joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Galvijinė antilopė

Galvijinė antilopė (Alcelaphus buselaphus) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.

Dykaraginiai
Dryžuotoji gnu

Dryžuotoji gnu (Connochaetes taurinus) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.

Dykaraginiai
Baltauodegė gnu

Baltauodegė gnu (Connochaetes gnou) – dykaraginių (Bovidae) šeimos žinduolis.

Dykaraginiai
Bachem Ba 349

Bachem Ba 349 – antrojo pasaulio karo laikų Vokietijos raketinis naikintuvas, labiau panašus į „žemė - oras“ tipo raketą.

Šis lėktuvas pakildavo vertikaliai, varomas pagrindinio variklio ir keturių pagalbinių raketų, kurios veikdavo maždaug 10-12 sekundžių. Visi varikliai kartu sukurdavo apie 4800 jėgos kilogramų trauką. Lėktuvui pakilti buvo nutiesti 25 metrų aukščio metaliniai „bėgiai į dangų“. Bėgių pabaigoje greitis jau būdavo pakankamas stabiliam skrydžiui užtikrinti.

Lėktuvo užduotis buvo naikinti bombonešius. Didžiąją kelio dalį jis skrisdavo radijo bangomis valdomas iš žemės, valdymą pilotui perduodant tik prieš pat atakuojant taikinį. Pilotas turėjo nukreipti lėktuvą tinkama kryptimi, numesti jo plastikinę „nosį“ ir iššauti salvę priešlėktuvinių raketų. Tuo metu lėktuvas pakildavo aukščiau praskrendančių bombonešių. Pasibaigus kurui, jis krisdavo žemyn (buvo tikimasi, jog krisdamas gali kliudyti kokį nors priešo lėktuvą). Pilotas turėjo iššokti parašiutu, nors kitur rašoma, kad jo išsigelbėjimo tikimybė nelabai daug skyrėsi nuo japonų kamikadzės. Neketinant leistis, nebuvo reikalingas ir tūpimo takas, kurio tokiam greitam lėktuvui būtų reikėję netrumpo (tokį taką būtų buvę nesunku subombarduoti).

Vėliau šis projektas buvo kiek pakeistas: pasisekus ne tik pilotas, bet ir pats lėktuvas turėjo nusileisti savo atskiru parašiutu. Natūralaus dydžio modelių bandymai buvo iš esmės sėkmingi, nors paaiškėjo, jog bent jau lėktuvo parašiutu išgelbėti neįmanoma.

Pirmą ir vienintelį kartą šis lėktuvas pakilo 1945 metų kovo 1 d. Startas buvo sėkmingas, tačiau maždaug 500 m aukštyje nelauktai atsivožė piloto kabinos dangtis. Lėktuvas staiga apsisuko ir nulėkė tiesiai žemyn, pilotas Lothar Sieber žuvo. Daugiau mėginimų nebuvo, kadangi jau po mėnesio bandymų kompleksą užėmė amerikiečių karinės pajėgos.

Manoma, jog tai vienas pačių neįprasčiausių kada nors pagamintų ginklų.

Naikintuvai
Mitsubishi G4M

Mitsubishi G4M (jap. 一式陸上攻撃機, ) – antrojo pasaulinio karo laikų japonų bombonešis. Amerikiečių karių vadintas Bete - jie suteikdavo vyriškus vardus savo ir moteriškus priešo pusės karo lėktuvams.

„Betė“ pasižymėjo greičiu ir galėjo nuskristi didelius atstumus (iki 5000 km), gerai tiko bombarduoti žemės taikiniams. Šiam gana dideliam, nepakankamai šarvuotam ir nelabai manevringam bombonešiui sunkiau sekėsi kautis su laivais. Nepaisant to, tai buvo pirmieji pasaulyje bombonešiai, vien oro ataka sugebėdavę nuskandinti laivą (pirmas taip nuskandintas laivas buvo , tame antpuolyje dalyvavo ir senesnis bombonešio tipas Mitsubishi G3M Nelė).

Šie bombonešiai buvo naudojami kamikadzių lėktuvams Ohka iki taikinio nugabenti.

Bombonešiai
Ankoridžas

Ankoridžas () – miestas JAV, Aliaskos valstijos pietuose; didžiausias valstijoje. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 291 826 gyventojai – daugiau nei 40 % visos valstijos populiacijos. Ankoridžas išsidėstęs pietinėje Aliaskos dalyje, prie Kuko užutėkio, Aliaskos įlankos. Išplėtota žuvų perdirbimo, poligrafijos pramonė. Veikia Ankoridžo tarptautinis oro uostas, kuris yra vienas stambiausių pasaulyje pagal pervežamų krovinių kiekį. Šalia miesto įkurta jungtinė Elmendorfo–Richardsono karo bazė. Veikia du universitetai.

Istorija 
1912 m. Aliaskai tapus JAV dalimi, tikėdamiesi rasti aukso (jo buvo aptikta dar XIX a. netoli dabartinės miesto vietos) čia ėmė keltis žmonės.  Ankoridžas įkurtas 1914 m., kai pro šią vietovę nuspręsta nutiesti Aliaskos geležinkelį. 1920 m. Ankoridžui buvo suteiktos miesto teisės. Antrojo pasaulinio karo metu tapo svarbiu centru, transportuojant pajėgas ir krovinius. 1964 m. kovo 27 d. Ankoridžas labai nukentėjo nuo žemės drebėjimo. 1968 m. šiaurės Aliaskoje atradus naujus naftos telkinius, Ankoridžas labai išaugo.

Klimatas 
Nors Ankoridžas pagal Kiopeno klimato klasifikaciją priskiriamas subarktinio klimato sričiai, dėl netoli miesto tekančios Aliaskos srovės Ankoridžo klimatas yra sąlyginai švelnus. Mieste žiemą iškrenta daug sniego, nors daugiausia kritulių pasitaiko švelnios vasaros pabaigoje.

Demografija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Municipality of Anchorage oficiali svetainė
 Virtualus foto turas po Ankoridžą

Aliaskos miestai
Planetiškasis ūkas

Planetiškasis ūkas – jonizuotų dujų ūkas, panašus į planetos skritulį arba žiedą. Planetiniai ūkai neturi daug bendro su planetomis; taip jie buvo pavadinti 1780 metais V.Heršelio kuriam jų matomi apvalūs kontūrai priminė planetas. 

Palyginus su pačios žvaigždės amžiumi, tai trumpaamžiai dariniai, egzistuojantys tik kelias dešimtis tūkstančių metų. Jų centre būna karšta (50-100 tūkst. kelvinų) žvaigždė – O spektro klasės subnykštukė. Dujinis apvalkalas sugeria jo centre esančios žvaigždės ultravioletinius spindulius ir spinduliuoja stiprias vandenilio, helio, deguonies, neono, azoto emisijos linijas. Planetiškasis ūkas ir jo centrinė žvaigždė susidaro iš asimptotinės sekos raudonosios milžinės, jos vandenilio degimo zonai priartėjus prie išorinių sluoksnių. Tokio ūko stadija trunka apie 50 000 metų. Praėjus šiam laiko tarpui, žvaigždės šerdis virsta baltąja nykštuke, o planetiškasis ūkas pamažu išsisklaido į tarpžvaigždinę erdvę.

Planetiniuose ūkuose gali susidaryti sudėtingi anglies junginiai (fulerenai).

Šaltiniai 

Ūkai
Kardaragis oriksas

Kardaragis oriksas (, , ) – arklinių antilopių (Hippotraginae) pošeimio dykaraginis žinduolis.

Dykaraginiai
Tiesiaragis oriksas

Tiesiaragis oriksas (Oryx gazella) – arklinių antilopių (Hippotraginae) pošeimio dykaraginis žinduolis. Ragai auga į viršų, tiesūs arba kiek palinkę. Paplitęs Afrikos savanose ir pusdykumėse. 

Dykaraginiai
Baltasis oriksas

Baltasis oriksas (Oryx leucoryx) – arklinių antilopių (Hippotraginae) pošeimio dykaraginis žinduolis. Kilęs iš dykumų ir stepių vietovių Arabijos pusiasalyje.

