joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Persijos įlanka

Persijos įlanka – įlanka Indijos vandenyno šiaurės vakaruose, tarp Arabijos pusiasalio ir Irano. Įlankos plotas apie 233 000 km², didžiausias gylis 102 m. Įlanka garsėja tuo, kad po ja yra daug naftos.

Greta jos yra šios šalys: Omanas, Jungtiniai Arabų Emyratai, Kataras, Saudo Arabija, Kuveitas, Irakas, Iranas. Įlankos salose yra Bahreinas. Bahreinas, Kataras, Kuveitas ir Jungtiniai Arabų Emyratai (o kai kada taip pat ir Saudo Arabija bei Omanas) vadinami Persijos įlankos valstybėmis; šis terminas iš esmės reiškia ne geografinę jų vietą, bet faktą, kad jos yra nedidelės absoliutinės monarchijos, staigiai praturtėjusios naftos dėka, o gyventojų nemažą dalį jose sudaro samdyti darbininkai iš kitų šalių.

Salos 
Persijos įlankoje gausu mažų salų. Bahreinas, Persijos įlankos sala, taip pat dar yra ir Persijos įlankos arabų valstybė. Geografiškai didžiausia įlankos sala yra Kešmas, kuri yra Hormūzo sąsiauryje ir priklauso Iranui. Kitos svarbesnės salos yra Didesnis Tunbas, Mažesnis Tunbas ir Kišas, administruojamos Irano, Bubijanas priklauso Kuveitui, Taroutas – Saudo Arabijai, o Dalmą administruoja Jungtiniai Arabų Emyratai. Pastaraisiais metais įlankoje taip pat buvo sukurta ir dirbtinių salų, skirtų komerciniams tikslams arba turizmui. Nors ir būdamos mažos, šios salos turi neigiamos įtakos mangrovių arealui ir dažnai sukelia nenuspėjamas aplinkos problemas. Persijos įlankos salos taip pat buvo reikšmingos kolonijiniais laikais, kai Portugalijos kolonijinė imperija ir Britų imperija jas naudojo prekybai ir įtakos plėtimui.

Šaltiniai 

Indijos vandenyno įlankos
Šiaulių apskritis

Šiaulių apskritis – 1995–2010 m. viena iš dešimties Lietuvos apskričių, valstybinio lygmens administracinis teritorinis vienetas šalies šiaurinėje dalyje. Centras – Šiauliai. Apskritis šiaurėje ribojasi su Latvijos teritorija, vakaruose su Telšių apskritimi, pietvakariuose su Tauragės apskritimi, pietuose su Kauno apskritimi ir rytuose su Panevėžio apskritimi.

Istorija 

Šiaulių apskritis, skirtingais laikais dar žinoma kaip Šiaulių reparticija, Šiaulių žemė ar Šiaulių ujezdas, kaip atskiras administracinis vienetas 1775–1950 m. egzistavo dabartinėje vidurio Lietuvoje, su centru Šiauliuose. Jos priklausomybė ir teritorija daug kartų keitėsi.

1994 m. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymą, pagal kurį Lietuvos Respublikos teritorija skirstoma į apskritis ir savivaldybes. Apskrities savivalda nebuvo atkurta. Apskrities viršininko administracija tapo valstybės valdžios dalimi.

2004 m. patvirtintas Šiaulių apskrities herbas ir vėliava. 2010 m. liepos 1 d. panaikinta apskrities administracija, jos funkcijos perduotos savivaldybėms ir ministerijoms, o pati apskritis liko kaip teritorinis vienetas.

Savivaldybės 
Šiaulių apskrities teritorijoje yra:
 Akmenės rajono savivaldybė
 Joniškio rajono savivaldybė
 Kelmės rajono savivaldybė
 Pakruojo rajono savivaldybė
 Radviliškio rajono savivaldybė
 Šiaulių rajono savivaldybė
 Šiaulių miesto savivaldybė

Miestai 
Apskrityje yra 14 miestų, iš kurių didžiausi:
 Šiauliai
 Radviliškis
 Kuršėnai
 Joniškis
 Naujoji Akmenė

Gyventojai

Tarptautinis bendradarbiavimas 
  Peskaros provincija, Italija
  Gomelio sritis, Baltarusija
  Lvovo sritis, Ukraina
  Čerkasų sritis, Ukraina
  Jolo apskritis, Kalifornija, JAV
  Žiemgala, Latvija

Apskrities viršininkai nuo 1995 m 
 1995 m. vasario 15 d. – Alvydas Šedžius (apskrities valdytojas)
 1997 m. sausio 30 d. – Vincas Girnius
 1997 m. gruodžio 19 d. – Zenonas Stundžia
 2000 m. gruodžio 15 d. – Laisvūnas Neimanas
 2001 m. liepos 27 d. – Alvydas Šedžius
 2008 m. rugsėjo 2 d. – Rimundas Domarkas

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficiali apskrities svetainė
 Apskrities žemėlapis
Tu2

Tu2 – 750 mm pločio vėžės rusiškas dyzelinis lokomotyvas (šilumvežis), skirtas siaurajam geležinkeliui. XX amžiaus viduryje pradėti naudoti Lietuvos siauruosiuose geležinkeliuose, kur pakeitė garvežius. TU2 lokomotyvai gaminti nuo 1955 iki 1959 metų Kalugoje (Rusija); iš viso pagamintas 281 lokomotyvas. Lokomotyvo greitis 76 km/h (bandymuose) ir 50 km/h (reisuose). Jie naudojami iki šiol (ne muziejuose) Lietuvoje (Aukštaitijos siaurajame geležinkelyje), Latvijoje, Ukrainoje. Nuo 2007 m. nebenaudojamas Rusijoje, o Baltarusijoje stovi rezerve. Dėl siaurųjų geležinkelių ruožų trumpinimo juos griaunant ar perkalant į plačiąją (1520 mm) vėžę bei likusių ruožų uždarymo, krovinių vežimo siauraisiais geležinkeliais nutraukimo ir t. t. jie naudojami kur kas mažiau.

Siaurieji geležinkeliai
Lokomotyvai

TU2 puslapis (anglų k., yra skiltis Lietuvai)
Telšių apskritis

Telšių apskritis – mažiausia pagal plotą iš dešimties Lietuvos apskričių, 1995–2010 m. valstybinio lygmens administracinis teritorinis vienetas šalies vakarinėje dalyje. Centras – Telšiai. Apskritis šiaurėje ribojasi su Latvijos teritorija, vakaruose su Klaipėdos apskritimi, rytuose su Šiaulių apskritimi, pietuose su Tauragės apskritimi. Nuo Telšių iki Klaipėdos – 87 km, Šiaulių – 72 km, Vilniaus – 285 km.

Geografija 
Apskrities teritorija išsidėsčiusi Nemuno ir Ventos baseinuose, Žemaičių aukštumoje, šiaurėje pereina į Ventos vidurupio žemumą. Tankus upių ir upelių tinklas, daug įvairaus dydžio vaizdingų ežerų. Miškingumas 32,3%, miškai tolygiai pasiskirstę apskrities teritorijoje.

Telšių apskrities plotas 4350 km², arba 6,7% visos Lietuvos teritorijos. Žemės ūkio naudmenos užima 52,7%, miškai – 33%, vandenys – 3%, užstatyta teritorija – 2,4%, kita žemė – 6% viso apskrities žemės ploto. Teritoriją kerta 1-ojo rango automagistralė Vilnius – Klaipėda, tarptautinis transporto koridorius TINA (Vilnius – Šiauliai – Klaipėda), tarptautinė geležinkelio linija Minskas – Vilnius – Šiauliai – Klaipėda. Magistralinių ir krašto kelių tankumas yra didžiausias tarp visų apskričių.

