joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Gioremės slėnis

Gioremės slėnis (, ) – žemės erozijos suformuotas kraštovaizdis Turkijoje. Gioremės nacionalinis parkas užima 300 km² plotą ir yra centrinėje Anatolijoje tarp Urgupo, Avanoso ir Nevšehiro miestų. Čia yra daugybė olose išskaptuotų bažnyčių ir vienuolynų, kurie atspindi Bizantijos laikų meną ir anachoretų gyvenimo būdą. 1985 m. nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

X–XI a. Gioremės slėnis tapo krikščionių atsiskyrėlių, anachoretų, pamėgta vieta. Minkštose, lengvose uolienose buvo išskaptuota apie 300 bažnyčių, vienuolynų ir koplyčių.

XI a. pabaigoje krikščioniškąjį Kapadokijos vienuolių gyvenimą sukaustė seldžiukų antpuoliai ir šis vienuolynų kompleksas apmirė. Vienuoliai ortodoksai gyveno dar iki XX a. pradžios, bet susiklosčius naujai politinei situacijai daugelis Turkijos krikščionių išvyko gyventi į Graikiją, ir vienuolynai buvo galutinai apleisti.
 
Be bažnyčių, vienuolynų, išliko ir senesnio – ikonoklastinio laikotarpio papuošimų. Daugiausia – rausvos spalvos ornamentai ir simboliniai piešiniai. Daug vėlesnio laikotarpio tapytų freskų. Gaila, bet daugumoje freskų yra nutrinti veidai, išskaptuotos akys. Tačiau nuošalesnėse vietovėse išliko nepaliestų freskų, kurios žavi savo paprastumu ir gyvo tikėjimo išraiška.

Taip pat skaitykite 
 Kapadokija

Išnašos

Nuorodos 
 Gioremės atsiskyrėliu architektūra
 Durmus Kadir bažnyčia

Pasaulio paveldo sąrašas
Turkijos geografija
Kapadokija
Akakalidė

Akakalidė () graikų mitologijoje – Kretos karaliaus Mino (Minojo) ir Pasifajės duktė. Pagal kai kuriuos graikų mitus, ji nuo dievo Hermio pagimdė Cidoną (Cydon), Cidonijos įkūrėjas. Pagal kitus mitus, Cidonas buvo Akakalidės ir Apalono sūnus, Akalidė buvo pirmoji Apolono meilė. Už tai, kad Akakalidė turėjo draudžiamų santykių, buvo ištremta į Libiją. Pagal kitus mitus, Akakalidė ir Apolonas turėjo sūnų Miletą. Bijodama tėvo įtūžio paliko savo vaiką, tačiau Apolonas liepė vilkas globoti mažylį, kol jį užaugino piemenys. Jos užaugęs sūnūs tapo gražuoliu, kurio troško karalius, tačiau Miletas pabėgo į Kretą, kur įkūrė savo vardo miestą.
 
Dar kituose mituose, minimi kiti jos ir Apolono sūnūs: Amfitemis ir Garamas (kai kur minimas kaip pirmas gimęs mirtingasis).

Apolodoras mini Mino dukterį Akalę, tačiau neužsimena apie sūnų Miletą.

Visi jos vaikai: Filakidas, Filandras, Cidonas, Miletas, Oaksas, Garamantas (Garamas), Amfitemis.

Apolonas 
Apolonas ją susitiko ir įsimylėjo Taros mieste, kai Akakalidė lankė aiškiaregį, giminaitį iš motinos pusės. Po jų santykių, ji pastojo ir pagimdė dvynius Filakidą ir Filandrą ar Cidono. Pagal kretietiškas istorijas (panašias į Romulo ir Remo), juos Elire (Elyros) išaugino ožka. Taip pat minimi jos sūnūs: Cidonas, Miletas ir Oaksas (Oaxos).

Įtaka 
Akakalidė minima kaip vakarinių Kretos miestų įkūrėjų motina, tačiau jos įtaka apėmė ir rytinius Mažosios Azijos krantus ir šiaurinę Libijos dalį. Ji siejama su Taros miestu, kuriame, pagal mitus, jis susitiko Apolonu. Jos sūnūs dvyniai siejami su Eliro miestu, Cidonas laikomas Cidonijos įkūrėju, o Oaklas – Aksoso. Miletas turi panašų vardą į senovinio Kretos miesto Milato, kurį mini Homeras. Pagal mitą Mileto miesto įkūrėjas buvo Miletas. Per paskutinį sūnų Garamantą (Garamą) jos įtaka apėmė šiaurinę Libiją..

Graikų mitologijos mirtingieji
Kolageninės skaidulos

Kolageninės skaidulos - labiausiai organizme paplitusios skaidulos, sudarančios jungiamojo audinio tarpląstelinės medžiagos skaidulinę dalį. Tai įvairaus ilgio, kaspino formos, banguotos, kai neįtemptos, skaidulos. Labai tvirtos, atsparios tempimui, sudaro mechaninį pagrindą. Skaidulų plotis - 0,5 - 10 µm.

Kiekvieną kolageninę skaidulą sudaro skaidulėlės, jas sudaro mikroskaidulėlės. Jos sudarytos iš dar smulkesnių struktūrų - tropokolageno molekulių siūlelių (280 nm ilgio ir 1,4 nm pločio). Tropokolageno molekulę sudaro 3 į spiralę susivijusios polipeptidinės grandinės (dvi alfa-1, ir viena alfa-2 gandinė). Dėl tropokolageno molekulių išsidėstymo skaiduloms būdingas periodiškas, kas 64 nm pasikartojantis, ruožuotumas.

Kolageną sintetina fibroblastocitai, chondroblastocitai, osteoblastocitai, dentinoblastocitai.

Vandenyje kolagenas išbrinksta, virinamas virsta želatina, nuo šios savybės ir kilo skaidulų pavadinimas, nes  - klijai, gennan - susidaryti.

Naudojant hematoksiliną - eoziną kolageninės skaidulos mikropraparatuose dažosi acidofiliškai ir įgauna rausvą spalvą, dažant Mallory trichromo dažais - mėlyną, impregnuojant sidabro junginiais - juodą.

Histologija
Kirkliai (Utena)

Kirkliai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje. Stūkso Kirklių akmuo su dubeniu.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Romas Pakalnis (1941–2020) – miškininkas ekologas, aplinkosaugininkas, pedagogas, visuomenės veikėjas

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Stabulankiai

Stabulankiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, apie 3 km į šiaurės rytus nuo Antalgės, šiaurinėje Apšlavo ežero pusėje. Stūkso Stabulankių akmuo su dubeniu. Netoli kaimo yra geležinkelio stoties gyvenvietė.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Vaitkūnai (Utena)

Vaitkūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje. Stūkso Vaitkūnų akmuo su dubeniu.

Gyventojai

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Vlado Jurgučio premija

Vlado Jurgučio premija – prestižinis apdovanojimas, kurį kartą per metus skiria Lietuvos bankas ir Lietuvos mokslų akademija. Premija siekiama skatinti mokslinę veiklą Lietuvos bankininkystės, finansų, pinigų ir makroekonominių tyrimų srityse. Pavadinta „lito tėvo“ Vlado Jurgučio vardu.

Istorija 
Vlado Jurgučio premiją Lietuvos banko vadyba įsteigė 1997 m., norėdama įamžinti akademiko, profesoriaus, pirmojo prieškaryje veikusio Lietuvos banko valdytojo Vlado Jurgučio nuopelnus Lietuvos bankininkystei ir minint Lietuvos banko įkūrimo bei lito išleidimo 75-ąsias metines.