Aprašymas 
Baltasis oriksas sveria apie 70 kg, pečių aukštis siekia 80-100 cm. Kailis dažniausiai yra labai šviesus, beveik baltas, kojos tamsios. Abi lytys turi ilgus, tiesius, šiek tiek išlenktus žieduotus ragus, kurie būna nuo 50 iki 75 cm ilgio. Bandos yra mišrios, paprastai būna nuo 2 iki 15 gyvūnų, nors buvo atveju, kai bandą sudarė ir iki 100 individų. Baltieji oriksai nėra agresyvūs vieni kitiems, todėl bandos egzistuoja ilgai.

Išnykimo pavojus 

Vadinamasis Arabijos oriksas laukinėje gamtoje buvo išnykęs 1970-aisiais, tačiau buvo išsaugotas zoologijos soduose ir privačiuose draustiniuose, o laisvėje vėl įvestas nuo 1980 m. Arabijos oriksų rezervatas buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, tačiau 2007 m. šį statusą prarado, Omano vyriausybei 90 % sumažinus saugomą teritoriją bei dėl brakonieriavimo ir buveinių praradimo čia likus vos kelioms veisimui tinkamų gyvūnų poroms.

Galerija

Šaltiniai 

Dykaraginiai
Adaksas

Adaksas (Addax nasomaculatus) – arklinių antilopių (Hippotraginae) pošeimio dykaraginis, monotipinės adaksų (Addax) genties rūšis ar šios rūšies individas. 

Gentis artima oriksams. Skiriasi nuo kitų antilopių tuo, kad neturi veidinių liaukų, o dantys stambūs, kvadratiniai. Ragai menkai raityti. Gyvūnas sveria apie 100 kg. Be vandens gali išgyventi iki mėnesio.

Adaksai yra ties išnykimo riba, gyvenan keliose izoliuotose Sacharos srityse, kur jos irgi itin retos. Senovės Egipte būdavo prijaukinamas ir veisiamas. Adaksus gana dažnai augina nelaisvėje ir naudoja kaip medžiojamuosius gyvūnus. Manoma, kad laisvėje gyvena ne daugiau kaip 500, nelaisvėje - ne daugiau 860 adaksų. 

Dykaraginiai
Arklinė antilopė

Arklinė antilopė (Hippotragus equinus) – arklinių antilopių (Hippotraginae) pošeimio dykaraginis žinduolis. Masė iki 300 kg. Ragai išauga iki 175 cm ilgio, išlinkę lyg kardas. Gyvena savanose.

Dykaraginiai
Alpaka

Alpaka (Lama pacos) – kupranugarinių (Camelidae) šeimos porakanopis žinduolis. Alpakos šiek tiek panašios į lamas, tik mažesnės. Visos alpakos prijaukintos, laukinių nėra.

Alpakos auginamos Ekvadoro, Peru, šiaurės Bolivijos ir šiaurės Čilės Anduose, aukščiuose nuo 3500 m iki 5000 m virš jūros lygio. Auginamos vilnai, kuri naudojama panašiai kaip ir avių vilna.

Elgsena 
Alpakos gyvena bandomis, kurias sudaro patelės, dominuojantis patinas ir jų jaunikliai. Alpakos švelnios, smalsios. Tačiau jos nemėgsta, kai nepažįstama alpaka ar žmogus bando artintis, ypač iš užpakalio. Kai kurios alpakos supykdytos spjaudosi atrytu skrandžio turiniu.

Kaip prisitaikymas išvengti vidinių parazitų, alpakoms būdingos bendros mėšlo krūvos, kuriose visos tuštinasi. Patinai dažniausiai yra švaresni nei patelės, turi mažiau mėšlo krūvų. Patelėms būdinga tai, kad vienai nuėjus tuštintis, kitos paseka jos pavyzdžiu. Dėl polinkio tuštintis į mėšlo krūvas alpakas galima laikyti kaip augintinius namuose.

Dauginimasis 
Patelėms būdinga indukuota ovuliacija, tai yra ovuliaciją sukelia poravimosi procesas ir sėklos buvimas. Poravimasis gali trukti nuo 5 minučių iki daugiau nei valandos. Nėštumas trunka 11,5 mėnesio, atvedamas vienas jauniklis. Dvyniai pasitaiko rečiau nei tarp žmonių.

Alpakos gali kryžmintis su lamomis.

Kupranugariniai
Žirafa

Žirafa (Giraffa camelopardalis) – žirafinių (Giraffidae) šeimos stambus porakanopis žinduolis, paplitęs Afrikos (daugiausia Rytų) savanose.

Ją nesunku pažinti iš ilgo kaklo ir ryškių dėmių ant kūno. Patinų ūgis iki 5,5 m, sveria 800-1930 kg, patelių ūgis 4-4,5 m, svoris 550-1180 kg. Kailis gelsvai rudas su leopardiškomis dėmėmis. Kiekvieno individo kailio raštas unikalus. Abiejų lyčių žirafos turi ragelius, tačiau patinų didesni. Kaklas labai ilgas, kad gyvūnas galėtų pasiekti medžių lapiją. Kojos taip pat ilgos, priekinės 10 % ilgesnės už užpakalines. Dėl tokio kojų ilgumo žirafoms sunku pasilenkti prie žemės, todėl jos geria plačiai išsiskėtusios. Gali bėgti 55 km/h greičiu. Dėl savo neįprastos sandaros žirafos turi savitą kraujotakos sistemą. Gyvūno širdis sveria ~10 kg, o kad kraujas pasiektų smegenis būdingas dvigubai didesnis nei kitų didelių žinduolių kraujospūdis. 

Gyvena nedidelėmis ~12 individų grupėmis. Minta akacijų, miramedžių, viršūklių lapais ir vaisiais. Turi ilgą ir kietą liežuvį. Suaugusios žirafos natūralių priešų beveik neturi, į jas kartais kėsinasi liūtai, tačiau galingu kojos spyriu žirafa gali sulaužyti priešo kaulus. Jauniklius gali užpulti liūtai, hienos, hieniniai šunys. Gyvenimo trukmė laukinėje gamtoje 20-25 metai, nelaisvėje - iki 28 metų. Nėštumas trunka 400–460 dienų, paprastai gimsta vienas jauniklis, nors pasitaiko ir dvynukų. 

Žirafiniai
Eifelio bokštas

Eifelio bokštas () – vienas iš Paryžiaus simbolių, pastatytas 1887–1889 m., kaip laikinas statinys, Paryžiuje, šalia Senos upės kranto. Bokštas buvo statomas 1889 m. rengtai Pasaulinei parodai ir iki 1931 m. buvo aukščiausias pasaulio statinys (301 metras). Statinys priklauso Paryžiaus miestui.

Istorija 
Mintis pastatyti bokštą kilo vokiečių kilmės inžinieriui iš Dižono Gustavui Eifeliui (Gustave Eiffel, 1832–1923 m.). 1889 m. Prancūzijos revoliucijos šimtosioms metinėms paminėti Paryžiuje buvo rengiama Pasaulinė paroda. G. Eifelis, laimėjęs konkursą aukščiausiam pastatui, pažadėjo, kad Prancūzija bus vienintelė šalis, kurios vėliava plevėsuos ant 300 m aukščio stiebo.

Tačiau šiuo projektu pasipiktinusi inteligentija pateikė vadinamą „Trijų šimtų” protestą. Tarp pasirašiusių buvo Ch. Garnier, Operos architektas, kompozitorius Šarlis Guno, rašytojai Aleksandras Diuma (sūnus), Gi de Mopasanas ir kt. Rašytojas Gi de Mopasanas pareiškė, jog Eifelio bokštas subjaurojo Paryžiaus veidą ir stengėsi vaikščioti tomis gatvėmis, iš kur mažiausiai bokštas matyti.

Konstrukcija 
Bokštas pastatytas per 2 metus, 2 mėnesius ir 5 dienas. Jo konstrukcijai prireikė 2,5 mln. kniedžių, 18 038 geležies gabalų, 60 tonų dažų. 7300 tonų sveriantis bokštas slegia žemę kaip žmogus, sėdintis ant kėdės (4 kg/cm²).

