Latviešu pagaidu nacionālā padome

Latviešu pagaidu nacionālā padome (LPNP), vēlāk Latviešu nacionālā padome (LNP), bija  Valkā dibināta latviešu partiju politiska organizācija. Savā pirmajā sesijā tā pieņēma deklarāciju par apvienotas un autonomas Latvijas izveidošanu Vidzemes, Kurzemes un Latgales latviešu apriņķos. 
Pēc 1918. gada 30. janvāra deklarācijas par Latvijas Republikas izveidi LPNP iestājās par pilnībā neatkarīgu un demokrātisku Latvijas Republiku un no jūlija izdotajos dokumentos dēvējās par “topošās Latvijas augstāko valsts iestādi”. Tā darbojās līdz 1918. gada novembrim, kad tika nodibināta Tautas padome un Latvijas valsts. LNP Ārlietu nodaļas vadītājs Zigfrīds Anna Meierovics 1918. gada 23. oktobrī un atkārtoti rakstiski 11. novembrī saņēma de facto Latvijas patstāvības un LNP atzīšanu no Lielbritānijas ārlietu ministra Balfūra.

Pēc Latvijas okupācijas un Otrā pasaules kara beigām Vācijā esošie bēgļi un viņu sabiedriskās organizācijas atjaunoja Latviešu nacionālo padomi (1948—1951) ar mērķi organizēti iestāties par Latvijas neatkarības atjaunošanu, kas nerealizējās tālaika starptautiskās politiskās situācijas dēļ.

Valdes sastāvs 
 Voldemārs Zāmuēls, priekšsēdētājs, Latviešu Satversmes sapulces vēlēšanu komisijas un Satversmes projekta izstrādāšanas komisiju vadītājs, ievēlēts no Vidzemes Zemes padomes pilsoniskās frakcijas
 Juris Palcmanis, priekšsēdētāja vietnieks, ievēlēts no Latvju kareivju nacionālās savienības
 Kārlis Pauļuks, priekšsēdētāja vietnieks, ievēlēts no Kurzemes Pagaidu zemes padomes
 Jānis Rubulis, priekšsēdētāja vietnieks, Aizsardzības un atjaunošanas nodaļas vadītājs, ievēlēts no Latgales Pagaidu zemes padomes
 Kristaps Bahmanis, sekretārs, ievēlēts no Latviešu nacionāldemokrātu partijas
 Jānis Akuraters, sekretāra biedrs, ievēlēts no Latviešu kareivju nacionālās savienības
 Kārlis Skalbe, sekretāra biedrs, ievēlēts no Latviešu nacionāldemokrātu partijas
 Vilis Siliņš, Sevišķās komisijas loceklis, ievēlēts no Latviešu kooperatoru kongresa organizācijas komitejas  
 Oto Nonācs, Ārlietu nodaļas loceklis, ievēlēts no Vidzemes Zemes padomes pilsoniskās frakcijas
 Eduards Laursons, ievēlēts no Latviešu zemnieku savienības

LPNP Valdes sēdes notika tās priekšsēdētāja Voldemāra Zāmuēla dzīvoklī Valkā.

Padomes vadībā darbojās arī Jānis Goldmanis (Ārlietu nodaļas vadītājs) un Ādolfs Klīve (Finanšu nodaļas loceklis) no Kurzemes Pagaidu zemes padomes, Zigfrīds Meierovics (Finanšu nodaļas vadītājs) no Latviešu zemnieku savienības, Augusts Kalniņš (Agrārās nodaļas vadītājs) no Vidzemes Zemes padomes, Fricis Vītoliņš (Kultūras nodaļas vadītājs), Pēteris Zālīte (Agrārās nodaļas loceklis) no Latvijas Demokrātu partijas un citi.

Vēsture

Priekšvēsture 

Kurzeme, Vidzeme un Latgale Krievijas Impērijā atradās dažādās guberņās. Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā Kurzemi okupēja Vācijas karaspēks un nodibināja militāro pārvaldi (Oberostu), fronte gāja gar Daugavu. Liela daļa (2/3) Kurzemes iedzīvotāju bija izdzīti no mājām, un tiem lika doties bēgļu gaitās Krievijas iekšienē. Arī Rīgas iestādes tika evakuētas.