Nuo 2008 m., vadovaudamiesi bendradarbiavimo sutartimi, premiją skiria Lietuvos bankas ir Lietuvos mokslų akademija.

Premija 
50 000 litų premija skiriama už reikšmingiausius pastarųjų penkerių metų darbus: publikuotus mokslinius straipsnius, disertacijas, monografijas, vadovėlius. Paraiškos Vlado Jurgučio premijai gauti priimamos kiekvienais metais iki rugsėjo 1 d. Pretendentus premijai gauti (atskirus asmenis ar jų kolektyvus) turi teisę siūlyti fiziniai ir juridiniai asmenys. Siūlant pretendentą premijai gauti, Lietuvos bankui turi būti pateikiama:
 pretendentą siūlančio fizinio ar juridinio asmens rekomendacija;
 pretendento gyvenimo ir mokslinės veiklos aprašymas, darbų sąrašas;
 pretendento darbai, už kuriuos siūloma premijuoti, pateiktų darbų recenzijos ir atsiliepimai apie juos.

Laureatai 
 1997 m. - prof. Alfonsas Žilėnas, už reikšmingus darbus bankininkystės ir finansų srityse;
 1998 m. - Stanislovas Sajauskas ir Domininkas Kaubrys, už darbą „Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės numizmatika“;
 1999 m. - Vladas Terleckas, už 1995 - 1999 m. išleistas knygas ir paskelbtus straipsnius Lietuvos bankininkystės istorijos tema;
 2008 m. - Arūnas Dulkys, Juozas Galkus ir Stanislovas Sajauskas už darbą „Lietuvos monetos“.
 2010 m. - Antanas Tyla už monografiją „Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės iždas per dvidešimtmetį karą (1648-1667)" ir Vytautas Valvonis už pastarųjų penkerių metų darbus bankininkystės srityje ir praktinę naudą gerinant rizikos valdymą bankuose bei stiprinant bankų veiklos patikimumą. 
 2012 m. - Vladas Terleckas,  už 2011 m. išleista knygą „Bankininkystė Lietuvoje 1795-1915".

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos bankas 
 Lietuvos mokslų akademija

Lietuvos valstybiniai apdovanojimai
Avižienių piliakalnis

Avižienių piliakalnis (arba Kapčius, Prancūzkapis) – atskiroje kalvoje įrengtas piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybėje, Avižienių vakarinėje dalyje. Pasiekiamas iš autostrados  Bukiškėse pasukus į kairę vakarų kryptimi link Sudervės, pavažiavus 1,7 km, yra kairėje nuo kelio pietinėje pusėje.

Piliakalnis 

Piliakalnio aikštelė apvali, 17 m skersmens. Šlaitai 6-9 m aukščio, jų dalis prie viršutinės aikštelės pastatinta. Pastebimas 0,15-0,2 m storio kultūrinis sluoksnis. Aikštelė apardyta bulviarūsių. 

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia.

Šaltiniai 

 Avižienių piliakalnis
 Kultūros paminklų enciklopedija. Rytų Lietuva t. 1, II d. V. 1998.

Piliakalniai Vilniaus rajone
Juzefa Katiliūtė

Juzefa Katiliūtė (g. 1916 m. gruodžio 9 d. Igliaukoje, Marijampolės valsčius) – Lietuvos tapytoja.

Biografija 
1940 m. baigė Kauno meno mokyklą, 1942 m. – Vilniaus dailės akademiją, J. Vienožinskio mokinė. 1945 m. pasitraukė į Šveicariją. 1948 m. baigė Ženevos dailės mokyklą.

Kūryba 
Tapo aliejumi, akrilu, tušu, kuria spalvotas šilkografijas. Ankstyvuosiuose paveiksluose vyrauja realistinės figūrinės kompozicijos, vėlesniuose – abstrahuoti peizažo motyvai, juose raiškiomis formomis, ryškių spalvų deriniais perteikti pirmapradžiai gamtos reiškiniai, žmogaus išgyvenimai. Nuo 1952 m. dalyvauja parodose, individualios: Farmingtonas 1966 m., Hartfordas 1967 m., Ženeva 1982 m., Vilnius 1994 m., 2003 m., 2004 m. Kūrinių turi Šveicarijos muziejai, Lietuvos dailės muziejus.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Vladas Katinas

Vladas Katinas (g. 1939 m. lapkričio 2 d. Slabadoje, Pabaisko valsčius) – Lietuvos geologas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1962 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1961 m. dirba Geologijos ir geografijos institute (1963–2002 m. Geologijos institutas). 1969 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.  Ištyrė Sembos pusiasalio paleogeno gintaringų nuogulų facinę sudėtį ir susidarymo sąlygas, gintaro savybes ir genezę. Paskelbė darbų apie paleogeno sistemos geologiją.

Bibliografija 
 Pietų Pabaltijo gintaras ir gintaringos nuogulos: monografija, 1971 m., rusų k.
 Baltijos gintaras. – Vilnius: Mokslas, 1983. – 111 p.
 Palangos gintaro muziejus, bendraautoriai Antanas Tranyzas, Romualdas Budrys. – Vilnius, 1991.

Įvertinimas 
 2005 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos geologai
Lietuvos ekologai
Leonas Katkevičius

Leonas Katkevičius (1935 m. sausio 16 d. Butrimoniuose, Krekenavos valsčius - 2019 m. sausio 5 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1960 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. Nuo 1962 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos (nuo 1996 m. LŽŪU) dėstytojas, 1993–2002 m. Vandentvarkos katedros vedėjas, nuo 1971 m. docentas. 1969 m. technikos mokslų kandidatas.  1997 m. stažavo Prancūzijoje.

Mokslinių tyrimų sritis – aplinkos inžinerija ir kraštotvarka.

Bibliografija 
 Žemės ūkio ekskavatoriai: mokymo priemonė kaimo prof. techn. mokykloms, su kitais. – Vilnius, 1971. – 353 p.
 Melioracijos darbų technologija ir organizavimas: vadovėlis. – Vilnius, 1973. – 356 p.
 Žemės darbų technologija, organizavimas ir ekonomika. – Vilnius, 1975. – 368 p.
 Sausinimo darbų organizavimas ir technologija, su E. Dervinsku, 1976 m., rusų k.
 Melioracijos darbų technologija, organizavimas ir ekonomika. – Vilnius, 1981. – 336 p.
 Melioracijos darbų vykdymas, su E. Dervinsku, 1986 m., rusų k.
 Sapropelis – mūsų lobis / Antanas Ciūnys, Laima Lazauskienė, Leonas Katkevičius. – Vilnius: Baltic ECO, 1994. – 29 p.: iliustr.
 Vandens ūkio ir žemėtvarkos fakultetas, 1946–1996. – Vilnius: Margi raštai, 1996. – 212 p.: iliustr. – ISBN 9986-09-125-X
 Ežerų sapropelis žemės ūkiui / Leonas Katkevičius, Antanas Ciūnys, Eugenija Bakšienė. – Akademija: Lietuvos žemdirbystės institutas, 1998. – 93 p.: iliustr. – ISBN 9986-527-46-5
 Melioracijos įrenginių privatizavimo ir efektyvaus naudojimo sistema. – Kaunas: LŽŪU leidybinis centras, 1999. – 502 p.: iliustr. – ISBN 9986-545-97-8
 Dirvų sausinimą gerinančios priemonės: mokymo priemonė / Leonas Katkevičius, Aleksandras Rimidis, Aloyzas Stirka. – Vilnius: LR žemės ūkio ministerija, 1999. – 85 p.: iliustr. – ISBN 9986-734-37-1
 Kaimo vandentvarka: mokomoji knyga. – Kaunas: Ardiva, 2008. – 119 p. – ISBN 978-9955-760-61-0
 Vandens kelių, krantinių ir prieplaukų statyba: mokomoji knyga / Leonas Katkevičius, Raimundas Baublys. – Kaunas: Ardiva, 2008. – 77 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-760-87-0
 Vandens ūkio statybos organizavimas ir technologija: mokomoji knyga / Leonas Katkevičius, Antanas Ciūnys. – Kaunas: Ardiva, 2008. – 83 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-896-20-3
 Vandens ūkio statybos technologija: vadovėlis. – Kaunas: Ardiva, 2008. – 288 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-896-34-0
 Vandens ūkio valdymas: metodiniai patarimai / Leonas Katkevičius, Antanas Ciūnys. – Kaunas: Ardiva, 2008. – 39 p.: iliutr. – ISBN 978-9955-896-54-8
 Vandentvarkos statinių būklė ir kitimo prognozė: metodiniai patarimai. – Kaunas: Ardiva, 2008. – 55 p. – ISBN 978-9955-760-62-7

