joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pļaviņu novada ģimnāzija

Pļaviņu novada ģimnāzija atrodas Daugavas ielā 101, Pļaviņās, Aizkraukles novadā.

Vēsture 
 1935/36. mācību gadā skola sāka darboties Daugavas ielā 36 (tagad Daugavas 50), bijušās stikla fabrikas ēkās. Skola tika sadalīta pamatskolā un ģimnāzijā, katru izvietoja atsevišķā ēkā.
 Skola turpmākos 4 gadus (līdz 1940.gadam) darbojās kā Pļaviņu pilsētas ģimnāzija.
 Pļaviņu vidusskola (krievu plūsmas) skolēnu trūkuma dēļ 2008 gada vasarā tika pievienota Pļaviņu novada ģimnāzijai un beidza pastāvēt.

Izglītības programmas 
 Pamatizglītības programma (kods 21011111)
 Vispārējās vidējās izglītības vispārizglītojošā virziena programma (kods 31011011)
 Vispārējās vidējās izglītības matemātikas, dabaszinību un tehnikas virziena programma (kods 31013011)

Skolas tradīcijas un simboli 
Dažādos periodos skolā bija dažādas tradīcijas un aktivitātes:
 Tika izveidota sadraudzība ar Sarkantas pilsētas vidusskolu Kazahstānā, kura aizsākās 1972. gadā un tankuģa “Pļaviņas” komandu;
 1996. gadā sāka iznākt Pļaviņu ģimnāzijas avīze “KāpNes”;
 Saistībā ar skolas vēsturi ar E. Kupčas gādību ir tapušas vairākas grāmatas. Viņa uzrakstīja savu maģistra darbu par skolas vēsturi – “Pļaviņu ģimnāzijai 80”. Vēlāk, kad skolai tuvojās 90 gadu jubileja, tapa arī grāmata “Manai skolai – 90”.

Skolas karogs 
1939. gada 14. maijā skola kā dāvanu no Latgales divīzijas pārvaldes, kas Pļaviņās bija dislocēta līdz 1940. gadam, saņēma mākslinieciski izšūtu karogu. Karoga kreisajā pusē izšūts neliels valsts karodziņš. Blakus tam – Saules zīme. Vidū nosaukums – Pļaviņu pilsētas ģimnāzija, bet virs tā Laimas skujiņa. Abās pusēs gar ārmalu vijas Māras līklocis. Karoga labajā pusē izšūta devīze “Mans zelts ir mana tauta, mans gods ir viņas gods”. Kokle un grāmata simbolizē skolu kā kultūras un zināšanu avotu, blakus novietots seno latviešu ierocis – kara cirvis un divīzijas karavīra krūšu nozīme. Fonā redzamas Oliņkalna klintis. Pie karoga kāta augšējā stūrī atrodas valsts karodziņš. Karogs atjaunots 1993.gadā par godu skolas 75 gadu jubilejai.

Skolas logo 
 Kopš 2010. gada skolai ir arī savs logo. Žetonam ir zils fons, uz kura redzamas divas sudraba lentas, kas simbolizē skolas atrašanās vietu Daugavas un Aiviekstes upju satekā.Viens no krāsu izvēles skaidrojumiem - vairumā gadījumu skolas žetonā izmantotais zilais tonis un pilsētas un novada ģerbonī esošais zaļais tonis.

Ārējās saites 
 Skolas mājaslapa

Skolas Latvijā
Doroteja Vīrere

Doroteja Vīrere (; dzimusi  Bruniko) ir Itālijas biatloniste, divkārtēja Pasaules kausa kopvērtējuma uzvarētāja, trīskārtēja pasaules čempione, olimpisko spēļu un pasaules čempionātu medaļniece.

Karjera 
Ar biatlonu nodarbojas kopš 2000. gada. Ar panākumiem startējusi jauniešu un junioru pasaules čempionātos, kuros ieguvusi piecas zelta medaļas, kā arī vairākas godalgotās vietas stafetes komandas sastāvā.

Pasaules kausa izcīņā debitējusi 2009. gadā. Pirmoreiz vietu uz goda pjedestāla izcīnījusi  Pokļukā, ierindojoties 3. vietā iedzīšanas disciplīnā, bet savu pirmo uzvaru kādā no pasaules kausa posmiem guvusi  Estešundā 15 km individuālajā distancē. Līdz 2019.—2020. gada sezonas beigām Vīreres panākumu skaitā PK posmos ir 35 individuālie goda pjedestāli, tai skaitā 11 uzvaras. Izcīnītas vairākas godalgotās vietas arī stafetes komandas sastāvā. 2015.—2016. gada sezonā ierindojās trešajā vietā PK kopējā ieskaitē, kā arī izcīnīja mazo kristāla globusu par uzvaru 15 km individuālās distances kopvērtējumā. 2019.—2020. gada sezonā kļuva par pirmo itāļu biatlonisti, kurai izdevās iegūt Pasaules kausu.

Piedalījusies 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs Sočos, kur izcīnījusi bronzas medaļu jauktajā stafetē. Individuāli augstākais rezultāts olimpiskās spēles bija 6. vieta sprintā. Arī  Phjončhanā izcīnīja bronzu jauktajā stafetē.

Pasaules čempionātos piedalās kopš 2011. gada. 2019. gadā Estešundā masu starta disciplīnā izcīnija čempiones titulu. Vēl sportistes panākumos ir sudraba medaļa iedzīšanas sacensībās 2016. gadā Oslo, kā arī viena sudraba un trīs bronzas godalgas stafetēs Itālijas komandas sastāvā. 2020. gada Pasaules čempionātā Antholcā izcīnīja divas zelta (iedzīšanā un 15 km individuālajā distancē) un divas sudraba godalgas (jauktajā stafetē un masu startā). 2019.—2020. gada sezonā otro reizi uzvarēja Pasaules kausa kopējā ieskaitē.

 izcīnīja bronzas medaļu sprintā.

Sasniegumi

Olimpiskās spēles

Pasaules čempionāts

Pasaules kausa kopvērtējums

Individuālie goda pjedestāli

Ārējās saites 

 FISI profils 

1990. gadā dzimušie
Itālijas biatlonisti
Itālijas sportisti 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Biatlonisti 2014. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Biatlonisti 2018. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
Biatlonisti 2022. gada ziemas olimpiskajās spēlēs
2022. gada ziemas olimpisko spēļu medaļnieki
Itālijas olimpiskie bronzas medaļnieki
Olimpiskie bronzas medaļnieki biatlonā
1964. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss

1964. gada Eirovīzijas Dziesmu konkurss bija devītais Eirovīzijas Dziesmu konkurss pēc kārtas, kas norisinājās pirmo reizi Dānijas galvaspilsētā Kopenhāgenā, Tivolisa Koncertzālē pēc dāņu Grētas un Jergena Ingmanu uzvaras pāgājušajā gadā. Šajā gadā pirmo reizi konkursā laurus plūca Itālija, kuru pārstāvēja dziedātāja Džidžliola Činkveti ar dziesmu ''Non ho l'eta''. Tāpat kā no 1956. gada konkursa arī no šī nav saglabājušies ieraksti. DR bja vienīgie, kuri ierakstīja visu konkursu, un 1970. gados Dānijas Televīzijas ēkā notika ugunsgrēks.

Rezultāti

Norises vieta 

1964. gada konkurss notika Tivoli koncerzālē, kura atrodas Dānijas galvaspilsētā Kopenhāgenā un ir saisīta ar Dānijas slaveno izklaides parku un Tivoli dārziem.

Eirovīzijas dziesmu konkurss
Eirovīzijas dziesmu konkursi pēc gada
Vītauta Dižā Universitāte

Vītauta Dižā Universitāte (, ) ir Lietuvas universitāte Kauņā. Tā bija pirmā universitāte, kas 1922. gadā kā Lietuvas Universitāte uzsāka studiju programmas lietuviešu valodā.

