Nogaju orda

Nogaju orda (, ; nosaukums no Zelta ordas karavadoņa Nogaja vārda) bija stepes klejotāju valsts XV—XVI gadsimtā (1440—1634). Galvaspilsēta Saraičika ( — 'mazā Saraja') atradās 50 km no tagadējās Atirau Jaikas upes lejtecē, kas bija karavānu tranzīta punkts Melnās jūras un Vidusāzijas tirdzniecībā.
 
Ordu apdzīvoja tatāru klejotāju ciltis mangiti, kungrati (XV gs. otrajā pusē sevi sāka dēvēt par nogajiem), kipčaki, baškīri u.c. tjurku un mongoļu ciltis. Pamatnodarbošanās bija lopkopība, tirdzniecības karavānu apsardze, tranzīta tirdzniecība.

Izveide 
Izveidojās 14. gs. beigās, emīra Edigeja (1395—1419) laikā, atšķeļoties no Zelta ordas. Savu maksimumu Nogaju orda sasniedza 15. gs. vidū Nuraddina laikā, aizņemot Piekaspiju un Volgas baseina teritoriju līdz pat Urālu kalniem. Valdnieku beju vasaras rezidence parasti atradās stepē, starp mūsdienu Ufu un Orenburgu. Sadalīta ulusos, kuru katru beja vārdā pārvaldīja murzas.
16. gs. otrajā pusē valsts sašķēlās trijās mazākās ordās (Lielā Nogaju Orda, Mazā Nogaju Orda, Altiulas Orda).

Lielā Nogaju Orda 
Atradās starp Volgu un Urāliem. Ismails 1554. gadā bija spiests sevi atzīt par Krievijas caristes vasali, viņa dēls Bekbulats (miris ap 1566) kļuva par vienu no cara karavadoņiem, kas piedalījās 1563. gada karagājienā uz Smoļensku pret lietuviešiem, bet mazdēls Sainbulats vadīja karagājienu uz Livonijas konfederācijas zemēm un 1575. gadā tika kronēts kā Visas Krievzemes kņazs Semjons Bekbulatovičs. 1577. gadā valsts galvaspilsētu Saraičiku nopostīja Krievijas cara Joana IV Briesmīgā karaspēks. 1634. gadā Lielo Nogaju ordu iekaroja rietummongoļi (kalmiki), un tās atliekas pārcēlās uz Volgas labo krastu, kur uz laiku pievienojās Mazajai Nogaju Ordai. Pēdējais valdnieks Kanajs aizbēga pie krieviem uz Astrahaņu, tomēr tur viņu apvainoja sadarbībā ar kalmikiem un ieslodzīja cietumā, kur viņš nomira 1638. gadā.
Daļa nogaju palika dzīvot mūsdienu Kazahstānas teritorijā, kur to pēcnācēji ieplūda kazahu nācijā.

Valdnieku saraksts 
Par Nogaju ordas valdnieku dinastijas priekšteci uzskata ietekmīgo Zelta Ordas karavadoni Edigeju. Tā kā emīrs Edigejs nebija Čingishana pēcnācējs, viņam nebija tiesību saukties par hanu. Arī vēlākos Nogaju valdniekus sauca par bejiem, bet pēc sadalīšanās autonomos ulusos to valdniekus sauca par mirzām.
 Edigejs (, 1392—1412)
 Nuraddins Batirs (Нур ад-Дин Батыр-бий, 1412—1419), Edigeja dēls
 Mansurs (Мансур-бий, 1419—1427), Edigeja dēls
 Gazi (Гази-бий, 1427—1428), Edigeja dēls
 Vakkass (Ваккас-бий, 1428—1447), Nuraddina Batira dēls
 Horezmi (Хорезми-бий, 1447—1473), Vakkasa dēls
 Abbass (Аббас-бий, 1473—1491), Nuraddina Batira dēls
 Musa (Муса-бий, 1491—1502), Vakkasa dēls
 Jagmurči (Йагмурчи-бий, 1502—1504), Vakkasa dēls
 Hasans (Хасан-бий, 1504—1508), Vakkasa dēls
 Šeihs Muhamads (Шейх Мухаммад-бий, 1508—1510, 1516—1519), Musas dēls
 Alčagirs (Алчагир-бий, 1508—1516), Musas dēls
 Agišs (Агиш-бий, 1521—1524), Jagmurči dēls
 Saids Ahmads (Сайид Ахмад-бий, 1524—1541), Musas dēls
 Hadži Muhamads (Хаджи Мухаммад-мирза, 1537—1541), Musas dēls
 Šeihs Mamajs (Шейх-Мамай-бий, 1537—1541, 1541—1549), Musas dēls, 1523. gadā nogalināja Krimas hanu
 Jusufs (Юсуф-бий, 1549—1554), Musas dēls, 1549. gadā palīdzēja Maskavijas uzbrukumā Kazaņai. Jusupovu dzimtas priekštecis.

Krievijas caru vasaļi 
 Ismails (Исмаил-бий, 1557—1563), Musas dēls, 1554. gadā palīdzēja Maskavijas uzbrukumā Astrahaņai, esot dāvājis Krievijas caram Joanam IV, kas gatavojās Livonijas karam, 20 tūkstošus zirgu
 Tinehmats (Тинехмат-бий, 1563—1578), Ismaila dēls
 Uruss (Урус-бий, 1578—1590), Ismaila dēls, ap 1587. gadu zvērēja uzticību Krievijas caram. Urusovu dzimtas priekštecis
 Dinbajs (Динбай-мирза, 1578—1584), Ismaila dēls
 Saids Ahmads (Саид Ахмад-мирза, 1584—1587), Muhamada dēls
 Urazs Muhamads (Ураз Мухаммад-бий, 1584—1590, 1590—1598), Tinehmata dēls, kopa ar Krimas tatāriem uzkruka Maskavijai
 Dinmuhamads (Дин Мухаммад-бий, 1590—1598, 1598—1600), Tinehmata dēls
 Ištereks (Иштерек, 1600—1619), Tinehmata dēls, Krievijas ieliktenis, sākās sadurmes ar kalmikiem
 Kučuks (Кучук-мирза, 1600—1604), Tinehmata dēls
 Jaštaraks (Йаш Тарак-мирза, 1600—1619), Kučuka dēls
 Šaitaraks (Шай Тарак-мирза, 1604—1619), Kučuka dēls
 Karakels Muhamads (Каракель Мухаммад-мирза, 1604—1622, 1622—1631), Uraza Muhamada dēls
 Kanajs (Канай-бий, 1622—1634), Dinbaja dēls, miris krievu gūstā Astrahaņā

Mazā Nogaju Orda 
Atradās starp Volgu un Azovas jūru. Ordas dibinātājs Kazimurza (miris 1577.) Līdz XVIII gs. vidum bija Krimas hanistes un Osmaņu impērijas vasalis.

Skatīt arī 
 Turahana mauzolejs

Literatūra 
 Сафаргалиев М. Г., Распад Золотой Орды. — Саранск, 1960

Ārējās saites 
 Малая Ногайская Орда. Очерк истории.
 Ногайская Орда
 ХРОНОС — Ногайская Орда
 Эпиграфика Ногайской степи. Рамазан Керейтов, Светлана Червонная
 Заговорили камни времен Ногайской Орды. Г. Хисамиева
 Ногайский информационный сервер
 cultinfo.ru — Ногайская Орда
 Ногайская Орда" в Большой Советской Энциклопедии

Bijušās monarhijas
Bijušās valstis Āzijā
Krievijas vēsture
Kazahstānas vēsture
Tjurki