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai hidrotechnikai
Lietuvos hidrologai
Lietuvos pedagogai
Vladas Katkevičius

Vladas Katkevičius (1937 m. kovo 18 d. Kaune – 2009 m. gruodžio 13 d.) – Lietuvos inžinierius elektromechanikas, visuomenės veikėjas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1955 m. baigė Kauno 12-ąją vidurinę mokyklą. 1955–1961 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Elektrotechnikos fakultete.

1961–1962 m. Kėdainių elektros aparatūros gamyklos inžinierius. Nuo 1962 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) Elektrotechnikos fakulteto dėstytojas, 1971–1993 m. docentas, 1993–2009 m. profesorius. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. 

1991–1993 m. KTU Sąjūdžio tarybos pirmininkas. 1993–1995 m. TSLK Kauno skyriaus pirmininkas. 1995–1997 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys, Kauno miesto meras.  1996–1997 m. KTU Senato narys. 1997–1999 m. LR valdymo reformų ir savivaldybių reikalų viceministras.  Palaidotas Karmėlavos kapinėse.

Mokslinė veikla 
Tyrimų svarbiausios sritys – vienfazių asinchroninių variklių teorija, jų magnetiniai laukai, matematiniai modeliai, darbo ir paleidimo charakteristikų skaičiavimo bei matavimo metodai ir įrenginiai. Sukūrė ir pagamino vienfazių asinchroninių ryškiapolių variklių, prietaisų variklių parametrams matuoti. Paskelbė 116 mokslinių straipsnių, 4 mokomųjų knygų, 2 mokomųjų kino filmų autorius.  4 išradimų autorius. Skaitė pranešimus tarptautinėse mokslinėse konferencijose Čekoslovakijoje, Latvijoje, Rusijoje, Ukrainoje, Vokietijoje.

Bibliografija 
 Elektromechanika: laboratoriniai darbai: mokomoji knyga / Vladas Katkevičius, Steponas Gečys, Artūras Kalvaitis. – Kaunas: Technologija, 2004. – 83 p.: iliustr. – ISBN 9955-09-673-X
 Automatikos mikromašinos: laboratoriniai darbai: mokomoji knyga / Vladas Katkevičius, Steponas Gečys, Artūras Kalvaitis. – Kaunas: Technologija, 2003. – 50 p.: brėž. – ISBN 9955-09-392-7
 Automatikos mikromašinos: mokomoji knyga / Vladas Katkevičius, Steponas Gečys, Artūras Kalvaitis. – Kaunas: Technologija, 2007. – 74 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-25-349-5

Šaltiniai 

|-

Lietuvos viceministrai
Lietuvos inžinieriai elektromechanikai
Lietuvos dėstytojai
Kauno miesto merai
Roger Fenton

Roger Fenton (1819 m. kovo 20 d. – 1869 m. rugpjūčio 8 d.) – britų fotografijos pradininkas, vienas pirmųjų karo fotografų.

Biografija 

Rodžeris Fentonas gimė Heywood, Lancashire. Jo senelis buvo turtingas medvilnės fabrikantas, tėvas – bankininkas ir Parlamento narys. Fentonas buvo ketvirtas iš septynių vaikų šeimoje. 1940 m. baigė Londono University College, kuriame studijavo anglų kalbą, matematiką, literatūrą ir logiką. Po studijų susidomėjo tapyba. 1843 m. Jorkšyre vedė Grace Elizabeth Maynard. 1849, 1850 ir 1851 metais eksponavo savo piešinius Karališkoje Akademijoje (Royal Academy).

Fotografavimo pradžia 

1851 m. Rodžeris Fentonas apsilankė Londono Hyde Park fotografijos parodoje ir buvo ja labai sužavėtas. Tuomet nuvyko į Paryžių pasimokyti fotografijos paslapčių ir jau 1852 m. Londone atidarė savo nuotraukų parodą. Taip pat keliavo po Kijevą, Maskvą, Sankt Peterburgą, fotografavo Didžiosios Britanijos vaizdus bei architektūrą.

Krymo karas 

1855 m. Fentonas, kartu su asistentu Marcus Sparling, išvyko į Krymo karą fotografuoti kariuomenės. Nepaisant aukštos temperatūros bei choleros grėsmės, jis sugebėjo padaryti daugiau nei 350 tinkamo naudojimo negatyvų. Netrukus Londone buvo atidaryta šių jo nuotraukų paroda. Fentonas buvo pirmasis oficialiai į karą pasiųstas fotografas (primygtinai reikalaujant princui Albertui). Fentono fotografijos turėjo įtikinti žmones karo reikalingumu bei neutralizuoti "antikariškai" rašančio The Times informaciją.
Fotografas vengė daryti sužeistų, žuvusių ar morališkai palūžusių karių nuotraukas.
Dėl primityvios fotografavimui reikalingos įrangos Fentono galimybės buvo ribotos. Jis fotografavo nejudančius objektus, žmonės nuotraukose pozuodavo. Vienos žymiausių kraštovaizdžio nuotraukų – Mirties šešėlio slėnis (The Valley of the Shadow of Death).

Karjeros pabaiga 

Nepaisant išgarsėjusių Krymo karo metu darytų nuotraukų, Rodžerio Fentono karjera truko tik kiek ilgiau nei dešimtmetį. 1862 m. jis nutraukė savo veiklą, pardavė įrangą ir iki savo mirties 1869 m. tapo beveik užmirštas. Tik vėliau jį, kaip fotografijos pradininką, formaliai pripažino meno istorikai. Taip pat Rodžerio Fentono Krymo karo nuotraukos įtrauktos į rinkinį 100 fotografijų, pakeitusių pasaulį (100 Photos that Changed the World).

