joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Laukveida bombardēšana

Laukveida bombardēšana (arī “blīvā” vai “paklājveida” bombardēšana) - militārs termins - aviācijas uzlidojumā pilsētai vai apdzīvotai vietai izmantota bombardēšanas taktika, kurā netiek izdalīti atsevišķi militāri objekti, bet mērķis ir visa apdzīvota vieta kā tāda: blīva, vienlaidus bombardēšana.

Juridiskais vērtējums 

Laukveida bombardēšana par noziedzīgu atzīta 1977. gada Ženēvas konvenciju 1. Papildprotokolā - aizliedzot bombardēt pilsētas, ciemus u.c. apdzīvotas vietas, kurās atrodas liels daudzums civiliedzīvotāju. Uzbrukums, kurā kā viens kopīgs mērķis izvēlēts vairāki savrupi un nesaistīti militāri objekti apdzīvotā vietā, tiek uzskatīts par nemērķtiecīgu un noziedzīgu. Šāda uzbrukuma īstenošana, apzinoties, ka tā rezultātā būs pārlieku lieli civilo objektu un civiliedzīvotāju upuri, tiek traktēts kā nopietns pārkāpums (grave breach). 

Savukārt tikai militāru objektu (piemēram, armijas pozīciju vai karabāzes) kopuma laukveida bombardēšana ir likumīga.

Vēsture 

Daudzos uzlidojumos 2. Pasaules kara laikā bombardēja nevis atsevišķus militārus objektus pilsētu robežās, bet gan pašas pilsētas. Šādus gadījumus mēdza attaisnot gan ar tiesiskiem, gan militāriem argumentiem, tai skaitā ar nepieciešamību iznīcināt pretinieka rūpniecību, demoralizēt iedzīvotājus, piespiežot tos pārstāt atbalstīt savu valdību, vai vienkārši kā pretinieka “sodīšanu” par kādu tā nodarījumu. Roterdama, Drēzdene, Hirosima — zināmākie no piemēriem. Nirnbergas procesā laukveida bombardēšanas likumība netika apspriesta. Kaut gan laukveida bombardēšana bija klajā pretrunā ar 1949. gada 4. Ženēvas Konvencijas prasībām par civiliedzīvotāju aizsardzību, tā turpinājās arī t.s. aukstā kara laikā. Par spilgtākajiem šādas bombardēšanas piemēriem daudzi starptautisko tiesību speciālisti uzskata 1972. gadā ASV kara aviācijas īstenotos t.s. “Ziemassvētku uzlidojumus” Ziemeļvjetnamas pilsētām Hanojai un Haifonai, ko šobrīd atzīst par kara noziegumu. Arī 1991. gadā bumbvedēji B-52 savos uzlidojumos izmantojuši t.s. laukveida bombardēšanas taktiku. Taču, tā kā uzbrukuma mērķis bijis tikai un vienīgi Irākas republikas gvardes pozīcijas un līdzekļi, ASV aviācijas rīcība šajā gadījumā tiek uzskatīta par likumīgu.

Pēdējo gadu konflikti liecina, ka karojošās puses, pat ja nav pievienojušās 1. Papildprotokolam, respektē laukveida bombardēšanas aizliegumu. Piemēram, sabiedroto alianse Līča kara laikā informēja, ka dodot triecienus objektiem Irākā, tas darīts, ievērojot 1. Papildprotokola normas.

Bibliogrāfija 
 Crimes of war. What the public should know. Edited by Roy Gutman and David Rieff, legal Editor Kenneth Anderson. W.W. Norton & company, NewYork-London, 1999.

Kara taktika
Nekonvencionālie ieroči
Militārie formējumi

Militārie un paramilitārie formējumi ir legālas militarizētas vienības, kuras neietilpst regulārās armijas sastāvā.

Statuss 

Apzīmējums "militārs" vai “militarizēts” nav juridisks termins, un to var vienādi attiecināt gan uz tautas zemessardzes vienībām, gan brīvprātīgo grupām, gan policijas vienībām, kuras piedalās bruņotā konfliktā. Starptautiskajās tiesībās militarizētus formējumus atzīst par kaujas vienībām. Tas nozīmē, ka šādai vienībai ir komandieris, kurš atbild par padoto rīcību, kaujiniekiem ir atšķirības zīmes, tie atklāti nēsā ieroci, ievēro kara likumus un paražas.

Ja militarizēta formējuma kaujinieki, ņemot līdzdalību starptautiskā bruņotā konfliktā, nonāk gūstā, uz tiem, tāpat kā uz visiem legāliem kombatantiem, attiecas Ženēvas Konvenciju noteikumi par karagūstekņiem: sagūstītājiem jāsargā tos no kara briesmām, jānodrošina nepieciešamo pārtiku un medicīnisko palīdzību, jāļauj kontaktēties ar ārpasauli, izmantojot Starptautiskā Sarkanā Krusta komitejas (SSKK) starpniecību. Tāpat kā citus konflikta dalībniekus, tos nevar tiesāt tikai par līdzdalību karadarbībā, taču tos kā karagūstekņus var līdz konflikta beigām internēt un, tāpat kā citus kombatantus, saukt pie atbildības par to pastrādātajiem kara noziegumiem.

Kaut arī militarizēto formējumu funkcijas nav nelikumīgas, bieži vien valdības, atbalstot to veidošanos, par labāku uzskata kontolēt situāciju neoficiāli, paliekot ēnā. Bieži vien militarizētie formējumi kalpo kā aizsegs valdībām, kuras apzināti vēlas pārkāpt starptautiskās tiesības, un ļauj tām izvairīties no tiešas atbildības par kara noziegumiem vai noziegumiem pret cilvēci. Citos gadījumos šos formējumus organizē balstoties uz vispārējo jurisdikciju, un tie savā darbībā pakļaujas regulārās armijas vadībai.

Piemēri 

Klasisks piemērs ir bijušajā Dienvidslāvijā, kur tieši uz visu konfliktējošo pušu militāro un paramilitāro formējumu rēķina ir lielākā daļa kara noziegumu: neapbruņotu cilvēku nogalināšana, izvarošanas, marodierisms un terors, lai izdzītu no izsenis etniski jauktās teritorijas citas nacionālās grupas. Būdamas legālas, šīs vienības, nenoliedzami, ir atbildīgas par visiem to kaujinieku veiktajiem kara noziegumiem, noziegumiem pret cilvēci un genocīdu.

Bibliogrāfija 

 Crimes of war. What the public should know. Edited by Roy Gutman and David Rieff, legal Editor Kenneth Anderson. W.W. Norton&company, New York-London, 1999.

Karš
Organizācijas
Reaktīvā pretestība

Reaktīvā pretestība ir pretestība, kuru maiņstrāvai rada elektriskā kapacitāte vai induktivitāte. Atšķirībā no aktīvās (rezistīvās) pretestības, tā nepatērē enerģiju. Reaktīvā pretestība uzkrāj enerģiju, kuru vēlāk atdod atpakaļ ķēdē, tāpēc elektrisko ķēžu aprēķinos reaktīvo pretestību atspoguļo kā kompleksās pretestības imagināro (šķietamo) daļu.

Kondensatora reaktīvā pretestība 
Kapacitātes (kondensatora) reaktīvā pretestība ir negatīva, SI sistēmā to aprēķina šādi:

  kur
XC — kondensatora reaktīvā pretestība, Ω;
ω — maiņstrāvas leņķiskā frekvence, rad/s;
f — maiņstrāvas frekvence, Hz; 
C — elektriskā kapacitāte, F.

Induktivitātes spoles reaktīvā pretestība 
Induktivitātes (spoles) reaktīvā pretestība ir pozitīva, SI sistēmā to aprēķina šādi:

  kur
XL — induktivitātes reaktīvā pretestība, Ω;
ω — maiņstrāvas leņķiskā frekvence, rad/s;
L — induktivitāte, H.

Kopā saslēgta kondensatora un spoles reaktīvā pretestība 
Saslēdzot kapacitatīvu un induktīvu pretestību, pie noteiktas frekvences vērtības pretestību absolūtās vērtības būs vienādas, bet ar pretējām zīmēm.
Šis ir rezonanses nosacījums (skatīt arī svārstību kontūrs).