Miestuose gyvena 59%, kaimuose – 41% visų apskrities gyventojų. Rajonų centruose gana išvystyta pramonė. Etnografiniu atžvilgiu visa apskritis yra Žemaitijoje, iki pat mūsų dienų kasdieniame gyvenime kalbama žemaičių tarme. Apskrities centras Telšiai, nuo seno vadinami Žemaičių sostine.

Istorija 

Istorinė Telšių apskritis, dar žinoma kaip Telšių reparticija, Telšių žemė, Telšių ujezdas, egzistavo 1764–1950 m. (su pertrauka 1775–1791 m.) dabartinėje vakarų Lietuvoje, su centru Telšiuose, ir jos priklausomybė bei teritorija daug kartų keitėsi.

Apskritis atkurta 1994 m. liepos 19 d. priėmus LR Teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatymą, kurio 5 straipsnyje patvirtintos apskritys ir jų teritorijos, tarp jų ir Telšių apskritis su centru Telšiuose. Telšių apskričiai priskirtos Mažeikių, Plungės ir Telšių rajonų savivaldybių teritorijos. 1999 m. Plungės rajonas padalintas į Plungės rajono ir Rietavo savivaldybes. 2004 m. patvirtintas Telšių apskrities herbas. 2010 m. liepos 1 d. panaikinta apskrities administracija, jos funkcijos perduotos savivaldybėms ir ministerijoms, o pati apskritis liko kaip teritorinis vienetas.

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Savivaldybės 
Telšių apskrities teritorijoje yra keturios savivaldybės:
 Mažeikių rajono savivaldybė
 Plungės rajono savivaldybė
 Telšių rajono savivaldybė
 Rietavo savivaldybė

Miestai 
Apskrityje yra 7 miestai (surašyti pagal dydį):
 Mažeikiai
 Telšiai
 Plungė
 Rietavas
 Viekšniai
 Varniai
 Seda

Tarptautinis bendradarbiavimas

Apskrities viršininkai 
 1995 m. Rasas Gofmanas
 1997 m. Danutė Mileikienė
 1999 m. Vaclovas Vaičekauskas
 2000 m. Kazys Lečkauskas
 2004 m. Rasas Gofmanas
 2006 m. Romualdas Vasiliauskas
 2009–2010 m. Vidimantas Domarkas

Literatūra

Šaltiniai

Nuorodos 

 Telšių apskrities socialinė ir demografinė charakteristika
XVIII amžius

Aštuonioliktas mūsų eros amžius – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 1701 metų sausio 1 dieną ir pasibaigęs 1800 metų gruodžio 31 dieną.

Tūkstantmečiai: 1 tūkstantmetis – 2 tūkstantmetis – 3 tūkstantmetis

Amžiai: XVII amžius – XVIII amžius – XIX amžius

Dešimtmečiai: 1-as 2-as 3-as 4-as 5-as 6-as 7-as 8-as 9-as 10-as

Įvykiai

Mokslas, technologijos 

 Apšvietos amžius

 1714 m. – Gabrielis Danielis Farenheitas sukonstravo gyvsidabrio termometrą
 1741 m. – Vitus Beringas atrado Aliaską
 1751–1780 m. – enciklopedininkų leista „Enciklopedija“
 1749 m. – Bendžaminas Franklinas išrado žaibolaidį
 1767 m. – Džeimsas Vatas ištobulino garo mašiną
 1768–1771 m. – Džeimsas Kukas tyrinėjo ir kartografavo Naująją Zelandiją ir Australiją
 1783 m. – Lui Sebastjenas Lenormanas išrado parašiutą
 1783 m. – Broliai de Mongolfjė išrado ir pademonstravo karšto oro balioną
 1787 m. – Džonas Fičas sukonstravo pirmąjį garlaivį
 1796 m. – Edvardas Dženeris atliko pirmąjį skiepą (inokuliaciją)
 1799 m. – Pjeras Fransua Bušaras atrado Rozetės akmenį

Karas, taika ir politika 
 1740–1748 m. – Austrijos įpėdinystės karas
 1756–1763 m. – Septynerių metų karas
 1765–1791 m. – Amerikos revoliucija, po kurios įkurtos Jungtinės Amerikos Valstijos
 1789–1794 m. – Didžioji Prancūzijos revoliucija

Įvykiai Lietuvoje 
 1696–1702 m. – pilietinis karas Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje
 1700–1721 m. – Šiaurės karas
 1704–1706 m. – pilietinis karas Abiejų Tautų Respublikoje
 1733–1735 m. – karas dėl ATR sosto paveldėjimo
 1767–1768 m. – Radomo konfederacija
 1768–1772 m. – Baro konfederacija ir I ATR padalijimas
 1792–1793 m. – Targovicos konfederacija ir II ATR padalijimas
 1794–1795 m. – Kosciuškos sukilimas ir III ATR padalijimas

Šimtmečio žmonės

Pasaulio lyderiai 
 Liudvikas XV
 Liudvikas XVI
 Marija Antuanetė
 Stanislovas Augustas Poniatovskis
 Jekaterina I
 Džordžas Vašingtonas
 Napoleonas Bonapartas

Kiti 
 Johanas Sebastianas Bachas
 Leonardas Euleris
 Džeimsas Kukas
 Deividas Hjumas
 Imanuelis Kantas
 Volfgangas Amadėjus Mocartas
 Volteras
 Žanas Žakas Ruso

Lietuvos šimtmečio žmonės 
 Kristijonas Donelaitis
 Ignotas Masalskis
 Laurynas Gucevičius

Dešimtmečiai ir Metai

Šaltiniai
Narcizas

žr. tekstą

Narcizas (Narcissus) – amarilinių (Amaryllidaceae) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžio narkao – svaiginu; žiedai turi stiprų svaiginantį kvapą. Daugiamečiai svogūniniai augalai. Stiebas ilgas, belapis, su plėvine makštimi pamate ir linijiškais pamatiniais lapais. Žiedai gana stambūs, pavieniai arba susitelkę po kelis. Sėklos juodos, rutuliškos arba kampuotos.

Gentyje apie 50 rūšių; auga daugiausia Viduržemio pajūrio srities vakarinėje dalyje. Lietuvoje auginamos 3 rūšys: baltasis (arba poetinis), puokštinis ir geltonasis (arba tariamasis) narcizai (Narcissus pseudonarcissus). Išvesta labai daug veislių.

Pavadinimo kilmė 

Senovės graikų mitologijoje pasakojama apie labai gražų jaunuolį, kurio vardas buvo Narcizas. Jis taip save mylėjo, kad aplinkui nieko nepastebėdavo ir vis žiūrėdavo į savo gražaus veido atspindį vandenyje. Tačiau už tai dievai jį nubaudė ir pavertė gėle, kuri savo žiedą yra pasukusi į šoną arba žemyn, tarsi žiūrėdama į veidrodį ar į vandenį.

Amariliniai
Dekoratyviniai augalai
Paulavos respublika

Paulavos respublika (arba Pavlovo respublika) buvo nedidelė valstiečių savivaldos bendruomenė palei Merkį, dabartiniame Merkinės kaime Šalčininkų rajone su aplinkinėmis žemėmis.