Vēsture 
Lietuvas brīvības cīņu laikā 1919. gadā izveidoja Stefana Batorija Universitāti kā Viļņas Universitātes pēcteci ar apmācību poļu valodā. Pēc Viļņas apgabala okupācijas Lietuvas valdība tās pagaidu galvaspilsētā Kauņā nodibināja Lietuvas Universitāti ar apmācību lietuviešu valodā.

1930. gadā sakarā ar Vītauta Dižā nāves 500. gadadienu Lietuvas Universitāti pārdēvēja viņa vārdā. Otrā pasaules kara laikā, 1939. gadā, pēc Viļņas apgabala daļējas iekļaušanas Lietuvā Stefana Batorija Universitāte tika slēgta, tās vietā atvērta Viļņas Universitāte ar lietuviešu kā mācību valodu. Tādēļ Vītauta Dižā Universitāte tika slēgta. Tās vietā 1950. gadā tika nodibināts Kauņas Politehniskais institūts un Kauņas Medicīnas institūts.

1989. gadā Vītauta Dižā Universitāte atjaunoja savu darbību. Līdztekus tai Kauņā darbojas arī Lietuvas Veselības Zinātņu Universitāte.
2018. gada 5. jūnijā ar Lietuvas Seima lēmumu Kauņas Vītauta Dižā Universitātei pievienoja Aleksandra Stulginska Universitāti un Lietuvas Izglītības zinātņu universitāti.

Struktūrvienības 
Universitātē pašlaik ir 6 fakultātes:
 Dabaszinātņu fakultāte
 Informātikas fakultāte
 Ekonomikas un Vadības fakultāte
 Humanitāro zinātņu fakultāte
 Sociālo zinātņu fakultāte
 Katoļu teoloģijas fakultāte

Skatīt arī 
 Lietuvas vēsture
 Kauņa

Atsauces

Ārējās norādes 
 
 

Universitātes Lietuvā
Kauņa
Maksims Vašjērs-Lagravs

Maksims Vašjērs-Lagravs (; dzimis  Valdemarnā) ir Francijas starptautiskais lielmeistars šahā (2005).

Biogrāfija 
Divas reizes izcīnījis Pasaules junioru šaha vicečempiona nosaukumu - 2003. gadā U14 vecuma grupā, bet 2005. gadā U16 vecuma grupā. 2004. gadā dalījis pirmo vietu Parīzes pilsētas šaha čempionātā. 2005. gadā bijis otrais Francijas šaha čempionātā. 2007. gadā dalījis 2. vietu Veikanzē (Nīderlande) šaha festivāla B turnīrā (uzvarējis Pavlo Eļjanovs), kopā ar Lorānu Fresinē un Pāvelu Tregubovu dalījis 1. vietu Parīzes pilsētas šaha čempionātā, kā arī kļuvis par Francijas čempionu šahā, papildu mačā uzvarot Vladislavu Tkačovu. 2008. gadā Plovdivā dalījis 4.-5. vietu Eiropas individuālajā šaha čempionātā un kopā ar Alberto Davidu uzvarējis Parīzes pilsētas šaha čempionātā. 2008. gada Francijas šaha čempionātā palicis otrais, zaudējot papildu mačā par 1. vietu Etjēnam Bakro. 2009. gadā uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Bīlē un kļuvis par Pasaules junioru šaha čempionu U20 vecuma grupā. 2010. gadā Varšavā uzvarējis Eiropas čempionātā šaha ātrspēlē. 2012. gadā uzvarējis Sentluisas starptautiskajā šaha turnīrā SPICE Cup un otro reizi kļuvis par Eiropas čempionu šaha ātrspēlē. 2013. gadā dalījis pirmo vietu Gibraltāra šaha festivālā. 2014. gadā atkārtoti uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Bīlē. 2015. gadā dalījis otro vietu Veikanzē starptautiskajā šaha turnīrā Tata Steel (uzvarējis Magnuss Karlsens). 2017. gadā Tbilisi iekļuvis Pasaules kausa šahā pusfinālā, kurā piekāpies nākamajam turnīra uzvarētājam Levonam Aronjanam. 2019. gada oktobrī Hantimansijskā FIDE Pasaules kausa izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas ieņēmis 3. vietu. 2021. gada janvārī palicis 13. vietā Veikanzē (Nīderlande) vadošo lielmeistaru šaha turnīrā. 2021. gada aprīlī Jekaterinburgā izcīnījis 2. vietu Pasaules šaha čempionāta pretendentu turnīrā. 2021. gada jūnijā Bukarestē dalījis 9.-10. vietu Grand Chess Tour 1. posma turnīrā. 2021. gada novembrī Rīgā izcīnījis 6. vietu 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.

2021. gada decembrī Varšavā uzvarējis Pasaules šaha ātrspēles čempionātā, papildu mačā par 1. vietu pārspējot Polijas lielmeistaru Janu Kšištofu Dudu.

Pārstāvējis Francijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
 Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 6 reizes (2006-2016);
 Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 4 reizes (2007, 2011-2015). Komandu vērtējumā izcīnījis sudraba (2013) medaļu. Individuālajā vērtējumā izcīnījis sudraba (2015) medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 2004. gadā Vašjēram-Lagravam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2005. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. Četrpadsmit gadu un četru mēnešu vecumā bijis viens no jaunākajiem lielmeistariem mūsdienu šaha vēsturē.

Atsauces

Ārējās saites 

1990. gadā dzimušie
Valdemarnā dzimušie
Francijas šahisti
Gumijas iela

Gumijas iela ir iela Rīgā, Zemgales priekšpilsētā, Āgenskalnā. Gumijas iela sākas krustojumā ar Talsu ielu un beidzas pagalmā, nekrustojot citas ielas. Kopējais ielas garums ir ap 200 metri, tā ir klāta ar betona bruģa un asfalta segumu. Iela savā pašreizējā veidolā ir izveidota 2016. gadā, kopā ar veikalu "Maxima" (Pilsoņu ielā 1, saistīta ar veikala stāvlaukumu), ap to pārsvarā ir darījumu apbūve.

Iela ir savienota ar Talsu ielu (T veida krustojums).

Skatīt arī 
 Āgenskalns

Atsauces 

Ielas Āgenskalnā
Zemgales priekšpilsēta
Tims Krabe

Tims Krabe (; dzimis  Amsterdamā) ir Nīderlandes literāts, žurnālists un šahists.

Biogrāfija 
Mācījies psiholoģiju Amsterdamas Universitātē, paralēli aizrāvies ar aktiermākslas apguvi. No 1967. gadā uzsācis žurnālista un rakstnieka karjeru. Pirmo romānu izdevis 1978. gadā. 1984. gadā sarakstījis savu pazīstamāko darbu - "Zelta ola" (), kurš 1988. gadā ekranizēts Nīderlandē ar nosaukumu "Pazušana", bet 1993. gadā ar tādu pašu nosaukumu pirmizrādi pieredzējusi Holivudas ekranizācija.

Pazīstams arī kā šahists. Ievērību izpelnījušies viņa darbi par dažādiem šaha kurioziem.

Literārie darbi 
 1967. gads — "De werkelijke moord op Kitty Duisenberg" (romāns);
 1970. gads — "Flanagan of het einde van een beest" (romāns);
 1972. gads — "Fischer schaak-biografie" ("Fišera šaha biogrāfija");
 1973. gads — "Vijftien goede gedichten" (dzejoļu krājums);
 1974. gads — "Schaakkuriosa" (šahs);
 1975. gads — "Red desert penitentiary" (novele);
 1977. gads — "Nieuwe schaakkuriosa" (šahs);
 1978. gads — "De stad in het midden" (stāsti);
 1978. gads — "De Renner" (romāns);
 1980. gads — "Vier wielerverhalen" (stāsti);
 1984. gads — "43 Wielerverhalen" (stāsti);
 1984. gads — "Het Gouden Ei" (romāns);
 1985. gads — "Chess curiosities" (šahs);
 1986. gads — "De man die de Babson task wilde maken" (eseja par šahu);
 1989. gads — "De scherprechter van Korfoe" (stāsts);
 1991. gads — "De matador en andere verhalen" (stāsti);
 1994. gads — "Vertraging" (romāns);
 1995. gads — "De paardentekenaar" (stāsti);
 1996. gads — "De verdwenen verdwijning en andere verhalen" (stāsti);
 1997. gads — "De Grot" (romāns);
 1998. gads — "Mooi verhaal 1998" (stāsti);
 2002. gads — "Kathy’s dochter" (romāns);
 2004. gads — "Drie Slechte Schaatsers" (novele);
 2005. gads — "Een Goede Dag voor de Ezel" (romāns);
 2007. gads — "Marte Jacobs" (romāns).