Skatīt arī 
 Elektriskā pretestība
 Impedance
 Kondensators
 Drosele (elektronika)

Fizikāli lielumi

he:עכבה חשמלית#היגב
Nunavutas vienošanās

Nunavutas vienošanās () stājās spēkā 1999. gadā. Tas ir lielākais zemes atgūšanas gadījums Kanādas vēsturē. Vienojoties tika nolemts:
 ka inuīti 1999. gadā atgūs īpašumā 350 000 km2 zemes, Nunavutu;
 viņiem ir tiesības izmantot derīgos izraksteņus 36 257 km2 platībā;
 inuīti no Kanādas 14 gadu laikā saņem 1,15 miljardus ASV dolāru lielu kompensāciju.

Kanāda
Indiāņi
Nuadibu

Nuadibu (, ; agrāk Portetjēna) ar iedzīvotāju skaitu ap  ir otrā lielākā pilsēta Mauritānijā un ir valsts galvenais komercdarbības centrs.

Tā atrodas uz 60 kilometru garās Rās Nuādībū pussalas, kuras rietumu daļa ar Lagueras pilsētu ir daļa no Rietumsahāras. Nuadibu atrodas aptuveni kilometru no robežas.

Pilsēta ir sadalīta četrās galvenajās daļās — pilsētas centrā, kur atrodas lidosta, Numerovatā — galvenie dzīvojamie rajoni ziemeļos, Konsado tālāk dienvidos — Pormineralēras guļamrajons, no kurienes eksportē dzelzsrūdu no Zueratas.

Pilsētā pieejamie tūrisma objekti ir vairāki tirgi, kuģu kapsēta un Vidusjūras ronis (Monachus monachus).

Galvenā saimnieciskā darbība notiek zvejošanā, bet lielākā rūpniecības nozare ir dzelzsrūdas apstrāde. Rūdu piegādā pa dzelzceļu no iekšējām raktuvju pilsētām Zueratas un Fderikas. Šie vilciena sastāvi var būt pat 3 km garumā — iespējams, garākie pasaulē. Mauritānijas dzelzceļš arī nodrošina pasažieru satiksmi uz Šumu.

Kopš 2006. gada februāra Nuadibu ir kļuvusi par galveno izejas punktu afrikāņu migrantiem, kas mēģina sasniegt Kanāriju salas. Šis bīstamais ceļš uz Eiropas Savienību ir kļuvis populārāks, kopš 2005. gada otrajā pusē ir pastiprināta emigrācijas kontrole Marokas piekrastē un pie Spānijas anklāviem Seutas un Meliljas.

Pilsēta tiek uzskatīta par nelegālo Sahārā atrasto meteorītu tirdzniecības centru.

Atsauces

Ārējās saites 

 Kartes: , 
 Piedzīvojumi Mauritānijā
 Kuģu vraki Mauritānijas krastā

Mauritānijas pilsētas
Momentānais ātrums

Momentānais ātrums, arī vienkārši ātrums, ir vektoriāls fizikāls lielums, kas raksturo pārvietojuma izmaiņu pret noteiktu atskaites sistēmu laika vienībā. Starptautiskajā mērvienību sistēmā ātruma mērvienība ir metri sekundē (m/s), bet ikdienā plaši izmanto arī citas mērvienības, piemēram, kilometri stundā (km/h) vai jūdzes stundā (mph, angliski runājošās zemēs). Formulās ātrumu visbiežāk apzīmē ar  ().

Momentāno ātrumu var aprēķināt, atvasinot pārvietojumu pēc laika:
 .

Formulas skaitītājā ir ķermeņa pārvietojums ļoti īsā laika intervālā, kas norādīts formulas saucējā. Momentāno ātrumu ikdienā var noteikt ar spidometra palīdzību.

Momentānā ātruma maiņu laika intervālā raksturo paātrinājums.

Skatīt arī 
 Ātrums
 Paātrinājums
 Pārvietojums

Fizikāli lielumi
Ātrums
Abrenes iela (Rīga)

Abrenes iela ir iela Rīgā, Latgales priekšpilsētā, Maskavas forštatē. Kopējais ielas garums ir 538 metri un tā sastāv no 2 neatdalītām braukšanas joslām.

Vēsture 
Vissenākais ielas nosaukums — iela pie zosu ganībām, vēlāk arī iela pie ganībām. 1867. gadā šo ielu nosauca par Kazaku ielu (, ). Nosaukums cēlies no kazaku zirgu staļļiem, kuri senāk atradās pie šīs ielas.

1938. gada 1. novembrī iela nosaukta par Abrenes ielu par godu Latgales pilsētai Abrenei, kas bija Latvijas teritorijas sastāvdaļa no 1920. līdz 1944. gadam. Vācu okupācijas laikā iela saukta Abrehnensche Straße.

Ielas raksturojums 
Abrenes iela ir 538 metrus gara asfaltēta iela Maskavas forštates ziemeļu daļā. Tā sākas pie dzelzceļa uzbēruma. Sākumā virzās austrumu virzienā, bet pēc aptuveni 200 metriem pagriežas dienvidu virzienā. Abrenes iela ir izvietota starp Lāčplēša ielu un Dzirnavu ielu. Ielas tuvumā atrodas Rīgas dzelzceļa stacija, gar ielu uz vairākus metrus augsta uzbēruma iet vairākas sliežu ceļa klātnes.

Abrenes ielas pārnumuru pusē atrodas Rīgas Satiksmes autobusu galapunkts un autobusu laukums, bet nepārnumuru pusē — tiesu nams (Abrenes ielā 3), kurā darbojas Rīgas pilsētas Centra rajona un Vidzemes priekšpilsētas tiesa. Iela savienojas ar Skrindu ielu un beidzas krustojumā ar Lāčplēša ielu.

Objekti 

 Rīgas Dzelzceļnieku skolas ēka (bijusī Ebreju arodskola), celta 1904. gadā, arhitekts Pauls Mandelštams, Abrenes ielā 2.
 Rīgas pilsētas Vidzemes priekšpilsētas tiesa, Abrenes ielā 8, ēka celta 1911. gadā, rekonstrukcija pabeigta 2002. gadā.

Ielu savienojumi 
Abrenes iela ir savienota ar šādām ielām:

 Turgeņeva iela/Dzirnavu iela;
 Skrindu iela (T veida krustojums);
 Lāčplēša iela (T veida krustojums).

Skatīt arī 
 Maskavas forštate

Atsauces 

Ielas Maskavas forštatē
Latgales priekšpilsēta
Abrenes iela

Abrenes iela var būt:
 Abrenes iela — iela Skultē.
 Abrenes iela — iela Rīgā.
 Abrenes iela — iela Garkalnes novada Upesciemā.
 Abrenes iela — iela Viļakā.

Skatīt arī 
 Abrene
Rīgas radio stacija

Rīgas radio stacija atrodas Rīgas rajona Stopiņu novada Ulbrokā, Radiostacijas ielā.

Stacijas kompleksā pašlaik ietilpst tornis 205 m augstumā, pārējie torņi uzspridzināti. Radio stacija atradās Ulbrokas muižas ēkā.

Vēsture 
Pēc Otrā pasaules kara bija iznīcināti raidītāji, kas iepriekš nodrošināja radioraidījumu translācijas, tādēļ tika meklēta vieta, kur būvēt jaunu radiostaciju. Tā kā šajā laikā Rīgā nebija atbilstošas vietas radiostacijas ierīkošanai, tad tika nolemts to izbūvēt Ulbrokā pie Piķurgas ezera nacionalizētajā Ulbrokas muižā, kas tika pārveidota atbilstoši stacijas vajadzībām, saglabājot tikai ārējo izskatu.

1945. gadā sākās torņa celtniecība, ko piespiedu kārtā pildīja vācu karagūstekņi, montāžas darbus visus 125 torņa metrus veicot ar rokām. Torņa raksturīgākā tehniskā īpašība, ka visa tā sastāvkonstrukcija ir kā raidošā antena un nekur nesaskaras ar zemes masu, jo uz pamatnes un trosēm ir izturīgi porcelāna izolatori.

Izmēģinājuma raidījumi notikuši 1946., bet tornis un stacija atklāti 1948. gadā.

Turpmākajos gados tika būvētas arī jaunas antenas, no kurām augstākā ir 205 m. 