Pēc Krievijas Februāra revolūcijas tika pasludinātas brīvības politiskajā, ekonomiskajā u.c. jomās. Latvieši veidoja jaunas partijas. Latvijā tika dibinātas vietējās pašvaldības — Vidzemes Zemes padome, Kurzemes Zemes padome un Latgales Pagaidu zemes padomes.  Rīgā sanāca latviešu sabiedrisko organizāciju konference, kas prasīja Latvijas autonomiju Krievijas sastāvā, taču Pagaidu valdība pret šīm prasībām izturējās nelabvēlīgi. Līdz ar to latviešu sabiedrība sāka vairāk domāt par pilnīgu atdalīšanos no Krievijas.

Tā kā Krievijas armijā boļševiku aģitācijas rezultātā trūka disciplīnas, vācu armija sāka gūt panākumus:  tā ieņēma Rīgu, un fronte virzījās uz ziemeļaustrumiem. Līdz ar to latvieši zaudēja cerības uz Krievijas uzvaru karā. Vācu okupētajā Rīgā darbojās latviešu organizāciju Demokrātiskais bloks, kurā ietilpa sociāldemokrāti, kā arī dažas citas partijas, tai skaitā Latviešu zemnieku savienība.

1917. gada 10. oktobra sesijas laikā pilsoniski noskaņotie deputāti pārtrauca darboties lielinieciskās Vidzemes Zemes padomes sastāvā, kurā no 40 deputātu vietām Latvijas Sociāldemokrātijai bija 24 vietas, bet pilsoniskajai frakcijai 15 vietas. 
1917. gada 13. oktobrī Petrogradā pēc Valsts domes deputātu Jāņa Goldmaņa un Jāņa Zālīša iniciatīvas sapulcējās latviešu pilsonisko partiju (bez sociāldemokrātiem) un sabiedrisko organizāciju pārstāvji, kuri nolēma dibināt Latviešu pagaidu nacionālo padomi (LPNP), pirmo sesiju plānojot sasaukt 11. novembrī Valmierā.

Pēc tam, kad  Petrogradā notika Oktobra revolūcija un varu pārņēma boļševiki, LPNP pirmo sesiju nolēma sasaukt 29. novembrī Valkā.

Pirmās sesijas delegāti 
Uz pirmo sesiju LPNP Organizācijas komiteja uzaicināja šādu organizāciju pārstāvjus:
 Trīs Latvijas daļu Pagaidu zemes padomes: Vidzemes Zemes padome, Kurzemes Pagaidu zemes padome, Latgales Pagaidu zemes padome, no katras 6 pārstāvji;
 Latviešu kareivju centrālie orgāni: Latviešu strēlnieku pulku izpildkomiteja (4), Latvju kareivju nacionālā savienība (4), Latgaliešu kareivju sekcija (2);
 Latviešu bēgļu centrālie orgāni: Latviešu bēgļu apgādāšanas centrālkomiteja (2), Baltijas Latviešu bēgļu apgādāšanas komiteja (1), Latgaliešu bēgļu centrālkomiteja (1);
 Latviešu politiskās partijas: Sociālrevolucionāru partija (2), LSD lielinieku frakcija (2),  LSD mazinieku frakcija (2), Latviešu zemnieku savienība (2), Latviešu nacionāldemokrātu partija (2), Latviešu demokrātiskā partija (2), Latvijas Radikāldemokrātiskā partija (2), Latgaliešu tautas komiteja (2);
 Latviešu kooperatīvu centri: Baltijas kooperatīvi (1), Latgales kooperatīvi (1).
Bija paredzēta arī Krievijas latviešu koloniju un ārzemju latviešu piesaistīšana, kas nepiepildījās.

Ielūgumam atsaucās vairums aicināto latviešu sabiedrisko organizāciju, tomēr Latvijas Sociāldemokrātijas (lielinieku) Centrālkomiteja un tās kontrolē esošā Vidzemes Zemes padome atteicās piedalīties, bet atsūtīja divus novērotājus.