Atsauces

Ārējās saites 
 Tim Krabbé's Chess Curiosoties 

 T. Krabes šaha kompozīcijas mājaslapā PDB

1943. gadā dzimušie
Nīderlandes rakstnieki
Nīderlandes šahisti
Šaha problēmisti
Ziemeļholandē dzimušie
Rolands Šmits

Rolands Šmits (dzimis  Valmierā) ir latviešu basketbolists, spēlē spēka un vieglā uzbrucēja pozīcijā. 2022. gadā pārstāv Lietuvas klubu Kauņas "Žalgiris", bet iepriekš vairākas sezonas spēlējis Spānijas ACB līgas komandā FC Barcelona Bàsquet, ar kuru 2021. gadā kļuva par ACB līgas čempionu. Iepriekš spēlējis citā Spānijas klubā Fuenlabrada. Latvijas basketbola izlases spēlētājs.

Karjera 
Trenēties basketbolā sācis dzimtajā Valmierā, kuras komandā spēlēja Latvijas Jaunatnes basketbola līgā. 2011. gadā pārcēlās no Latvijas uz Spāniju, nonākot Fuenlabrada sistēmā. Spēlējis ar šo komandu saistītos zemāku līgu klubos, bet jau 2012.—2013. gada sezonā arī debitējis pamatkomandas sastāvā ACB līgā.

2016.—2017. gada sezonā R. Šmits tika atzīts par Eirokausa sezonas labāko jauno spēlētāju jeb "uzlēcošo zvaigzni" (divas sezonas iepriekš šādu pat balvu saņēma cits latviešu basketbolists Kristaps Porziņģis). Šajā Eirokausu sezonā viņš guva 9,4 punktus vidēji spēlē, metot ar 55% precizitāti no spēles.

Pēc 2017. gada Eiropas čempionāta R. Šmits noslēdza piecu gadu līgumu ar vienu no spēcīgākajām ACB līgas un Eiropas komandām FC Barcelona Bàsquet, kas gan paredzēja, ka līguma pirmo sezonu spēlētājs tiks izīrēts savai iepriekšējai komandai Fuenlabrada. Kopš 2018. gada vasaras spēlē FC Barcelona Bàsquet, tās sastāvā 2019. gada februārī kļuva par pirmo latviešu spēlētāju, kurš ieguvis Karaļa kausu. 2020. gada oktobrī uzvarētā Eirolīgas spēlē pret Valencia R. Šmits bija rezultatīvākais komandā, guva 15 punktus, raidot grozā visus metienus, un savāca 7 atlēkušās bumbas, kas bija spēlētāja rekordi Eirolīgas līmenī. Šajā rudenī viņš pārspējaa iepriekšējo rekordu starp Latvijas basketbolistiem pēc Spānijas ACB līgā aizvadīto spēļu skaita (176), kas piederēja Jānim Blūmam.

2021. gadā kļuva par pirmo latvieti, kas kļuvis par ACB līgas čempionu.

2022. gada jūlijā R. Šmits parakstīja divu gadu līgumu ar Eirolīgas komandu no Lietuvas Kauņas "Žalgiris".

Latvijas izlase 
Spēlējis vairāku vecumu Latvijas jaunatnes izlasēs, pārstāvējis valstsvienību 2011. gada Eiropas U-16 čempionātā, 2012. gada un 2013. gada Eiropas U-18 čempionātā, 2014. un 2015. gada Eiropas U-20 čempionātā.

Latvijas basketbola izlases sastāvā debitēja 2014. gadā, taču pirmajā oficiālajā turnīrā piedalījās vairākus gadus vēlāk, debitējot 2017. gada Eiropas čempionātā, kurā izlase izcīnīja augstāko pēc neatkarības atjuanošanas — 5. vietu.

Atsauces

Ārējās saites 

1995. gadā dzimušie
Valmierā dzimušie
Latvijas basketbolisti
Spēka uzbrucēji
Vieglie uzbrucēji
Lietuvas Veselības zinātņu universitāte

Lietuvas Veselības zinātņu universitāte (LVZU) () ir viena no Lietuvas universitātēm Kauņā. Dibināta 2010. gadā, apvienojot Kauņas Medicīnas universitāti ar Kauņas Veterināro akadēmiju.

Vēsture 
1922. gadā Kauņā nodibināja Lietuvas Universitāti, kurā bija arī medicīnas fakultāte. 1930. gadā sakarā ar Vītauta Dižā nāves 500. gadadienu Lietuvas Universitāti pārdēvēja par Vītauta Dižā universitāti. Otrā pasaules kara laikā Vītauta Dižā universitāte tika slēgta. Tās vietā 1950. gadā tika nodibināts Kauņas Politehniskais institūts un Kauņas Medicīnas institūts.

1989. gadā Vītauta Dižā Universitāte atjaunoja savu darbību, tomēr medicīnas un veterinārmedicīnas studijas turpinājās atsevišķi Kauņas Veterinārajā akadēmijā un Kauņas Medicīnas akadēmijā, ko 1998. gadā pārdēvēja par Kauņas Medicīnas universitāti. 2010. gadā tās apvienoja Lietuvas Veselības zinātņu universitātē.

Struktūra 
 LVZU Medicīnas akadēmija 
 LVZU Veterinārā akadēmija 
 LVZU Universitātes klīnikas Kauņā 
 LVZU Bibliotēka un informācijas centrs

Ārējās norādes 
 Universitātes mājaslapa

Atsauces 

Universitātes Lietuvā
Kauņa
Villijs Ernangomess

Giljermo Gustavo (Villijs) Ernangomess Guers (; dzimis  Madridē, Spānijā) ir spāņu basketbolists, spēlē centra pozīcijā, Spānijas basketbola izlases dalībnieks. 2022. gadā pārstāv Nacionālās basketbola asociācijas (NBA) klubu Ņūorleānas "Pelicans". V. Ernangomess ir divkārtējs Eiropas čempions un |2019. gada Pasaules kausa ieguvējs Spānijas izlases sastāvā.

V. Ernangomesa brālis Huančo Ernangomess arī ir basketbolists, spēlē NBA un Spānijas izlasē. Spēlējot Seviljas "Cajasol", V. Ernangomess kļuva par labu latviešu basketbolista Kristapa Porziņģa draugu, abi basketbolisti pēc gada pārtraukuma atkal satikās "Knicks" sastāvā.

Karjera 
Basketbola karjeru uzsāka Madrides "Real" sistēmā, pirmās sezonas aizvadot tās B komandā, bet pēc tam tiekot izīrēts Seviljas "Cajasol", kuras sastāvā spēlēja jau Spānijas ACB līgā. 2015. gada NBA draftā V. Ernangomesu izvēlējās Filadelfijas "76ers" ar kopējo 35. numuru otrajā kārtā, bet jau drafta naktī tiesības uz spēlētāju tika aizmainītas uz Ņujorkas "Knicks". Pirmo sezonu pēc drafta spēlētājs turpināja spēlēt Spānijā, Madrides "Real" sastāvā. Savā nopietnākajā pieaugušo basketbola sezonā Eiropā viņš 34 spēlēs guva vidēji 5,7 punktus un 3,3 atlēkušās bumbas. "Real" sastāvā piedalījies 17 spēlēs Eirolīgā.