1991. gada naktī uz 22. augustu Augusta puča laikā radiostacijas ēkā ielauzās OMON kaujinieki, mēģinot sašaut raidītājus ar automātiem, tomēr tika panākta vienošanās par raidīšanas pārtraukšanu un radiostacijai netika nodarīti nopietni bojājumi.

2010. gada 15. un 16. maijā divi 60 m augstie īsviļņu antenas torņi un 125 m augstā vidējo viļņu antena tika demontēti uzspridzinot.

Pārraide 
No palikušā 205 m garā masta raida šādas FM stacijas:

Atsauces 

Ulbroka
Radio
Rīgas Starptautiskā autoosta

Rīgas Starptautiskā autoosta ir Latvijas lielākā autoosta, kas atrodas tās galvaspilsētas Rīgas centrā, Prāgas ielā 1, starp Rīgas Pilsētas kanālu un uz uzbēruma esošo dzelzceļa sliežu klātni. Autoostai ir 33 platformas, kurās pienāk un no kurām atiet autobusi uz visām lielākajām Latvijas pilsētām un nozīmīgākajām vietām, kā arī uz vairākām Eiropas pilsētām. Netālu atrodas Rīgas Pasažieru stacija un Centrāltirgus.

Vēsturiski fakti 
Autoostas ēka tika nodota ekspluatācijā 1964. gada 21. jūlijā. Autoostas kompleksa sākotnējais projekts tika izstrādāts kādreizējā projektēšanas institūtā "Latgiprogorstroj" ( "Латгипрогорстрой" ) no 1960. līdz 1962. gadam.

Kopš Latvijas neatkarības atgūšanas radās nepieciešamība veidot Rīgas autoostas darbību atbilstoši galvaspilsētas statusam, kas ļautu apkalpot ne tikai vietējos un reģionālos, bet arī starptautiskos reisus. Līdz 1997. gadam objekts bija iekļauts Valsts autobusu firmas "Nordeka" sastāvā, taču 1997. gada 11. septembrī ar Latvijas Privatizācijas Aģentūras (LPA) Valdes lēmumu tika nolemts autoostu un tās ēkas pārveidot par privatizējamu valsts akciju sabiedrību "Rīgas starptautiskā autoosta".

2000. gadā tika pabeigta autoostas privatizācija, pārveidojot to par publisku akciju sabiedrību. 2016. gadā AS “Rīgas starptautiskā autoosta” lielākie akcionāri bija SIA “Rīgas ACS” (49,99% akciju), Sergejs Serdjukovs (25,41%), SIA “KG tehnoloģijas” (10,32%).
2016. gadā Rīgas starptautiskās autoostas pakalpojumus izmantoja vairāk nekā 1,7 miljoni pasažieru, vidēji dienā autoosta apkalpoja 430 autobusu reisu, no tiem 350 bija iekšzemes un 80 starptautiskie reisi.

Autobusu maršruti

Vietējie 
Populārākie reisi:
 Rīga-Daugavpils
 Rīga-Dobele
 Rīga-Jelgava
 Rīga-Kuldīga
 Rīga-Liepāja
 Rīga-Saldus
 Rīga-Talsi
 Rīga-Valmiera
 Rīga-Ventspils

Starptautiskie 
Populārākie reisi:

Atsauces

Ārējās saites 
 Rīgas starptautiskās autoostas mājaslapa (latviski, angliski, krieviski)
 Autobusu biļešu iegāde internetā
 Uzziņu dienests
 Rīgas centra karte ar autoostas lokalizāciju

Autoostas Latvijā
Transports Rīgā
Celtnes un būves Rīgā
Johans Klapje de Kolongs (izgudrotājs)

Johans Klapje de Kolongs pilnā vārdā Žans Aleksandrs Heinrihs Klapje de Kolongs (; ; 1839—1901) bija Daugavpilī dzimis Krievijas impērijas kara flotes virsnieks un izgudrotājs. Krievijas impērijas Galvenās hidrogrāfiskās pārvaldes vadītājs. Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis, Lomonosova prēmijas laureāts (1882).

Dzīvesgājums 
Cēlies no Igaunijas un Vidzemes bruņniecības sastāvā imatrikulētās Klapje de Kolongu dzimtas.
Dzimis 1839. gada 2. martā Daugavpilī atvaļinātā pulkveža inženiera un Ilūkstes apriņķa Karlīnes muižas (Karolinenhof, mūsdienās Karļinovas) īpašnieka  Pētera Augusta Klapje de Kolonga un viņa sievas Apollonijas, dzimušas fon Lizanderes (Lysander) ģimenē. Pēc tēva nāves 1847. gadā zēnu audzināja Tallinā dzīvojošie radinieki. 1849. gadā viņš sāka mācības Pēterburgas Jūras kadetu korpusā, pēc Krimas kara beigām 1858. gadā turpināja studijas Jūras kadetu korpusa Virsnieku klasē, 1861. gadā Pēterburgas Universitātē noklausījās matemātikas lekciju kursu.

1864. gadā leitnants J. Klapje de Kolongs kļuva par navigācijas un deviācijas speciālista I. Belavenca palīgu. Radīja teoriju par magnētisko kompasu deviācijas cēloņiem kuģiem ar metāla korpusiem. Izveidoja deviāciju samazinošu aparātu, ko nosauca par inklinatoru. Kopš 1870. gadā J. Klapje de Kolongs lasīja lekcijas kompasu deviācijas teorijā Nikolaja Jūras akadēmijā. Ierosināja matemātisko metodi pensiju un pabalstu aprēķināšanai Jūras resora vajadzībām un izgudroja vertikālo deflektoru, kas tiek izmantots kuģošanā un ģeofiziskajos mērījumos. 1885. gadā viņu paaugstināja pulkveža pakāpē.
No 1889. gada J. Klapje de Kolongs vadīja Krievijas Galveno hidrogrāfisko pārvaldi, 1895. gadā viņu paaugstināja par ģenerālmajoru, bet 1896. gadā ievēlēja par Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondētājlocekli.

Miris 1901. gada 26. maijā Pēterburgā, apglabāts luterāņu kapsētā.

Darbi 
 И. П. де-Колонг. О новом приборе для уничтожения девиации компасов. СПБ, 1879 (krieviski)
 И. П. де-Колонг. Теория девиации. СПБ, 1892

Apbalvojumi 
 Svētā Vladimira ordenis, 4.šķira (1871)

Piemiņa 
De Kolonga vārdā nosaukta pussala, zemesrags un līcis Laptevu jūrā.

Atsauces 

Krievijas virsnieki
Vācbaltieši
Daugavpilī dzimušie
Ulbrokas muiža

Ulbrokas muiža atrodas Ropažu novada administratīvajā centrā Ulbrokā. Muižas nosaukums cēlies no Ulenbroku dzimtas, kurai piederēja šī Salaspils draudzes novada muižas zeme.

Vēsture 
Senākās ziņas par Ulbrokas muižu ir no 1562. gada, kad Rīgas rātskungs Heinrihs fon Ulenbroks (Heinrich von Ulenbrock) ieguva zemes pie Rīgas patrimoniālā apgabala robežām, ko apstiprināja arī Polijas valdnieks Sigismunds II Augusts. 1718. gadā muižu pie Piķurgas dzirnavu ezera (Stubbensee) pārpirka rātskungs K. Cimmermanis. Ulbrokas muižas kungu māja celta 18. gs. beigās pēc Kristofa Hāberlanda projekta klasicisma stilā un celtniecība noslēdzās 1800. gadā. 1874. gadā daļu no muižas ķīlā ieguva J. Buse. 1901. gadā muiža pārgāja barona F. fon Mengdena īpašumā, viņa ģimene pārvaldīja muižu līdz pat agrārajai reformai 1920. gadā.

Pēc Latvijas neatkarības iegūšanas muižas Ziedoņa parks kļuva par vietējo iedzīvotāju izklaides vietu, kur bija ierīkota arī estrāde, kurā rīkotas balles u.c. kultūras pasākumi. Savukārt muižas ēka tika piešķirta Rīgas pilsētas slimokases sanatorijas ierīkošanai, kas šeit arī atradās līdz Otrajam pasaules karam.

Pēc kara muižas ēkā tika ierīkota 1. Latvijas radiostacija, jeb Rīgas radiostacija un blakus muižai uzcelts tornis. Ar laiku tika uzbūvēti arī citi torņi un mājas muižas tiešā tuvumā.