Pirmā sesija Valkā 
No  līdz  (pēc vecā stila 16.—19. novembrī) Valkas pilsētas valdes telpās sapulcējās lielākās latviešu partijas un sabiedriskās organizācijas, kura tika apspriesta Latviešu pagaidu nacionālās padomes nepieciešamība. Tā kā sapulcē nebija pārstāvētas minoritātes, tad organizāciju nevarēja nosaukt par Latvijas Nacionālo padomi. Tika noteikti tās galvenie uzdevumi — Latvijas Satversmes sapulces sasaukšana, autonomijas projekta izstrādāšana, Latvijas teritoriālo apvienošana, ārvalstu informēšana. 2. decembrī padome formāli deklarēja, ka līdz Satversmes sapulces sasaukšanai tā būtu vienīgā un pilntiesīgā latviešu tautas un Latvijas iedzīvotāju pārstāvētāja. Paziņojumā ārvalstīm Latviešu pagaidu nacionālā padome norādīja: „Ievērojot latvju tautas sensenās tieksmes pēc politiskas brīvības un autonomas Latvijas, kas jo spilgti parādījās 1905. gada atsvabināšanas cīņās, un nostājoties uz tautu pašnoteikšanās tiesību principu pamata, Latviešu pagaidu nacionālā padome uz visstingrāko protestē pret jebkuru Latvijas sadalīšanu un it īpaši pret Kurzemes vai arī visas Latvijas pievienošanu vai kaut kādu saistīšanu pie Vācijas un līdz ar to pasludina, ka Latvija, kurā ieiet Vidzeme, Kurzeme un Latgale, ir autonoma valstsvienība, kuras stāvokli, attiecības uz ārieni un iekšējo iekārtu noteiks viņas Satversmes sapulce un tautas plebiscīts.” Latviešu pagaidu nacionālā padome dibināja arī pirmos diplomātiskos kontaktus, cenšoties panākt ārvalstu un jo sevišķi Antantes valstu labvēlību saviem politiskajiem centieniem.

Par LPNP valdes priekšsēdētāju ievēlēja advokātu Voldemāru Zāmuēlu, par viņa biedriem — Kārli Pauļuku, Jāni Rubuli, Jāni (Juri) Palcmani. Par sekretāru ievēlēja Kristapu Bahmani, par viņa biedriem — Jāni Akurateru un Kārli Skalbi. Tika izveidotas astoņas nodaļas, kurām būtu jāatrodas Valkā, bet Ārlietu nodaļas centram — Petrogradā. Tika nolemts uz ārzemēm sūtīt delegāciju (Zigfrīds Meierovics, Jānis Čakste un Jānis Kreicbergs).

Daži vēsturnieki  uzskata par neatkarības pieteikumu, un šo datumu varētu pat traktēt kā Latvijas valstiskuma sākumu.

Otrā sesija Pēterpilī 
 (pēc vecā stila 19. decembrī) Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildkomiteja (Iskolats) aizliedza Latviešu pagaidu nacionālās padomes darbību, bet Iskolata priekšsēdētājs Fricis Roziņš (Āzis) kavējās lēmumu izpildīt, tādējādi LPNP valde turpināja darboties V. Zāmuēla dzīvoklī Valkā, kur līdz otrajai sesijai noturēja 21 sēdi.

Latviešu pagaidu nacionālās padomes otrā sesija notika Pēterpilī 1918. gada 28.—31. (15.–18.) janvārī. Sēdes vadīja Arveds Bergs, Zigfrīds Meierovics un Jāzeps Rancāns. Tika nodibināta sociālistu frakcija ar 6 locekļiem un pārvēlēta LPNP valde šādā sastāvā:
 Voldemārs Zāmuēls, priekšsēdētājs
 Juris Palcmanis, priekšsēdētāja vietnieks
 Kārlis Pauļuks, priekšsēdētāja vietnieks
 Arturs Kroders, priekšsēdētāja vietnieks
 Dāvis Rudzītis, sekretārs
 Kristaps Bahmanis, sekretāra biedrs
 Oto Nonācs, sekretāra biedrs
 Jānis Akuraters, kasieris un mantzinis
 Vilis Siliņš, kasiera un mantziņa biedrs 
 
Pēc plašām debatēm 30. (17.) janvāra sēdē ar 23 balsīm par un 1 (Jāņa Zālīša) balsi pret tika pieņemta rezolūcija, kurā LPNP, "dibinādamās uz visas pasaules demokrātijas atzītām un pasludinātām tautu pašnoteikšanās tiesībām", atzina, ka "Latvijai jābūt patstāvīgai demokrātiskai republikai, kas apvienotu Kurzemi, Vidzemi un Latgali”.
Paziņodama visiem Latvijas pilsoņiem savu lēmumu par Latvijas Republikas dibināšanu, LPNP protestēja pret Krievijas un Vācijas nodomu miera sarunās sadalīt Latviju.