Eifelio bokšto konstrukcija, atraminių stulpų išlinkimas buvo preciziškai apskaičiuoti: vėjo lenkiamoji ir šlyties jėgos palaipsniui transformuojamos į gniuždymo jėgas, kurias bokšto atramos gali žymiai efektyviau atlaikyti. Eifelio inžinerija buvo tokia tiksli, kad net pučiant stipriausiam vėjui, bokštas nesvyruoja daugiau nei 12 cm. Visi didieji dangoraižiai, pastatyti nuo 1960 m., buvo sukonstruoti beveik tokiu pačiu principu.

Bokšte yra 1665 laipteliai ir trys platformos su apžvalginėmis aikštelėmis ir kavinėmis. Pirmoji aikštelė – 57 m (arba 345 laipteliai), antroji – 115 m, trečioji – 276 m aukštyje (talpina 800 žmonių). Giedromis dienomis iš apžvalgos aikštelių atsiveria 60 km panorama. Su televizijos antenomis, kurios XX a. pradžioje išgelbėjo bokštą nuo sugriovimo, jo aukštis – 320 metrų. 1986 m. bokšte įrengtos natrio lempos, vėliau – švieslentė, rodžiusi senkantį XX a. dienų skaičių.

72 vardai 
Gustavas Eifelis ant bokšto šonų išraižė 72 įžymių prancūzų mokslininkų ir inžinierių pavardes. Šie užrašai dvidešimto amžiaus pradžioje buvo uždažyti, bet 1986–1987 metais Société Nouvelle d’exploitation de la Tour Eiffel (kompanija, su kuria buvo sudaryta sutartis valdyti su bokštu susijusius verslo reikalus) juos atkūrė.

Galerija

Nuorodos 

 Oficialus bokšto puslapis 

Bokštai
Paryžiaus architektūra
Prancūzijos statiniai
Alis Vidūnas

Alis Vidūnas (1934 m. lapkričio 8 d. Reketijoje, Marijampolės raj. – 2009 m. vasario 19 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse) – Lietuvos politikas.

Biografija 
1952–1958 m. studijavo Kauno politechnikos institute, Hidrotechnikos fakultete įgijo inžinieriaus specialybę. 1995 m. balandžio 10 d. – 1997 m. sausio 21 d. – Vilniaus miesto meras. 1997 m. sausio 15 d. – 2000 m. lapkričio 15 d. – Vilniaus apskrities viršininkas. Nuo 2001 m. dirbo UAB „Greitkelis“ direktoriumi rinkodarai.

Žmona Gražina Vidūnienė – ekonomistė. Sūnus Vytis Vidūnas dirba Vilniaus universiteto Orientalistikos centre indologijos studijų lektoriumi.

Lietuvos apskričių viršininkai
Vilniaus merai
Vilniaus politikai
Žydrataškis uodeguotis

Žydrataškis uodeguotis (Satyrium spini) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys. Lietuvoje reta rūšis. Dažniausiai randamas didelių upių slėniuose.

Melsviai
Roy Orbison

Roy Orbison (Roy Kelton Orbison, 1936 m. balandžio 23 d.  – 1988 gruodžio 6 d.) – vienas įtakingiausių amerikiečių dainininkų, rokenrolo kūrėjas, kurio karjera truko daugiau nei 4 dešimtmečius.

1960 m. Roy Orbison buvo pripažintas tarptautiniu mastu dėl jo baladžių apie prarastą meilę, ritmingų melodijų, trijų oktavų vokalo ir charakteringų tamsių saulės akinių.

1988 m. gruodžio 6 d. būdamas 52 metų Roy Orbison mirė nuo širdies smūgio.

Hitai („Only The Lonely“, „Oh, Pretty Woman“, „In Dreams“ ir „Crying“) sukurti Roy Orbison, 2004 m. buvo paminėti Rolling Stone žurnalo „500 geriausių visų laikų dainų“ sąraše.

Nuorodos 
 Oficiali Roy Orbison svetainė
 Roy Orbison diskografija
 Roy Orbison Danmark
 

Orbison, Roy
Orbison, Roy
Jungtinės Karalystės kompozitoriai
Beržinis zefyras

Beržinis zefyras (Thecla betulae) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys.

Lytinis dimorfizmas ryškus. Patino ir patelės sparnų viršus tamsiai rudas. Patelės priekinis sparnas su plačia oranžine skersine juosta. Patino sparno vidurys su nedidėle gelsvai oranžine dėme. Apatinė sparnų pusė abiejų lyčių vienodo rašto, tik patelės ryškiai rausvai geltona, o patino- pilkai gelsva.
Sparno ilgis: 17-20 mm. 
Skraido liepos – rugpjūčio mėnesiais, soduose, lapuočių miškų jaunuolynuose, pamiškėse, paupiuose. Randami pavieniai drugiai.
Mitybiniai augalai: slyva (Prunus sp.), gudobelė (Crataegus sp.), beržas (Betula sp.), lazdynas (Corylys sp.).
Kiaušinėlius po vieną ar kelis deda ant šakelių prie pumpurų pagrindo. Kiaušinėliai žiemoja, pavasarį išsiritę vikšrai maitinasi naktį. Pasiekę 23 mm ilgį, paklotėje ar ant mitybinių augalų virsta lėliukėmis.
Paplitimas: Europa, Azija iki Korėjos.

Literatūra 
 Lietuvos dieniniai drugiai, Povilas Ivinskis, Jonas Augustauskas, Kaunas, LUTUTĖ, 2004, ISBN 9955-575-41-7, p. 110

Melsviai
Nihilizmas

Nihilizmas ( – „niekas“) – filosofijos kryptis, teigianti, kad pasaulio ir žmogaus egzistavimas neturi jokios objektyvios prasmės, tikslo arba vertės. Paprastai nihilistai teigia, kad Dievas neegzistuoja (Dievo mirtis), moralė yra subjektyvi, gyvenimas neturi objektyvios prasmės, todėl vieni veiksmai negali būti laikomi geresni nei kiti.

Neretai nihilistiniais judėjimais vadinti dadaizmas, dekonstruktyvizmas, pankų judėjimas. Kai kurie istoriniai laikotarpiai taip pat charakterizuojami kaip nihilistiniai, pavyzdžiui, Baudrillardas nihilistine vadina visą postmoderniąją epochą; krikščioniškieji teologai ir mąstytojai tiek modernizmo, tiek postmodernizmo laikotarpius teigia esančius bedieviškais, todėl jiems taip pat taiko nihilizmo laiko vardą.
 
Ryškiausias nihilizmo filosofas buvo Friedrich Nietzsche (Frydrichas Nyčė), paskelbęs krikščioniškojo Dievo mirtį.

Nihilizmas – rusų XIX a. vid. visuomeninės minties srovė, priešiška reakcinėms bajoriškosios kultūros tradicijoms ir principams.

Filosofijos kryptys
Paberžė

Paberžė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Vilniaus, prie kelio į Giedraičius. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Paberžės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1932 m.) ir kapinės, veikia 2 gimnazijos („Verdenės“ ir S. Kostkos), biblioteka (nuo 1955 m.), paštas (LT-14031), istorijos muziejus, kultūros centras, socialinės globos namai. Į pietryčius nuo Paberžės yra Europos centras.

Paberžė įsikūrusi Musės aukštupyje (prie Daulios), Aukštaičių aukštumos pietiniame kalvyne. Pro kaimą eina kelias , prasideda , , .

Etimologija 

Nuo XVI a. minimas Beržų dvaras, prie kurio augantis miestelis dėsningai pavadintas Paberže.

Istorija 

Gyvenvietė istoriniuose šaltiniuose yra paminėta 1484 m., kai čia buvo pastatyta bažnyčia, 1503 m. buvo įkurta parapija. XVI a. kaimas minimas kaip Beržai. 1650−1700 m. Paberžėje gyveno vienuoliai. XIX a. tapo valsčiaus centru. Apie 1900 m. minimas Paberžės dvaras, kuriame vykdavo bulių kautynės.