Gyvavo nuo 1769 iki 1795 metų, kuomet ją savo dvare įkūrė Povilas Ksaveras Bžostovskis. Ją sudarė Merkinės dvaras (34 valstiečių ūkiai), sujungtas su Turgelių palivarku (iš viso 78 valakai, apie 1640 ha). Valdė prezidentas (pats dvaro savininkas) ir valstiečių seimas. Povilas Bžostovskis pamažu likvidavo dvaro arimus ir lažą, atodirbio rentą pakeitė (galutinai nuo 1786 metų) pinigine. Valstiečiams leido laisvai tvarkyti savo turtą, iš dalies ir žemę, verstis prekyba ir amatais (kad jie galėtų mokėti činšą), suteikė asmens laisvę. Įsteigė mokyklą, stengėsi valstiečiams versti knygas. Dvaro pajamos iki 1784 metais padidėjo daugiau kaip du kartus. Valstybę vėliau pripažino Stanislovas Augustas Poniatovskis, Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius. Paulavos respublikos pinigai tais laikais buvo retas ir brangus kolekcinis objektas Europos kolekcionieriams.

Respublika žlugo, kai jos įkūrėjas, suprasdamas, kad Rusija valdas greitai užims (per Lenkijos-Lietuvos padalijimus), pasitraukė į Saksoniją ir išmainė Paulavos respubliką į dvarą tenai. Naujas vadovas vis dėlto nebandė tęsti respublikos veiklos, vėl grąžino lažą ir nusavino žemę, o vėliau valdas išties okupavo Rusija. Paulavos respublika buvo viena radikaliausių XVIII a. 2-osios pusės valstiečių reformų Abiejų Tautų Respublikoje.

Gyvenimo ypatumai
Žemė valstiečiams buvo išdalinta už darbą ir iš dalies už mokestį (pinigais ir medaus duokle). Jei valstietis savo vietoje galėjo pristatyti kitą valstietį, tai gaudavo laisvę. Kaimiečiai buvo mokomi skaityti, rašyti, skaičiuoti, įvairių amatų (daryti skrybėles, pinti krepšius, megzti kojines ir kt.). Iš karo tarnybai tinkamų vyrų sudaryti informuoti kariniai vienetai su gubernatoriumi priešakyje, kurie kasdien atlikdavo pratybas, o prireikus buvo įpareigoti su šautuvu ir buože ginti tėvynę. Iš pačių valstiečių sudarytas teismas, paskirti girininkai ir dešimtininkai lauko darbams prižiūrėti. Valdininkai, kurių sąžiningumą sekė pats savininkas, rašė smulkią atskaitomybę. Per keletą metų ši respublika pražydo – gražiai įdirbti laukai ėmė duoti didesnį derlių, apsišvietę ir padoriai apsirengę valstiečiai noriai ėjo į darbą ir aptvarkė savo sodybas. Dvarininkas kas 4 metai šaukdavo visuotinį gyventojų susirinkimą, kuriame patikrindavo gimimų ir mirimų duomenis, pasikalbėdavo su valstiečiais, suruošdavo jiems vaišes su šokiais.

Nuorodos 
 V. Daugirdaitė-Sruogienė. Lietuvos istorija. Vilnius, „Vyturys“, 1990. 209 psl.

Netikros valstybės
Šalčininkų rajono savivaldybė
Abiejų Tautų Respublika
!
Balinis vėžlys

Balinis vėžlys (Emys orbicularis) – balinių vėžlių (Emydidae) šeimos roplys.

Paplitimas Lietuvoje 
Aptinkamas Lazdijų ir Alytaus rajonuose; čia įkurti draustiniai. Aptiktas ir Žemaitijos nacionaliniame parke.

Apsauga Lietuvoje 
Lietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Lietuvos Respublikos Aplinkos ministro 2002 m. balandžio 8 d. įsakymu Nr.159 balinis vėžlys įrašytas į Europos bendrijos svarbos gyvūnų ir augalų rūšių, randamų Lietuvoje, sąrašą. 

Nyksta daugiausia dėl tinkamų gyvenamųjų vietų nykimo. Norint sudaryti vėžliams palankias sąlygas, savo valdoje galima įrengti dirbtinę kūdrą ar kelias skirtingo gilumo, geriausia aukštesnėje vietovėje, kad vanduo būtų skaidresnis, o į telkinį patektų mažiau trąšų. Tokioje kūdroje negalima užveisti žuvų, tačiau ateinantys atsigerti galvijai bus naudingi tuo, kad nuskabys pakrančių sąžalynus. 

Balinių vėžlių apsaugos darbus vykdo Metelių regioninio parko direkcija, Veisiejų regioninio parko direkcija ir Lietuvos zoologijos sodas.

Buveinė 
Baliniams vėžliams tinkamiausi negilūs stovintys arba lėtai tekantys vandenys - neišdžiūstančios kūdros pamiškėse, laukymėse, kur gausu nuvirtusių stuobrių ar dumblo, smėlio salelių, seklumų, kur galima šildytis. Pajutę pavojų, slepiasi vandenyje. Žiemojimui vėžliai renkasi gilesnes vietas, kurios aprūpintos deguonimi, dumble tarp medžių šaknų, šaltiniuotuose vietose, kemsynuose, kurių nesukausto įšalas. Šlaitai, kitos smėlingos vietos kiaušiniams dėti turi būti nutolusios nuo vasarojimo telkinių ne toliau kaip per 1 km. Minta vandens ir sausumos gyvūnais, daugiausiai nariuotakojais. Balinis vėžlys laikomas tik pusiau vandens gyvūnu nes gali nuo vandens telkinių nutolti net iki keturių kilometrų

Išvaizda 
Šarvas alyvinės spalvos arba rudas, juodas, iki 25 cm ilgio.

Veisimasis 
Kiaušinius deda į išraustą smėlyje (sausumoje) 10 cm gylio duobutę. Kiaušiniai vystosi 2-3 mėnesius. Jaunikliai į žemės paviršių išlenda tik kitais metais.

Amžius 
Gyvenimo trukmė Lietuvoje siekia 50-100 metų, o daugintis gali ir sulaukę 80 metų. Patinėliai lytiškai subręsta būdami 10 metų, patelės - 15-20 metų arba dar vėliau.

Balinio vėžlio įamžinimas 
Balinis vėžlys pavaizduotas Lietuvos banko 50 lt vertės monetoje (2012 m.), Seirijų herbe.

Šaltiniai

Galerija

Nuorodos 
 youtube.com / Baliniai vėžliai Dzūkijoje / Iš TV laidų ciklo „Čia - Dzūkijos kraštas" / 2009 m.
 youtube.com / The European pond turtle (Emys orbicularis).
 youtube.com / European pond turtle (Emys orbicularis)
 youtube.com / Red Eared Slider and European Pond Turtle in Natural Habitat of Hungary
 youtube.com / European Pond Turtle Unboxing

Taip pat skaitykite 
 Lietuvos roplių sąrašas
 Raštuotasis vėžlys (ivazinė rūšis Lietuvoje)

Vėžliai
Sunizmas

Sunitai – ortodoksinės islamo religinės krypties (Suni islamo, سُنِّيّ – sunnīy) pasekėjai. Sunitai religinio mokymo šaltiniu laiko ne tik Koraną, bet ir Suną.

Sunitų įstatymas yra Koranas ir Mahometo pavyzdys, tai gausiausia islamo kryptis.

Vyrauja Arabijos pusiasalyje, Artimuosiuose rytuose, Šiaurės Afrikoje, Vidurinėje Azijoje, Turkijoje, Pakistane, Bangladeše, Indonezijoje ir Malaizijoje, nemažos grupės gyvena Irake, Azerbaidžane, Rusijoje, Afganistane.