Nuorodos 

 All the Mighty World: Roger Fenton nuotraukos, eksponuotos Nacionalinėje Britanijos meno galerijoje 1852-1860 m. 
 Roger Fenton photography as part of 'Victorian Visions' (on loan from V&A Museum) at Lady Lever Art Gallery, Port Sunlight, Wirral. December 2007 - March 2008.
 Roger Fenton: Pirmasis karo fotografas
 George Eastman House Roger Fenton Series 
 Roger Fenton nuotraukų eksponavimas Tate Britain 
 Crimean War: First Conflict to Be Documented in Detail by Photography 
 Roger Fenton: Krymo karo fotografai at the Library of Congress

Anglijos fotografai
2008–2009 m. pasaulio maisto kainų krizė

2008-2009 m. pasaulio maisto kainų krizė pasireiškė dramatišku pasaulinių maisto kainų augimu, kurios pagilino socialinį bei ekonominį nestabilumą daugelyje valstybių. Nuo 2006 m. iki 2008 m. vidutinė ryžių kaina pasaulyje pakilo 217 %, kviečių – 136 %, kukurūzų – 125 %, sojos pupelių – 107 %.  Dėl tokių maisto kainų pokyčių yra tebediskutuojama, tačiau pagrindine priežastimi yra nurodoma sisteminiai pokyčiai žemdirbyste besiverčiančiose šalyse, kurių pagrindine priežastimi laikoma naftos kainų augimas. Jos pabrangino trąšas, maisto transportavimą ir visą žemdirbystės industriją. Kitomis svarbiomis priežastimis nurodoma ir didėjantis biokuro vartojimas, pasaulio populiacijos augimas ir didėjantis poreikis produktams, dirvos ir produktyvumo praradimai. Pasaulio Banko vertinimu, energijos ir trąšų brangimas lėmė tik 15 % kainų šuolio, o biodegalų įtaka sudarė 75%.  2009 m. birželio mėn. badaujančiųjų skaičius Žemėje pasiekė rekordinį skaičių - 1,2 milijardo žmonių, pareiškė JT maisto ir žemės ūkio organizacijos generalinis sekretorius Žakas Diufas.  Nors 2008 m. pabaigoje maisto produktų kainos pasaulyje ėmė smarkiai kristi, tačiau 2011 m. jos vėl pasiekė naujas aukštumas.

Nuorodos 
 Verslo Žinios – Brangstantis maistas provokuoja riaušes.
 Versus – Patraukliausia investicija?

Išnašos 

Krizės
Degeniai (Rokiškis)

Degeniai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, šalia krašto kelio . Sodybos išsidėsčiusios kairėje Nemunėlio upės pusėje 3 km spinduliu. Vakarinėje pusėje kaimas ribojasi su Notigalės aukštapelke – telmologiniu draustiniu. Seniūnaitijos centras.

Gyventojų kaime nuolat mažėja. Iš tarpukariu buvusių 37 sodybų 2009 m. likęs trečdalis. Kaimo viduryje yra Degenių kapinaitės. Šalia jų gyvena žymus medžio drožėjas Venecijus Jočys. Prie kelio atgimimo laikais (1991 m.) pastatytas tautodailininko Prano Kaziūno kryžius.

Gyventojai

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Antanas Kaupas

Antanas Kaupas (1870 m. vasario 1 d. Gudeliai I, Ramygalos valsčius, Panevėžio apskritis, Rusijos imperija – 1913 m. spalio 27 d. Čikaga) – Lietuvos kunigas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija 
Sesuo Marija Kazimiera Kaupaitė, brolis Julius Kaupas. 1888–1890 m. studijavo Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune, už draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimą iš jos pašalintas, persekiotas. 1892 m. atvyko į JAV, baigė Detroito lenkų kunigų seminariją, 1896 m. įšventintas kunigu.

Seminarijoje 1895 m. įsteigė Šv. Kazimiero mokslo draugiją, dėstė lietuvių kalbą ir istoriją. 1896–1912 m. klebonavo lietuvių parapijose Vilks Bare, Skrantone, Pitstone, dviejose paskutinėse pastatydino bažnyčias. Bendradarbiavo JAV lietuvių laikraščiuose „Vienybė Lietuvninkų“, „Lietuva“, „Tėvynė“, „Žvaigždė“, taip pat Lietuvos periodiniuose leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Viltis“, „Draugija“ ir kt. 

1901 m. Katalikų švietimo ir šalpos draugijos „Motinėlė“, Lietuvių Romos katalikų susivienijimo Amerikoje, 1906 m. Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos, 1909 m. Kunigų sąjungos (nuo 1920 Kunigų vienybė), 1913 m. Lietuvos vyčių vienas organizatorių ir veikėjas. Rėmė Lietuvių mokslo draugiją Vilniuje, nuo 1910 m. jos narys.

Nuo 1893 m. bendradarbiavo spaudoje. 1901 m. redagavo savaitraštį „Viltis“. 1901–1908 m. su kitais redagavo laikraštį „Dirva“, 1909–1913 m. – laikraščio „Draugas“ redaktorius. Paskelbė studijų sociologijos, pasaulėžiūros klausimais. Iš anglų ir lenkų kalbų išvertė grožinės literatūros kūrinių. Publicistikai būdinga reiškinių ir problemų sociologinė analizė, minties loginė raiška.

Bibliografija 
 Socializmo silpnos pusės, 1904 m.
 Pergyventos valandos, 1906 m.
 Tėvynmeilio mintys, 1906 m.
 Evoliucija, ne revoliucija, 1907 m.
 Patrimpo laiškai, 1907 m.
 Švento Kazimiero seserys, 1914 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos redaktoriai
JAV lietuviai
Knygnešiai
Julius Kaupas

Julius Viktoras Kaupas (1920 m. kovo 6 d. Kaune – 1964 m. kovo 1 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos gydytojas, rašytojas, urbanistinės pasakos pradininkas lietuvių literatūroje, eseistas, literatūros kritikas.

Biografija 
1929–1938 m. mokėsi Kauno jėzuitų gimnazijoje, 1939 m. baigė Kauno karo mokyklą. Lankėsi literatūros vakaruose, kur susipažino su poetu Henriku Nagiu.  1944 m. baigė mediciną Vytauto Didžiojo universitete. Pirmuosius kūrinėlius publikavo 1943–1944 m. žurnale „Žiburėlis“, mėgo piešti.  Pasirašinėjo slapyvardžiu Coppelius.

1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946 m. Tiubingeno universitete studijavo farmakologiją, medicinos daktaras. 1947–1949 m. Fribūro universitete studijavo filosofiją ir literatūrą, lankė V. K. Jonyno vadovaujamą Dailės ir amatų mokyklą. Redagavo akademinio jaunimo žurnalą „Šviesa“, aktyviai bendradarbiavo žurnaluose "Aidai" ir "Literatūros lankai", rašė literatūros kritikos straipsnius, redagavo knygas. 1948 m. išleista jo pirmoji knyga „Daktaras Kripštukas pragare.“ 1950 m. persikėlė į JAV, dirbo gydytoju psichiatru Altono ligoninėje. Sirgo cukralige, palaidotas Detroite.

Kūryba 
Parašė neoromantinių pasakų, kuriose ryški europietiškosios (Hansas Kristianas Andersenas, Ernstas Teodoras Amadėjus Hofmanas, Oskaras Vaildas) pasakos tradicija. Pasakų kūrimo pagrindinis principas – fantazijos ir realybės dermė. Stebuklingi įvykiai vyksta Kaune, vaizduojamame su tikroviškomis detalėmis.

Novelėse (rinkinys „Saulėgrąžos mėnulio šviesoj“, neišspausdintas) atsisakoma istorijos fono ir realijų, jų centre – žmogaus egzistencija, kupina skaudžių išgyvenimų, tragiškų pajautų, būdingas psichologinis įžvalgumas. Veikėjai – svajotojai, į melancholiją linkę keistuoliai.

Kritikos straipsniuose pritarė lietuvių literatūros atvirumui modernizmo tendencijoms, vienas pirmųjų naudojo Zigmundo Froido ir Karlo Gustavo Jungo kategorijas, straipsnyje „Devyniabrolės“ interpretacija“ pasakos analizei taikė psichoanalitinį metodą. Novelių paskelbta anglų kalba.

