Berlīnes Komiskā opera

Berlīnes Komiskā opera () ir muzikālais teātris Berlīnē, Vācijā. Teātris dibināts 1947. gadā uz Theater Unter den Linden (dibināts 1892. gadā), Metropol-Theater (dibināts 1896. gadā) un Staatliches Operettentheater (dibināts 1934. gadā) bāzes. Teātra vēsture esošajā vietā, kvartālā starp Bērenštrāsi, Unter den Linden bulvāri, Glinkaštrāsi un Frīdrihštrāsi,  iestiepjas vēl senākā pagātnē — teātra izrādes šeit uzvestas jau kopš 1746. gada.

1892. gadā pēc Vīnes arhitektu biroja Felner & Helmer projektētā teātra ēka smagi cieta Otrā Pasaules kara laikā, tika pilnībā nopostīta ēkas galvenā fasāde, foajē, galvenās kāpnes, taču pārsteidzošā kārtā teātra galvenā zāle nopietni necieta.

1966. gadā tika veikta teātra ēkas rekonstrukcija, kuras gaitā ēka ieguva modernisma stila galveno fasādi un foajē, galvenās trepes tika atveidotas saskaņā ar pirmskara dizainu, bet galvenā zāle tika restaurēta, tādējādi veidojot savdabīgu arhitektūras ansambli, kur ārējā modernisma čaulā slēpjas 19. gadsimta eklektisma šedevrs — skatītāju zāle.

Vēsture

1892. — 1896. gads. Theater Unter den Linden 
Teātra ēka Mitē, vienā no dzīvākajiem pilsētas kvartāliem, starp Unter den Linden bulvāri, Frīdrihštrāsi un Bērenštrāsi tika uzcelta starp 1891. un 1892. gadu, saskaņā ar ievērojamā Vīnes arhitektu biroja Fellner & Helmer arhitektu Ferdinanda Felnera un Hermana Helmera izstrādāto projektu. Ēkas būvniecība tika finansēta no privātiem līdzekļiem un atbilstoši atrašanās vietai tas tika nosaukts par Theater Unter den Linden.

Teātris tika atklāts 1892. gada 24. septembrī ar Ādolfa Ferona opereti Daphne and Gaul, kā arī baletu Haßreiter's ballet Die Welt in Bild und Tanz.

Teātris tika veidots galvenokārt kā mūziklu un operešu izrāžu teātris, taču vienlaikus tas tika izīrēts dažādiem svinīgiem pasākumiem, kā arī tajā tika rīkotas plašas operešu balles. Teātra lielajā zālē bija 800 sēdvietas balkonos un ložās, kā arī 1700 vietas parterī un pie galdiņiem.

Teātra pēc grandiozās atklāšanas finansiāli tomēr nespēja nostāties uz kājām. Jau 1896. gadā tika izsludināts uzņēmuma bankrots un teātri nācās slēgt.

1898. — 1934. gads. Metropol-Theater 
1898. gada 3. septembrī izrāžu nams publikai atkal vēra vaļā savas durvis, šoreiz kā Metropol-Theater, kas līdz ar savām Metropoles rēvijām ieguva pasaules slavu. Pirmā izrāde atjaunotajā teātrī bija Juliusa Freinda rēvija Dāmu paradīze (). Līdz 1918. gadam teātrī tika iestudētas galvenokārt rēvijas un kabarē izrādes, vēlāk uzsvars tika likts uz operešu iestudējumiem. Veiksmīgi pārdzīvojot ekonomiskās depresijas un hiperinflācijas periodu, teātris 1933. gadā tika pēkšņi slēgts. Pie varas nākušās Nacionālsociālistiskās vācu strādnieku partijas ieskatos teātra radošā koncepcija (kā arī daudzu ebreju tautības mākslinieku klātbūtne) neatbilda vācu tautas interesēm.

1934. — 1945. gads. Staatliches Operettentheater 
1934. gadā teātra ēka tika nacionalizēta un tajā tika nodibināts Valsts Operetes teātris (), kas atradās Trešā Reiha masu rekreācijas organizācijas Kraft durch Freude pārvaldījumā.

Otrā pasaules kara laikā teātra ēka smagi cieta. 1944. gada 7. maija sabiedroto aviācijas uzlidojuma laikā tika nodarīti nelieli bojājumi skatītāju zālei, bet bumbas sprādzienā 1945. gada 9. maijā tika pilnībā nopostīta ēkas fasāde, foajē un parādes kāpnes.

1947. — mūsdienas. Berlīnes Komiskā opera 
Pēc Otrā pasaules kara Mite nonāca Padomju okupācijas zonā. Jau līdz 1947. gadam vēsturiskā teātra ēka Bērenštrāsē tika savesta kārtībā līdz tādam līmenim, lai šeit varētu uzvest un izrādīt operešu uzvedumus. 

1947. gada 23. decembrī ar austriešu režisora Valtera Felzenšteina () režisēto Johana Štrausa opereti "Sikkspārnis" vēsturiskajā teātra namā tika atklāta Berlīnes Komiskā opera — nosaukums, kas veidots inspirējoties no 19. gadsimta sākumā Francijā radušās »Opéra comique« un par godu Vecajai Berlīnes Komiskajai operai, kas atradās pie Frīdrihštrāsē pie Veidendammera tilta un pastāvēja 20. gadsimta pirmajā pusē līdz kara laikā tika sagrauta.