Istorija 
Islamo pasaulyje politiniai nesutarimai dažnai virsdavo religiniais nesutarimais – pats pirmas toks nesutarimas kilo 30 metų po Mahometo mirties, kai musulmonai pradėjo pilietinį karą, po kurio atsirado keturios islamo šakos, iš kurių dvi buvo panašios į šių dienų sunizmą. Viena iš pagrindinių pirmojo pilietinio karo priežasčių buvo ta, kad sukilėliai Irake ir Egipte atsisakė pripažinti trečiojo kalifo ir jo gubernatorių valdžią. Dabartiniai musulmonų religiniai nesutarimai tarp sunitų ir šiitų tebevyksta Irake.

Taip pat skaitykite 
 Šiizmas
 Vahabitai - musulmonų sunitų sekta.

Islamo judėjimai
Šiizmas

Šiizmas (arab. شيعى – pasekėjas) – šiitų islamo kryptis. Šios religinės krypties pasekėjai – šiitai, laikantys kalifo Ali palikuonis teisėtais musulmonų dvasios vadovais. Tai antra pagal dydį islamo šaka, kuriai priklauso apie 15 % musulmonų. Irane – 89 %, Azerbaidžane – 85 %, Bahreine 70 % ir Irake – 62 % sudaro daugumą. Didžiausia Libano religinė grupė taip pat yra šiitai (36 %). Didelę dalį gyventojų šiitai sudaro Jemene (49 %), Kuveite (30 %), Pakistane (15 %-20 %), Sirijoje (15 %-20 %), Jungtiniuose Arabų Emyratuose (16 %), Saudo Arabijoje (10 %-15 %), Afganistane (13 %), Tadžikijoje (5 %), Omane ir Brunėjuje. Mažesnės šiitų grupės gyvena kitose Persijos įlankos regiono šalyse, Arabijos pusiasalyje ir Afrikos šalyse.

Pagrindinės kryptys – dvylikos imamų, ismailitai, zeiditai. Mažesnės, labiau nutolusios nuo tradicinio islamo – alavitai, aleviai, drūzai. Alavitų denominacija turi valstybinį statusą Sirijoje, zeiditai vyrauja Jemene.

Dvylika imamų 
Didžioji dauguma šiitų tiki, kad po pranašo Mahometo valdė dvylika jo teisėtų įpėdinių imamų.

Šiitų politinio aktyvumo šimtmetis 
 1918–1921 m. Irako šiitai suvaidino pagrindinį vaidmenį sukilime prieš britų okupaciją.
 1968 m. pasaulietinė Baath partija paėmė valdžią Irake ir šiitų aktyvistai buvo priversti pasitraukti į pogrindį.
 1979 m. Irano revoliucija šiitų musulmonų dvasininkus paskyrė į atsakingus postus. Naujasis režimas įpareigojo paremti islamistų judėjimą kitur.
 1982 m. Libane, remiant Iranui ir Sirijai, buvo sukurta politiškai galinga Hizbulah (Dievo partija), siekianti valdyti Libaną.
 1991 m. Šiitai siekė valdžios Irake, bet diktatoriaus Sadamo Huseino armija žiauriai susidorojo, nužudė tūkstančius žmonių.
 2005 m. rinkimuose į Irako parlamentą (Nacionalinę asamblėją) šiitai gavo daugumą balsų, o sunitai boikotavo šiuos rinkimus.

Taip pat skaitykite 
 Sunizmas
 Asasinai – karinga šiitų sekta.
Romos Katalikų Bažnyčia

Romos Katalikų Bažnyčia (Katalikų Bažnyčia) – pagal tikinčiųjų skaičių yra didžiausia krikščionių bažnyčia pasaulyje. Pagal Statistical Yearbook of the Church šiai Bažnyčiai 2004 m. pabaigoje priklausė 1 098 366 000 žmonių iš bendro, Jungtinių Tautų pateikto, 6 388 500 000 pasaulio gyventojų.  Tai didžiausia pasaulio vieningą organizaciją turinti religija. Bažnyčiai vadovauja popiežius, Romos vyskupas (nuo 2013 m. – Pranciškus). Katalikų bažnyčia taip pat apima 23 unitų arba Rytų apeigų bažnyčias.

Romos Katalikų Bažnyčia apibrėžia save taip: „Katalikų Bažnyčia, kuriai vadovauja Petro įpėdinis“ – t. y. popiežius – „ir komunijoje su juo esantys vyskupai.“  Bažnyčia moko, kad ji yra įkurta Jėzaus Kristaus žmonijos išgelbėjimui.

Istorija 
Žodis katalikas kilęs iš graikų kalbos būdvardžio καθολικός, katholikos, iš frazės „kath' holou“, sudarytos iš kata „apie“ + holos „visuma“ kilmininko, pažodžiui apie visumą, laisvai verčiant „universalus“. Bažnyčios naudojančios šį žodį savo pavadinime tuo tiesiogiai nurodo, kad pretenduoja būti viena, visuotine Kristaus įkurta Bažnyčia.

Katalikų Bažnyčia nuolat vadina save šiuo vardu, mažiausiai nuo II amžiaus pradžios, kai sąvoka Katalikų Bažnyčia pradedama minėti Šv. Ignacijaus iš Antiochijos raštuose.

Maždaug apie 100 m. kaip miesto ir apylinkių krikščionių bendruomenės vadovai iškilo dabartiniai Bažnyčios hierarchai - vyskupai. Per pirmuosius tris amžius susiformavo bažnytinės provincijos. Bažnytinė provincija apima keletą vyskupijų ir jai vadovauja metropolitas arba arkivyskupas. Katalikų bažnyčioje metropolitai savo reikšmę prarado ir liko tik kaip formalus titulas. Iki 451 m. išsiskyrė penki „svarbūs“ metropolitai, kurie tapo patriarchais (Romos, Konstantinopolio, Aleksandrijos, Antiochijos ir Jeruzalės).

Šaltiniai
Samizdatas

Samizdatas (, iš  'pats' +  'leidykla'), savilaida – neoficialus, dažnai ir nelegalus knygų, žurnalų ir kitokių leidinių spausdinimas ar dauginimas Tarybų Sąjungoje ir kitose „realaus socializmo“ šalyse. Kartu taip vadinti ir taip išleisti leidiniai. 

Samizdato leidinių pobūdis buvo labai įvairus – nuo apolitiškos kūrybos iki antitarybinės propagandos, nuo nemokamai platinamų lapelių iki komercinių knygų. Samizdato pagalba rašytojai, poetai ir publicistai galėjo reikšti kritiškus ir nuo socialistinio realizmo nukrypstančius tekstus, nes jų nekontroliavo valstybinės institucijos. 

Terminą samizdat sugalvojo N. Gloskovas, jaunosios kartos poetas. Jo moderni poezija nebuvo viešai spausdinama. Jis pats mašinėle spausdindavo kūrinius ir dalindavo savo draugams. Ant vieno tokio savo kūrinio parašyta „pats save išleidžia“. Pirminis principas – pats platinu, pats išduodu. 

Pradžioje didelė dalis samizdato leidinių būdavo spausdinama rašomosiomis mašinėlėmis, kartais – perrašoma ranka. Spausdinimo mašinos buvo naudojamos rečiau. Atsiradus kopijavimo aparatams, dauguma samizdato spaudos buvo gaminama kserografijos būdu.

Samizdato būdu buvo išleista nemažai šiuo metu visame pasaulyje garsių grožinės literatūros kūrinių, tarp jų Michailo Bulgakovo „Meistras ir Margarita“, Venedikto Jerofejevo „Maskva - Petuškai“.