Paberžė smarkiai nukentėjo per II pasaulinį karą. Išliko tik senojo gyvenvietės centro kontūrai (išplėstos gatvės formos aikštė) ir keli senesni pastatai prie jos. Sovietmečiu kaimas atstatytas, jame veikė „Neries“ gamybinio susivienijimo žemės ūkio mašinų įmonė.

2013 m. liepos 4 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė patvirtino Paberžės herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Henrikas Grigonis (1889–1955), kino ir teatro aktorius

Šaltiniai
Kudirka

Pavardė Kudi̇̀rka neaiškios kilmės, greičiausiai sietina su .

 Feliksas Kudirka (1870–1932) – Romos katalikų kunigas, marijonų provincijos JAV įkūrėjas, katalikiškų organizacijų steigėjas;
 Juozas Kudirka – vargonininkas, chorvedys;
 Justinas Kudirka – vargonininkas, chorvedys;
 Rimvydas Stanislovas Butautas Kudirka – publicistas, politikas;
 Simas Kudirka (g. 1930) – lietuvių pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis;
 Stasys Kudirka – gydytojas, chirurgas;
 Vincas Kudirka – poetas, varpininkas, Lietuvos himno autorius;
 Žygimantas Kudirka (MC Messiah, Mesijus) – rap ir hip-hop kūrėjas, slemo poezijos autorius ir skaitytojas.

Šaltiniai
Margasparnė musinukė

Margasparnė musinukė (Ficedula hypoleuca, , ) – musinukinių (Muscicapidae) šeimos labai judrus paukštis. Lietuvoje dažna rūšis.

Patino nugarinė pusė juoda, ant kaktos balta dėmė. Sparnai juodi su plačia balta juosta. Uodegos kraštinės plunksnos su baltomis dėmėmis. Pilvinė pusė balta. Snapas ir kojos juodi. Patelės apdaras vietoj juodos spalvos pilkai rusva.

Gyvena miškuose, parkuose. Lizdą suka uoksuose ir inkiluose. Deda 5-7 šviesiai mėlynus kiaušinius. Peri 13 dienų. Išveda vieną vadą.

Maitinasi tupėdama ant šakos, esant drėgnam orui ir neskraidant vabzdžiams, jų ieško ant kamieno, tarp šakų. Minta daugiausia plėviasparniais vabzdžiais, taip pat dvisparniais, vabalais, vorais, moliuskais. Margasparnė musinukė – vienas pagrindinių miško kenkėjų naikintojų, todėl dažnai jai keliami inkilai miškuose.

Šaltiniai 

Musinukiniai
Avižieniai (Vilnius)

Avižieniai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje prie šiaurės vakarinio Vilniaus miesto pakraščio, už 1 km į vakarus nuo automagistralės . Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos. Veikia Avižienių gimnazija (nuo 1964 m.), paštas (LT-14013). Kaime, prie kelio , stūkso Avižienių piliakalnis.

Istorija 

1949–1993 m. Avižieniai buvo sodininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Afrodiziakas

Afrodiziakai () – senovės graikų grožio ir meilės deivės Afroditės vardu pavadintos įvairios augalinės ir gyvūninės kilmės medžiagos, skatinančios lytinį potraukį, aktyvumą bei potenciją. Beveik kiekvienos tautos tautosakoje esama „meilės gėrimų“, kurie neva žadina aistrą. Kartais afrodiziakais vadinami apskritai lytiniai dirgikliai (intymios vietos, feromonai ir kt.).

Dabartinis mokslas dar nėra aiškiai įrodęs, kad vieni ar kiti tariami afrodiziakai iš tikrųjų turi poveikį, skatinantį lytinį potraukį ir potenciją. Galimas dalykas, kad afrodiziakai turi placebo poveikį – jie veikia dėl to, kad žmogus yra įsitikinęs. Vaistai (viagra, levitra ir cialis) vartojami esant erekcijos sutrikimams. Jie neskatina seksualinio potraukio ir jų nereikėtų vartoti, jeigu jis yra nepakankamas. Alkoholis, marichuana veikia tik kaip dorovinio elgesio slopintojai. Kantaridės arba kitaip žinoma ispaniškoji muselė, kurias galima įsigyti miltelių pavidalu. Pastarųjų šalutiniai efektai yra nemalonūs ir pavojingi sveikatai. Alkaloidai, gaunami iš johimbino iš Afrikoje augančio johimbo medžio žievės gali turėti stimuliuojantį poveikį, tačiau tik didelėmis, žmogaus organizmui nuodingomis dozėmis. Panašiai ir su bufoteninu, kuris gaunamas iš tikrųjų rupūžių nuodų. Gali sukelti stiprų apsinuodijimą. Peruvinė pipirnė, gulsčioji ragužė, dviskiautis ginkmedis ir imbieras išskiriami kaip vieni iš augalų, kurie gali turėti afrodiziakinį poveikį, tačiau atliktų tyrimų kol kas nepakanka jų veiksmingumo pagrindimui.

Šaltiniai 

Seksologija
Danielius Dolskis

Danielius Dolskis (1890 m. balandžio 13 d., Vilniuje – 1931 m. gruodžio 3 d., Kaune) – XX a. pradžios dainininkas, tarpukario Lietuvos estrados (šlagerių) pradininkas.

Biografija 

Gimė 1890 m. Vilniuje, žydų komersantų šeimoje. Iki 1917 m. revoliucijos Rusijoje dainavo įžymiame Sankt Peterburgo „Villa Rode“ restorane. Tuo metu taip pat daug koncertavo Maskvoje, Odesoje, Kijeve. Po Spalio revoliucijos persikėlė į Rygą ir dainavo su Oskaro Stroko orkestru, gastroliavo užsienyje.

Gyvendamas Berlyne, 1928 m. suvaidino princo Kurbskio tarną V. Striževskio filme „Caro adjutantas“ („Adjutant des Zaren“), į ekranus išėjusiame 1929 m. vasarį.

1926 m. rugpjūčio mėnesį koncertavo Kauno miesto sode ir Šiauliuose, „Lyros“ kino teatre. Savo atliekamoje programoje parodijuodavo garsų to meto rusų estrados artistą Aleksandrą Vertinskį.

1929 m. atvyko nuolat gyventi į Kauną, dainavo „Versalio“, „Metropolio“ restoranuose, „Konrado“ kavinėje, kino teatre „Triumfas“. Taip pat gastroliuodavo kituose Lietuvos miestuose. Savo repertuarui dainininkas rinkdavosi pasaulyje madingus kūrinius ir, stebėtinai greitai išmokęs lietuvių kalbą, pats rašė jiems tekstus. Jis pirmasis užsieniniams šlageriams suteikė lietuvišką turinį, pirmasis lietuviškai kūrė šmaikščius monologus, anekdotus, parodijas. Jo dainos „Palangos jūroj“, „Kariškas vaizdelis“, „Gegužinė“, „Lietuvaitė“, „Aš myliu vasaros rugiagėlę“, „Onyte, einam su manim pašokti“, „Su armonika į Braziliją“ ir kt. populiarios iki pat šių dienų.

1929–1931 m. Berlyno „Homocord“ ir Londono „Columbia“ formose įrašė 16 plokštelių, kurių nemaža dalis saugoma Kauno Viešosios bibliotekos muzikos skyriuje.

Po pasirodymo „Versalio“ kavinėje sušilęs išgėrė šalto alaus ir susirgo plaučių uždegimu; mirė staiga, sirgęs vos keletą dienų. Palaidotas Kauno Žaliakalnio žydų kapinėse.