Bibliografija 
 Daktaras Kripštukas pragare ir kitos ne mažiau įdomios pasakos, surašytos slaptose Kauno miesto kronikose, 1948 m.; Vilnius: Versus aureus, 2006. - 189 p. - ISBN 9955-699-11-6
 Raštai. - Chicago: Algimanto Mackaus Knygų Leidimo Fondas, 1997.

Šaltiniai

Literatūra 
 Julius Kaupas: gyvenimas ir kūryba (sud. Laimutė Tidikytė) - Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2004. - 292 p. - ISBN 9955-475-67-6

Nuorodos 
 Laimutė Tidikytė. Julius Kaupas Kauno jėzuitų gimnazijoje (PDF)
 http://www.rasyk.lt/knygos/julius-kaupas/872.html
 Julius Kaupas. Kovojanti „Žemės“ poezija (1952)
 Julius Kaupas. Liunės Sutemos debiutas
 Daktaras Kripštukas pragare, arba pasikalbėjimas apie pasakų knygas

Lietuvos gydytojai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos vaikų rašytojai
JAV lietuviai
Colleen McCullough

Colleen McCullough (Kolina Makalou, g. 1937 m. birželio 1 d. Velingtone, Australijoje – mirė 2015 m. sausio 29 d. Norfolko saloje) – tarptautiniu mastu pripažinta australų rašytoja.

Autorė gimė Naujojo Pietų Velso mieste Velingtone, James ir Laurie McCullough šeimoje.
Kolina Makalou užaugo per Antrąjį pasaulinį karą. Įstojo į medicinos specialybę. Pirmaisiais studijų metais Sidnėjaus universitete ji kentėjo nuo dermatito, kurį sukėlė alerginė reakcija su dezinfekciniu muilu ir buvo priversta atsisakyti savo svajonių tapti gydytoja. Nepaisant to, ji pradėjo dirbti neurologijos srityje, Royal North Shore ligoninėje Sidnėjuje. 1963 m. ji persikraustė į Jungtinę Karalystę, kur sutiko Jeilio universiteto neurologijos departamente atlikti mokslinius tiriamuosius darbus.

Vėliau Makalou praleido dešimt metų tyrinėdama ir dėstydama Neurologijos departamente, Jeilio medicinos mokykloje, Niu Heivene, Konektikute, JAV.

1970 m. ji įsikūrė Norfolko saloje, kur ji ir sutiko savo busimą vyrą Ric Robinson. Už jo ištekėjo 1983 m. Gyveno Sidnėjuje.

Dėl inkstų nepakankamumo mirė Norfolko saloje 2015 m. sausio 29 d.

Rašytojos karjera 

Kolina Makalou savo rašytojos karjerą pradėjo romanu Timas (pagal kurį vėliau buvo sukurtas filmas). 1977 m. išėjo populiarusis autorės romanas Erškėčių paukščiai, daugelyje šalių tapęs bestseleriu. Vėliau sekė tokios knygos kaip Nepadori aistra, Morgano kelias , septynių dalių serija Masters of Rome ir kt. knygos. Rašytojos polinkis į istorinį gilumą ir nuoseklumą romanuose apie Senovės Romą buvo pripažinti ir įvertinti – K. Makalou gavo Macquarie universiteto mokslų daktarės laipsnį (1993 m.). Taip pat rašytoja yra New York Academy of Science, American Association for the Advancement narė.

Bibliografija

Masters of Rome 

 The First Man in Rome (1990)
 The Grass Crown (1991)
 Fortune’s Favourites (1993)
 Caesar’s Women (1996)
 Caesar (1997)
 The October Horse (2002)
 Antony and Cleopatra (2007)

Kiti kūriniai 
 Tim (1974)
 The Thorn Birds (1977)
 An Indecent Obsession (1981)
  A Creed for the Third Millennium (1985)
 The Ladies of Missalonghi (1987)
 The Song of Troy (1998)
  The Courage and the Will: The Life of Roden Cutler VC (1999)
 Morgan’s Run (2000)
 The Touch (2003)
 Angel Puss (2004)
 On, Off (2006)
 The Independence of Miss Mary Bennet (2008)

Į lietuvių kalbą išversti kūriniai 
Timas
 Erškėčių paukščiai (1985)
 Morgano kelias (2004)
 Angelėlis (2005)
 Užsimerk, atsimerk (2008)
 Prisilietimas (2010)
 Pirmasis Romoje (2010)
 Žolynų vainikas (2010)
 Misalongio moterys (2012)
 "Saldžiai kartu" (2015)
 "Giesmė apie Troją" (2013)
 "Per daug žmogžudysčių" (2011)
 "Atsiminimai be nuobodybių" (2013)

Nuorodos 

 „Erškėčių paukščių“ autorė rengiasi į Vilniaus knygų mugę – Bernardinai.lt 
 Mugių vengianti „Erškėčių paukščių“ autorė prisistatys Lietuvos publikai – „Sekundė“

Rašytojai
Marija Kazimiera Kaupaitė

Marija Kazimiera Kaupaitė (1880 m. sausio 6 d. Gudeliai I, Ramygalos valsčius – 1940 m. balandžio 17 d. Čikaga) – Lietuvos katalikų vienuolė, Šv. Kazimiero seserų kongregacijos įsteigėja ir generalinė vyresnioji. Nuo 1986 m. Dievo tarnaitė.

Biografija 
Brolis Antanas Kaupas. Brolio kviečiama 1897 m. atvyko į Skrantoną, susipažino su nazaretiečių vienuolijos gyvenimu. 1902–1905 m. mokėsi Šv. Kryžiaus vienuolyne Ingenbolyje (Šveicarija). 1905 m. Skrantone įstojo į Nekalčiausiosios Marijos Širdies seserų vienuolyną, 1907 m. – į Šv. Kazimiero seserų kongregaciją Mount Karmelyje, 1911 m. persikėlė į Čikagą, 1913 m. išrinkta kongregacijos generaline vyresniąja. 

1920–1934 m. gyveno Pažaislyje, čia 1920 m. įkūrė vienuolyną. Lietuvoje įsteigė pradžios ir aukštesniųjų mokyklų, ligoninių, bendradarbiavo laikraštyje „Šaltinis“ ir kitoje spaudoje.

Apdovanojimai 
 1933 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Nuorodos 
 Marija Kazimiera Kaupaitė, Šv. Kazimiero Seserų Kongregacijos (LSSC) įsteigėja, Garbingoji Dievo Tarnaitė (1880-1940).

Šaltiniai 

Petras Bielskis. Lietuvos šv. Kazimiero draugijų egzistencinė problema. 2012. T. 5, p. 363

Lietuvos kazimierietės
JAV lietuviai
Vidas Kavaliauskas

Vidas Kavaliauskas (g. 1965 m. lapkričio 19 d. Seirijuose) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras, profesorius.

Biografija 
1991 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 2000 m. humanitarinių mokslų daktaras. Apginta disertacija „Lietuvių bendrinės kalbos priesaginių veiksmažodžių kirčiavimas“ (disertacijos vadovas – Antanas Pakerys).