2016. gada jūlijā V. Ernangomess parakstīja līgumu ar Ņujorkas "Knicks" un pievienojās komandai. Oktobrī debitējis sezonas pirmajā spēlē, viņš pamazām nostiprinājās komandas sastāvā, un sezonas otrajā pusē, izmantojot traumētā Žoakima Noā nespēlēšanu, kļuva par komandas pirmā piecinieka centra spēlētāju. Piedalījās uzlēcošo zvaigžņu spēlē 2017. gada NBA Visu zvaigžņu spēles nedēļas nogalē. Karjeras produktīvāko spēli aizvadījis 2017. gada 25. marta zaudējumā pret Sanantonio "Spurs", kurā guva 24 punktus un savāca 13 atlēkušās bumbas zem groziem. Sezonas noslēgumā V. Ernangomesa produktīvā spēle tika novērtēta visas līgas līmenī, iekļaujot viņu NBA simboliskajā debitantu pirmajā izlasē.

2018. gada februārī V. Ernangomess tika aizmainīts uz Šarlotas "Hornets" pret Džoniju O'Braientu un divām nākotnes otrās kārtas drafta izvēlēm. 2020. gda novembrī viņš noslēdza līgumu ar Ņūorleānas "Pelicans", kur spēlē kā otrais centra spēlētājs, mainot lietuvieti Jonu Valančūnu.

Spānijas izlase 
Spēlējis Spānijas U18 un U20 izlasēs, ar kurām guvis medaļas Eiropas čempionātos. Spānijas basketbola izlases sastāvā kļuva par 2015. gada Eiropas čempionu, kā arī izcīnīja bronzas medaļu vasaras olimpiskajās spēlēs Riodežaneiro 2016. gadā.  V. Ernangomess bija 2019. gada Pasaules kausa turnīra uzvarētājs Spānijas izlases sastāvā un par čempionu kļuva arī 2022. gada Eiropas čempionātā, kura noslēgumā viņu atzina arī par turnīra labāko spēlētāju.

Ārējās saites 

1994. gadā dzimušie
Madrides apgabalā dzimušie
Spānijas basketbolisti
Basketbola centri
Ņujorkas "Knicks" spēlētāji
Šarlotas "Hornets" spēlētāji
Ņūorleānas "Pelicans" spēlētāji
2016. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
2020. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Pasaules čempioni basketbolā
Eiropas čempioni basketbolā
Jākobs Ogords

Jākobs Ogords (; dzimis  Hersholmā) ir Dānijas starptautiskais lielmeistars šahā (2007), kas no 2006. līdz 2009. gadam ir pārstāvējis Skotiju.

Biogrāfija 
Pirmos panākumus starptautiskajos šaha turnīros guvis 1990. gadu otrajā pusē. 1996. gadā Budapeštā dalījis 3. vietu tradicionālajā šaha turnīrā First Saturday. 1997. gadā dalījis pirmās vietas šaha turnīros Haigeitā un Raterhemā (Anglija), bet 1998. gadā uzvarējis Hemstīdā. 2002. gadā dalījis pirmo vietu, bet 2003. gadā uzvarējis šaha turnīros Helsingērā. 2004. gadā dalījis 3. vietu Stokholmas starptautiskajā šaha turnīrā Rilton Cup. 2004. un 2006. gadā uzvarējis starptautiskajos šaha turnīros Arko. 2005. gadā uzvarējis Skotijas šaha čempionātā. 2007. gadā kļuvis par Lielbritānijas šaha čempionātā uzvarētāju. 2010. un 2014. gadā izcīnījis bronzas medaļas Dānijas šaha čempionātos.

Pārstāvējis Dānijas un Skotijas komandas lielākajos komandu šaha turnīros:
 Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 4 reizes (2006-2008, 2012-2014);
 Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījies 2011. gadā.

Par panākumiem turnīros FIDE 1997. gadā Ogordam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2007. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu. 2011. gadā kļuvis par FIDE vecāko treneri.

Pazīstams kā daudzu grāmatu autors par šaha atklātnēm, galotnēm, kombinācijām un šaha stratēģiju.

Literatūra 
 Easy Guide to the Panov-Botvinnik Attack, 1998.
 Easy Guide to the Sveshnikov Sicilian, 2000.
 Dutch Stonewall, 2001.
 Sicilian Kalashnikov, 2001 (līdzautors).
 Excelling at Chess, 2002.
 Meeting 1.d4, 2002 (līdzautors).
 Queen's Indian Defence, 2002.
 Excelling at Positional Chess, 2003.
 Starting Out: The Grunfeld Defence, 2004.
 Excelling at Combinational Play: Learn to Identify and Exploit Tactical Chances, 2004.
 Inside the Chess Mind: How Players of All Levels Think About the Game, 2004.
 Excelling at Technical Chess: Learn to Identify and Exploit Small Advantages, 2004.
 Excelling at Chess Calculation: Capitalizing on Tactical Chances, 2004.
 Starting Out: Benoni Systems, 2005 (līdzautors).
 Experts vs. the Sicilian, 2006 (līdzautors).
 Practical Chess Defence, 2006.
 The Attacking Manual 1: Basic Principles, 2008.
 The Attacking Manual 2: Technique and Praxis, 2008.

Atsauces

Ārējās saites 

1973. gadā dzimušie
Dānijas šahisti
Lielbritānijas šahisti
Galvaspilsētas reģionā (Dānija) dzimušie
Vans Hao

Vans Hao (, ; dzimis  Harbinā) ir Ķīnas starptautiskais lielmeistars šahā (2005).

Biogrāfija 
Pirmo panākumu starptautiskajos šaha turnīros guvis 1999. gadā, kad Spānijā izcīnījis bronzas medaļu Pasaules junioru šaha čempionātā U10 vecuma grupā (uzvarējis Dmitrijs Andreikins). Divas reizes Ķīnas junioru izlases sastāvā uzvarējis Pasaules junioru komandu šaha čempionātā U16 vecuma grupā (2002, 2004).

2005. gadā sensacionāli uzvarējis Dubaijas starptautiskajā šaha festivālā Dubai Open, apsteidzot 53 lielmeistarus, kā arī uzvarējis starptautiskajā šaha turnīrā Kualalumpurā. 2006. gadā kopā ar Džanu Džunu dalījis otro vietu Singapūras starptautiskajā šaha turnīrā (uzvarējis Džans Pensjans). 2007. gadā Sebu izcīnījis sudraba medaļu Āzijas individuālajā šaha čempionātā. Tajā pašā gadā piedalījies Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā Erevānā, kur izcīnījis bronzas medaļu. 2008. gadā kopā ar Vanu Jue un Hannesu Stefansonu dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Reikjavikā. 2009. gadā dalījis otro vietu Sarajevas starptautiskajā šaha turnīrā Bosna (uzvarējis Pavlo Eļjanovs). 2010. gadā uzvarējis Sarajevas starptautiskajā šaha turnīrā. 2012. gadā Bīlē uzvarējis lielmeistaru šaha turnīrā, apsteidzot Magnusu Karlsenu. 2014. gadā Bilbao uzvarējis Eiropas šaha klubu kausā Baku komandas Socar sastāvā.

Vairākārt piedalījies Pasaules kausa šahā izcīņā pēc izslēgšanas sistēmas (2005, 2007, 2009, 2011, 2013, 2015), kur labāko rezultātu sasniedzis 2009. gadā Hantimansijskā, kad 3. kārtā zaudējis Šehrijaram Memmedjarovam.

2019. gada oktobrī Daglasā uzvarējis FIDE Grand Swiss turnīrā un ieguvis tiesības piedalīties 2020. gada FIDE pretendentu turnīrā. 2021. gada aprīlī Jekaterinburgā palicis 8. vietā Pasaules šaha čempionāta pretendentu turnīrā.