Atminimo įamžinimas 

 1993 m. D. Dolskio kapas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą (unikalus kodas – ). Antkapinis paminklas restauruotas pagal arch. Ž. Mačionienės projektą.
 2007 m. lapkričio 11 d. Laisvės alėjoje, priešais „Metropolio“ restoraną už Lietuvos gretutinių teisių asociacijos AGATA lėšas atidengta skulptoriaus Romo Kvinto sukurta žmogaus ūgio skulptūra D. Dolskiui. Dainininko atminimo įamžinimo iniciatoriumi buvo aktorius ir dainininkas Vytautas Kernagis.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Danieliaus Dolskio kapas 
 Filmas „Caro adjutantas“ (Internet Movie Database)

Lietuvos estrados dainininkai
Lietuvos humoristai
Media

Šiame straipsnyje kalbama apie medijas kaip filosofinį, sociologinį ir kultūrologinį fenomeną. Apie medijas kaip visuomenės informavimo priemones žiūrėkite: Žiniasklaida

Medija arba mediumas (dgs. medijos) – plačiąja prasme tai komunikacijos priemonė, perduodanti informaciją. Medija gali būti fotografija, kinas, videotechnologija, internetas. Medijomis vadinamos tokios komunikacijos priemonės, kurios turi technologinę prigimtį, dar vadinamą aparatu. McLuhano teorijoje „medijos“ raiškos spektras daug platesnis, tačiau šiuolaikinės teorijos sutinka ne su visais jo apibrėžimais. Čia medija yra bet kokia techninė žmogaus raiškos forma, technologija ar net kokios nors veiklos žaliava (kirvis, popierius, namas, elektros šviesa, laikrodis ar pinigai). Taip pat ji yra komunikacijos ir informavimo priemonė (dviratis, laikraštis, televizija, spausdinimo presas). Autoriaus medijų amplitudę neblogai atspindi ir jo knygos Kaip suprasti medijas skyrių pavadinimai: „Drabužiai: Mūsų pratęsta oda“, „Pinigai: Vargšo kredito kortelė“, „Ratas, dviratis ir lėktuvas“, „Radijas: Gentinis būgnas“ ir t. t. Vyraujančios visuomenėje technologijos lemia ne tik dominuojantį gyvenimo būdą, bet ir pačią jo struktūrą. Todėl visuomenės struktūros raida yra glaudžiai susijusi su technologiniais pokyčiais.

Medijų teorijos autoriai 

 Leo Braudy
 John David Ebert
 James Halloran
 Dick Hebdige
 Kalle Lasn
 Paul Levinson
 Brigitte L. Nacos
 Marshall McLuhan (1911–1980) – vienas svarbiausių medijų tyrinėtojų ir teoretikų. Tokių plačiai žinomų sąvokų kaip „globalus kaimas“, „masinė medija“, „multimedija“ pradininkas.
 Camille Paglia
 Neil Postman
 Martin Rimm
 Dallas Walker Smythe
 Sarah Thornton
 Joe Trippi

Literatūra lietuvių kalba 
 Marshall McLuhan. „Kaip suprasti medijas, Žmogaus tęsiniai“. - Vilnius, Baltos Lankos, 2003. ISBN 9955-584-07-6
 “Medijų studijos: filosofija, komunikacija, menas”. Straipsnių rinkinys / sudarytojas Vytautas Michelkevičius.- Vilnius : Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2007. ISBN 978-9955-624-81-3
 “Medijų kultūros balsai: teorijos ir praktikos” / sudarytojas Vytautas Michelkevičius. - Vilnius, MENE, 2009. - 296 p. : iliustr. - ISBN 978-9955-834-02-1.

Naudingos nuorodos 
 http://www.marshallmcluhan.com/ – oficiali Marshallo McLuhano svetainė;
 „Balsas“ – lietuviškas interneto žurnalas apie medijų kultūrą.
 Medijų studijos KTU

Filosofija
Pomeranija

Pomeranija (sen. kašubų (pamarėnų) kalba Pòmòrskô, lenk. Pomorze; ; ), dar – Pamarys istorinė sritis Baltijos jūros pietinėje pakrantėje (abipus Oderio žemupio), dabartinėje šiaurės rytų Vokietijoje (Meklenburgo-Pomeranijos žemė) ir šiaurės vakarų Lenkijoje (Vakarų Pamario vaivadija). Kartais Pomeranijai priskiriama ir į rytus nuo jos esanti Pomerelija (kitaip – „Gdansko pajūris“).

Svarbiausias regiono miestas – Ščecinas.

Geografija 
Pomeranija šiuo metu padalinta tarp dviejų valstybių – Lenkijos ir Vokietijos. Šiaurėje šį istorinį regioną ribojo Baltijos jūra, rytuose buvo Pomerelija (kartais laikoma Pomeranijos dalimi), vakaruose – Meklenburgas, pietvakariuose – Brandenburgas, pietryčiuose – Didžioji Lenkija. Oderio upė regioną dalina skersai į dvi dalis, ir šis geografinis jo padalijimas neretai lėmė ir jo politinį padalijimą nuo XVIII a., kuris egzistuoja ir dabar.

Istorija 
Nuo ankstyvųjų Viduramžių šį kadaise vakarų kašubų gyventą kraštą ar atskiras jo dalis valdė daugelis valstybių.

Ankstyvieji ryšiai su Lenkija 
Senosios slavų gentys, apgyvendinę Pomeranijos regioną buvo pamarėnai ir liutičiai. Jos buvo Vokietijos šiaurės rytų pasienyje ir iš pradžių buvo labiau priklausomos nuo pietuose besiformuojančios Lenkijos karalystės. Keletas lenkų valdovų X–XI a. laikinai prijungė šį kraštą prie savo valstybės.

Pomeranijos hercogystė 

1170 m. įsteigta nepriklausoma Pomeranijos hercogystė, kuri nuo 1181 m. buvo Šventosios Romos imperijos dalis. XIII a. prasidėjus vokiečių kolonistų antplūdžiui, iki XVI a. dauguma vietos gyventojų (ypač feodalai ir miestiečiai) buvo iš esmės germanizuoti (kita vertus, didžioji Pomeranijos gyventojų dalis kašubų kalbą, kaip antrąją šnekamąją kalbą, išsaugojo iki pat XIX a. I pusės).

Brandenburgo-Prūsijos sudėtyje 

XVII a. išmirus Pomeraniją ilgai valdžiusiai vietinės kilmės hercogų dinastijai, 1648–1815 m. kraštą dalimis užvaldė Brandenburgo-Prūsijos valstybė (nuo 1701 m. vadinta Prūsijos karalyste). Vakarinę krašto dalį 1648–1815 m. valdė Švedija;

1815–1945 m. visa Pomeranija kaip autonominė, o nuo 1933 m. – eilinė provincija priklausė Prūsijos karalystei (1871–1945 m. – kartu ir Vokietijai).

Padalinimas 
Nuo 1945 m. Pomeranijos regionas buvo padalintas. Rytinė Pomeranijos dalis atiteko Lenkijai. Iš 2,4 mln prieškarinės Pomeranijos gyventojų Lenkijai tekusioje krašto dalyje 1945 m. pradžioje buvo likę ~1 mln, – pusė jų 1945–1946 m. žuvo arba buvo išvyti iš savo gimtųjų vietų lenkų naujakurių, o visi likusieji maždaug iki 1980 m. patys emigravo į tuometinę Vakarų Vokietiją. Šiuo metu šioje dalyje sukurta Vakarų Pamario vaivadija.

1945 m. Vokietijai likusi Pomeranijos dalis dabar priklauso Vokietijos federalinei Meklenburgo-Priešakinės Pomeranijos (Mecklenburg-Vorpommern) žemei.
Atomo branduolys

Atomo branduolys – tankus regionas atomo centre, sudarytas iš protonų ir neutronų. Jis buvo atrastas 1911 m., po to, kai buvo interpretuotas auksinės folijos eksperimentas, jį atliko Hansas Geigeris ir Ernestas Marsdenas, vadovaujami Ernesto Rezerfordo. Branduolio protono-neutrono modelis buvo pasiūlytas Dmitrijaus Ivanenko 1932 m.  Beveik visa atomo masė sukoncentruota branduolyje, orbitose skriejantys elektronai sudaro tik labai nedidelę masės dalį.

Branduolio skersmens intervalas svyruoja nuo 1,75 fm vandeniliui (protono skersmuo) iki maždaug 15 fm sunkiausiems atomams, tokiems kaip uranas. Šie dydžiai yra žymiai mažesni už atomo diametrą (branduolys + elektronų debesis).

Fizikos šaka, kuriai rūpi atomo branduolio nagrinėjimas ir supratimas, bei jo sandara ir kokios jėgos laiko branduolį visumoje, vadinama branduoline fizika.

