Osmaņu impērijas administratīvais iedalījums

Osmaņu impērija (1299—1922) tās uzplaukuma laikos aptvēra gandrīz 5,6 miljonus km² Anatolijā, Tuvajos austrumos, ziemeļu Āfrikā, dienvidaustrumu Eiropā un Kaukāzā.

Sākumā tā bija seldžuku vasaļvalsts centrālajā Anatolijā, bet vēlāk ar gadiem kļuva par visu agrāk eksistējušo valstisko veidojumu apvienojumu Osmaņu dinastijas vadībā. Tradicionāli šo teritoriju vadītājus sauca par bejiem un lielākā daļa turpināja valdīt savās valstīs Osmaņu sultāna sizerēnā varā. Titulu bejs vēlāk lietoja arī ieceltie pārvaldnieki (gubernatori), kad vietējais valdnieks tika atstumts.

Līdz ar impērijas izplešanos, bija nepieciešama sakārtotāka administratīvā iekārta. Laika gaitā bija izveidojusies varas dalīšana starp militāro un civilo varu, kad militārās autoritātes pildīja augstākās izpildvaras funkcijas, bet tiesībsargājošās un administratīvās funkcijas — civilās amatpersonas. Šajā sistēmā papildus arī pastāvēja dažādas vasaļvalstis un nodevu maksātājas valstis. Lielākā daļa teritoriju bija iekļautas oficiālajā pilnajā sultāna titulā (sk. Osmaņu dinastija).

Militārā pārvalde 

Sākumā Osmaņu impērija tika iedalīta sandžakos, kas bija tiešā valdnieka vai atsevišķu sultāna dēlu pārvaldībā. Sandžaka pārzinis bija sandžaka bejs — militārs pārvaldnieks, kuram sultāns piešķīris karogu vai standartu (sanjak, karogs). Tiklīdz impērija izpletās Eiropā, radās nepieciešamība ieviest starpposmu pārvaldes hierarhijā un Murada I valdīšanas laikā (1359—1389) Rumēlijas pārvaldīšanai tika iecelts bejlerbejs (beylerbeyi, ģenerālgubernators). Arī Anatolija tika noteikta par bejlerbejliku, neiekļaujot tajā Rumu, jo tajā atradās valsts galvaspilsēta un tā palika tiešā sultāna pakļautībā (faktiski lielvezīra pakļautībā). Pēc bejlerbejliku ieviešanas, sandžaks palika par otrās šķiras administratīvo iedalījumu, izņemot tikko iekarotu teritoriju, kurā nebija iecelts bejlerbejs. Bejlerbejs, papildus savām ģenerālgubernatora funkcijām, bija arī visu karaspēka vienību pavēlnieks savā provincē.

Pirmās šķiras administratīvās vienības 

No 14. gs vidus līdz 16. gs. beigām tika nodibināts tikai viens jauns bejlerbejliks (Karamana). Tomēr, pievienojot Selima I un Sulejmana I iekarojumus, radās nepieciešamība palielināt administratīvo vienību skaitu. Gadsimta beigās tika uzskaitīti 42 ejaleti, kā toreiz sauca bejlerbejlikus.

Ejaleti 1609. gadā

Ejaleti, kas izzuda pirms 1609. gada 

 Abhāzija (Abhaz) (1578-?)
 Ahalcike (Ahıska) (1603-?)
 Dagestāna (Dağıstan) (1578-?)
 Dmanisa (Tumanis) (1584-?)
 Ganža (Gence) (1588—1604)
 Gori (Gori) (1588-?) (probably replaced Tiflis after 1586)
 Gjora (Yanık) (1594—1598)
 Kaheti (Kaheti) (1578-?)
 Lorri (Lori) (c. 1584-?)
 Moldāvija (Boğdan) (1595)
 Nahičevāna (Nahçivan) (1603)
 Poti (Faş) (1579-?)
 Sanaa (San'a) (1567—1569)
 Šemaha (Şamahı) (1583)
 Sigetvara (Sigetvar, Zigetvar) (1596)
 Šervana (Şirvan) (1578—1604)
 Tabriza (Tebriz) (1585—1603)
 Tiflisa (Tiflis) (1578—1586)
 Valahija (Eflak) (1595)
 Erevāna (Erivan) (1583—1604)
 Zabida (Zebid [Zebit]) (1567—1569)