Spauda
Sąjūdžio žinios

Sajūdžio žinios – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio (LPS) informacijos agentūros biuletenis, pradėtas leisti 1988 m. birželio 13 d. Vilniuje. Dažnai įvardijamas kaip vienas svarbiausių LPS leidinių kartu su kitu laikraščiu „Atgimimas“ ir televizijos laida „Atgimimo banga“.

Istorija 
1988 m. ėjo kaip Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo Tarybos, 1989 m. – Lietuvos Respublikos Sąjūdžio Seimo tarybos leidinys. Leistas nereguliariai – 1988 m. išėjo 60 numerių, 1989 m. – 27, 1992 m. – 4, 1993 m. – 17. Tiražas 1992 m. – 1000–2000 egz., 1993 m. – 2000-4000 egz.

Pirmasis „Sąjūdžio žinių“, tuomet pavadintų „Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio informaciniu pranešimu“, numeris buvo išleistas praėjus dešimt dienų po pirmojo LPS susirinkimo, išrinkus iniciatyvinę grupę ir patvirtinus jos programą.  Pirmasis redaktorius buvo filosofas Arvydas Juozaitis, redaktoriaus pavaduotojas buvo architektas Artūras A. Skučas. Iš pradžių leidinys buvo biuletenio formato, jis buvo leidžiamas bei platinamas nelegaliai, kartais − perrašant ranka, vadinamuoju samizdato būdu. Vėliau leidinys perėmė įprasto laikraščio formatą ir buvo pirmasis Lietuvoje, kuris iš samizdato tapo tradiciniu laikraščiu.

„Sąjūdžio žinios“ buvo kuriamos ir spausdinamos primityviais asmeniniais kompiuteriais ir rašomosiomis mašinėlėmis.  Tiesa, kompiuterių tuo metu buvo mažai, o su jais elgtis mokėjo taip pat ne kiekvienas, tad laikraščio bendradarbiai laukdavo savo eilės bei dirbdavo naktimis.

Įtaka 
„Sąjūdžio žinios“, bent jau kol pradėjo eiti „Atgimimas“, buvo vienintelis informacijos apie LPS veiklą šaltinis, nes oficiali to meto spauda („Tiesa“, „Komjaunimo tiesa“) apie šį judėjimą nerašė. Todėl, nors ir platinamas nelegaliai, šis biuletenis buvo itin populiarus. Dėl šio išskirtinumo leidinys dažnai buvo nekvestionuojamas, t. y., informacija, pateikta „Sąjūdžio žiniose“, buvo besąlygiškai laikoma tikra.

Bandymai atgaivinti leidinį 
Minint 20-asias LPS metines, kai kurie Sąjūdžio veikėjai prabilo apie galimybę atnaujinti „Sąjūdžio žinių“ leidybą. Jų teigimu, „Sąjūdžio žinios“ galėtų sudaryti alternatyvą korumpuotai ir subjektyviai šiandienos žiniasklaidai.

Šaltiniai

Nuorodos 
 El. biblioteka

Sąjūdžio spauda
Lietuvos laikraščiai
Vilniaus spauda
Piktvotė

Piktvotė () – kelių plauko maišelių ir jų riebalinių liaukų bei aplinkinių audinių uždegimas, kurį sukelia stafilokokai. Dažniausiai apimami dideli plotai, aplink plaukus susidaro nekrozės židiniai. Suserga nevalyvi, švaros nemėgstantys asmenys, taip pat nusilpę, sergantys sunkiomis ligomis.

Odos ligos
Rožė (liga)

Rožė () – infekcinė liga, kurią sukelia Streptococcus pyogenes. Mikroorganizmai sukelia serozinį (išsiskiria serumas), kartais hemoraginį (kraujavimas) odos, o rečiau gleivinės uždegimą. Pakenkta oda stipriai parausta (nuo to ir kilo ligos pavadinimas) ir patinsta. Gali atsirasti ir kiti simptomai: pūslelės, karščiavimas, skausmas su karščio ir dilgčiojimo jutimu, vargina bendras organizmo silpnumas. Rožė gali būti eriteminė, pūslinė, pustulinė, gangreninė. Pacientai izoliuojami ir jiems skiriamas penicilinas.

Didžiausia rizika susirgti rudenį ir pavasarį.

Gydymas
 Vietinė terapija: kvarcas, UV spinduliai.
 Priešuždegiminiai vaistai, antibiotikai pagal pasėlį : pirmo pasirinkimo a/b: benzilpenicilinas, amoksicilinas. Alternatyvūs a/b : eritromicinas, cefalosporinai.
 Nedėti šlapių tvarsčių, nes sudaro geresnes sąlygas mikrobams daugintis.

Odos ligos
Mokslas ir gyvenimas

„Mokslas ir gyvenimas“ – mokslo populiarinimo ir mokslo istorijos mėnesinis žurnalas, leistas 1957–2012 m. Vilniuje.

Istorija 
Steigėja ir iki 1992 m. leidėja „Žinijos“ draugija, nuo 1992 m. leido „Mokslas ir gyvenimas“ redakcija. Sovietmečiu žurnalas publikavo straipsnius įvairiais mokslo, teisės, pramonės, švietimo, literatūros klausimais. Dėl to sparčiai didėjo jo tiražas, 1982 metais pasiekęs 185 tūkst. egzempliorių. Tam nemažai įtakos turėjo žurnalistai Elena Sliesoriūnienė, Antanas Semaška, Ričardas Gavelis, Gedvydas Vainauskas. Tiražas: 1994 m. – 10 000 egz., 2007 m. – 2500 egzempliorių.

Veikla 
Pagrindinės straipsnių temos: gamtos mokslai, visuomenės mokslai, filosofija, teisė, medicina, pramonė, žemės ūkis, transportas, ryšiai, kosmonautika, kultūra, švietimas, kalba ir literatūra, mokslo ir technikos istorijos klausimais, skelbė mokslo, technikos naujoves. 

Redakcijos kolegija: Valdas Adamkus, Juozas Banionis, Edmundas Čapas, Algirdas Gaižutis, Jonas Grigas, Saulius Gulbinskas, Paulius Jurkus, Libertas Klimka, Juozapas Algimantas Krikštopaitis, Kęstutis Makariūnas, Vytautas Merkys, Gvidas Mikelinis, Stasys Vaitekūnas, Jurgis Vilemas, Aleksandras Vitkus.

Vyriausieji redaktoriai 
 1957–1961 m. Karolis Jankevičius
 1961–1975 m. Jonas Karosas
 1975–2012 m. Juozapas Baldauskas

Šaltiniai

Nuorodos 
 „Mokslas ir gyvenimas“ – archyvas

Lietuvos žurnalai
Lietuvos mokslo spauda
Mokslo populiarinimo žurnalai Lietuvoje
Vilniaus spauda
1957 metai
Žibuoklė

Žibuoklė (Hepatica) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos augalų gentis. Lietuvoje vienintelė rūšis – triskiautė žibuoklė (Hepatica nobilis). Karpatuose auga dar viena šios genties rūšis – transilvaninė žibuoklė (Hepatica transsilvanica). Taip pat yra daug išvestinių rūšių.