Įvadas

Istorija 

Branduolys buvo atrastas 1911 m., po Ernesto Rezerfordo pastangų patikrinti Tomsono atomo slyvų pudingo modelį. Elektroną jau anksčiau atrado pats Dž. Dž. Tomsonas, žinodamas, jog atomai yra netralūs, Tomsonas postulavo, kad turėtų būti taip pat ir teigiamas krūvis. Jo slyvų pudingo modelyje Tomsonas teigė, kad atomai sudaryti iš neigiamų elektronų, kurie atsitiktinai išsibarstę teigiamo krūvio sferoje. Ernestas Rezerfordas vėliau sugalvojo eksperimentą, kuriam reikėjo alfa dalelių atspindžio nuo plono metalo folijos lapo. Jis argumentavo, kad jeigu Tomsono modelis yra teisingas, tai daugybė alfa dalelių lengvai praeis per foliją su mažu nukrypimu savo kelyje. Jo nuostabai, daug dalelių buvo nukrypusios labai dideliais kampais. Kadangi alfa dalelių masė yra apie 8.000 kartų didesnė už elektronų, tai buvo akivaizdu, jog buvo labai stiprios jėgos, kurios ir lėmė šių dalelių nukrypimus. Jis suprato, kad slyvų pudingo modelis negali būti tikslus ir, kad alfa dalelių nukrypimai gali būti nulemti tik centre esančio ir koncentruoto krūvio, kuriame sutelkta beveik visa atomo masė. Ši atomo branduolio – atomo su tankiu teigiamo krūvio centu idėja tapo patvirtinta.

Etimologija 

Terminas branduolys yra kilęs iš lotyniško žodžio nucleus, tai mažybinis nux („nut“) žodis, kas reiškia riešutą (pvz., „mažas riešutas“) viduje vandeningo vaisio (kaip kriaušės). 1844 m. Maiklas Faradėjus panaudojo šį terminą nurodant „centrinį atomo tašką“. Šiuolaikinė atominė reikšmė buvo pasiūlytą Ernesto Rezerfordo 1912 m. The adoption of the term „nucleus“ to atomic theory, however, was not immediate. In 1916, for example, Gilbert N. Lewis stated, in his famous article The Atom and the Molecule, that „the atom is composed of the kernel and an outer atom or shell“

Taip pat skaitykite 

 Radioaktyvumas

Šaltiniai 

Branduolinė fizika
Atomo fizika
Ostlandas

Ostlandas ( – ‘Rytų kraštas’), oficialiai Ostlando reichskomisariatas () – 1941–1944 m. veikęs administracinis–teritorinis vienetas, sudarytas iš nacistinės Vokietijos okupuotų Pabaltijo respublikų, dalies Baltarusijos bei Lenkijos. Ostlandui vadovavo reichskomisaras Hinrichas Lozė. Centras – Ryga.

Formaliai Ostlandas likviduotas 1944 m. lapkričio mėnesį.

Valdymas 

Ostlando centras iš pradžių įkurtas Kaune, vėliau Rygoje (Gebiet Riga Stadt). Aukščiausioji valdžia priklausė reichskomisarams (Reichskommissar):

 1941 m. liepos 17 d. – 1944 m. rugsėjo 26 d. – Hinrichas Lozė (Hinrich Lohse ; 1896–1964 m.)
 1944 m. rugsėjo 26 d. – 1944 m. spalio 13 d. – Ėrichas Kochas (Erich Koch ; 1896–1986 m.)

Ostlandas buvo suskirstytas į 4 generalines sritis (Generalbezirke):
 Estijos generalinė sritis () sostinė Talinas. 47 550 km², 1,13 mln. gyventojų.
 Latvijos generalinė sritis () sostinė Ryga. 65 792 km², 2,00 mln. gyventojų.
 Lietuvos generalinė sritis () sostinė Kaunas. 67 056 km², 2,87 mln. gyventojų.
 Baltarusijos generalinė sritis () sostinė Minskas. 53 000 km², 3,158 mln. gyventojų.

Iš viso: apie 233 398 km², apie 9,158 mln. gyventojų.

Kiekviena generalinė sritis padalinta į apygardas - Estijoje 7, Latvijoje 6, Lietuvoje 6, Baltarusijoje 11. 

Generaliniais komisarais paskirti: 

 Lietuvai – dr. A. von Rentelnas, 
 Latvijai – valstybės patarėjas dr. Drechsleris, 
 Estijai – S.A. grupenfiureris Litcmanas, 
 Baltarusijai – gauleiteris Vilhelmas Kubė.

1942 m. gegužės 27 d. Lietuvos generalinėje srityje vyko visuotinis gyventojų surašymas. Jo duomenimis, Lietuvoje gyveno (be žydų) apie 2,9 mln. žmonių: 81,1 % lietuvių, 12,1 % lenkų, 3,0 % rusų, 2,9 % baltarusių.

Okupacijos padariniai 
Ostlando administracija engė okupuotas tautas, niokojo jų kultūrą, plėšė turtą, vežė žmones darbams į Vokietiją. Buvo slopinamas bet koks pasipriešinimas, naikinami gyventojai, rengiami Pabaltijo kolonizavimo planai. Pagal generalinį planą „Ost“ buvo numatyta suvokietinti visą estų tautą ir gana nemažai latvių. Lietuviai tam netiko, nes turėjo gana daug slaviško kraujo.

Pagal nacių rasinę vertybių skalę latviai ir estai stovėjo aukščiau už lietuvius vien dėl to, kad tuose kraštuose jau nuo seno gyveno gerai vertinami Baltijos vokiečiai (Baltendeutschen), daugelis jų – vokiečių kilmės aristokratai ar šiaip vokiečių inteligentija, kuri įnešė tam tikrą indėlį į vokiečių kultūrą. SS reichsfiurerio Heinricho Himmlerio nuomone, visą lietuvių tautą reikėjo ištremti toli į Rytus – į Vakarų Sibirą. Ilgalaikis nacionalsocialistinės Vokietijos tikslas Baltijos respublikose buvo jas įtraukti į reicho sudėtį, du trečdalius gyventojų iškeldinus, o kitus pamažu sumaišyti su vokiečių imigrantais.

Ostlando teritorijoje esantys žydų getai buvo pradėti likviduoti vykdant Heinricho Himlerio įsakymą 1943 m. birželio 21 d.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Teritorijos
Onkologija

Onkologija ( – navikas + λόγος – mokslas), medicinos šaka, tirianti navikus.

Kaip savarankiška medicinos šaka onkologija pradėjo plėtotis, kai Vokietijos mokslininkas Rudolfas Virchovas (Virchow) ištyrė navikų morfologinę struktūrą.

Skiriamos teorinė onkologija (tiria navikų atsiradimo priežastis, vystymąsi ir paplitimą) ir praktinė onkologija.
Ortopedija

Ortopedija ( – tiesus, taisyklingas + παιδεία – auklėjimas) - chirurgijos šaka, kuri tiria ir gydo judamojo aparato (kaulų, raumenų, sausgyslių) deformacijas bei pakitimus ir jų išvengimo būdus. Deformacijos gydomos chirurginėmis operacijomis (pvz., osteosinteze, plastine operacija) ir neoperaciniais būdais (fizioterapijos procedūromis, gydomąja mankšta, ortopediniais aparatais, ortopedine avalyne).

Taip pat skaitykite 
 Kaulo lūžimas
Osteosintezė

Osteosintezė ( 'kaulas' + σύνθεσις 'sujungimas') medicinoje – operacija, kurios metu sujungiami kaulo lūžgaliai. Daroma gydant kaulo lūžį, kai lūžgaliai nesuauga arba suauga netaisyklingai, kai dėl lūžio būna sužalotos stambios arterijos ar nervai, kai susidaro netikrasis sąnarys, kai ligonis yra senyvas.

Osteosintezės būdai:
 vidinė - kaulai sutvirtinami plokštele ir sraigtais, intrameduline vinimi ar kitaip
 išorinė - kaulai sutvirtinami, pavyzdžiui, Illizarovo aparatu, AO fiksacijos aparatu

Chirurgija
Gydymo metodai
Schizma

Schizma ( nuo σχιζω „atskilti“) – religinės bendruomenės (su)skilimas, atsirandant kuriai nors naujai tikėjimo doktrinai arba erezijai.