Muižas komplekss 
Muižas kungu māja ir divstāvu mūra ēka ar izbūvētu pagrabstāvu, paraugfasādes kolonnām un izbūvētu balkonu ēkas sētas pusē.

Ēkas kompleksā bez kungu mājas ietilpa arī klēts, stallis, dārzs un parks. Līdz mūsdienām no visa kompleksa gan saglabājusies tikai kungu māja, dažas kalpu un saimniecības ēkas un uz Piķurgas upes izraktais dzirnavezers, kas mūsdienās pazīstams ar nosaukumu Piķurgas ezers.

Mūsdienas 
Muižas pils atrodas valsts īpašumā. Mūsdienās ēkā atrodas radiostacija, tomēr tā raida tikai trīs radio kanālus un ir dārga ekspluatācijā, tāpēc Stopiņu novada amatpersonas ir izteikušas vēlmi par šīs ēkas iegūšanu novada kultūras vajadzībām un radio stacijas likvidēšanu.

Atsauces

Skatīt arī 
 Rīgas radio stacija

Ulbroka
Stopiņu pagasts
Muižas Latvijā
Varzāzāta

Varzāzāta (, Warzāzāt; saukta par Tuksneša durvīm), ir pilsēta Marokas dienvidos.

Tās nosaukums nāk no berberu frāzes ar nozīmi "bez trokšņa" vai "bez apmulsuma". Tā atrodas tuvu Atlasa kalniem un Dra upes ielejai.

Vēsture 

Vēsturiski Varzāzāta ir bijusi Āfrikas tirgoņu, kuri devās uz Marokas ziemeļiem un Eiropu, ceļu krustpunkts. Franču valdīšanas periodā Varzāzāta tika paplašnāta kā garizona pilsēta, adiministratīvais centrs un muitas nodaļa. Tajā atrodas Taurīrta cietoksnis.

Filmu studija 
Šobrīd pilsētā atrodas viena no lielākajām filmu studijām pasaulē, Atlas Studios. Šajā studijā ir uzņemtas vairākas vēsturiski nozīmīgas filmas — "Asteriks un Kleopatra", "Arābijas Lorencs", "Vīrs, kurš būtu kļuvis par karali", "Kleopatra", Kundun, "Gladiators" un "Aleksandrs", "Debesu valstība" un "Bābele". Šeit tika filmēta arī televīzijas seriāla "Skrējiens pēc miljona" 10. sezonas  sērija.

Apskate objekti ārpus Varzāzātas 

Tuvumā atrodas cietokšņa veida pilsēta Aīt Benhadū. Daudzi tūristi maršruti, kas ved caur Dra ieleju uz Sahāras tuksnesi, sākas no šīs pilsētas. To skaitā, ceļojumi uz Zagūru — orāzi, ko ieskauj palmu plantācijas. Tas ir arī tradicionāls pieturas punkts kamieļu karavānām uz Timbuktu (65 dienu attālumā).

Ārējās saites 

 https://web.archive.org/web/20160314141716/http://ouarzazate-annonces.com/
 Varzāzātā filmētās filmas  IMDb datubāzē
 Varzāzāta "Magic Morocco" lapā
 Varzāzāta
 Varzāzātas tūrisma saits (angliski)

Marokas pilsētas
Luiss Alvaress

Luiss Volters Alvaress (,  — ) — spāņvalodīgs ASV fiziķis. 1968. gada Nobela prēmijas fizikā laureāts "par rezonanses stāvokļu atklāšanu, kas kļuva iespējams, viņam pilnveidojot ūdeņraža pūslīšu kameras izmantošanu un par šo datu apstrādi".

Dzimis pazīstama ārsta ģimenē. Beidzis Čikāgas Universitāti. Gandrīz visu savu mūžu nostrādājis Kalifornijas Universitātē, Bērkli.

Otrā pasaules kara laikā piedalījies Manhetenas projektā un izstrādāja atombumbas detonatoru. Bija Hirosimas atomborbardēšanas zinātniskais novērotājs uz pavadošās lidmašīnas The Great Artiste. Pēc kara Alvaress nodarbojās ar radaru sistēmu pilnveidošanu, kā arī deva ieguldījumu sinhrotronu attīstīšanā.

1965. gadā Alvaress piedāvāja projektu Ēģiptes piramīdu izpētei ar mērķi atklāt tajās kādas noslēptas telpas. Izpētes medode bija kosmiskā starojuma mērīšana ar tajā laikā radiācijas mērījumos izmantotajām dzirksteļu kamerām. Mēriekārtas tika ievietotas telpā otrās lielākās Gizas piramīdas iekšienē, lai pēc dažādos virzienos veiktajiem kosmiskā starojuma mērījumiem varētu konstatēt tukšumus piramīdas struktūrā. 1967. gadā pētījumusus pārtrauca Sešu dienu karš, tomēr vēlāk tie tika atsākti un turpinājās līdz 1969. gadam. Tika izpētīts 19% no piramīdas apjoma, bet slēptas telpas netika atklātas.

1980. gadā kopā ar dēlu, ģeologu Volteru Alvaresu izvirzīja hipotēzi par to, ka zemes virskārtā sastopamā irīdija anomālija liecina par liela asteroīda ietriekšanos Zemē, kas noveda pie dinozauru izmiršanas.

Izvirzījis savu, atšķirīgu hipotēzi par Džona Kenedija nogalināšanas apstākļiem, pamatojoties uz atentāta fotoattēlu un filmēto materiālu izpēti.

Atsauces

Ārējās saites 

 Luisa Alvaresa biogrāfija Nobela prēmijas mājaslapā 
 Biography and Bibliographic Resources, from the Office of Scientific and Technical Information, United States Department of Energy 

Amerikāņu fiziķi
Nobela prēmijas laureāti fizikā
Manhetenas projekts
Franks

Franks var būt:
 franks, ģermāņu cilšu grupas franku pārstāvis
 franks, naudas vienība franciski runājošās valstīs
 uzvārds (siev. dz. Franka):
 Anna Franka (Anne Frank, 1929.—1945.), ebreju izcelsmes nīderlandiete, kura kļuva pazīstama kā "Annas Frankas dienasgrāmatas" autore
 Džeimss Franks (James Franck, 1882.—1964.), ebreju izcelsmes vācu/ASV fiziķis, Nobela prēmijas laureāts fizikā (1925)
 Hanss Franks (Hans Michael Frank, 1900.—1946.), nacistiskās Vācijas Ģenerālgubernatūras vadītājs
 Hercs Franks (Herz Frank, 1926.—2013.), Latvijas un Izraēlas kinorežisors
 Iļja Franks (Илья Франк, 1908.—1990.), krievu fiziķis, Nobela prēmijas laureāts fizikā (1958)
 Kārlis Hermanis Franks (Karl Hermann Frank, 1898.—1946.), nacistiskās Vācijas Bohēmijas lietu ministrs
 Sezārs Franks (César Franck, 1822.—1890.), beļģu izcelsmes franču komponists
 Tomass Franks (Thomas Frank, dzimis 1973.), dāņu futbola treneris
 populārs vīriešu personvārds (reizēm atveidots latviski arī kā Frenks):
 Frenks Bērnets (Sir Frank Burnet, 1899.—1985.), austrāliešu virusologs, Nobela prēmijas laureāts fizioloģijā un medicīnā (1960)
 Frenks Herberts (Frank Herbert, 1920.—1986.), amerikāņu rakstnieks
 Franks Kelogs (Frank Kellogg, 1856.—1937.), amerikāņu jurists, valstsvīrs, politiķis, Nobela miera prēmijas laureāts (1929)
 Franks Ķersdorfs (Franke Kerskorff), Livonijas ordeņa mestrs
 Franks Lagorss (Franck Lagorce, dzimis 1968.), franču F1 pilots
 Frenks Lampards (Frank Lampard, dzimis 1978.), angļu futbolists
 Franks Montaņī (Franck Montagny, dzimis 1978.), franču F1 pilots
 Franks Reikārds (Franklin Rijkaard, dzimis 1962.), nīderlandiešu futbolists, treneris
 Frenks Sinatra (Frank Sinatra, 1915.—1998.), amerikāņu dziedātājs un aktieris
 Franks Ulrihs (Frank Ullrich, dzimis 1958.), vācu biatlonists, treneris
 Frenks Viljamss (Frank Williams, dzimis 1942.), angļu F1 komandas Williams dibinātājs un vadītājs
 Franks Vilčeks (Frank Wilczek, dzimis 1951.), amerikāņu fiziķis, Nobela prēmijas laureāts fizikā (2004)
 Frenks Zapa (Frank Zappa, 1940.—1993.), amerikāņu mūziķis

Sk. arī 
 Francis
 Franko

Uzvārdi
Angļu uzvārdi
Kārlis Zariņš (rakstnieks)

Kārlis Zariņš ( — ) bija latviešu rakstnieks. 
Zariņa darbiem raksturīga pievēršanās dzīves dīvainībām, savādiem cilvēku raksturiem; dažkārt tajos sastopama arī mistika.