Ejaleti, kas dibināti 1609.—1683. gadā 

 Krēta (Girid [Girit]) (1669—)
 Moreja (Mora) (1620—1687; 1715—1829)
 Podolija (Podolya) (1674—1699)
 Sidona (Sayda) (1660—)
 Neihausla (Uyvar) (1663—1685)
 Oradeja (Varad) (1661—1692)

Ejaleti, kas dibināti 1683.—1864. gadā

19. gs administratīvā reforma 

Sarūkot impērijai, sāka jukt arī administratīvā iekārta. Tanizmata reformu rezultātā ejaletus pārdēvēja par vilājetiem, kurus vada vali un tie iedalās sandžakos vai vasaļvalstīs.

Vilājeti pēc 1877. gada 

 Adanas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Adana)
 Arhipelāga vilājets (osmaņu turku: Vilayeti-i Cezayir-i Bahr-i Sefid)
 Halepas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Halep, arābu: ولاية حلب)
 Ankaras vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Ankara)
 Ajdinas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Aydın)
 Bagdāde (Bağdad [Bağdat])
 Basra (Basra)
 Beiruta (Beyrut)
 Bengāzī (Bingazi) (autonoms sandžaks, nevis vijalets) (Bingazi Sancağı)
 Biga (Biga) (saukta arī: Kale-i Sultaniye) (autonoms sandžaks, nevis vijalets) (Biga Sancağı)
 Bitlisa (Bitlis)
 Bosnija (Bosna)
 Čataldža (Çatalca) (autonoms sandžaks, nevis vijalets) (Çatalca Sancağı)
 Krēta (Girit)
 Kipra (Kıbrıs) (sala ar īpašu statusu) (Kıbrıs Adası)
 Danube (Tuna)
 Dayr az-Zavra (Deyr-i Zor)
 Dijār-i Bekras vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Diyâr-ı Bekr)
 Edirne (Edirne) (saukta arī: Adrianopole)
 Ēģipte (Mısır) (autonoms hedivāts, nevis vijalets) (Mısır Hidivliği)
 Erzuruma (Erzurum)
 Hedžaza (Hicaz)
 Hercegovinas vilājets (osmaņu turku: Vilâyet-i Hersek, serbu: Херцеговачки пашалук Hercegovački pašaluk)
 Hudavendigara (Hüdavendigar) (saukta arī: Bursa)
 Stambula (İstanbul) (saukta arī: Konstantinopole)
 Izmita (İzmid [İzmit]) (autonoms sandžaks, nevis vijalets) (İzmid Sancağı)
 Janina (Yanya)
 Jeruzāleme (Kudüs-i Şerif) (mutašerifāts, nebija neviena vijaleta sastāvā) (Kudüs-i Şerif Mutasarrıflığı)
 Kastamona (Kastamonu)
 Konja (Konya)
 Kosovas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Kosova, serbu: Косовски вилајет Kosovski vilajet)
 Mamuretulaziza (Mamuret-ül Aziz [Mamuretülaziz]) (saukta arī: Kharput, tagad: Elaziga)
 Meka (Mekke) (autonoms šerifāts, nevis vijalets) (Mekke Şerifliği)
 Monastira (Manastır)
 Musulas vilājets (osmaņu turku: Vilayeti-i Musul, 1864—1920)
 Libāna (Cebel-i Lübnan [Cebeli Lübnan]) (Beirutas mutašerifāts, nevis vijalets) (Cebel-i Lübnan Mutasarrıflığı)
 Salonika (Selanik)
 Škodera (İşkodra)
 Samosa (Sisam) (sala ar īpašu statusu) (Sisam Beyliği)
 Sivasas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Sivas)
 Sofija (Sofya)
 Sīrija (Şam) (saukta arī: Damaska)
 Trablusgarpas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Trablus-ı Garb, arābu: ولاية طرابلس الغر)
 Trabzonas vilājets (osmaņu turku: Vilâyeti-i Trabzon)
 Tunisija (Tunus) (autonoms ejalets) (Tunus Eyaleti)
 Vana (Van)

Administratīvās izmaiņas (1877—1918)

Tuvie austrumi (1915) 
Pēc 1885. gada pēc Tanzimata izmaiņām, Osmaņu zemes pārvaldi Antālijā sadalīja 15 vijaletos, vienā sandžakā un vienā mutersaflikā (Konstantinopoles vijalets Āzijā).