Vėdryniniai
Nuožvarba

Nuožvarba () – chroninis dermatitas, pasireiškiantis odos paraudimu ar pamėlynavimu. Pažeista oda niežti, kartais įplyšta, atsiranda opos. Paprastai nužvarbsta rankų pirštai, bet gali būti pažeista nosis, ausys, blauzdos. Nuožvarbą sukelia nuolatinis nelabai stiprus ilgas atšalimas, pavyzdžiui, metalinių detalių čiupinėjimas ir kt. Teigiamai veikia šiltos vonios ir kitos šiluminės procedūros. Vasarą nuožvarbos reiškiniai paprastai pranyksta.

Odos ligos
Sudėtis

Sudėtis – vienas pagrindinių aritmetikos veiksmų.
Paprasčiausiu atveju sudėtis du skaičius (dėmenis) paverčia vienu – suma. Sudedant daugiau nei du skaičius, sudėtis taikoma dviem skaičiams, tada rezultatas sudedamas su sekančiu ir t. t.

Savybės 

Sudėčiai galioja asociatyvumas ir komutatyvumas – sudėties rezultatas visada lieka tas pats, nepriklausomai nuo to, kokia tvarka skaičiai sudedami ar grupuojami:
 a + b = b + a
 (a+b)+c = a+(b+c)

Prie bet kokio skaičiaus pridėjus 0, suma bus pirmasis skaičius (a + 0 = a).

Bet kokio skaičiaus sudėtis su jam priešingu (sudėties atžvilgiu) lygi 0.

Fizikos ir panašiose formulėse sudedami tik vienodais matavimo vienetais išreikšti dydžiai (m + m, kg + kg bet ne m + kg). Tuo sudėtis skiriasi nuo daugybos ir dalybos (m/s – greitis).

Žymėjimas 

Kai išrašomi visi dėmenys, suma žymima pliusu („+“). Jei kažkiek dėmenų praleidžiama, jie gali būti pakeisti daugtaškiu, taigi, pavyzdžiui, skaičių nuo 1 iki 100 suma rašoma taip: 1 + 2 + … + 99 + 100. Daugelio dėmenų suma žymima sumavimo simboliu – didžiąja graikiška raide sigma:
 

Pliuso ženklas + (Unicode:U+002B; ASCII: &#43;) yra lotyniško žodžio et (reiškiančio ir) santrumpa.  Jis randamas matematiniuose tekstuose, parašytuose dar 1489 m.

Nuorodos

Šaltiniai 

Elementarioji aritmetika
Vėlinės

Vėlinės (Vė̃linės) arba Ilgės, katalikiškoje liturgijoje – Visų mirusiųjų paminėjimas () – mirusiųjų atminimo ir pagerbimo diena minima lapkričio 2 d. Tradiciškai lankomi mirusiųjų kapai, uždegama žvakių.

Neretai ši diena natūraliai susilieja su lapkričio 1 d. minima Visų šventųjų diena. Paprastai tarp šių švenčių nėra aiškios ribos, kapai dažniau lankomi lapkričio 1 d., kuri Lietuvoje yra šventinė diena.

Bažnytinė tradicija 
Vėlinių dieną (lapkričio 2) bažnyčioje giedamos gedulinės liturginės valandos; iki vidurdienio giedama Rytmetinė, po vidurdienio – Vakarinė. Pagrindinės šv. Mišios baigiamos procesija į kapines, šventoriuje, arba bažnyčioje. Pelnomi visuotiniai atlaidai, jei per Vėlines bažnyčioje ar koplyčioje sukalbama Tėve mūsų ir tikėjimo išpažinimą arba per Vėlinių aštuondienį (lapkričio 1–8) aplankomos kapinės ir meldžiamasi už mirusiuosius, arba pirmąjį mėnesio penktadienį bažnyčioje prie išstatyto Švč. Sakramento sukalbama Švenčiausiosios Jėzaus Širdies litanija ir atsiteisimo malda Kyrie eleison.

Pirmą kartą bendruomeninė malda už mirusiuosius paminėta IV a., o po Pietų ir Vakarų Europą ėmė plisti IX a.

Šventės diena pradžioje nebuvo pastovi – lapkričio 17, sausio 1, ar sausio 14. Kliuni benediktinų vienuolyno abatas Odilonas 998 m. įvedė tradiciją iškart po Visų Šventųjų melstis už mirusius vienuolijos narius. XIII a. ji išplito visoje Katalikų Bažnyčioje.

Papročiai 

Lietuvių Vėlinės susiklostė krikščioniškam papročiui persipynus su senąją lietuvių švente Ilgėmis.

Būta papročio Vėlinių dieną rinktis sodžiaus kapinaitėse, pasimeldus susėsti prie šeimos kapo ir valgyti pasikvietus neturtinguosius. Kai kur Rytų Lietuvoje maistą ant kapo sudėdavo Visų Šventųjų dienos vakarą ir palikdavo per naktį, valgydavo ir dalindavo vargstantiems tik per Vėlines. Dzūkijoje ir Rytų Aukštaitijoje dėti maistą ant kapų vietomis išliko iki XX a. pr. Nuo XIX a. vid. šventė pritraukta prie bažnytinės liturgijos – kunigai ragindavo tą dieną dalyvauti pamaldose, rinktis tik savo parapijos kapinėse, nenešti maisto į kapus. Nuo XX a. pr. įsigalėjo paprotys kapuose deginti žvakes.

Per Vėlines buvo paplitęs paprotys susėdus prie stalo pasakoti šiurpias istorijas apie vėles. Šis paprotys išliko ir dabar, laikosi daugiausia jaunimas. Po tokių istorijų išeiti į lauką būdavo dar baisiau. Anksčiau vėlinių naktį užklydęs į namus nepažįstamas kareivis būdavo gražiai sutinkamas, tikėta, kad tai vėlių pasiuntinys.

Per Vėlines būdavo pagerbiamos ir „klajojančios vėlės“, tai yra mirusieji ne sava mirtimi. Buvo tikima, kad tokios vėlės, pavyzdžiui, mirusių nekrikštytų kūdikių, per Vėlines klaidžiojančios po langais, prašydamos maldų.

Taip pat žiūrėti 

 Memento mori
 Vėlinės (poema)

Šaltiniai 

Lietuvių kalendorinės šventės
Katalikų šventės
Žolinė

Žolìnė (Žõlinė) švenčiama rugpjūčio 15 d. Tai katalikiška šventė, bet yra ir panašiu laiku švenčiama archaiška šventė.

Krikščionybėje ši šventė dar vadinama Švenčiausios Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų iškilmėmis. Šventės ištakos – Jeruzalė, IV a. pab. (Rytų Bažnyčioje šventės pavadinimas Dormitio – „Užmigimas“). Tai pati seniausia ir garbingiausia šv. Marijos šventė. Vakaruose ji minima nuo VI-VII a. 

Žolinės atlaidai vyksta Kabeliuose (Varėnos raj.), Krekenavoje (Panevėžio raj.), Raseiniuose, Pivašiūnuose (Alytaus raj.), Pažaislyje (Kaunas), Rumšiškėse, Šimonyse (Kupiškio raj.), Panemunyje (Rokiškio raj.), Surdegyje (Anykščių raj.), Zarasuose, Gelgaudiškyje (Šakių raj.), Pašaltuonyje (Jurbarko raj.), Veliuonoje (Jurbarko raj.). Pagal seną tradiciją giminės ir kaimynai per Žolinės atlaidus susitikę vaišinasi.

Pasakojama, kad apaštalai atidarę Marijos kapą, nerado jos kūno – tik gėles. 1950 m. popiežius Pijus XII, tikėjimą, kad Marija buvo paimta į Dangų su siela ir kūnu paskelbė kaip dogmą.