Dzīvesgājums 
Dzimis kā Kārlis Žagars 1889. gada 9. decembrī Liepājā zirgu puiša un mājkalpotājas ģimenē. Mācījās vairākās skolās Liepājā, 1894. gadā viņa vecāki nomainīja uzvārdu uz "Zaļums". 1900. gadā Zariņš sāka mācīties Rīgas elementārskolā (vadītājs P. Rode), vēlāk Venjamina Blūma mākslas skolā (1905—1906). Pēc 1905. gada revolūcijas no 1908. līdz 1909. gadam bija apcietinājumā. 1911. gadā laikraksta "Latvija" publicēja viņa noveli „Mans tēvocis”. Pirmā pasaules kara laikā tika mobilizēts Krievijas impērijas armijā, dienēja garnizona štābā Odesā. 1919. gadā Zariņš piedalījās Latvijas brīvības cīņās, no 1920. gada bija laikraksta "Latvijas Kareivis" līdzstrādnieks. No 1927. līdz 1931. gadam nodarbojās vienīgi ar rakstniecību, pēc tam strādāja valsts ierēdņa darbu. 

Otrā pasaules kara laikā no 1941. līdz 1944. gadam bija laikraksta "Tēvija" literārās nodaļas vadītājs. Pēc kara beigām dzīvoja Talsos, viņa sievas dzimtajā pilsētā, izvairoties no iespējamām Latvijas PSR varas orgānu represijām viņa literārās darbības dēļ. Maizi pelnīja, strādādams par ceļu remontstrādnieku (1946—1956), pēc pensionēšanās 1961. gadā uzrakstīja lugu “Engures karš” un pārstrādāja 1943. gadā sarakstīto romānu “Kāvu gadi” par Lielo Ziemeļu karu. 

Miris 1978. gada 30. decembrī Sabilē, apbedīts Talsu Jauviņu kapos.

Darbi 
Zariņš publicējis 9 romānus un 14 stāstu krājumus. Sarakstījis arī vairākas lugas. Romānos "Pelnu viesulis" un "Spīganas purvā" ieskanas tā laika sabiedrības kritika. Zariņš ir sarakstījis vēsturisku romānu "Kaugurieši" par Vidzemes zemnieku sacelšanos 1802. gadā. Pēc šī romāna motīviem uzņemta filma "Kaugurieši" (1941).

Viņa stāsti un noveles apkopoti krājumos "Skumju paradīze" (1921), "Savādi cilvēki" (1923), "Gluži veltīga varonība" (1926), "Starp divām mūžībām" (1930). Viņš ir arī sarakstījis vairākus romānus: "Dzīvība un trīs nāves" (1921), "Pelnu viesulis" (1928), "Spīganas purvā" (1929), "Dārza māja" (1930).

Literatūra 
 Anita Rožkalne. Kārļa Zariņa burvju aplis. Rīga: LU LFMI, 2016.

Atsauces 

1889. gadā dzimušie
1978. gadā mirušie
Latviešu rakstnieki
Latviešu valodā rakstošie
Liepājā dzimušie
Polijas Nacionālā Atdzimšana

Polijas Nacionālā Atdzimšana (NOP) (Narodowe Odrodzenie Polski) ir galēji labēja, nacionāli radikāla Polijas politiskā partija.

Nacionālistiskās partijas
Polijas politika
Āfrikas jakāns

Āfrikas jakāns (Actophilornis africana) ir viena no jakānu dzimtas (Jacanidae) bridējputnu sugām, kas pieder pie Āfrikas jakānu ģints (Actophilornis). Tas mājo plašā izplatības areālā Āfrikā uz dienvidiem no Sahāras. Āfrikas jakānu ģintī ir vēl viena jakānu suga — Madagaskaras jakāns (Actophilornis albinucha).

Izplatība 
Āfrikas jakāns sastopams Kenijas, Senegālas, Gambijas, Mauritānijas, Etiopijas, Somālijas, Namībijas, Botsvanas un Dienvidāfrikas teritorijās Tas dzīvo stāvošu ūdeņu saldūdens ezeros vai purvos, un dīķos ar atbilstošu veģetāciju (augi ar peldošām lapām).

Izskats 

Āfrikas jakānu ir ļoti viegli atpazīt. Putns ir apmēram 23—31 cm liels, ar garu kaklu, garām kājām un pirkstiem, svars 137—261 g. Mātītes ir lielākas par tēviņiem. Kā visām jakānām Āfrikas jakānam ir ļoti gari kāju pirksti, kas ļauj jakānam staigāt pa peldošo ūdensaugu lapām. Tas pamatā pārvietojas tikai soļojot pa lapām, ļoti reti paceļoties gaisā. Tas ir arī labs peldētājs un nirējs. Jakāns var pārpeldēt brīvus ūdens klajumus no vienas lapu "salas" līdz nākamajai.

Āfrikas jakāns ir kastaņbrūnā krāsā ar melniem spārnu galiem. Tā kakls un galva ir trīs krāsās: baltajam kaklam un sejai ir melna aizmugurējā daļa un pakausis, bet pakakle un pamatne pie krūtīm iedzeltenas. Knābis ir gaišā, zilganpelēkā krāsā, tā pamatne pagarināta, apņemot visu pieres daļu. Uz acīm šaura, melna švīka, kurā vizuāli pazūd melnās acis. Kājas un to pirksti gaiši pelēki.

Ieradumi 
Āfrikas jakāns pārtiek no kukaiņiem un citiem bezmugurkaulniekiem, kā arī ūdensaugu sēklām. Tas, pārvietojoties pa ūdensaugu lapām, uzlasa kukaiņus gan no augiem, gan ūdens virsmas. Reizēm jakāns uzlasa kukaiņus, kuri dzīvo uz nīlzirgu mugurām. Staigājot pa nīlzirga mugurām, šie putni ar saviem nagiem saskrāpē to ādu, tādēļ nīlzirgi cenšas no tiem atbrīvoties, rezultātā apdraudot Āfrikas jakānu dzīvību.

Ligzdošana 

Lietus sezonas laikā Āfrikas jakāniem ir vairošanās sezona. Mātītēm ir savas teritorijas un riesta laikā tās cenšas sapāroties ar pēc iespējas vairākiem tēviņiem. Tēviņš uz ūdens iekārto peldošu ligzdu, kurā mātīte iedēj 4 melni iesvītrotas, brūnas olas. Katras olas izskats ir nedaudz atšķirīgs. Pērēšanas rūpes uzņemas tēviņš, kā arī viņš aizsargā ligzdu no ienaidniekiem. Ja ligzda sāk grimt un olām draud briesmas, tēviņš tās paņem zem spārniem un pārnes uz jaunu, drošāku vietu. Kamēr tēviņš perē olas, mātīte dodas pie nākamā tēviņa. Rūpes par cāļu audzināšanu mātītes neuzņemas. Pēc 22—28 dienām izšķiļas mazie jakāni.

Drīz pēc izšķilšanās jakānu cāļi var skriet. Tēvs tos audzina un apmāca, kā atrast kukaiņus, gliemjus, tārpus, mazus krabīšus un zivis, kā arī augu sēklas. Cāļi paliek kopā ar tēvu 40—70 dienas. Ja mazajiem draud briesmas, tēvs tos paslēpj zem saviem spārniem.