Pārstāvējis Ķīnas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
 Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 4 reizes (2004, 2008-2012). Individuālajā vērtējumā izcīnījis bronzas (2010) medaļu;
 Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 2011. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis sudraba medaļu, bet individuālajā vērtējumā izcīnījis zelta medaļu;
 Āzijas valstu komandu šaha čempionātos piedalījies 2 reizes (2008, 2012). Komandu vērtējumā izcīnījis 2 zelta (2008, 2012) medaļas. Individuālajā vērtējumā izcīnījis 2 zelta (2008, 2012) medaļas;
 Āzijas spēļu komandu šaha čempionātā piedalījies 2010. gadā. Komandu vērtējumā izcīnījis zelta medaļu;
 Āzijas spēlēs telpās komandu šaha čempionātā piedalījies 2007. gadā un komandu vērtējumā izcīnījis zelta  medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 2005. gadā Vanam Hao piešķīrusi starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces

Ārējās saites 

1989. gadā dzimušie
Heilundzjanā dzimušie
Ķīnas šahisti
Turcijas premjerministru uzskaitījums

Šajā uzskaitījumā apkopoti Turcijas premjerministri, kopš šāda amata izveidošanas 1920. gadā, Turcijas neatkarības kara laikā. Premjerministrs ir Turcijas valdības un Ministru kabineta vadītājs.

Uzskaitījums

Lielā Nacionālā Asambleja (1920 — 1923)

Turcijas Republika (1923 — mūsdienas)  

Premjerministru uzskaitījumi
Grotūzis

Grotūzis ir ciems Smiltenes novada Smiltenes pagastā, Smiltenes ziemeļrietumu pievārtē. Atrodas pagasta centrālajā daļā 3,1 km no pagasta centra Kalnamuižas, 2,2 km no novada centra Smiltenes un 135,9 km no Rīgas.

Apdzīvotā vieta atrodas nomaļus no valsts autoceļiem.

Atsauces
Ņikita Vitjugovs

Ņikita Vitjugovs (; dzimis  Ļeņingradā) ir Krievijas starptautiskais lielmeistars šahā (2007).

Biogrāfija 
No 1997. līdz 2007. gadam piedalījies Krievijas junioru šaha čempionātos dažādās vecuma grupās. 2005. gadā uzvarējis Krievijas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā. 2006. gadā dalījis pirmo vietu Krievijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. 2007. gadā bijis 3. vietā Krievijas junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā. Pārstāvējis Krieviju Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kuros izcīnījis 2 sudraba medaļas: 2005. gada Eiropas junioru šaha čempionātā U18 vecuma grupā un 2006. gada Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā.

2002. gadā Sankpēterburgā uzvarējis Mihaila Botviņņika memoriālā. 2005. gadā dalījis pirmo vietu Sankpēterburgas šaha turnīrā Baltās naktis. 2007. gadā Hantimansijskā piedalījies Pasaules kausa izcīņā šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā zaudējis Konstantinam Sakajevam. 2008. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Rennē un uzvarējis Krievijas kausa izcīņā šahā. 2009. gadā izcīnījis bronzas medaļu Krievijas šaha čempionātā. 2011. gadā dalījis pirmo vietu Maskavas starptautiskajā šaha turnīrā Aeroflot Open un Sankpēterburgas šaha kluba sastāvā uzvarējis Eiropas šaha klubu kausa izcīņā.. 2013. gadā dalījis pirmo vietu Gibraltāras šaha festivālā. 2017. gada decembrī izcīnījis 2. vietu Krievijas šaha čempionātā. 2018. gada septembrī Čeļabinskas apgabala Satkas pilsētā dalījis 10.-11. vietu Krievijas vīriešu šaha čempionāta superfinālā. 2019. gada augustā Iževskā izcīnījis 2. vietu Krievijas vīriešu šaha čempionāta superfinālā. 2020. gada decembrī Maskavā dalījis 7.-8. vietu Krievijas vīriešu šaha čempionāta superfinālā.

2021. gada oktobrī Ufā uzvarējis Krievijas šaha čempionāta superfinālā. 2021. gada novembrī Rīgā ierindojies 23. vietā 2021. gada "FIDE Chess.com Grand Swiss" turnīrā.

Pārstāvējis Krievijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
 Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 2 reizes (2010, 2018). Komandu vērtējumā izcīnījis bronzas (2018) medaļu;
 Pasaules komandu šaha čempionātos piedalījies 5 reizes (2010-2017). Komandu vērtējumā izcīnījis 2 zelta (2010, 2013) un sudraba (2017) medaļas. Individuālajā vērtējumā izcīnījis 2 zelta (2010, 2011) un bronzas (2013) medaļas;
 Eiropas komandu šaha čempionātā piedalījies 2 reizes (2017-2019). Komandu vērtējumā izcīnījis zelta (2019) un sudraba (2017) medaļu, bet individuālā vērtējumā izcīnījis zelta (2017) medaļu.

Par panākumiem turnīros FIDE 2006. gadā Vitjugovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2007. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces

Ārējās saites 

1987. gadā dzimušie
Sanktpēterburgā dzimušie
Krievijas šahisti
Oleksandrs Ipatovs

Oleksandrs Ipatovs (, ; dzimis  Ļvovā) ir Ukrainas starptautiskais lielmeistars šahā (2011), kas no 2009. līdz 2012. gadam ir pārstāvējis Spāniju, bet no 2012. gada pārstāv Turciju.

Biogrāfija 
Šahu iemācījies spēlēt četru gadu vecumā. Četras reizes kļuvis par Ukrainas junioru šaha čempionāta laureātu U10 (2003), U14 (2007), U16 (2008) un U20 (2008) vecuma kategorijās. Piedalījies Eiropas un Pasaules junioru šaha čempionātos, kuros izcīnījis zelta (2012) un sudraba (2013) medaļas Pasaules junioru šaha čempionātā U20 vecuma grupā.

2008. gadā Lemānā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Open du Mans. 2009. gadā kopā ar Aleksandru Fieru dalījis pirmo vietu šaha turnīrā Sabadeļā (Spānija). 2011. gadā dalījis pirmo vietu starptautiskajā šaha turnīrā Retimnonā (Grieķija). 2012. gadā Bulgārijā dalījis otro vietu starptautiskajā šaha turnīrā 1st Grand Europe Open. 2013. gadā kļuvis par Turcijas šaha čempionāta bronzas medaļas ieguvēju. 2013. gadā Trumsē piedalījies Pasaules kausa izcīņā šahā pēc izslēgšanas sistēmas, kurā 1. kārtā zaudējis Veslijam So. 2015. gada Pasaules kausa izcīņā šahā 1. kārtā uzvarējis Ivanu Čeparinovu, bet 2. kārtā piekāpies Pavlo Eļjanovam.

Pārstāvējis Turcijas komandu lielākajos komandu šaha turnīros:
 Pasaules šaha olimpiādēs piedalījies 3 reizes (2012-2016);
 Eiropas komandu šaha čempionātos piedalījies 2 reizes (2013-2015);
 Pasaules komandu šaha čempionātā piedalījies 2013. gadā.

Par panākumiem turnīros FIDE 2008. gadā Ipatovam piešķīrusi starptautiskā meistara (IM), bet 2011. gadā - starptautiskā lielmeistara (GM) nosaukumu.

Atsauces

Ārējās saites 

1993. gadā dzimušie
Ļvivā dzimušie
Spānijas šahisti
Ukrainas šahisti
Turcijas šahisti
2018. gada FIFA Pasaules kausa kvalifikācija — OFC zona

2018. gada FIFA Pasaules kausa OFC zonas kvalifikācija bija atlases sacensības Okeānijas Futbola konfederācijas (OFC) izlasēm FIFA Pasaules kausa finālturnīram, kas 2018. gadā notiks Krievijā. Kvalifikācija notika no  līdz . Tajā tika noskaidrota viena izlase, kas starpkonfederāciju izslēgšanas spēlēs sacentās ar Dienvidamerikas zonas (CONMEBOL) 5. vietas ieguvējiem.

Formāts 
Kvalifikācija noritēja trīs posmos:
 4 vājākās reģiona izlases pēc FIFA Pasaules ranga (Amerikāņu Samoa, Kuka Salas, Samoa un Tonga) izspēlēja savstarpēju viena apļa turnīru — uzvarētājs kvalificējās otrajam posmam;
 Pārējās 7 komandas un pirmā posma uzvarētāji izveidoja divas grupas pa 4 komandām — katras grupas trīs labākās komandas kvalificējās trešajam posmam;
 6 komandas tika sadalītas divās grupās un izspēlēja divu apļu grupu turnīru ar spēlēm savā un pretinieku laukumā — katras grupas 1. vietas ieguvēji iekļuva posma finālā, kura uzvarētājs kvalificējās starpkontinentu izslēgšanas spēlēm ar Dienvidamerikas zonas (CONMEBOL) 5. vietas ieguvējiem.