Lietuvoje liaudiškas šios šventės pavadinimas – Žolinė, kadangi per iškilmingas šventės Mišias šventinami žolynai. Žolinės šventimo tradicija perėmė kai kuriuos Žemynos kulto papročius. Į bažnyčią nešamos šventinti lauko ir darželio gėlių puokštėmis, žemaičiai į jas įdėdavo piktdagį, dzūkai – daržovių, ūkininkai į gėlių puokštę – visų javų varpų.

Rodūnės valsčiuje etnografų užfiksuotas vienas iš Žolinės šventės pavadinimų buvo Kanapinė, nes ten smilkydami kanapes gindavosi nuo įvairiausių ligų. Šiuo pavadinimu ši šventė buvo žinoma ir Vilkaviškio krašte.

Šaltiniai 

Lietuvių kalendorinės šventės
Katalikų šventės
Beržas

Beržas (Betula) – bukiečių (Fagales) eilės beržinių (Betulaceae) šeimos augalų gentis.

Beržai vieni tarp greičiausiai augančių Žemėje medžių rūšių, nes kai kurios jų rūšys jau po šešerių metų gali siektį 7 m aukštį. Užauga kaip medžiai ir krūmai su atplaišojančia tošimi, nuo keleto dešimčių cm (beržas keružis) iki 40 m (popieržievis beržas, karpotasis beržas) aukščio. Auga su vienu ar turi keletą kamienų. Žiedai sutelkti žirginiuose. Vaisius – vienasėklis riešutėlis su dviem plėviškais sparneliais. Žydi anksti pavasarį, lapams skleidžiantis. Maksimaliai kai kurios jų rūšys išgyvena iki 160 metų amžiaus.

Rūšys 
Gentyje yra apie 40 rūšių.

Lietuvoje natūraliai, savaime auga keturios rūšys:
 Karpotasis beržas (Betula pendula)
 Plaukuotasis beržas (Betula pubescens)
 Liekninis beržas (Betula humilis)
 Beržas keružis (Betula nana)
Įvežti į Lietuvą iš kitų kraštų:
 Popieržievis beržas (Betula papyrifera)
 Kvapusis beržas (Betula lenta)
Kai kurios kitos rūšys:
 Rytinis beržas (Betula albosinensis)
 Gelsvasis beržas (Betula alleghaniensis)
 Alksnialapis beržas (Betula alnoides)
 Kininis beržas (Betula chinensis)
 Daūrinis beržas (Betula davurica)
 Ermano beržas (Betula ermanii)
 Raukšlėtasis beržas (Betula luminifera)
 Juodasis beržas (Betula nigra)
 Plačialapis beržas (Betula platyphylla)
 Himalajinis beržas (Betula utilis)
 Krūminis beržas (Betula fruticosa)
 Žemasis beržas (Betula pumila)

Panaudojimas 
Beržų mediena stipri, naudojama baldų, faneros gamyboje. Iš šakelių rišamos šluotos ir vantos. Iš beržų gaunama beržų sula, vartojama kaip gėrimas. Tirštinant beržų sulą galima pagaminti beržų sirupą. Beržų sirupas plačiai naudojimas lietuvoje valgyti su blynais.

Vaistinės žaliavos rinkimas 
Vasario-kovo mėnesiais geriausias laikas rinkti beržų pumpurus.

Surenkamos nedidelės šakos, surišamos į pundelius ir sunešamos į pastogę, kur per mėnesį išdžiūsta. Tuomet pumpurai nukuliami ir išvalomi nuo priemaišų. Surinktus pumpurus galima džiovinti ir apšildomoje patalpoje 30-35 °C temperatūroje. Tokiu būdu prieš džiovinant, pumpurai atskiriami nuo šakų. Iš 2,2-2,5 kg šviežių pumpurų gaunama 1 kg sausos žaliavos.

Gerai išdžiovinti pumpurai yra tamsiai rusvos spalvos, aštraus skonio, balzamo kvapo. Priklausomai nuo beržo rūšies, turi 0,02-8,0 % eterinio aliejaus, C vitamino, cukraus, saponinų, organinių rūgščių.

Pavojai 
Šiaurinėse pasaulio platumose beržų žiedadulkės kelią daug problemų. Nustatyta, kad šiuose regionuose net apie 20 proc. žmonių populiacijos alergiški beržų žiedadulkėms ir šis skaičius vis auga. Pasaulio mokslininkai nustatė, kad viename kubiniame metre oro, esant apie 30 beržo žiedadulkių, prasideda alerginiai susirgimai jautriems žmonėms, o ore pasiekus 80 žiedadulkių/m3, šios reakcijos būna labai stiprios.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Species in Betula (theplantlist.org)  Anglų k.
 Beržas (sodasirdarzas.lt)

Beržiniai
Medžiai ir krūmai
Vaistiniai augalai
Sofizmas

Sofizmas ( – vingrybė, prasimanymas) – retorikos metodas, sąmoningai klaidingas samprotavimas, kuris pateikiamas kaip teisingas.

Sofizmas paremtas sąmoningu logikos dėsnių iškraipymu (pvz., vėlyvųjų sofistų polemika), arba skirtas pademonstruoti pastarųjų problematiką (pvz., Zenono aporijos, megariečių antinomijos).

Filosofijos kryptys
Retorika
Eurazinis tetervinas

Tetrao tetrix

Eurazinis tetervinas, tradiciškai - tetervinas (Lyrurus tetrix) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos rūšis.

Lietuvių kalboje fiksuojami taip pat tokie šio paukščio pavadinimai: burbulis, tẽtervynas, tetervinà, tetervà, tẽterva, tetérva, tẽtervas, tetervė̃, tetérvinis, tetirvà, tẽtirvas, tetirvė̃, tetìrvė, tẽtirvinas, tetìrvinas, tetir̃vinas, tetirvìnas.

Paplitimas pasaulyje 
Tetervinų populiacijos paplitusios šiaurinėje ir vidurio Eurazijoje, nuo Atlanto vandenyno iki Japonijos jūros.

Išvaizda 

Maždaug vištos dydžio, apie 900–1400 g svorio. Skiriamasis požymis – kraštinės uodegos plunksnos ilgesnės už vidurines, ryškiai raudoni antakiai, kurie sudaryti iš pailgų odos karpelių. Pirštų šonuose rudenį išauga raginės ataugos – šukos; pačios kojos apaugusios plunksnomis.

Patelė rusvai pilka, jos uodega šiek tiek iškirpta. Tuo ji skiriasi nuo kurtinio patelės ir baltojo tetervino. Jaunikliai panašūs į patelę, bet blankesnių spalvų.

Elgsena 

Tetervinas nuo žemės pakyla triukšmingai, bet skrenda greitai ir tupia į medžius. Skrisdamas sparnais plasnoja dažnai, pakaitomis planiruoja. Tupia į medžius. Patinai labai garsiai burbuliuoja, garsas pertraukiamas čiuksėjimu „čuffyy“. Patelė kvaksi „ko-ko-ko“.

Mityba 
Vasarą daugiausia minta žolių lapais, sėklomis, uogomis, lesa vabzdžius, žiemą beveik išimtinai tik medžių pumpurais, žirginiais, uogomis.

Tetervinai Lietuvoje 
Lietuvoje sėslus ir nėra dažnas, nyksta. Gyvena pamiškėse, aukštapelkėse. Patelė lizdą įsiruošia ant žemės tarp krūmų ar sausų žolių. Balandžio antroje pusėje deda 6-12 rusvai pilkšvų su dėmelėmis kiaušinių. Peri apie 26 dienas.