Operācijas "Dūres sitiens" laikā 1918. gada 19. februārī lielinieki apcietināja V. Zāmuēlu un kopā ar 170 ķīlniekiem aizveda uz Pleskavu. 22. februārī vācu karaspēks ieņēma Valku, 23. februāra Pleskavas kauju laikā V. Zāmuēlu atbrīvoja no lielinieku gūsta, un 25. februārī viņš atgriezās Valkā, kur LPNP valde viņa dzīvoklī 1. martā turpināja savu darbību. Savukārt Pēterpilī J. Goldmaņa dzīvoklī turpināja darboties LPNP Ārlietu nodaļa. 
Kad  Vācijas impērija un Padomju Krievija noslēdza Brestļitovskas miera līgumu un 8. martā tika izziņota Kurzemes un Zemgales hercogistes atjaunošana, Latviešu nacionālā padome 1918. gada pavasarī starptautiski izplatīja oficiālu protestu pret Brestļitovskas miera līgumu un Kurzemes aneksiju.
8. aprīlī LPNP nosūtīja oficiālu vēstuli Vācijas impērijas kancleram fon Hertlingam, paziņojot savu 30. janvāra lēmumu Latvijas neatkarības jautājumā, un prasīja sev Kurzemes, Latgales un Vidzemes latviešu daļas pārvaldību līdz pagaidu valdības un nacionālās armijas nodibināšanai.

Trešā sesija Pēterpilī 
Pēc miera noslēgšanas ar Vāciju Padomju Krievijas varas iestādes aizliedza LPNP darbību un vajāja tās locekļus. 
Trešo sesiju 1918. gada 26.—28. jūnijā vadīja Jānis Čakste, un tā lielā slepenībā notika Jāņa Goldmaņa dzīvoklī Pēterpilī, sēžu protokoli ir gājuši bojā, tomēr zināms, ka LPNP nolēma griezties ar deklarāciju pie Eiropas un Amerikas tautām un valdībām, norādot uz Latvijas nospiesto stāvokli vācu okupācijā un prasot atbalstu Latvijas patstāvībai.

Vācu okupācijas laikā LPNP valde galvenokārt izlēma saimniecības, kultūras un izglītības jautājumus. Pārrunāja un izlēma arī politiskos jautājumus, bet tajos pieņemtos lēmumus pilnībā neprotokolēja. Sākumā LPNP izdeva sešus rakstu krājumus ar nosaukumu "Ziņas par Latviju" un Valkā Oto Nonāca vadībā iznākošais laikraksts "Līdums" informēja par LPNP darbību, bet tad vācu cenzūra aizliedza lietot vārdu "Latvija". Latviešu pagaidu nacionālās padomes pēdējā, 49. Valdes sēde Valkā notika 1918. gada 8. augustā, pēc tam LPNP darbinieki pārcēlās uz Rīgu.
1918. gada 27. augusta Berlīnes papildvienošanās paredzēja, ka Vācija neatbalstīs Padomju Krievijai naidīgos spēkus, savukārt Krievija atteiksies "no suverēna tiesībām pār Igaunijas un Livonijas provincēm, kā arī no jebkādas iejaukšanās to iekšējās lietās". LPNP valdes priekšsēdētāja vietnieku Juri Palcmani lielinieki apcietināja un 1918. gada oktobrī nošāva.

Ārlietu nodaļa 
Pirmajā LPNP sesijā tika nolemts informēt ārvalstis par Latvijas neatkarības ideju, tādēļ tika dibināta Ārlietu nodaļa. Par tās priekšsēdētāju ievēlēja Krievijas Valsts domes deputātu Jāni Goldmani, par locekļiem profesoru Rancānu, O. Nonācu, A. Bergu, A. Dobeli, par sekretāriem A. Dobeli un Jāni Seski. Tajā laikā Petrogradā jau atradās Latviešu informācijas birojs, kas darbojās Antantes un neitrālo valstu informēšanā par latviešu stāvokli un prasībām. Šis Informācijas birojs tad arī bija pamats LPNP Ārlietu nodaļai.