Atsauces

Ārējās saites 
 Āfrikas jakāna foto
 BirdsLife: African Jacana Actophilornis africanus
 Mystery Bird: African Jacana, Actophilornis africanus
 The African Jacana {Actophilornis africana}
 African Jacana 

Jakānu dzimta
Āfrikas putni
Jakovs Rafaļsons

Jakovs Orlovs (), dzimis un plašāk pazīstams kā Jakovs Rafaļsons (Rafalsons) (, arī Яша); dzimis ), ir Ukrainā dzimis ebreju izcelsmes Latvijas aktieris, teātra režisors un politiķis. Ir Rīgas domes deputāts no partijas "Gods kalpot Rīgai!".

Biogrāfija 
J. Rafaļsons dzimis  Ukrainā. Jakova Rafaļsona tēvs bija rīdzinieks. 1964. gadā pārcēlies uz Rīgu, bet no 1966. gada mācījies Jaroslavļas teātra skolā (pabeidzis 1970. gadā).

Strādājis Mičurinskas, Voroņežas, Sevastopoles un Tomskas drāmas teātros, arī Maskavas teātros "Наш театр" un "Глобус". Kopš 1991. gada strādā Rīgā, Krievu drāmas teātrī (tag. Mihaila Čehova Rīgas Krievu teātris).

Filmējies vairākās filmās ("Tiritomba jeb Zelta zivtiņa", "Rūdolfa mantojums", "Skroderdienas Silmačos" u.c.) un seriālos ("Neprāta cena", "UgunsGrēks"), arī ierunājis lomas animācijas filmās ("Šreks Trešais"), bijis režisors Daugavpils teātra izrādei "O, sievietes".

1996. gadā saņēmis "Spēlmaņu nakts" gada labākā aktiera balvu par Kapteiņa lomu izrādē "Nāves deja", 2001. gadā — "Spēlmaņu nakts" gada labākā aktiera balvu par Skapēna lomu izrādē "Skapēna blēdības". Triju Zvaigžņu ordeņa kavalieris (2003). Saņēmis Krievijas PFSR nopelniem bagātā skatuves mākslinieka titulu.

J. Rafaļsons precējies ar aktrisi Margaritu Orlovu, pieņēmis sievas uzvārdu. Ir dēls Maksims.

Politiskā darbība 
2020. gada ārkārtas vēlēšanās J. Rafaļsons kandidēja un tika ievēlēts Rīgas domē no partijas "Gods kalpot Rīgai!" saraksta.

Atsauces

Ārējās saites 
 
 Jakovs Rafaļsons filmas.lv

1946. gadā dzimušie
Latvijas kinoaktieri
Latvijas teātra aktieri
Latvijas ebreji
Spēlmaņu nakts gada aktiera balvas ieguvēji
Triju Zvaigžņu ordeņa virsnieki
Rīgas domes deputāti (2020—2025)
Doneckas apgabalā dzimušie
Vox Maris

Vox Maris ir Lietuvas reģionālā mūzikas, izklaides un informācijas radio stacija. Stacija raida FM 99 MHz viļnos 60 km zonā ap Klaipēdu, kā arī FM 96,8 MHz viļņos Viļņas pilsētā un 70 km ap to.

Vēsture 
Radio stacija "Vox Maris" sāka apraidi 2004. gada martā. Radio studija tika izveidota pašā Klaipēdas pilsētas centrā, klubā "Relax". Kopš 2006. gada septembra "Vox Maris" pārraides dzirdamas arī internetā. No 2007. gada 24. janvāra radio translācija tika uzsākta arī Lietuvas galvaspilsētā Viļņā, kur tāpat kā Klaipēdā studijas telpas ierīkotas klubā "Relax". Abu pilsētu studijas savienotas nepārtrauktā radio tiltā.

Ārējās saites 
 Oficiālā mājaslapa (lietuviešu val.) 

Lietuvas radio stacijas
Jozapines kalns

Jozapines kalns () — kalns Lietuvā aptuveni 23,5 km uz dienvidaustrumiem no Viļņas pie Baltkrievijas robežas (~4 km), aptuveni 1 km uz dienvidrietumiem no Medininkiem. 

Šis kalns ar savu augstumu 292,7 m vjl. ilgu laiku tika uzskatīts par Lietuvas augstāko kalnu. 2004. gadā Viļņas Gedimina Tehniskās Universitātes speciālisti konstatēja, ka augstākā Lietuvas virsotne tomēr ir netālu esošais Aukštojs (293,84 m).

Atsauces

Ārējās saites 

Lietuvas kalni
Ignalina

Ignalina () ir pilsēta Lietuvā, Utenas apriņķī, Ignalinas rajona un Ignalinas pilsētas seņūnijas administratīvais centrs. 

Kaut arī Ignalinas AES ir nosaukta šīs pilsētas vārdā, 2009. gada beigās slēgtā elektrostacija atrodas Visaginā, kas ir krietni uz ziemeļiem no Ignalinas. Pie pilsētas - Aukštaitijas Nacionālais parks.

Ignalina ir biatlonistes Diānas Rasimovičūtes (Diana Rasimovičiūtė, 1984) dzimtā pilsēta.

Vēsture 
Ignalina pirmoreiz oficiāli minēta 1810. gadā, kad Ignats Tīzenhauzens nopirka Gineitišķu muižu un pievienoja to pie Ignalinas. Apdzīvotā vieta sāka augt straujāk 1862. gadā, kad, uzbūvējot Sanktpēterburgas - Varšavas dzelzceļu, uz austrumiem no Ignalinas muižas tika uzcelta koka dzelzceļa stacija. 1950. gadā Ignalinai tika piešķirts pilsētas statuss un tā kļuva par Ignalinas rajona centru.

Sadraudzības pilsētas 

Ignalinas sadraudzības pilsētas ir:
  Būrena,  Vācija
 Helle,  Dānija
  Kongsvingera,  Norvēģija
  Nordodala,  Norvēģija
  Prahatice,  Čehija
  Serocka,  Polija

Līdzdarbojas projektā Eiroreģions "Ezeru novads" (liet. Ežerų kraštas; baltkr. Oziornyj kraj):
  Baltkrievija (Braslavas rajons, Glubokas rajons, Moru rajons, Pastavu rajons, Verhņadzvinskas rajons)
  Latvija (Daugavpils rajons, Daugavpils, Rēzeknes rajons, Rēzekne, Krāslavas rajons, Preiļu rajons)
  Lietuva (Svenčonu rajons, Utenas rajons, Zarasu rajons, Visagina)

Ārējās saites 

Lietuvas pilsētas
Who's That Girl

Who's That Girl ir amerikāņu dziedātājas Madonnas pirmais filmas oriģinālmūzikas (OST) albums tāda paša nosaukuma filmai, kuru ierakstu kompānija Sire Records izdeva 1987. gada 21. jūlijā. Filma "Who's That Girl" uz ekrāniem iznāca 1987. gada 7. augustā. Filmas oriģinālmūzikas albums visā pasaulē uz šo brīdi (2008. gada Janvāris) ir pārdots aptuveni 6 miljonos kopiju.

Albuma vēsture 
Šajā albumā Madonnas ir iedziedājusi četras dziesmas turpinot savu sadarbību ar producentiem Patriku Leonardu un Stefanu Breju. Pretēji mākslas filmai, oriģinālmūzikas albums momentāli kļuva par starptautisku hitu sasniedzot Lielbritānijas, ASV un citu valstu topu pirmās vietas.

Dziesmu saraksts

Singli

Skatīt arī 

 Madonna
 Madonnas albumu diskogrāfija
 Madonnas singlu diskogrāfija

Ārējās saites 
 Madonnas oficiālā mājas lapa
 Madonnas oficiālais myspace.com profils
 Madonnas imdb.com profils
 Madonnas dziesmu vārdu datubāze
 Oficiālā Madonnas fanu mājas lapa

1987. gada albumi
Džozefs Makārtijs

Džozefs Reimonds Makārtijs (;  — ) bija īru katoļu izcelsmes ASV politiķis, senators no Viskonsinas štata no 1947. līdz 1957. gadam. Radikāls antikomunists, kura aktivitāte, administratīvi vajājot komunistiski un kreisi noskaņotus amerikāņus, lika rasties jēdzienam "makartisms".

1908. gadā dzimušie
1957. gadā mirušie
Antikomunisms
ASV senatori
Viskonsinā dzimušie
Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatne

Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatne (LSKJ) ir daļa no vispasaules Sarkanā Krusta un Sarkanā Pusmēness kustības un kopš 1923. gada Paula Gailīša vadībā darbojās kā Latvijas Sarkanā Krusta organizācija jauniešiem. Šobrīd Latvijā ir 23 Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatnes nodaļas, tādējādi tā ir viena no lielākajām jaunatnes organizācijām Latvijā.

