treneris, taču sezonas vidū viņš tika atlaists.

Ārējās saites 

1956. gadā dzimušie
Kanādas hokejisti
Ņujorkas "Islanders" spēlētāji
Pitsburgas "Penguins" spēlētāji
Stenlija kausa ieguvēji
Hokeja slavas zālē uzņemtie
Kanādas hokeja treneri
Ņujorkas "Rangers" treneri