Nodaļas uzdevumos ietilpa informēt Antantes valstu pārstāvjus par latviešu stāvokli Vācijas okupācijā un lielinieku varā un politiskajiem mērķiem; atspēkot apmelojumus, ko veica boļševiki un vācieši; izdot propagandas brošūras par Latviju, sagatavot ārvalstis idejai par Latvijas neatkarības atzīšanu.

Igaunijas Zemes padomes sūtnis Londonā Ants Pīps un citi Igaunijas Zemes padomes locekļi (Tenisons, Martna, Pusta, Virgo, Menrings) aktīvi darbojās trimdā un 1918. gada maijā panāca Igaunijas valsts de facto atzīšanu no Lielbritānijas un Francijas valdībām.
1918. gada 12. jūlijā LNP izdeva Z. A. Meierovicam šādu pilnvaru Nr. 157/160: "Latviešu nacionālā padome, kura pagaidām ir topošās Latvijas augstākā valsts iestāde un apvieno sevī visas latviešu nacionālās partijas un centrālās sabiedriskās iestādes, sūta uz Angliju kā savu pilnvaroto priekšstāvi šā raksta uzrādītāju, LNP locekli cand. rer. merc. Zigfrīdu Meierovicu. Meierovica k-gam ir tiesības LNP vārdā stāties sakarā ar Anglijas valsti un valstsvīriem, piedalīties un runāt LNP vārdā konferencēs un apspriedēs. Pie tam Meierovica k-gs strādā tādā garā, ka visur aprādīs suverēnas un nedalītas Latvijas vajadzību ar viņas pastāvības internacionālu garantiju." Balstoties uz šo pilnvaru, Meierovics izvērsa darbību rietumvalstīs un 1918. gada 23. oktobrī sarunā ar Lielbritānijas ārlietu ministu Balfūru saņēma de facto atzīšanu Latvijas patstāvībai un LNP kā Latvijas valdībai.

Uz LPNP Ārlietu nodaļas pamata vēlāk tika izveidota Latvijas Republikas Ārlietu ministrija.

LPNP 1917. gada 2. decembra deklarācijas un rezolūcijas 
Latviešu pagaidu nacionalā padome savā 1. sesijā Valkā pieņēma divas deklarācijas un rezolūcijas:
 
Dibinoties uz augšējo, Latviešu pagaidu nacionalā padome nolemj: 
 ka bez kavēšanās sperami soļi Latvijas satversmes sapulces organizēšanai šajā pusē frontei — tiklab neieņemtajā Latvijas daļā, kā ari Iekškrievijā starp latviešu bēgļiem un kolonistiem,
 ka Latvijas Satversmes sapulce sasaucama visdrīzākā laikā, iepriekš rūpējas par vēlēšanu tiesiskām garantijām un vēlēšanu priekšdarbiem, šajā nolūkā stājoties sakarā ar pārējām iestādēm, kas rūpējas, vai rūpētos par Latvijas satversmes sapulces sasaukšanu, kā arī kopā ar pēdējām nosakot termiņu, kad izdarāmas vēlēšanas.
Latviešu Pagaidu Nacionalā Padome ieskata par šīs organizējamās satversmes sapulces tiešiem uzdevumiem: Latvijas satversmes likumu izstrādāšanu, Latvijas teritorijas (Vidzemes, Kurzemes un Latgales) robežu noteikšanu, attiecību noteikšanu starp latviešu kolonijām, attiecību noteikšanu ar Viskrievijas satversmes sapulci, Krievijas valstu vienībām un sastāvdaļām, kā ari ārvalstīm un ārvalstu tautām, un beidzot likumdošanu.”