Darbības jomas 
Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatne darbojas vairākās jomās: 
 Sociālā integrācija;
 HIV/AIDS izplatības samazināšana;
 Asinsdonoru kustības un humāno vērtību popularizēšana;
 Pirmās palīdzības apmācība;
 Iecietības veicināšana;
 Cīņa pret vienaudžu vardarbību;
 Cīņa pret atkarībām un nabadzību.

Sarkanais Krusts ir brīvprātīga kustība, kas nozīmē, ka ikvienam ir iespēja palīdzēt tiem, kam tas visvairāk vajadzīgs un ziedot savu laiku un prasmes. Organizācijas mērķis ir palīdzības sniegšana cilvēkiem, neatkarīgi no viņu reliģiskās piederības, politiskās pārliecības, nacionalitātes vai citiem faktoriem.

LSKJ aktīvi darbojas Bebrenē, Valkā, Daugavpilī (LSKJ Daugavpils LTSTS nodaļa , LSKJ Daugavpils DPCĢ nodaļa , LSKJ Daugavpils DCPV nodaļa), Dobelē, Cēsīs, Jumpravā, Ogrē , Krāslavā, Liepājā, Limbažos, Olainē, Pļaviņās, Rēzeknē, Rīgā (LSKJ Rīgas Centra Nodaļa] , Rīgas rajona Pārdaugavas nodaļa ), Saldū, Smiltenē, Talsos un Valmierā.

Skatīt arī 
 LSK Rīgas pilsētas Centra komitejas Jaunatnes nodaļa

Ārējās saites 
 Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatnes mājas lapa 
 Latvijas Sarkanā Krusta aktualitātes
 Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatne
 Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatne portālā "Jaunatnes lietas"
 Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatne Latvijas jaunatnes padomes mājaslapā 

Latvijas Sarkanā Krusta Jaunatne
Latvijas nevalstiskās organizācijas
Latvijas Jaunatnes padome
Sarkanais Krusts
Mogiļevas apgabals

Mogiļevas () jeb Mahiļovas apgabals () ir viens no Baltkrievijas apgabaliem. Tas robežojas ziemeļos ar Vicebskas apgabalu, rietumos ar Minskas apgabalu, dienvidos ar Gomeļas apgabalu un austrumos ar Krievijas Smoļenskas un Brjanskas apgabaliem. Izveidots Baltkrievijas PSR sastāvā . Administratīvi iedalās divās apgabala pakļautības pilsētās (apgabala centrs Mogiļeva un Babrujska) un 21 rajonā.

Administratīvais iedalījums 

Apgabalā ietilpst 2 apgabala pakļautības pilsētas — Babrujska un Mogiļeva, kā arī 21 rajons — Asipoviču rajons, Babrujskas rajons, Bjaliņiču rajons, Bihavas rajons, Čavusu rajons, Čerikavas rajons, Dribinas rajons, Hluskas rajons, Hocimskas rajons, Horku rajons, Kascjukoviču rajons, Kiravskas rajons, Kļičavas rajons, Kļimaviču rajons, Krasnapoļļes rajons, Kričavas rajons, Kruhlajes rajons, Mogiļevas rajons, Mscislavas rajons, Slavharadas rajons, Šklovas rajons.

Pilsētas
Mogiļevas apgabalā ir 16 pilsētas

Mogiļeva — 378 077 iedz.
Babrujska — 218 208 iedz.
Horki — 33 830 iedz.
Asipoviči — 31 498 iedz.
Kričava — 26 325 iedz.
Bihava — 17 012 iedz.
Kļimaviči — 16 445 iedz.
Šklova — 16 425 iedz.
Kascjukoviči — 15 850 iedz.
Čavusi — 10 525 iedz.
Mscislava — 10 376 iedz.
Kiravska — 8 817 iedz.
Čerikava — 8 149 iedz.
Slavharada — 7 812 iedz.
Kruhlaje — 7 620 iedz.
Kļičava — 7 423 iedz.

Ārējās saites 

Baltkrievijas apgabali
Gomeļas apgabals

Gomeļas apgabals (, ) ir viens no Baltkrievijas apgabaliem valsts dienvidaustrumos. Tas robežojas ar Mogiļevas apgabalu ziemeļos un ziemeļrietumos, Minskas apgabalu ziemeļrietumos, Brestas apgabalu rietumos, kā arī Brjanskas apgabalu, Krievijā, austrumos un Kijivas, Čerņihivas, Žitomiras un Rivnes apgabaliem Ukrainā.

Administratīvais iedalījums 

Apgabalā ietilpst 1 apgabala pakļautības pilsēta — Gomeļa, kā arī 21 rajons — Akcjabrsku rajons, Brahinas rajons, Budas-Kašaļovas rajons, Čačerskas rajons, Dobrušas rajons, Gomeļas rajons, Hojņiku rajons, Jeļskas rajons, Kaļinkaviču rajons, Karmas rajons, Lojevas rajons, Ļeļčicu rajons, Maziras rajons, Narovļas rajons, Pjetrikavas rajons, Rahačovas rajons, Rečicas rajons, Svjetlahorskas rajons, Vjetkas rajons, Žitkaviču rajons, Žlobinas rajons.

Pilsētas
Gomeļas apgabalā ir 18 pilsētas

Gomeļa — 521 452 iedz.
Mazira — 112 003 iedz.
Žlobina — 75 956 iedz.
Svjetlahorska — 69 011 iedz.
Rečica — 66 172 iedz.
Kaļinkaviči — 39 890 iedz.
Rahačova — 34 937 iedz.
Dobruša — 18 380 iedz.
Žitkaviči — 15 933 iedz.
Hojņiki — 12 698 iedz.
Pjetrikava — 10 223 iedz.
Jeļska — 9 262 iedz.
Buda-Kašaļova — 8 551 iedz.
Vjetka — 8 340 iedz.
Čačerska — 8 222 iedz.
Narovļa — 7 929 iedz.
Vasiļeviči — 3 353 iedz.
Turava — 2 795 iedz.

Baltkrievijas apgabali
Grodņas apgabals

Grodņas apgabals (, ) ir viens no Baltkrievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Brestas apgabalu dienvidrietumos, Minskas apgabalu austrumos, Vitebskas apgabalu ziemeļaustrumos, kā arī Lietuvu ziemeļrietumos un Podlases vojevodisti Polijā.

Apgabalā ietilpst apgabala pakļautības pilsēta Grodņa un 17 rajoni - Astravjecas rajons, Ašmjanu rajons, Bjerastavicas rajons, Dzjatlavas rajons, Grodņas rajons, Ivjes rajons, Kareļiču rajons, Ļidas rajons, Mastu rajons, Navahrudakas rajons, Sloņimas rajons, Smarhoņas rajons, Svislačas rajons, Ščučinas rajons, Vavkaviskas rajons, Voranavas rajons, Zeļvas rajons.

Pilsētas 

Apgabalā ir 15 pilsētas:

Ārējās saites 

Baltkrievijas apgabali
Minskas apgabals

Minskas apgabals (, ) ir viens no Baltkrievijas apgabaliem. Tas robežojas ar Vitebskas apgabalu ziemeļos, Mogiļevas apgabalu austrumos un dienvidaustrumos, Gomeļas apgabalu dienvidos, Brestas apgabalu dienvidrietumos un Grodņas apgabalu rietumos. Apgabala centrs Minska ir atsevišķa teritoriāla vienība un neietilpst apgabalā.

Administratīvais iedalījums 

Apgabalā ietilpst 1 apgabala pakļautības pilsēta - Žodzina, kā arī 22 rajoni - Barisavas rajons, Bjerazino rajons, Červjeņas rajons, Dzjaržinskas rajons, Kapiļas rajons, Kļeckas rajons, Krupku rajons, Lahojskas rajons, Ļubaņas rajons, Maladzječnas rajons, Minskas rajons, Mjadzelas rajons, Ņasvižas rajons, Puhaviču rajons, Saļihorskas rajons, Sluckas rajons, Smaļaviču rajons, Starija Darohu rajons, Stovbcu rajons, Uzdas rajons, Valožinas rajons, Viļejkas rajons.