Mokytojavo Vilniuje. Nuo 1991 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas, nuo 2005 m. docentas. Nuo 1993 m. ir Vilniaus „Varpo“ suaugusiųjų vidurinės mokyklos lietuvių kalbos mokytojas ekspertas. Nuo 2012 m. iki 2018 m. Lietuvos edukologijos universiteto profesorius. Nuo 2012 m. spalio mėn. Gruzijos technikos universiteto Lietuvių kalbos ir kultūros centro vadovas, profesorius. Kirgizijos valstybinio I. Arabajevo universiteto garbės profesorius (2013 m.). Gruzijos technikos universiteto garbės daktaras (2015 m.). Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijos pirmosios Lituanistinio švietimo mokytojo (dėstytojo) premijos laureatas (2017 m.). 2018 m. už ypatingą indėlį plėtojant Gruzijos ir Lietuvos santykius kultūros ir švietimo srityje apdovanotas Gruzijos prezidentiniu Prakilnumo garbės ordinu. 2020 m. vasario 16 dieną Lietuvos Respublikos Prezidentas Gitanas Nausėda apdovanojo Ordino "Už nuopelnus Lietuvai" medaliu. 

Paskelbęs daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių Lietuvos, Latvijos, Rumunijos, Moldovos, Rusijos, Gruzijos, Kirgizijos, Kazachijos, Azerbaidžano, Uzbekistano mokslo žurnaluose. Paskelbė daugiau kaip 220 straipsnių apie pasaulio kalbas „Visuotinėje lietuvių enciklopedijoje“. Tiria bendrosios kalbotyros, lietuvių kalbos akcentologijos, lietuvių kalbos, kaip užsienio kalbos, didaktikos problemas. Parengė mokomųjų priemonių vidurinėms ir aukštosioms mokykloms.

Bibliografija 
 Lietuvių kalbos testai abiturientams, 1998 m.
 Pasaulio kalbos (žemėlapis), 1998 m., antrasis leidimas 2005 m.
 Europos kalbos (žemėlapis), 1998 m., antrasis leidimas 2005 m.
 Indoeuropiečių kalbų šeima pasaulyje (žemėlapis), 1998 m.
 Indoeuropiečių kalbų šeima Europoje (žemėlapis), 1998 m.
 Bendrinės lietuvių kalbos priesaginių veiksmažodžių kirčiavimas, 2000 m.
 Lietuvių kalba X klasei, su B. Dobrovolskiu ir R. Koženiauskiene, 2000 m., 5 leid. 2005 m.
 Vardažodžių kirčiavimo mokymo lentelės, 2000 m.
 Pasaulio kalbos, 2002 m.; 2010 m.
 Lietuvių kalbos tarmės: Žemėlapis, su Ž. Markevičiene, 2005 m.
 Lietuvių kalbos skyrybos naujovės: teorija ir praktika, su L. Bučiene, R. Rinkauskiene, 2007 m.
 Praktinio kirčiavimo treniruoklis, su S. Daniūniene, V. Mauricaite, A. Pakeriu, 2008 m.
 Ekonomikos ir verslo specialybių kalbos pratybos, su D. Švarliene, 2010 m.
 Lietuvių bendrinės kalbos kirčiavimo kodifikacija (paprastieji daiktavardžiai, priesaginiai veiksmažodžiai) (mokslo darbų apžvalga), 2012 m.
 Kirčiuotų tekstų chrestomatija (lietuvių poezija ir proza), 2014 m.
 Praktinio kirčiavimo mokymo lentelės (Vardažodis ir veiksmažodis). 2015 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos mokytojai ekspertai
Duobiškė

Duobiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 2 km į pietus nuo Nemakščių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Geidėnai

Geidėnai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 2 km į pietus nuo Nemakščių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Gelgudiškiai

Gelgudiškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Užkalnių, šiauriau  ir magistralės .

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Griaužai (Raseiniai)

Griaužai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 6 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, kairiajame Šešuvies krante, kitoje upės pusėje – Molavėnų piliakalniai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Gudai (Raseiniai)

Gudai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 1 km į pietus nuo Balčių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Guikaliai

Guikaliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 3 km į vakarus nuo Nemakščių. Kaimo vakarine puse prateka Upynikė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Guikaliuose 1864 m. balandžio 17 d. gimė knygnešys, savivaldybininkas, Lietuvos politinis veikėjas Juozas Sakalauskas.

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Ižiniškiai

Ižiniškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 4 km į pietryčius nuo Nemakščių, kairiajame Šešuvies krante. Netoli kaimo stūkso piliakalnis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Smeltynė

Smeltynė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 1 km į pietus nuo Nemakščių. Veikia Nemakščių kapinės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Kampaičiai

Kampaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Nemakščių, kairiajame Šešuvies krante, piečiau magistralės A1 ir į rytus nuo geležinkelio Pagėgiai – Radviliškis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Kairiškė (Raseiniai)

Kairiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 4 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, dešiniajame Žalpės krante.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Marijonas Sviechovskis (1882–1934) – Lenkijos valstybės ir visuomenės veikėjas, žurnalistas, masonas

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Jankiškė (Raseiniai)

Jankiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 1 km į pietus nuo Balčių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Afanasijus Kazanas

Afanasijus Kazanas (1898 m. sausio 10 d., Novoaleksandrovskas (Zarasai) – 1953 m. rugpjūčio 1 d., Vorkuta) – Lietuvos kariuomenės karininkas, kapitonas, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas.

Biografija 
Sūnūs Mykolas ir Igoris Kazanai, duktė Liudmila Mackonienė-Mackevičienė, anūkas Vigirdas Mackevičius. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1915 m. Rusijos imperijos kariuomenės savanoris, 1915–1917 m. kovėsi fronte su vokiečiais, austro-vengrais, turkais ir bulgarais. 1917 m. Maskvoje baigė 5-ją praporščikų mokyklą. Bolševikams užėmus valdžią, pasitraukė į Ukrainą ir įstojo į laisvųjų kazokų dalinį Kijevo gubernijoje. 1918 m. lapkričio mėn. – 1919 m. sausio mėn. Nikolajaus Judeničiaus kariuomenėje kovėsi su bolševikais Kijevo, Poltavos, Petrogrado ir Pskovo gubernijose, buvo kunigaikščio Liveno 3 pulko (vėliau – 19 Poltavos pulkas) jaun. karininku. 1919 m. gruodžio mėn. buvo sužeistas. 1920 m. sausio mėn. už pasižymėjimą mūšiuose pakeltas į paporučikus. Grįžęs 1920 m. rugpjūčio mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, 1920 m. rugpjūčio – gruodžio mėn. prie Seinų kovėsi su Lenkijos kariuomenės daliniais. 1920 m. spalio mėn. suteiktas leitenanto laipsnis, 1923 m. gegužės mėn. – vyr. leitenanto laipsnis. Nuo 1934 m. kapitonas.

1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, iš kariuomenės atleistas, su šeima sugrįžo į Zarasus. Per 1941 m. Birželio sukilimą suorganizavo Zarasų sukilėlių dalinį, buvo jo vado pavaduotojas, miesto apsaugos būrio vadas. 1941–1943 m. tarnavo policijos transporto kuopoje, savisaugos batalione. Nuo 1943 m. vokiečių pasiųstas į Rytų frontą, 1945 m. balandžio mėn. prie Karaliaučiaus TSRS kariuomenės paimtas į nelaisvę, nuteistas 10 metų lagerio ir 5 metams tremties. Kalėjo Uchtos, vėliau – Vorkutos lageryje. 1953 m. liepos mėn. sukilusių Vorkutos politinių kalinių organizacinio komiteto narys. 1953 m. rugpjūčio 1 d. žuvo kariuomenei malšinant sukilimą.