Istorija 

Pagrindinė bažnyčios schizma įvyko 1054 m. Tada atsirado Vakarų krikščionių (Romos katalikų) bažnyčia ir Rytų krikščionių (stačiatikių) bažnyčia. Vėliau vykstant reformacijai ir radikaliajai reformacijai įvyko Vakarų bažnyčios skilimas. Nuo Vatikano atsiskyrė evangelikų liuteronų, reformatų bažnyčios, anabaptistai ir anglikonų bažnyčia.

Krikščionybės istorija
Krikščioniškos konfesijos
Traumatologija

Traumatologija (, kilm. τραῦματος – žaizda, pažeidimas + λόγος – mokslas), chirurgijos šaka, tirianti ir gydanti judamojo aparato (kaulų ir raumenų), odos ir gleivinės pažeidimus, po jų atsirandančius organizmo pakitimus ir būdus, padedančius tų pažeidimų išvengti. Daugelį traumatologijos klausimų tiria ir kitos medicinos šakos (pvz., akių traumas – oftalmologija, pilvo ertmės organų pažeidimus – abdominalinė chirurgija, krūtinės ląstos – torakalinė chirurgija).
Oftalmologija

Oftalmologija ( – akis + λόγος – mokslas) – medicinos šaka, tirianti regą, akių ligas, jų gydymą ir profilaktiką. Skiriamos teorinė bei klinikinė oftalmologijos. Gydytojas oftalmologas parenka akinius ar kontaktinius lęšius, skiria medikamentinį gydimą.
Dainius Kepenis

Dainius Kepenis (g. 1952 m. rugpjūčio 18 d. Klaipėdoje) – LR Seimo narys, LVŽS partijos narys, Lietuvos sveikuolių sąjungos garbės prezidentas.

Biografija 

Augo dviejų vaikų šeimoje. Tėvai dirbo fabrike. Mokslus pradėjo Klaipėdos Kristijono Donelaičio vidurinėje mokykloje. Lankė kino, radiotechnikos, pramoginių šokių būrelius. Mėgo sportuoti, irklavo baidarę, buriavo.

Vėliau įstojo į Kūno kultūros institutą, tapo kūno kultūros mokytoju. Taip pat dirbo sporto treneriu.

Paskirtas Klaipėdos buriavimo mokyklos direktoriumi, 1982–1987 m. – Palangos sporto komiteto pirmininkas. Tuo metu dalyvavo įgyvendinant nemažai projektų: Palangos dviračių takas, „Lino“, ir „Jūratės“ baseinai, teniso kortai, bėgimo klubas ir bėgimo takas „Labrytys“. Talkino kuriant jojimo bazę ir Hipodromą, vadovavo Palangos stadiono statybai.

1987 m. išvyko į Vilnių, kur paskirtas Valstybinio Kūno kultūros ir sporto komiteto kūno kultūros valdybos viršininku. Būnant šiame poste dalyvavo įvairiuose susibūrimuose, kūrė Sąjūdžio rėmimo grupę, 1988 m.vadovavo LTOK atkūrimo suvažiavimo organizacinio darbo grupei ir pirmininkavo suvažiavimui. Kartu su Vilniaus Juvenologinio klubo vadovu Eduardu Girčiu 1988 metų rugsėjo mėnesį surengė pirmąją Sveikatos mokyklą Nemenčinėje prie Balžio ežero. 1989 m. sausio 13 d. vadovavo Lietuvos sveikatos sąjungos (nuo 1993 m. Sveikuolių sąjungos) įkūrimui.

1989 m. vėl grįžo į Palangą. 1990 m. spalio 1 d. Palangoje atidaryta sveikatingumo mokykla. D. Kepenis tapo šios mokyklos direktoriumi. Palangos sveikatos mokyklos ir LSS surengtose stovyklose apsilankė per 31000 žmonių iš 15 pasaulio šalių.

D. Kepenis yra LTOK atkūrimo darbo grupės ir Generalinės asamblėjos narys, apdovanotas LTOK „Garbės ženklu“. Buvo Dariaus Kuolio suburtos pilietinės iniciatyvos Piliečių Santalka komiteto narys.

Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.

1973 m. vedė, 1977 m. gimė pirmasis sūnus, 1980 m. – antrasis (Donatas ir Liutauras). Žmona – Regina.

Nuorodos 

Kepenis, Dainius
Seimo nariai
Jonas Dagys (1904)

Jonas Dagys (1904 m. vasario 13 d. Šlepščiuose, Biržų valsčius – 1983 m. liepos 14 d. Biržuose) – Lietuvos ekonomistas.

Biografija 
1925 m. baigė Biržų gimnaziją. Gimnazijoje redagavo satyros laikraštį „Svirplys“, vėliau – žurnaliuką „Saulėtekis“. 1929 m. baigė Lietuvos universitetą, ekonomistas. 1926–1929 m. redagavo laikraštį „Socialdemokratas“, 1929–1930 m. „Žaizdras“. 1928–1930 m. dalyvavo sporto draugijos „Viltis“ veikloje. 1935–1940 m. dirbo žurnalo „Ekonomika“ redakcijoje.

1929–1930 m. Kauno ligonių kasos statistikos ir spaudos skyriaus vedėjas. 1931–1940 m. Lietuvos banko, 1940–1941 m. SSRS valstybinio banko LSSR respublikinės kontoros ekonomistas. 1941 m. ir 1945–1971 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1945–1960 m. ir 1963–1965 m. Statistikos katedros vedėjas, 1945–1946 m. Ekonomikos fakulteto prodekanas, 1947–1951 m. dekanas, nuo 1956 m. docentas. 1948 m. ekonomikos mokslų kandidatas.

Parašė veikalų apie Lietuvos ekonomiką, statistikos šaltinius, LSSR gyventojų sudėtį, kolūkių darbo išteklius, SSRS nacionalinio turto statistiką. 

Brolis skulptorius Jokūbas Dagys-Jokymas (1905–1989).

Įvertinimas 
 1965 m. LTSR nusipelnęs ekonomistas

Šaltiniai

Literatūra 
 Į praeitį atsigręžus: biržiečio ekonomisto atsiminimai / Jonas Dagys (parengė Emilija Dagytė). – Kaunas: Arx Baltica, 2006. – 159 p.: iliustr. – ISBN 9955-638-59-1

Lietuvos ekonomistai
Lietuvos redaktoriai
Antanas Žvironas

Antanas Žvironas (1899 m. spalio 30 d. Užpaliuose – 1954 m. spalio 6 d. Vilniuje, palaidotas Užpaliuose) – Lietuvos fizikas, politikas.

Biografija 
Baigęs Užpalių pradžios mokyklą, mokėsi privačiai, 1914–1916 m. Vilniaus gimnazijoje. 1916–1917 m. studijavo Tomsko technologijos institute. 1921 m. baigęs Kauno karo mokyklą, tarnavo artilerijos karininku. Nuo 1924 m. „Žiežirbos“, 1925 m. „Žaizdro“ narys. Slapyvardis A. Smėliūnas.

1927 m. baigė Lietuvos universitetą, po pasikėsinimo į Augustiną Voldemarą buvo suimtas, 1927 m. balandžio 27 d. karo lauko teismo nuteistas 1,5 metų kalėti. 1931 m. kartu su Steponu Kairiu – LSDP programos autorius. Išvertė Otto Bauerio knygą „Socialdemokratija, religija, bažnyčia“.

1931–1933 m. stažavosi Ciuricho universitete, tapo fizikos daktaru. 1934–1940 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete. 1936 m. ir 1938–1940 m. žurnalo „Gamta“ redaktorius. 

1940–1943 m. dėstė Vilniaus universitete (VU). 1943 m. VLIK organizatorius, pogrindinio komiteto Vilniuje pirmininkas. 1944–1945 m. VU Fizikos-matematikos fakulteto dekanas, bendrosios fizikos katedros vedėjas. 1945 m. vasario 10 d. areštuotas ir nuteistas 25 metams lagerių, kalėjo Abezėje (Komija), kur susirgo džiova. 1954 m. liepos 11 d. grįžo į Lietuvą.