LPNP 1918. gada 30. janvāra deklarācija 
Pēc tam, kad varu vācu neokupētajā Latvijas daļā bija pārņēmis Iskolats, bet vācbaltiešu Kurzemes Zemes padome Berlīnē lūdza pievienošani Vācijas impērijai, LPNP savā otrajā sesijā Pēterpilī 1918. gada 28. - 31. janvārī pieņēma deklarāciju par veidojamās Latvijas Republikas neatkarību un demokrātiskumu:

LNP iekļaušanās Tautas padomē 
Pēc Vācijas neveiksmēm rietumu frontē  tika noslēgts Kompjeņas pamiera līgums starp Vāciju un Sabiedrotajiem. Līdz ar to radās iespēja izveidot neatkarīgu Latvijas valsti. Sākās sarunas starp LNP un Demokrātisko bloku par darbības saskaņošanu šajā virzienā. Abas organizācijas nevarēja vienoties par valsts iekārtu jaunajā valstī. Sociāldemokrāti vēlējās iedibināt sociālistisku iekārtu, bet tā nebija pieņemama citām partijām.  notika sanāksme, kurā piedalījās abās organizācijās pārstāvētās partijas. Pēc ilgiem strīdiem sanāksme nolēma dibināt pagaidu parlamentu Tautas padomi. Līdz ar to Latviešu Nacionālā padome un Demokrātiskais bloks iekļāvās Tautas padomē. Nākamajā dienā  tika proklamēta Latvijas valsts.

LNP atjaunošana pēc Otrā pasaules kara (1948—1951) 

1948. gada aprīlī Latvijas Centrālās padomes, Latviešu centrālās padomes, Latvijas Sarkanā Krusta, Latviešu studentu centrālās apvienības, Daugavas Vanagu, Latviešu organizāciju apvienības un Latviešu pretestības kustības dalībnieku apvienības pārstāvji Vircburgā vienojās no jauna nodibināt Latviešu nacionālo padomi (LNP) kā dažādas trimdas latviešu organizācijas apvienojošu centrālo organizāciju, kuras mērķis bija politiska Latvijas atbrīvošana, tautas saglabāšana un sadarbība.
1948. gada jūlijā Eslingenē (Esslingen am Neckar) uz dibināšanas sanāksmi sapulcējās 25 delegāti, gan bēgļu nometņu izvēlēti pārstāvji, gan baznīcu pārstāvji, gan Daugavas Vanagu un studentu pārstāvji. Augstākā LNP institūcija bija delegātu sapulce, kas izvēlēja LNP prezidiju, kurš kalpoja kā izpildinstitūcija. LNP savu darbību beidza 1951. gada rudenī sakarā ar latviešu masveida izceļošanu no Eiropas uz ASV, Kanādu un Austrāliju. Tās funkcijas pārņēma Latviešu atbrīvošanas komitejas Eiropas centrs (1951—1995), Latviešu nacionālā apvienība Kanādā (no 1950), Amerikas Latviešu Apvienība (no 1951) un Latviešu apvienība Austrālijā (no 1951). 1955. gada 23. oktobrī Londonā kā globālā centrālā latviešu trimdas organizācija tika nodibināta Pasaules Brīvo latviešu apvienība.

Atsauces

Literatūra 
 Uldis Ģērmanis „Latvijas neatkarības idejas attīstība” — Jaunā Gaita Nr. 58, 1966.
 Ādolfs Šilde „Latvijas vēsture 1914 - 1940, valsts tapšana un suverēna valsts”. — Daugava, Stockholm 1976.
 Ainārs Lerhis „Latvijas Republikas ārlietu dienests 1918 – 1941”. — Latvijas vēstures institūta apgāds, Rīga 2005.

Ārējās saites 
 Pēteris Ziemelis: „Latvijas Republika proklamēta 1918. gada 30. janvārī” — Auseklis
 Latvijas neatkarības idejas pirms 1918. gada 18. novembra un Latvijas brīvvalsts veidošanās līdz 1922. gadam livonia.lv, 28.06.2007
 Latviešu Pagaidu Nacionālās Padomes otrās sesijas protokols
 Viesturs Sprūde „Latvijas neatkaribas sagatvošanas gads” — Latvijas Avīze, 17.11.2007
 Kad proklamēta Latvijas republika?

Latvijas vēsture
Sabiedriskās kustības un organizācijas Latvijas teritorijā
1917. gads Latvijā
1918. gads Latvijā