Dalībvalstis

Pirmais posms 
Pirmajā posmā piedalījas četras vājākās (pēc FIFA Pasaules ranga) OFC izlases. Visas spēles tika aizvadītas Nukualofā, Tongā.

Otrais posms 
Otrā posma sacensības notika 2016. gada Okeānijas Nāciju kausa ietvaros. Katras apakšgrupas 3 labākās komandas kvalificējās trešajam posmam. Visas spēles tika aizvadītas Portmorsbi, Papua-Jaungvinejā.

A grupa

B grupa

Trešais posms 
Trešajā posmā iekļuvušās sešas izlases tika sadalītas divas apakšgrupās. Izloze notika  Oklendā, Jaunzēlandē.

A grupa

B grupa

Fināls 

|}

Starpkonfederāciju izslēgšanas spēles 

|}

Atsauces

Ārējās saites 
 OFC zonas PK kvalifikācija FIFA vietnē 
 Okeānijas Futbola konfederācija

OFC zona
Vēl viens laimīgs rīts

"Vēl viens saulains rīts " ir Normunda Rutuļa devītais solo albums, kas tapis 2016.gadā. Aranžējumu autors Jānis Ķirsis. Producēja Normunds Rutulis. Ieraksts veikts Jāņa Ķirša studijā, Rīgā. Ierakstā piedalījās arī Jānis Ķirsis, Rūdolfs Dankfleds, Rihards Goba, Raimonds Ozols un Edvīns Ozols.
Otrā albuma singla "Tevis ilgojos" ierakstā piedalījās dziedātāja Ieva Kerēvica.. Miksēja un master veidoja Kristaps Cērps, Stokholmā, Rudlies studio. 
Albums publicēts 2017. gada 22. maijā.

Dziesmu saraksts

Atsauces

Ārējās saites 
 
 

Latviešu mūzikas albumi
Ukrainas prezidentu uzskaitījums

Šajā uzskaitījumā apkopoti Ukrainas prezidenti, kopš 1991. gada, kad tā ieguva neatkarību no Padomju Savienības.

Uzskaitījums

Ukrainas Republika (1991 — mūsdienas)  

Prezidentu uzskaitījumi
Vikipēdija serbu valodā

Vikipēdija serbu valodā () ir bezmaksas tīmekļa enciklopēdijas Vikipēdijas versija serbu valodā. Tā darbojas kopš . 2017. gada aprīlī rakstu skaits tajā pārsniedza . Tā ir otra lielākā dienvidslāvu valodu vikipēdija, pirmā ir vikipēdija serbohorvātu valodā.

Ārējās saites 
 

Serbu valoda
Serbu
1965. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss

1965. gada Eirovīzijas dziesmu konkurss bija desmitais Eirovīzijas dziesmu konkurss, kas norisinājās Neapolē, Itālijā, pēc Itālijas uzvaras 1964. gada Eirovīzijas dziesmu konkursā iepriekšējā gadā. Luksemburga plūca laurus jau otro reizi ar dziesmu  "Poupée de cire, poupée de son", kuru izpildīja dziedātāja Frensa Galla franču valodā. Šajā gadā debitēja Īrija, kas vēlāk kļuva par dominējošo valsti Eirovīzijas dziesmu konkursā. Arī Zviedrija atgriezās sacensībā pēc pārtraukuma iepriekš. Neviena valsts neizstājās, tādēļ konkursā piedalījās 18 valstis - vairāk nekā jebkad iepriekš.

Dalībvalstis

Norises vieta 
Neapole ir trešā lielākā Itālijas pilsēta (pēc Romas un Milānas), šajā pilsētā atrodas RAI Neapoles producēšanas centrs (attēls), un tur Itālija rīkoja pirmo reizi konkursu pie sevis.

Atsauces 
http://www.eurovision.tv/page/history/by-year/contest?event=282
https://web.archive.org/web/20170308060902/http://eurovisionworld.com/?eurovision=1965

Eirovīzijas dziesmu konkurss
Eirovīzijas dziesmu konkursi pēc gada
Hekurudha Shqiptare

Hekurudha Shqiptare jeb HSH (no  "Albānijas dzelzceļš") ir līdz 2005. gadam Albānijas valstij piederošs, vēlāk privāts lielākais Albānijas dzelzceļa operators. Galvenais dzelzceļa mezgls ir ostas pilsētā Duresi.

HSH dzelzceļam ir Eiropas standarta sliežu ceļa platums (1435 mm). Neviena līnija nav elektrificēta. Tās pamatā ir viena ceļa līnijas ar vairākām izmainīšanās vietām. 

Tiek izmantotas Čehoslovākijā būvētās dīzeļa elektriskās lokomotīves T-669. Pasažieru pārvadāšanai izmantoja lietotu ritošo sastāvu no Vācijas, Itālijas, Austrijas un Polijas.

HSH dzelzceļa infrastruktūra stiepjas uz austrumiem līdz Pogradeci, uz dienvidiem līdz Fieri un uz ziemeļiem līdz Melnkalnes robežai (pēdējā pasažieru stacija ir Škodra). Ir atzarojums uz valsts galvaspilsētu Tirānu. Visas līnijas pamazām nolietojās un gandrīz visas tika pakāpeniski slēgtas, neizturot konkurenci ar autotransportu. 2019. gadā vēl pastāvēja satiksme no Škodras līdz Eļbasani ar atzarojumu līdz Kašarai netālu no Tirānas. Citos iecirkņos liela daļa ritošā sastāva, tā daļu un sliežu tika nozagtas.

Stāvoklis 2022. gada sākumā 

2022. gada aprīlī Albānijā pasažieru pārvadājumi notika tikai Škodras-Voras-Durresi posmā Škodra-Ļači ar vienu reisu dienā. Dažos svarīgākajos posmos notiek remontdarbi, tā, lai salabotu līniju uz Melnkalni, tika nojaukta Milotas-Rešeni līnija. Līnijai Durresi-Tirāna ir noņemtas sliedes un paredzēts tur izbūvēt elektrificētu līniju ar atzarojumu uz lidostu. Līnijā Eļbasani-Pogradeci, kas bija tūristu iecienīta līdz tās slēgšanai 2012. gadā, vairākās vietās bijušie dzelzceļa tilti pārvērsti par autoceļu tiltiem.

Kravas vilcieni 2022. gadā brauca starp Podgoricu un Škodru un līnijā Duresi-Fieri-Balši, abos vidēji reizi nedēļā. Posms no Fieri uz dienvidiem līdz Vļorai pieder citam dzelzceļa operatoram un tika labots satiksmes atjaunošanai.

Pastāv plāni izbūvēt dzelzceļa līnijas uz visām kaimiņvalstīm.

Atsauces

Ārējās saites 
 Arhivēta HSH vietne

Dzelzceļš Albānijā
Albānijas uzņēmumi
Cēsu Skolotāju institūts

Cēsu Skolotāju institūts (CSI) bija valsts uzturēta pedagoģiskā augstskola, kas no 1938. līdz 1955. gadam (ar pārtraukumu 1940.—1944. gadā) atradās Bērzaines ielā 34 Cēsīs. Mūsdienās agrākā institūta ēkā atrodas Cēsu internātpamatskola-rehabilitācijas centrs.

Vēsture 
Institūta priekšvēsture izsekojama līdz 1882. gadam, kad par Vidzemes bruņniecības līdzekļiem pie Cēsīm uzcēla Bērzaines ģimnāzijas ēku. Baltijas pārkrievošanas laikā no 1892. līdz 1906. gadam Bērzaines ģimnāzijas darbība tika apturēta, bet to galīgi slēdza pēc Pirmā pasaules kara sākuma 1915. gadā.