Įvertinimas 
 1938 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas.
 2008 m. Vyčio Kryžiaus Komandoro kryžiaus ordinas (po mirties).
 1928 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis.
 1929 m. ugniagesių „Artimui pagalbon“ 3 laipsnio garbės ženklas.
 1935 m. ugniagesių „Artimui pagalbon“ 2 laipsnio kryžius.
 1933 m. Estijos ugniagesių 2 laipsnio aukso kryžius.
 Šv. Georgijaus 4 laipsnio kryžius (Rusijos kariuomenėje).

Šaltiniai 

 2. Lietuvos kariuomenės karininkai 1918–1953. T. IV – Vilnius: Lietuvos nacionalinis muziejus, 2004, 416 psl.
 

Lietuvos kapitonai
Lietuvos policininkai
Lietuvos rezistentai
Kokšetau

Kokšetau (arba Kokčetavas) – miestas šiaurės Kazachijoje; Akmolos srities centras. Geležinkelio mazgas. Išvystyta chemijos, maisto, lengvoji pramonė. Yra pedagogikos institutas, teatras, istorijos ir kraštotyros muziejus.

Istorija 
Miestas įkurtas 1824 m.

Sportas

Futbolas 
 FK Okžetpes Kôkšetau – futbolo klubas;
 FK Okžetpes (moterys) – moterų futbolo ekipa;
 FK Ažar Kôkšetau – futbolo klubas.
Hialurono rūgštis

Hialurono rūgštis (dar vadinama tiesiog hialuronu) – anijoninis, nesulfatinis glikozaminglikanas, daugiausia paplitęs jungiamajame, dengiamajame ir nerviniame audiniuose. Ji yra unikali tarp kitų glikozaminglikanų, nes yra nesulfatinė, formuojama plazminėje membranoje, o ne Goldžio komplekse ir gali būti labai didelė: jos molekulinis svoris dažnai siekia milijonus. Tai vienas pagrindinių ekstraląstelinės matricos komponentų. Hialuronas daro didelę įtaką ląstelių dalijimuisi bei migracijai. Su metais hialurono organizme natūraliai mažėja.

Apie 
Hialuronas sugeria drėgmę ir perskirsto ją po visą organizmą. Viena hialurono rūgšties molekulė gali išlaikyti iki 500 molekulių vandens. Tai reiškia, kad į litrą vandens įberus 2 miligramus rūgšties gaunama gelio pavidalo masė. Vidutinio sudėjimo žmogaus, sveriančio 70 kg, kūne yra apie 15 gramų hialurono rūgšties. Trečdalis jos pasikeičia (sunyksta ir pasigamina) per dieną. Šio kiekio sutrikimas gali sukelti sąnarių problemas, akių sausėjimą, odos pilkėjimą ir raukšlėtumą.

Funkcijos 
Iki 1970 metų hialuronas buvo apibūdinamas kaip „lipni, gliti“ molekulė, ekstraląstelinės matricos dalis. Dabar žinoma, kad hialurono rūgšties galima rasti beveik visuose žmogaus kūno audiniuose. Jis atlieka didelį vaidmenį žmogaus sveikatos užtikrinime.

Hialurono funkcijos:

 tai pagrindinis sinovinio skysčio (membranos, kuri iškloja sąnario ertmę, tačiau nedengia sąnarinės kremzlės) komponentas. Taip pat jis padidina skysčio klampumą;

 svarbi kremzlės dalis, kuri dengia kiekvieną kremzlės ląstelę (chondrocitą). Jis padeda palaikyti kremzlių elastingumą ir sąnarinių paviršių slidumą, taip mažina trintį ir amortizuoja smūgius tenkančius kaulams judėjimo metu. Bėgant metams hialurono organizme mažėja, todėl kremzlės „susidėvi“;

 pagrindinis odos komponentas, prisidedantis prie audinių atsinaujinimo. Jis palaiko drėgmę audiniuose, kuri daro įtaką audinių elastingumui, stangrumui;

 jis transportuoja ir paskirsto vandenį audiniuose; sugeba atskirti audinius, kuriems drėgmės reikia mažiau (arba jos visai nereikia), o kuriems – jos reikia daugiau, ir laiku perskirsto šį balansą;

 jis palaiko drėgmę: hialurono rūgštis suriša vandenį tarpląstelinėje erdvėje, tuo pačiu padidindama audinių pasipriešinimą suspaudimui. Kitu atveju nuo kojinių, pirštinių ar diržų likusios žymės ant odos išliktų amžinai;

 dalyvauja normalaus akispūdžio palaikyme;

 skatina fibroblastų dauginimąsi ir migraciją;

Histologija
Polisacharidai
Oralas

Oralas (arba Uralskas) – miestas šiaurės vakarų Kazachijoje, prie Uralo upės. Geležinkelio stotis. Išvystyta mašinų, metalo, maisto, lengvoji pramonė. Yra dvi aukštosios mokyklos, teatras, kraštotyros muziejus.

Istorija 
Įkurtas 1584 m., 1613 m. atkeltas į dabartinę vietą. Iki 1775 m. vadinosi Яицкий городок.

Sportas 
 FK Akžajyk Oral (futbolo klubas)
 Piotro Atojano stadionas
Dainius Kazlauskas

Dainius Kazlauskas (g. 1971 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius.

Biografija 
1993 m. Lietuvos muzikos akademijoje baigė vaidybos bakalauro, 1996 m. – magistro studijas. Vaidina įvairiuose teatruose. Raiškių vaidmenų sukūrė spektakliuose, kuriuos režisavo Oskaras Koršunovas, Gintaras Varnas, Anželika Cholina, lietuvių ir užsienio režisierių kino filmuose. Vaidybai būdinga preciziška, dinamiška forma, improvizacija, gebėjimas labai greitai persikūnyti. Dubliuoja lietuvių kalba užsienio animacinius filmus.

Vaidmenys 
 Popriščinas – Pamišėlio užrašai, 1992 m., pagal N. Gogolį
 Fokusininkas – Frederikas Garsija Lorka. Publika, 1997 m.
 Žanas – Augustas Strindbergas. Freken Julija, 1999 m.
 Volandas – Meistras ir Margarita, 2000 m., pagal M. Bulgakovą
 Sigizmundas – Pedras Kalderonas de la Barka. Gyvenimas-tai sapnas, 2000 m.
 Merkucijus – Įstabioji ir graudžioji Romeo ir Džuljetos istorija, 2003 m., pagal Šekspyrą
 Porfirijus Petrovičius – Nusikaltimas ir bausmė, pagal – F. Dostojevskį, 2004 m.
 Merlinas – Tankredas Dorstas, Ursula Eler. Nusiaubta šalis, 2004 m.
 Urvinis – Robas Bekeris. Urvinis žmogus, 2005 m.
 Penki vyrai – Peter Quilter. [Duetai]  , 2009 m.