Katru vijaletu iedalīja sandžakos.

 Izmiras vijaleta sandžaki: Manisa, Izmira, Ajdina, Denizli, Mentese
 Dardaneļu neatkarījais vijalets
 Bursas vijaleta sandžaki: Balikesira, Bursa, Erdogrula, Kutahja, Afjona
 Konjas vijaleta sandžaki: Burdura, Hamidabada, Atalja, Konja, Nigde
 Kastamonu vijaleta sandžaki: Bolu, Džankiri, Kastamonu, Sinopa
 Ankaras vijaleta sandžaki: Ankara, Kirsehira, Jozgata, Kajseri
 Adanas vijaleta sandžaki: Idžela (Mersina), Adana, Hozana, Žebeliberketa
 Sivasas vijaleta sandžaki: Sivasa, Tokata, Amasja, Karahisarsarka
 Trabzonas vijaleta sandžaki: Samsuna, Trabzona, Argiropolisa, Lazistana
 Erzurumas vijalets
 Bitlisas vijaleta sandžaki: Muša, Gena, Siirta
 Vanas vijaleta sandžaki: Vana, Hakkari
 Mosulas vijaleta sandžaki: Mosual, Sehrizana, Sulejmaniha
 Mamureulazilas vilajeta sandžaki: Dijarbakira un Zoras mutersafliks
 Halepas vilajets un sandžaki: Halepa, Urfa, Marasa
 Neatkarīgais Izmitas mutersafliks
 Uskudaras sandžaks

Vilajeti 1918. gadā 

 Adana
 Ankara
 Ajdina
 Bitlisa
 Dijarbekira
 Edirne
 Erzuruma
 Hudavendigara (Bursa)
 Izmita
 Stambula
 Konja
 Mamuretelaziza (Elaziga)
 Sivasa
 Trabzona
 Vana

Otrās šķiras administratīvie iedalījumi 

Provinces iedalīja sandžakos (saukti arī: livas) un tos pārvaldīja sandžakbejs. Tālāk sandžakus iedalīja timaros (lēņu zeme, kuru pārvalda timariots) un zeametos (saukti arī: ziams; lielāki timari). Atsevišķi timari, kā Jeruzālemes mutašerifāts (sandžaks), nebija provinces sastāvā. Sandžaku pārvaldnieki bija arī armijas komandieri visiem timariotam pakļautajiem karavīriem viņu pārvaldītajā sandžakā. Atsevišķas provinces (piem. Ēģiptē, Bagdādē, Abisīnijā un Al-Hasā) nebija sadalītas sandžakos un timaros.

Civilā pārvalde 

Civiltiesiskā pārvalde tika organizēta paralēlā sistēmā, kurā kazas struktūrvienības pārvaldīja kadi. Kazas tika iedalītas nahijās. Kadi nāca no ulemā un viņi pārstāvēja sultāna tiesisko varu. Civiltiesiskā iekārta tika uzskatīta par uzraudzības institūciju pār militāro iekārtu, jo bejs (pārstāv izpildvaru) nevarēja sodīt, kamēr nebija saņemts kadi spriedums. Savukārt, kadi nevarēja paši izpildīt sodu. Vietās, kur pilnībā bija spēkā Šariats un Kanuns (likumi), kadi bija atbildīgi tieši sultānam.

Vasaļvalstis 
Papildus provincēm, pastāvēja vairākas nodevu vai vasaļvalstis, kas parasti atradās impērijas nomalēs un atradās Lielās Portas sizerēnā varā un pār kurām nebija noteikta tieša kontrole.