Pilsētas

Barisava - 145 659 iedz.
Saļihorska - 104 745 iedz.
Maladzječna - 93 802 iedz.
Žodzina - 62 500 iedz.
Slucka - 61 436 iedz.
Viļejka - 26 836 iedz.
Dzjaržinska - 25 164 iedz.
Marjina Horka - 21 285 iedz.
Stovbci - 15 991 iedz.
Smaļaviči - 15 316 iedz.
Ņasviža - 14 033 iedz.
Faņipaļa - 13 260 iedz.
Bjerazino - 11 997 iedz.
Ļubaņa - 11 256 iedz.
Starija Darohi - 11 100 iedz.
Valožina - 11 100 iedz.
Lahojska - 10 800 iedz.
Kapiļa - 10 500 iedz.
Kļecka - 10 200 iedz.
Červjeņa - 9 900 iedz.
Uzda - 9 684 iedz.
Krupki - 8 675 iedz.
Mjadzela - 7 100 iedz.

Ārējās saites 

Baltkrievijas apgabali
Eglītis

Eglītis (sieviešu dzimtē Eglīte) ir latviešu cilmes uzvārds, kas radies no vārda „egle” pamazināmās formas. Cilvēki ar šo uzvārdu:

 Andrejs Eglītis (1912—2006) — dzejnieks;
 Anšlavs Eglītis (1906—1993) — rakstnieks, žurnālists un gleznotājs;
 Arkādijs Eglītis (1898—1932) — politiķis;
 Edgars Eglītis (1936—2009) — jūrnieks un sabiedriskais darbinieks;
 Gatis Eglītis (1978) — ierēdnis un politiķis;
 Ivars Eglītis (1959) — ārsts un politiķis;
 Jānis Eglītis (1961—2013) — pedagogs un politiķis;
 Roberts Eglītis (1966)— fiziķis;
 Valdis Eglītis (1949) —kinooperators, kinoproducents un pasniedzējs;
 Viktors Eglītis (1877—1945) — rakstnieks;
 Visvaldis Eglītis (1936—2014) — basketbolists;
 Zigurds Eglītis (1944) — politiķis.

Latviešu uzvārdi
Andris Slapiņš

Andris Slapiņš (dzimis  Rīgā, miris  Rīgā) bija latviešu dokumentālo filmu kinooperators un režisors. Rīgas filmu studijas direktors (1983), režisora Jura Podnieka studijas operators, piedalījās filmu "Mēs", "Krustceļš" u.c. veidošanā. Savas dzīves laikā uzņēma vairāk kā 18 dokumentālo filmu.

Viens no 1991. gada janvāra barikāžu upuriem.

Dzīvesgājums 
Dzimis 1949. gada 29. decembrī Rīgā. Kopš 1971. gada strādāja par kinooperatoru, 1977. gadā absolvēja Vissavienības Valsts kinematogrāfijas institūtu.  
1980. gadā veidoja kinožurnālu par olimpiskās kustības attīstību Latvijā, 1988. gadā pirmo Rīgas kinostudijas dokumentālistu kopražojuma dokumentālo filmu "Cerību lauki", kurā pētīja seno baltu un ķeltu kultūras paralēles. Strādāja režisora Jura Podnieka studijā par operatoru.

1991. gada 20. janvāra vakarā devās filmēt OMON uzbrukumu Latvijas Iekšlietu ministrijas ēkai, nošauts pie Bastejkalna.

Atraitne Natālija Djušena ar diviem bērniem dzīvo Maskavā.

Apbalvojums 
2010. gadā par sevišķiem nopelniem Latvijas valsts neatkarības aizstāvēšanā Andri Slapiņu pēc nāves apbalvoja ar Viestura ordeni un atzina par Viestura ordeņa lielkrusta komandieri. Valsts prezidents Valdis Zatlers ordeni nodeva glabāšanā viņa tuviniekiem.

Filmogrāfija 
 "Lībiešu dziesmas" (1975), diplomdarbs, pirmā lībiešiem veltītā filma Latvijā pēc II pasaules kara
 "Ar leģendu" (1976)
 "Jaunākais kausēto sieru ražošanā" (1977)
 "Rīga" (1978)
 "Diagnoze" (1980)
 "Strēlnieku zvaigznājs" (1982)
 "Krišjānis Barons" (1984)
 "Šamaņu māksla" (1984)
 "Vakardziesma" (1986)
 "Čukotka" (1987)
 "Cerību lauki" (1988)
 "Mēs" (1989)
 "Kādreiz Eiropā" (1989)
 "Vēstules no Latvijas" (1989)
 "Krustceļš" (1990)
 "Skrejošais Orfejs" (1990)
 "Pērkons-89" (1990)
 "Latvijas Republikas pirmās dienas" (1990)
 "Impērijas gals" (1991)
 "Kurzemes zvans" (1995)
 "Dziedošā revolūcija" (2003)
 "Dream Time" jeb "Sapņu laiks" (2005) - pabeigusi režisore Lidija Kutuzova

Atsauces

Ārējās saites 
 barikades.lv - 1991. gada barikāžu notikumiem veltīta mājaslapa
 Andris Slapiņš - filmogrāfija Kino Muzeja mājaslapā, informācija iegūta 14.01.2008
 Andris Slapiņš (angliski) - īsa biogrāfija un filmogrāfija Ģildes filmu studijas mājaslapā, informācija iegūta 14.01.2008
 Andris Slapiņš - šķirklis Latvijas Enciklopēdiskajā vārdnīcā, publicēts portālā letonika.lv, informācija iegūta 14.01.2008
 "Pa neaizaugošo atmiņu taku", Armīdas Priedītes raksts laikrakstā "Latvijas Vēstnesis", publicēts 21.01.1999

1949. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
1991. gadā mirušie
Latviešu kinooperatori
Latviešu kinorežisori
Viestura ordeņa lielkrusta komandieri
Barikāžu laika upuri
Mihaels Ende

Mihaels Ende (, 1929. gada 12. novembris — 1995. gada 28. augusts) bija vācu fantāzijas un bērnu literatūras rakstnieks.

Dzimis Vācijā, Edgara un Luises Endes ģimenē. Iesaukts armijā, kā rezultātā Mihaelam Endem skolu pabeigt neizdevās. Divus gadus vēlāk viņš iestājies drāmas skolā, kur trīs gadus strādāja dažādus gadījuma darbus. Bijis gan aktieris, gan kabarē un lugu scenāriju autors, gan Minhenes tautas teātra direktors, filmu kritiķis. Ende mira ar vēdera vēzi 1995. gadā — Vācijā. Visu savu mūžu Ende, neskatoties uz savu darbu popularitāti un slavu, ko tie tam atnesa, bija kautrīgs un pieticīgs.

Populārākie Mihaela Endes darbi: “Džims Poga un Lūkas — lokomotīves vadītājs”, “Džims Poga un trakie 13”, “Momo”, “Bezgalīgais stāsts”, “Žongliera stāsts”, “Spogulis spogulī”, “Ofēlijas ēnu teātris”, “Vēlmju nakts”.

Ārējās saites 

1929. gadā dzimušie
1995. gadā mirušie
Vācijas rakstnieki
Fantāzijas rakstnieki
Vācu valodā rakstošie
20. gadsimta rakstnieki
Bavārijā dzimušie
Plūme

Mājas plūme (Prunus domestica) ir rožu dzimtas plūmju ģints suga. Tāpat kā pārējiem plūmju ģints augiem, tajā skaitā ķiršiem un persikiem, arī mājas plūmju augļi ir kauleņi. Mājas plūmes izcelsmes vieta iespējams ir Kaukāzs un Kaspijas jūras reģions. Mājas plūme tiek kultivēta vismaz vairāk nekā 2000 gadus.

Spireju apakšdzimta
Augļi
Balsta un kustību orgānu sistēma

Balsta un kustību orgānu sistēma ir orgānu sistēma, kas nodrošina indivīda pārvietošanos telpā. Šī orgānu sistēma ir arī ķermeņa balsts; tā aizsargā ķermeņa dobumos esošos orgānus. Balsta un kustību orgānu sistēmai izšķir divas daļas:
 pasīvo kustību aparātu (skelets)
 aktīvo kustību aparātu (muskuļi)