Pēc Latvijas brīvības cīņu noslēguma Bērzaines ģimnāzijas ēkā 1920. gadā darbību uzsāka Cēsu Bērzaines Valsts vidusskola, līdztekus lielajā ēkā īslaicīgi darbojās Cēsu  skolotāju seminārs (1920—1922). 1929./1930. m. g. Cēsu Valsts vidusskolu pārdēvēja par Cēsu Valsts ģimnāziju.
1938. gadā to pārcēla uz jaunuzbūvēto ēku netālu no Ruckas muižas.
Tajā pašā gadā uz agrākās Bērzaines ģimāzijas ēku tika pārcelts Rīgas Skolotāju institūts.

Vācu okupācijas laikā ēkā atradās kara hospitālis. 1944. gada rudenī Cēsīs atvēra sešgadīgu skolotāju institūtu, kas turpināja darboties līdz 1955. gadam.
Pēc tam ēkā izvietota Cēsu sanatorijas mežaskola bērniem ar novājinātu veselību, tagad Cēsu internātpamatskola-rehabilitācijas centrs.

Piemineklis I. Kokaram 
2012. gadā pie kādreizējās Cēsu skolotāju institūta ēkas atklāja piemiņas plāksni tā bijušajam studentam un kordiriģentam Imantam Kokaram (1921—2011).

Ārējās saites 
 Cēsnieks un viņa nams Pastkartes apraksts

Atsauces 

Bijušās augstākās mācību iestādes Latvijā
Cēsis
Jelgavas Skolotāju institūts

Jelgavas Valsts Skolotāju institūts (JVSI) bija valsts uzturēta pedagoģiskā augstskola, kas darbojās no 1923. līdz 1944. gadam Jelgavā. Mūsdienās agrākā institūta ēkā atrodas Latvijas Lauksaimniecības Universitātes Ekonomikas un sabiedrības attīstības fakultāte.

Vēsture 

Institūta priekšvēsture izsekojama līdz 1900. gadam, kad tika uzcelta Jelgavas reālskolas ēka Svētes ielā 18 Jelgavā, kas Pirmā pasaules kara laikā 1915. gadā tika evakuēta uz Smoļenskas guberņu, tad uz Vīlandi, Pjatigorsku, kur likvidēta 1920. gadā. Bermontiādes laikā Rietumkrievijas Brīvprātīgo armija atkāpjoties 1919. gada novembrī reālskolas ēku nodedzināja.

1925. gadā pie Jelgavas 2. vidusskolas Upes ielā 13 tika nodibināts divgadīgs Valsts centrālais pedagoģiskais institūts vidusskolu beigušajiem audzēkņiem Ģederta Odiņa vadībā (1925—1930). 1936. gadā atjaunoja bijušo reālskolas ēku un tajā sāka darboties Jelgavas Valsts Skolotāju institūts. Pie institūta pastāvēja piecgadīga paraugskola un internāts.
1944. gada jūlija — augusta kaujās par Jelgavu institūta ēku nopostīja, pēc kara beigām atkal atjaunoja kā Jelgavas Pedagoģisko skolu. 1957. gadā Jelgavas Pedagoģiskā skola tika pievienota Rīgas Pirmsskolas pedagoģiskajai skolai, mācību iestāde ieguva Rīgas Pedagoģiskās skolas nosaukumu.
Uz bijušo institūta ēku pārcēlās Latvijas Lauksaimniecības akadēmijas Hidromeliorācijas un Zemes ierīcības fakultāte, kas tur darbojās līdz 1983. gadam.

Literatūra 
 Kārlis Ansons, Eduards Avots. Jelgavas Valsts Skolotāju institūts: vēstures materiāli, apceres un atmiņas. Grand Haven: Jelgavas Skolotāju institūta Absolventu centra un Gaujas Apgāda izdevums, 1978. — 224 lpp.

Atsauces 

Bijušās augstākās mācību iestādes Latvijā
Jelgava
Lombardijas līga

Lombardijas līga () bija Ziemeļitālijas pilsētu alianse, kas tika izveidota 1167. gadā, Gvelfu un Gibelīnu kara sākumposmā, lai cīnītos pret Svētās Romas impērijas valdnieku centieniem nostiprināt savu varu Itālijas karalistē. Līga beidza pastāvēt līdz ar imperatora Frīdriha II nāvi 1250. gadā.

Pirmā Līga
Jau pirms Līgas izveidošanās pastāvēja Veronas līga, kurā 1164. gadā apvienojās Verona, Paduja, Vičenca un Venēcijas republika, kas pretojās imperatora Frīdriha I 1158. gadā pieņemtajam lēmumam personīgi iecelt pilsētu vadītājus. Milāna, kas arī bija pretojusies imperatoram, tika iekarota un nojaukta 1162. gadā. Lombardijas pilsētas atbalstīja Romas pāvests Aleksandrs III, kas arī cīnījās ar imperatoru par ietekmi Itālijā.

Līgu uz 20 gadiem oficiāli nodibināja 1167. gada 7. aprīlī bet 1. decembrī tai pievienojās arī Veronas līgas pilsētas. Līgu nodibināja Kremona, Mantuja, Bergamo, Milāna, Dženova, Lodi, Ferrāra, Boloņa, Modēna, Parma, Pjačenca un citas pilsētas. Līgā sākotnēji iesaistījās 16 pilsētas, taču to skaits gadu laikā regulāri mainījās. Lai arī līgas pilsētu mērķis nebija izcīnīt sev neatkarību, tās atklāti un bruņoti cīnījās pret imperatora varu. 

Frīdrihs I tika sakauts 1176. gada 29. maija Lenjano kaujā. 1177. gadā Venēcijā tika parakstīts līgums par pamieru līdz 1183. gadam, kad Lombardijas līga un imperators noslēdza Konstancas miera līgumu, ar kuru pilsētas atzina imperatora virsvaru, taču saglabāja vietējās likumdošanas un pašpārvaldes tiesības. 

Turpinoties konfliktiem ar imperatoriem, 1198. gadā līgas darbība tika atjaunota uz 10 gadiem.

Otrā Līga
1225. gada 30. jūlijā, imperators Frīdrihs II paziņoja, ka 1226. gada Lieldienās sasauks parlamentu, kurā pieņems pilsētu padevības apliecinājumus, kā arī plānos jaunu krusta karu. Ar pāvesta iesaistīšanos notika slepenas sarunas, kuru rezultātā 1126. gada 2. martā Milāna, Boloņa, Breša, Bergamo, Turīna, Vičenca, Paduja un Trevizo vienojās par Lombardijas līgas pagarināšanu uz 11 gadiem. Tas tiek uzskatīts par Otrās Lombardijas līgas izveidošanas datumu. Vēlāk līgai pievienojās vairākas citas Itālijas pilsētas. 

Frīdriha II mēģinājumi nostiprināt savu varu Itālijas ziemeļos ar bruņotu spēku sākotnēji bija veiksmīgi un 1237. viņš gūst uzvaru Kortenovas kaujā. Taču tā kā imperators uzstāja uz Līgas pilsētu pilnīgu padošanos, tās turpināja pretestību, kurā tām palīdzēja pāvests Gregors IX, kurš 1239. pasludina Frīdrihu II izslēgtu no baznīcas. 1248. gada Parmas aplenkuma laikā Līgas spēki uzbruka imperatora kara nometnei, sagrābjot impērijas kasi, bet 1249. gadā atkal sakāva imperatora armiju. Līdz savai nāvei 1250. gadā Frīdrihs II vairs neveica uzbrukumus. Līdz ar viņa nāvi impērijā sākās cīņas par imperatora troni, un pilsētas savā neatkarībā jutās drošas, lai arī savstarpējie Gvelfu un Gibelīnu kari turpinājās. 

Itālijas vēsture
Svētā Romas impērija
Juris Rekšņa

Ģenerālis Juris Rekšņa (dzimis 1959. gada 11. aprīlī Rīgā) ir latviešu ierēdnis un uzņēmējs. Bijis Valsts policijas priekšnieks un Iekšlietu ministrijas Valsts sekretārs. Pašlaik Valsts policijas priekšnieka konsultants un Tukuma lidostas operatora valdes priekšēdētājs.