Dažas no šīm valstīm kalpoja kā buferzona starp Osmaņu valsti un kristietību Eiropā vai šiīsmu Āzijā. To skaits laika gaitā bijis atšķirīgs, bet izceļamas sekojošas valstis: Krimas hanāts, Valahija, Moldāvija, Transilvānija un Kurdu Emirāti. Tādas valstis kā Bulgārina, Serbija un Bosnija par vasaļvalstīm bija tikai līdz pilnīgai iekļaušanai impērijā. Pārējām bija tikai komerciāla nozīme: Imeretija, Mingrelija, Kiosa, Arhipelāga (Niksosas) hercogiste un Ragusas Republika (Dubrovnika). Tādi reģioni, kā svētās pilsētas un Venēcijas Kipras un Zantes nodevu zona, arī nebija pilnībā iekļautas impērijas sastāvā. Tādas mazas teritorijas kā Zetas valsts (Melnkalne) un Libānas Kalns nebija kaujas vērtas un tādēļ palika nepakļautas centrālajai varai.

Vasaļu valstīm un nodevu valstīm bija dažādas atšķirības:
 Valstis, kuras pārvaldīja ar sandžakbeji titula mantojamības tiesībām (Samcke un daži kurdu sandžaki); valstis, kas pašas varēja ievēlēt savus valdniekus (Albānija, Epirusa, Moreja un Mani pussala); faktiski neatkarīgi ejaleti (Alžīrija, Tunisija, Tripolitānija un Ēģipte).
 Valstis, kas nebija iekļautas ejaletu sistēmā, bet maksāja nodokļus Osmaņu valsts kasē un Lielā Porta varēja iecelt un atcelt viņu valdniekus, mobilizēt karaspēku un pārvaldīt ārpolitiku (Moldāvija un Valahija).
 Valstis, kas visus nodokļus maksāja Osmaņu valsts kasē un atzina Osmaņu sizerēno varu (Ragusa).
 Pārējās valstis, kas atzina Osmaņu sizerēno varu, bet viņām maksāja subsīdijas Lielā Porta (Mekas šerifs).

Pastāvēja arī otrās šķiras vasaļi (piem. Nogai Orda un Čerkesi), kas skaitījās Krimas hanāta vasaļi, vai atsevišķi berberu un arābu valdnieki, kas maksāja nodevas Ziemeļāfrikas bejlerbejiem, kas paši bija Osmaņu vasaļi.

Atsevišķas valstis par īpašumu turējumiem maksāja Osmaņu impērijai nodevas, bet paši nebija pakļauti impērijai (Habsburgu monarhija par Ungārijas Karalistes atsevišķām daļām un Venēcijas valsta par Zanti).

Citas nodevas no pakļautībā neesošām valstīm bija t. s. „aizstāvības nauda”, ko sauca arī: „ordas nodoklis”. To parasti maksāja Osmaņu vasaļiem Krimas haniem, nevis tieši Osmaņu valsts kasei.

Vasaļu valstis (1877—1922) 
 Bulgārija (Bulgaristan Prensliği) (1878—1908)
 Austrumu Rumēlija (Rumeli-i Şarki [Şarkî Rumeli]) (1878—1885) (de facto pakļauta Bulgārijai)
 Melnkalnes Karaliste (Karadağ Prensliği) (līdz 1878)
 Rumānija (Romanya Prensliği) (agrāk Valāhijas-Moldāvijas valsts [Eflâk-Boğdan Voyvodalığı]) (līdz 1878)
 Serbija (Sırbistan Prensliği) (līdz 1878)

Citi resursi 

 Colin Imber. The Ottoman Empire, 1300-1650: The Structure of Power. (Houndmills, Basingstoke, Hampshire, Lielbritānija: Palgrave Macmillan, 2002.)
 "Illustrated Ottoman-Turkish Postmarks 1840-1929." At İstanbul Filateli ve Kültür Merkezi, A. Ş.
 Halil Inalcik. The Ottoman Empire: The Classical Age 1300-1600. Trans. Norman Itzkowitz and Colin Imber. (Londona: Weidenfeld & Nicolson, 1973.)
 Paul Robert Magocsi. Historical Atlas of Central Europe. (2. izdevums) Seatla, WA, ASV: Univ. of Washington Press, 2002
 Nouveau Larousse illustré, bez datuma (20. gs sākums), passim (franču val.)
 Donald Edgar Pitcher. An Historical Geography of the Ottoman Empire. (Leidene, Nīderlande: E. J.Brill,1972.) (36 krāsainas kartes)
 Westermann, Großer Atlas zur Weltgeschichte (vācu val.) (ar kartēm)
 Eiropas karte (1500) ar Osmaņu impērijas daļām
 WorldStatesmen Turkey