Po mirties 1992 m. už žydų gelbėjimą vokiečių okupacijos metais apdovanotas Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Rokas Subačius. Dramatiškos biografijos: kovotojai, kūrėjai, karjeristai, kolaborantai… – Vilnius: Mintis, 2019, 460 p. : iliustr. ISBN 978-5-417-01111-5

Lietuvos fizikai
Lietuvos politikai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos rezistentai
Konstantinas Kalinauskas

Konstantinas Kalinauskas (1838 m. vasario 2 d. Mastaulėnai, Gardino sritis – 1864 m. kovo 22 d. Vilnius) – vienas 1863 metų sukilimo vadovų.

Biografija 
Kilęs iš mažažemių bajorų. 1860 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą. Grįžęs į tėviškę Gardino apskrityje, atsisakė karjeros ir asmeninio gyvenimo, rengė valstiečius sukilimui.

1862 m. pradėjo leisti laikraštėlį gudų kalba „Valstiečių tiesa“ (Mužyckaja prauda). Tų pačių metų spalį įkūrė Judėjimo komitetą, vėliau tapusį Lietuvos provincijos komitetu, kurio pirmininku buvo ir paskirtas.

Politinė veikla 
Konstantinas Kalinauskas vienas iš pirmųjų viešai prabilo apie Lietuvos ir Baltarusijos tautų apsisprendimo teisę. Jis priklausė „raudonųjų“ politinei srovei. Kai Lietuvos provincijos komitetas pasidarė pavaldus Lenkijos tautinei vyriausybei, Kalinauskas pareiškė: „Negalima kvailoms Varšuvos galvoms patikėti Lietuvos likimo“, ir pasitraukė į Gardino guberniją.

Po Z. Sierakausko nužudymo 1863 m. liepos mėn. pakviestas vadovauti „raudonųjų“ vyriausybei. Kai buvo suimti ir nužudyti artimiausi bendražygiai, jis dirbo už kelis.

Gyvenimo pabaiga 

Buvo pasirinkęs Čarnovskio, Vitoženeco slapyvardžius. Buvo vadinamas ir Lietuvos diktatoriumi. Žūtbūt stengėsi išlaikyti sukilėlių jėgas, tikėdamas, kad sukilimas atgis 1864 m. pavasarį. Vasario 9 d. buvo išduotas ir suimtas. Tardymo metu visą kaltę prisiėmė sau. Karo lauko teismas nuteisė jį mirties bausme pakariant. Nuosprendis buvo įvykdytas 1864 m. kovo 22 d. Vilniuje Lukiškių aikštėje. 

Palaikai slapta buvo palaidoti Vilniaus Gedimino kalno tvirtovėje. Palaikai 2017 m. aptikti Gedimino kalno papėdėje. 2019 m. lapkričio 22 d. palaikai iškilmingai palaidoti Vilniaus Rasų kapinių koplyčios kolumbariume.

1863 m. sukilėliai
Kalinauskai
Pietūs-Pirėnai

Pietūs-Pirėnai (, ) – buvęs administracinis regionas pietų Prancūzijoje, Pirėnų kalnuose, prie Ispanijos sienos. Sostinė – Tulūza. Plotas – 45,3 tūkst. km²; 2,55 mln. gyventojų (1999).

Didžiausi miestai 
 Tulūza
 Albi
 Tarbas
 Montobanas
 Kastras

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Prancūzijos regionai iki 2016 m.
Konakris

Konakris ( arba Konakry) – miestas vakarų Afrikoje, Gvinėjos sostinė, didžiausias šalies miestas ir pagrindinis uostas. 2014 m. surašymo duomenimis mieste gyveno 1 660 973 gyventojai. 1,87 mln. gyventojų (2005 m.). Išsidėstęs prie Atlanto vandenyno, šalies vakarinėje dalyje, Tombo saloje ir greta esančiame Kalumo (Kaloum) pusiasalyje. Tai didžiausias šalyje transporto mazgas, administracinis ir verslo centras. Veikia Konakrio tarptautinis oro uostas.

Eksportas: bananai, aliuminis (gaunamas iš boksitų), kava, apelsinai, žuvies ir palmių produktai. Išvystyta maisto, spaudos, metalo, plastmasės pramonė. Netoliese esančioje Loso (Los) saloje iškasami boksitai, Kalumo pusiasalyje – geležies rūda. 1963 m. įkurtas Konakrio G. A. Nasero politechnikos institutas, yra nacionalinis muziejus ir biblioteka.

Istorija 
Miestą 1884 m. užėmė prancūzai, po to jis buvo Prancūzijos protektoratų administracinis centras: Pietų Upių (Rivières du Sud, 1891–1893) ir Prancūzijos Gvinėjos (1893–1958), o 1958 m. tapo nepriklausomos Gvinėjos sostine. Ekonominis augimas prasidėjo apie 1940 m. 1970 m. lapkričio 22 d. Konakrį vienai dienai užėmė Portugalijos kariuomenė. Ji išvadavo 26 Portugalijos karo belaisvius, tačiau nesugebėjo nei sugauti A. Kabralo, nei nuversti Gvinėjos prezidento A. Turė režimo. Konakryje nuo 2002 m. periodiškai dingsta vandens ir elektros tiekimas dėl sunykusios energetikos infrastruktūros.

Šaltiniai 

Gvinėjos miestai
Milijoniniai miestai
Sostinės
GIMP

GIMP (GNU Image Manipulation Program) – laisvoji daugiaplatformė piešimo programa. Daugiausiai skirta taškinės grafikos iliustracijų manipuliavimui, tačiau yra ir minimalus vektorinio manipuliavimo palaikymas, paprastai GIMP naudojama nuotraukoms bei kitoms iliustracijoms (pvz., reklamoms) modifikuoti (dydžiui ar spalvoms keisti, nereikalingiems elementams maskuoti ir pan.), logotipams bei kitoms iliustracijoms kurti, programa taip pat galima sukurti animuotas iliustracijas.

Turi pilną piešimo įrankių komplektą: teptukai, pieštukai, purškimo bei klonavimo įrankiai ir t. t., taip pat labai daug įvairiausių efektų (filtrų) bei automatizuotų įrankių (skriptų) įvairiems veiksmams (pvz., fotografijos pasendinimui) atlikti. Supranta daugumą paplitusių bylų formatų – PNG, JPEG, TIFF, BMP, GIF, XCF, MPEG ir t. t., moka dirbti su sluoksniais bei video kadrais.

GIMP programoje galima nesunkiai automatizuoti įvairius procesus (veiksmus) bei kurti priedus. Algoritmus galima programuoti Schema, Perl, Python TCL ir Ruby kalbomis.

Projektas pradėtas 1995 metais, tuo metu vadintas General Image Manipulation Program. Greičiausiai tai buvo pirmoji rimta galutiniam vartotojui skirta laisvoji programa. Ankstesni rimti darbai (GCC, Linux branduolys) buvo daugiausia kuriami „programuotojų ir programuotojams“. GIMP parodė, jog laisvosios programos tinka ne vien specialistams, psichologiškai atverdama kelią KDE, GNOME, Firefox, OpenOffice.org ir kitiems projektams.

Pagrindinis kuriamo produkto tikslas buvo suteikti nemokamą alternatyvą Adobe Photoshop programai, tačiau pastaroji vis dar vyrauja spausdinimo ir grafikos kūrimo srityse, taip pat kai kuriais aspektais teikia daugiau funkcionalumo, nei GIMP.

Taip pat yra sukurta GIMP modifikacija GIMPshop, kuri yra skirta Adobe Photoshop vartotojo sąsajos mėgėjams, taip norint patraukti daugiau vartotojų. Tiesa, ši GIMP modifikacija kol kas mažiau populiari nei originalios GIMP versijos.

Programa išversta į lietuvių, rusų, lenkų ir daugelį kitų kalbų.

Nuorodos
Oficiali GIMP svetainė (anglų k.)
GIMP atsisiuntimo svetainė 

Laisvoji programinė įranga