Biogrāfija 
Rekšņa dzimis Rīgā kalpotāju ģimenē. 1977. gadā absolvējis Rīgas 73. vidusskolu. Pēc skolas no 1977. gada novembra līdz 1979. gada decembrim dienējis PSRS bruņotajos spēkos. Laikposmā no 1980. līdz 1986. gadam neklātienē ieguvis augstāko juridisko izglītību Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē. 

1991. gada augustā Juris Rekšņa vadīja specrotu, kurā darbojās vairāki desmiti Latvijas neatkarības ideju aizstāvoši Rīgas garnizona miliči. Puča laikā specrota aizstāvēja Augstāko padomi.

1999. gadā kļuva par Valsts policijas priekšnieku, savukārt no 2003. gada līdz 2005. gadam ieņēma Iekšlietu ministrijas Valsts sekretāra amatu. Kopš 2006. gada Rekšņa bijis Latvijas Neatkarīgās televīzijas ziņu raidījumu konsultants juridiskajos jautājumos un Valsts policijas priekšnieka konsultants.  

2017. gada martā kļuvis par Tukuma lidostas operatora SIA «Sky port» valdes priekšsēdētāju.

Apbalvojumi 
 1997. gadā - Triju Zvaigžņu ordeņa Zelta goda zīme
 2000. gadā - ģenerāļa pakāpe pēc Iekšlietu ministrijas ierosinājuma
 2001. gadā - Lāčplēša fonda goda zīme
 2002. gadā - Lietuvas policijas 1. pakāpes godazīme “Angelas sargas”
 2013. gadā - 2. šķiras Viestura ordenis
Karjeras laikā Iekšlietu ministrijā saņēmis kopumā 56 apbalvojumus, tajā skaitā Lietuvas un Igaunijas policiju apbalvojumus.

Atsauces 

1959. gadā dzimušie
Rīgā dzimušie
Triju Zvaigžņu ordeņa goda zīmju saņēmēji
Viestura ordeņa lielvirsnieki
Latvijas Universitātes absolventi
Latvijas valsts sekretāri
Ģenerāļi
Haralds Tammers

Haralds Tammers (; dzimis , miris ) bija igauņu žurnālists, vieglatlēts un svarcēlājs, bronzas medaļas ieguvējs 1924. gada vasaras olimpiskajās spēlēs Parīzē.

Biogrāfija 
Dzimis Tallinā. 1915. gadā beidza Tallinas komercskolu. Septiņpadsmit gadu vecumā 1916. gada Krievijas čempionātā viņš ieguva sudraba medaļu lodes grūšanā un bronzas medaļu diska un vesera mešanā.

Brīvprātīgi piedalījās Pirmajā pasaules karā un pēc tam Igaunijas un Latvijas brīvības cīņās. Apbalvots ar Lāčplēša Kara ordeni.

1920. gada olimpiskās spēlēs Antverpenē bija Igaunijas olimpiskās komandas karognesējs un ieguva 6. vietu lodes grūšanā. Pēc tam pievērsās svarcelšanai, 1922. gadā pasaules čempionātā Tallinā izcīnīja zelta medaļu. 1924. gada olimpiskajās spēlēs Parīzē ieguva bronzas medaļu svarcelšanā un 12. vietu lodes grūšanā.

Pēc profesijas H. Tammers bija žurnālists, no 1921. līdz 1928. gadam — sporta laikraksta Eesti Spordileht un no 1933. līdz 1940. gadam — dienas laikraksta Eesti Päevaleht redaktors. 1940. gadā viņš rediģēja arī žurnālu Revue Baltique. No 1928. līdz 1940. gadam viņš bija Igaunijas Žurnālistu savienības valdes loceklis un no 1934. līdz 1935. gadam — Baltijas Žurnālistu savienības priekšsēdētājs.

No 1933. līdz 1940. gadam viņš bija Igaunijas Nacionālās Olimpiskās komitejas valdes loceklis.

Pēc Igaunijas okupācijas 1941. gada februārī Tammers tika arestēts un pusotru gadu vēlāk nomira Uzņenskas nometnē, Gorkijas apgabala Semjonovas pilsētas dzelzceļa stacijas Сухобезводное apkārtnē.

Apbalvojumi 
 Lāčplēša Kara ordenis, 3. škira Nr. 3/1816.
 Igaunijas Sarkanā krusta ordenis, 2. pakāpe.

Atsauces

Ārējās saites 

 Haralda Tammera profils vietnes chidlovski.net lapā Lift up. 
 Haralda Tammera biogrāfija vietnē ISIK 

1899. gadā dzimušie
1942. gadā mirušie
Tallinā dzimušie
Igaunijas žurnālisti
Igaunijas svarcēlāji
Igaunijas vieglatlēti
1920. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
1924. gada vasaras olimpisko spēļu dalībnieki
Lāčplēša Kara ordeņa kavalieri
Padomju represiju upuri
Olimpiskās bronzas medaļas ieguvēji
Olimpiskie bronzas medaļnieki svarcelšanā
Antonio Negri

Antonio Negri (; dzimis ) ir itāļu postmarksisma sociologs un politikas filozofs, Itālijas autonomisma kustības teorētiķis. Viens no pazīstamākajiem Negri darbiem ir kopā ar Maiklu Hartu sarakstītais, 2000. gadā publicētais darbs "Impērija" (Empire), kurā izstrādāta ideja par imperiālisma, kas attīstījās no nacionālām valstīm, pārvēršanos par globālu Impēriju.

Dzimis Padujā, mācījies Padujas Universitātē. Septiņdesmitajos gados aktīvi piedalījās Itālijas kreiso radikāļu kustībā. 1968. gadā nodibināja organizāciju "Strādnieku vara" (Potere Operaio). Tika notiesāts par piedalīšanos kreiso teroristu, tādu kā Sarkanās brigādes, aktivitātēs. Bēga uz Franciju, kura, pamatojoties uz t.s. Miterāna doktrīnu, atteicās izdot Antonio Negri Itālijai. Kopā ar Deridā, Fuko un Delēzu pasniedza Parīzes 8. universitātē un Starptautiskajā filozofijas koledžā (Collège international de philosophie). 

Pēc tam, kad Neri piešķirtais ieslodzījums tika samazināts no 30 un 13 gadiem, atgriezās Itālijā. No 1997. līdz 2003. gadam pavadīja cietumā.

Ārējās saites 

1933. gadā dzimušie
Veneto dzimušie
Itāliešu filozofi
20. gadsimta filozofi
21. gadsimta filozofi
Itāliešu valodā rakstošie
Angļu valodā rakstošie
Franču valodā rakstošie
Marksisti
Īvs Lampārts

Īvs Lampārts (; dzimis ) ir Beļģijas šosejas riteņbraucējs, šobrīd pārstāv .

Lampārts uzvarēja 2017. gada Dwars door Vlaanderen sacensībās. Pēc gada viņš šajā sacensībās uzvarēja atkārtoti.

2017. gada Vuelta a España Lapārts uzvarēja otrajā posmā.

2020. gada oktobrī uzvarēja COVID-19 pandēmijas dēļ pārceltajās Driedaagse Brugge–De Panne sacensībās.

Atsauces

Ārējās saites 

1991. gadā dzimušie
Beļģijas riteņbraucēji
Vuelta a España posmu uzvarētāji
Rietumflandrijā dzimušie
Rumānijas premjerministru uzskaitījums

Šajā uzskaitījumā apkopoti Rumānijas premjerministri, kopš 1862. gada, kad tika izveidots šāds amats Moldāvijas un Valahijas vietotajā hercogistē. Rumānijas premjerministrs ir valdības vadītājs.

Uzskaitījums

Moldāvijas un Valahijas vietotā hercogiste (1859—1881)

Rumānijas karaliste (1881—1947)

Rumānijas Tautas Republika (1947—1965)

Rumānijas Sociālistiskā Republika (1965—1989)

Rumānijas Republika (1989—mūsdienas)  

Premjerministru uzskaitījumi