Filmografija 
 Meižys – Žalčio žvilgsnis, 1990 m., pagal S. T. Kondrotą, rež. Gytis Lukšas
 Dainius – Žemės keleiviai, 1991 m., rež. Gytis Lukšas
 Arūnas – Išakėtas krantas, 1992 m., rež. Tomas Donela
 Andrius – Džiazas, 1992 m., pagal J. Grušą, rež. Raimundas Banionis
 Kunigas Vytautas – Baltų meilė, 1992 m., rež. P. Urbia
 Fleisemanas – Rotšildo smuikas, 1996 m., rež. Edgardas Kozarinskis
 Vyras – Vyrai, 1997 m., rež. Inesa Kurklietytė
 Paskutinis vagonas, 2002 m., rež. Audrius Stonys
 "Pinokis" – Lietuviškas tranzitas, 2003 m., rež. Evaldas Kubilius
 Buduaras, 2004 m., rež. Donatas Vaišnoras
 Ponas Pimpis, 2005 m. rež. Simonas Tarvydas, Jonas Banys
 Dėmė, 2007 m., rež. Šarūnas Mikulskis
 Perlas, 2008 m., rež. Laimantas Kairys
 Širdžių ėdikės, 2008 m.
Edmundas – Tadas Blinda. Pradžia, 2011 m, rež. Donatas Ulvydas
Modestas – Moterys Meluoja Geriau  2016 m, rež. Andrius Žiurauskas , Mykolas Vildžiūnas
Leo – Sobiboras , 2017 m. rež. Konstantinas Chabenskis
Jonas – Šaltasis Tango – 2017 m. rež Pavelas Čuhrajus
Kasparas – Monikai reikia meilės  – 2019 m. rež Džiugas Siaurusaitis , Balys Latėnas
Jonas – Nematoma – 2019 m. rež Ignas Jonynas

Šaltiniai 

http://dainiuskazlauskas.narod.ru

Lietuvos aktoriai
Donatas Kazlauskas (1931)

Donatas Kazlauskas (g. 1931 m. gegužės 21 d. Kaune) – Lietuvos chemikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1961–1962 m. dirbo SSRS Gamtinių junginių chemijos institute Maskvoje, 1963–1966 m. ir 1988–1994 m. Chemijos ir chemijos technologijos institute, 1993–1994 m. Organinės sintezės skyriaus vadovas. 1966 m. chemijos mokslų kandidatas.  1967–1977 m. Biochemijos instituto Organinės sintezės skyriaus vadovas. 1977 m. dirbo Imperatoriškajame vėžio tyrimo centre Londone. 1978–1983 m. Taikomosios enzimologijos instituto Vilniuje direktorius. 1984–1987 m. mokslinio gamybinio susivienijimo „Fermentas“ generalinis direktorius, 1987–1988 m. direktoriaus pavaduotojas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi moksliniai darbai iš biologiškai aktyvių junginių (N-nitrozoamidų, ureidų, aromatinių triazenų) sintezės, fermentų inžinerijos. Sukūrė cheminės fermentinės lizino sintezės ir analizės metodų. Daugiau kaip 50 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Kai ląstelė suserga, su kitais, 1980 m.

Šaltiniai 

Lietuvos chemikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos išradėjai
Jonas Kazlauskas (1930)

Jonas Kazlauskas (1930 m. rugpjūčio 1 d. Matiešionyse, Nemajūnų valsčius – po 1970 m. spalio 8 d.) – Lietuvos kalbininkas, vienas žymiausių XX a. baltistų, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras. Nuo 1990 m. lituanistams ir baltistams skiriama Birštono savivaldybės įsteigta Jono Kazlausko premija.

Biografija 
Mokėsi Dzingeliškių pradinėje ir Nemajūnų septynmetėje mokykloje. 1942 m. įstojo į Prienų gimnazijos 2 klasę. Gimnaziją baigė aukso medaliu. 1949–1954 m. Vilniaus universitete (VU) studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1958–1970 m. VU dėstytojas, nuo 1962 m. docentas. 1968 m. filologijos mokslų daktaras. 1968–1970 m. VU Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas, nuo 1969 m. profesorius. 

1965 m. jo pastangomis įsteigtas baltų kalbotyros žurnalas „Baltistica“ (1965–1970 m. atsakingasis redaktorius) netrukus pelnė tarptautinį pripažinimą. Jo iniciatyva Vilniuje 1964 m. ir 1970 m. surengtos vėliau tradicinėmis tapusios tarptautinės baltistų konferencijos, kurios nuo 1980 m. pakaitomis vyksta Vilniuje ir Rygoje.

1970 m. buvo pakviestas į JAV Pensilvanijos universitetą skaityti baltų kalbotyros kurso. Spalio 8 d. profesorius dingo. Jo kūnas buvo surastas lapkričio 17 d. Neryje. Mirties aplinkybės nežinomos – visi dokumentai iš KGB archyvų dingę.

Palaidotas 1970 m. lapkričio 20 d. Saulės kapinėse Vilniuje.

Mokslinė veikla 

Faktinis visos baltistų veiklos vadovas. Daugiausia tyrinėjo baltų kalbų istorijos problemas. Paskelbė seriją straipsnių apie lietuvių kalbos daiktavardžių linksniavimo raidą, jų kamienų mišimą, galūnių kilmę. Svarbūs baltų fonologijos ir akcentologijos tyrinėjimai. Ypač reikšmingas straipsnis „Lietuvių literatūrinės kalbos fonemų diferencinių elementų sistema“, išsp. 1966 m. Daugumą tyrinėjimų apibendrino veikale „Lietuvių kalbos istorinė gramatika“. Tai nėra išsami istorinė gramatika, daugiau nagrinėjamas kirčiavimas, daiktavardis ir veiksmažodis, yra ir sunkiai įrodomų hipotezių. Svarbiausia reikšmė – pirmą kartą lietuvių kalbotyroje panaudota nauja tyrinėjimo metodika – nuo kalbų lyginimo pereinama prie vidinės rekonstrukcijos, nuo atskirų faktų istorijos – prie fonologinių ir gramatinių sistemų raidos. Vertingiausias daiktavardžio istorijos skyrius. Domėjosi ir dabartinės lietuvių kalbos problemomis.

Galerija

Bibliografija 
 Lietuvių kalbos istorinė gramatika, 1968 m., LSSR valstybinė premija, 1971 m.
 Rinktiniai raštai, Vilnius, 2 t. 2000 m.

Šaltiniai

Literatūra 
 Vincas Urbutis. Jono Kazlausko spausdintų darbų bibliografija // Baltistica, 1971.
 Aleksas Girdenis, Albertas Rosinas. Jonas Kazlauskas. A. Girdenis. Kalbotyros darbai, T. 2. – Vilnius, 2000.
 Rokas Subačius. Dramatiškos biografijos: kovotojai, kūrėjai, karjeristai, kolaborantai… – Vilnius: Mintis, 2019, 460 p. : iliustr. ISBN 978-5-417-01111-5
 Baltistikos ąžuolas: Jono Kazlausko gyvenimas ir darbai / Birštono savivaldybė, Vilniaus universitetas (sud. Ramutė Šimukauskaitė, Regina Venckutė). – Kaunas: Arx Baltica, 2010. – 267 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-39-094-7

LTSR valstybinės premijos laureatai
Baltistai
Lietuvos kalbininkai
Lietuvos pedagogai
Jonas Kazlauskas (1959)

Jonas Kazlauskas (g. 1959 m. birželio 7 d. Rakatanskuose, Alytaus raj.) – Lietuvos tapytojas.

Biografija 
1989 baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademijos dėstytojas, nuo 1996 m. Piešimo katedros vedėjas, nuo 1997 m. docentas.

Kūryba 
Nutapė natiurmortų („Natiurmortas su lelijomis“ 2001 m.), abstrakcijų („Kompozicija nr. 20“ 1997 m.), simbolinių kompozicijų („Karalius“ 2004 m.). Paveikslai sodraus kolorito, juose konstruktyvus pradas derinamas su ekspresyviomis dėmėmis ir linijomis. Nuo 1990 dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Lenkija, Rusija, Turkija, Italija, Suomija), individualios parodos: Vilnius 2006 m., Varšuva 1996 m., Helsinkis 2003 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
jonaskazlauskas.lt asmeninis puslapis

Lietuvos piešėjai
Lietuvos tapytojai
Lietuvos pedagogai