Turpmākajos gadu desmitos ar Valtera Felzenšteina vārdu (teātra mākslinieciskais vadītājs līdz savai nāvei 1975. gadā)  Berlīnes Komiskā opera ieguva pasaules slavu kā mūsdienu muzikālā teātra etalons.

Laikā no 1965. līdz 1966. gadam vēsturiskā teātra ēka piedzīvoja ievērojamāko pēckara rekonstrukciju. Saskaņā ar arhitekta Kunca Nīrades () ieceri nama fasāde tika pilnībā pārbūvēta. Tā tika veidota atbilstoši pēckara Eiropā valdošajam modernisma stilam ar monolītiem taisnstūrveida būvapjomiem un plašām logailām. Stilistiski pieskaņoti tika veidots arī ēkas foajē interjers, kamēr skatītāju zāle saglabāja savu vēsturisko eklektisma interjeru un tika pilnībā restaurēta.

Pēc Felzenšteina Berlīnes Komiskās operas vadību un galvenā režisora posteni pārņēma viņa skolnieks Joahims Hercs (), kurš no 1959. līdz 1976. gadam bija vadījis Drēzdenes operu.

1981. gadā operas vadības grožus pārņēma Verners Rakvics (), bet Harijs Kupfers () — galvenā režisora amatu, veidojot iestudējumus un paliekot amatā līdz pat 2002. gadam, kad viņu nomainīja Andreass Homoki (). Vēlāk, 2004. gadā Andreass Homoki ieņēma arī operas direktora krēslu.

No 2002. līdz 2007. gadam operas muzikālā direktora amatā bija Kirils Petrenko. 2007. un 2009. gadā starptautiskais operteātru nozares žurnāls Opernwelt pasludināja Petrenko par "Gada Diriģentu", bet titulu "Gada Opernams" 2006. gadā saņēma Berlīnes Komiskā opera.

Kopš 2012. gada Berlīnes Komiskās operas direktors ir Barijs Koski.

Radošās darbības raksturojums 
Berlīnes Komiskās operas radošā misija ir radīt mūsdienīgus un dzīvi apliecinošus mūzikālos iestudējumus, kuros mūzikālais materiāls un skatuviskā darbība ir savstarpēji saistīta. Izrāde tiek būvēta ap dziedātāju, kurš spēj lieliski pārvaldīt gan Hendeļa, gan 21. gadsimta muzikālo sacerējumu idejas un tehniku, vienlaikus to pasniedzot dramatiski saistošā veidolā.

Kopš teātra galvenā režisora amatu ieņēma Andreass Homoki īpaša nozīme tika pievērsta režisoru atlasei un modernas skatuviskās dramaturģijas veidolam, kas vienlaikus būtu saistošs un saprotams plašam skatītāju lokam. Teātris pēdējos gados ir spējis piesastīt uz ilgtermiņa sadarbību tādus režisorus kā Kaliksto Bjeito (), Pēteru Konvičniju (), Bariju Koski () un Hansu Neienfelzu ().

Vācu operteātru pēckara gados ieviestā skatuves valoda mūsdienās ir plaši izplatījusies visā pasaulē. Viens no šīs reālistiskās un anatomiskās valodas radītājiem un meistariem ir Berlīnes Komiskās operas dibinātājs un ilggadējais vadītājs Valters Felzenšteins, kura dramatiskā inscenējuma programmatika un skatījums uz teātra lomu sabiedrībā kā tādu joprojām vada Berlīnes Komisko operu un tā pašreizējos mākslinieciskos vadītājus.

2013. gada sezonā sadarbību ar Berlīnes Komisko operu uzsāk latviešu teātra, kino un operas režisors Viesturs Kairišs. Pēc operas direktora Barija Koski ielūguma Viesturs Kairišs kopā ar mākslinieci Ievu Jurjāni dosies uz Berlīni un iestudēs Bendžamina Britena operu "Sapnis vasaras naktī" — izrādi, ar kuru 2013. gada 16. septembrī tiks atklāta Berlīnes Komiskās operas jaunā sezona.

Pazīstamākie iestudējumi

Pirmatskaņojumi 
 1967: Zigfrīds Matuss: Der letzte Schuß
 1972: Zigfrīds Matuss: Noch einen Löffel Gift, Liebling
 1985: Zigfrīds Matuss: Judith
 1991: Georgs Kacers: Antigone oder die Stadt
 2009: Kristians Josts: Hamlet

Jauniestudējumi 
 1947: Valters Felzenšteins: Johana Štrausa "Sikspārnis" ()
 1966: Valters Felzenšteins: Volfganga Amadeja Mocarta "Dons Žuans" ()
 1981: Harijs Kupfers: Riharda Vāgnera "Nirnbergas meistardziedoņi" ()

Pirmatskaņojumi Metropol-Theater periodā 
 1913: Žans Žilbērs: Die Kinokönigin
 1923: Valters Kollo: Marietta
 1928: Francs Lehārs: Friederike
 1929: Francs Lehārs: Das Land des Lächelns
 1932: Oskars Štrauss: Eine Frau, die weiß, was sie will
 1932: Pols Abrahams: Ball im Savoy
 1935: Freds Reimonds: Ball der Nationen
 1936: Freds Reimonds: Auf großer Fahrt
 1937: Freds Reimonds: Maske in Blau

Attēlu galerija

Atsauces

Ārējās saites

Skatīt arī 
Berlīnes Valsts opera
Berlīnes Vācu opera

Operteātri
Berlīne