Medžioklė 
Lietuvoje šiuo metu nemedžiojamas, globotinas. Anksčiau buvo medžiojamas tuoktuvių metu ir rudenį tykojant ir sėlinant, bei su šunimis.

Taip pat skaityti 
 Gargatūnas
 Lietuvos paukščiai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 youtube.com / Birkhuhn Balz, Black Grouse, (Lyrurus tetrix oder auch Tetrao tetrix)
 grynas.lt / Grynapedija: burbulis arba tetervinas (grynas.lt), 2012 m. kovo 5 d.
 birdpix.lt / Tetervinas (Eugenijaus Kavaliausko nuotraukų galerija)

Fazaniniai
Mokslinė elektroninė biblioteka

Mokslinė elektroninė biblioteka – komercinis mokslinės informacijos portalas. Rusijoje projektas sukurtas ir pradėtas įgyvendinti 1996 metais. Bendras pasiekiamų elektroninių žurnalų skaičius viršija 6100 ir yra iš daugiau nei 650 leidyklų. Bibliotekoje patalpinta daugiau nei 280 tūkst. žurnalų leidimų, o bendras pilnateksčių straipsnių skaičius beveik siekia 8,5 milijono. Prieinamos ir kitos duomenų bazės – Amerikos mokslinės informacijos instituto, matematikos, medicinos ir biologijos duomenų bazės, Amerikos ir Kanados disertacijų duomenų bazė „ProQuest“, trumpų ataskaitų apie atliktus bei atliekamus mokslinius projektus, kuriuos remia Rusijos fundamentinių tyrimų fondas, duomenų bazė.

Bendra bibliotekos resursų apimtis viršija 1050 gigabaitų.

Lietuvoje 

Mokslinė elektroninė biblioteka kuria ir lietuviškų mokslo darbų sistemą, talpinami Lietuvos universitetų, kolegijų moksliniai žurnalai, atskiri straipsniai, įvairūs informaciniai dokumentai, knygos, mokslinių konferencijų pranešimai.

Taip pat skaitykite 

 SciELO (Scientific Electronic Library Online)

Nuorodos 
 Lietuviško portalo adresas
 Rusiško portalo adresas

Skaitmeninės bibliotekos
Pilkoji kurapka

Tetrao perdix Linnaeus, 1758

 natūralus paplitimas (Eurazija)
 introdukuotos (Šiaurės Amerika)

Pilkoji kurapka, tradiciškai kurapka, laukinė vištelė, čerekšlė (Perdix perdix) – vištinių paukščių (Galliformes) būrio, fazaninių (Phasianidae) šeimos paukščių rūšis.

Išskiriami 8 porūšiai.

Pilkųjų kurapkų kūnas pilkšvai rusvos spalvos. Patinas išmargintas smulkiais rudais skersiniais dryžiais. Krūtinė su tamsiai ruda pasagos formos dėme.

Pilkųjų kurapkų kūno ilgis 30–33 cm, svoris 390–500 g, atstumas tarp išskleistų abiejų sparnų galų 53–56 cm.

Jos nuo žemės pakyla su triukšmu, bet skrenda greitai ir tiesiai. Didesnę metų dalį laikosi būriais.

Gyvena dirbamuose laukuose, kur gausu krūmų. Lizdą suka ant žemės tarp žolių. Gegužės mėn. deda 12-24 pilkšvai balsvos spalvos kiaušinių. Peri 24 dienas, išveda vieną jauniklių vadą. 

Lietuvoje pilkosios kurapkos dažnos, paplitusios visuose rajonuose. Žiemą glaudžiasi arčiau sodybų. Minta augalų sėklomis, grūdais, taip pat lesa želmenis, vabzdžius.

Etimologija 
Kurapkos vardas yra slaviškos kilmės, plg.  - „višta“ + потка – „paukštis“, mat kurapka yra paukštis, panašus į vištą tuo, kad neskraidžioja. Kitas pavadinimas – čerekšlė – turbūt atsirado mėgdžiojant šio paukščio skleidžiamą garsą.

Šaltiniai 

Fazaniniai
Pažarinis

Pažarinis lietuvių mitologijoje yra Saulės sūnus, taip pat antrasis Merkurijaus planetos vardas (kitas – Saulės dukra Vaivora).

Lietuvių dievai
Urvinė antis

Urvinė antis (Tadorna tadorna) – žąsinių (Anseriformes) būrio paukštis.

Išvaizda 
Didesnė už didžiąją antį. Plunksnų apdaras ryškių spalvų, baltame fone išsiskiria juoda galva ir rudai rausva juosta, nusidriekusi nuo krūtinės iki pečių. Patino galva ir viršutinė kaklo dalis juodi su žalsvu atspalviu. Per krūtinę, kūno šonus ir priekinę nugaros dalį eina ryškiai ruda juosta. Viršutinė kūno dalis balta. Dalis pečių plunksnų juodos, kitos – baltos. Sparnų veidrodėlis žalias. Pagurklis ir dalis krūtinės balti. Išilgai krūtinės ir pilvo vidurio eina plati juoda juosta. Snapas raudonas, pamatas su gumbu. Kojos rausvos. Patelės apdaras blankesnis (vietoj juodos spalvos – juodai ruda). Snapas be gumbo. Patinas poilsio apdaru panašus į patelę: gumbas snapo pamatinėje dalyje vos žymus. Jauniklių kakta ir galvos šonai balti. Galvos viršus ir kaklas rudi. Ruda spalva kūno šonuose vos pastebima. Krūtinės apatinė dalis ir pilvas balti. Pūkinis apdaras gana margas. Viršutinės kūno dalies pagrindinė spalva juodai ruda, apatinės – balta. Kakta, skruostai, dėmės ant nugaros bei antuodegio – baltos. Snapas ir kojos pilki.

Paplitimas 
Gyvena Vakarų Europos ir Baltijos jūros pakrantėse. Žemyninėje Eurazijoje paplitusi į šiaurę nuo Azovo jūros, Volgos žemupio, Aralo jūros, šiaurinio Kazachstano. Jenisejaus aukštupio, Užbaikalės, šiaurės vakarų Kinijos. Pietuose arealas siekia Mongoliją, pietinį Afganistaną, Iraką, Mažąją Aziją, Balkanų pusiasalį, Ronos deltą.

Žiemoja Viduržemio, Juodosios, Kaspijos jūrų, Persų įlankos pakrantėse, Indijoje, pietinėje Kinijoje.

Kuršių mariose urvinė antis aptinkama nuo kovo iki rugsėjo mėn. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija 

Peri prie sūrių vandenų. Mėgsta vandens baseinus smėlėtais krantais, kopas, raižytą vietovę. Gėluose vandenyse apsistoja per migraciją. Žiemoja susitelkusios į gausius būrius jūros įlankose, sekliuose pakraščiuose.

Aktyvesnės tamsiu paros metu. Paprastai labai tylus paukštis, tik patelė veisimosi periodu dusliai kreksi. Pora pastovi išlieka ir išsiritus jaunikliams. Ančiukus augina abu tėvai. Lytiškai subręsta antraisiais gyvenimo metais. Monogamai. Dėtyje paprastai būna 8–12 kiaušinių, kurie sveria maždaug po 80 gramų. Patelė kasdien padeda po kiaušinį ir perėti pradeda tik sudėjusi visus kiaušinius. Perėjimo trukmė – apie 28 dienos. Tik išsiritę jaunikliai sveria po 55 gramus. Paskui tėvus seka iki artimiausio vandens telkinio. Dažnai vados susijungia ir gausus jauniklių būrys laikosi prie vienos suaugusių poros. Ančiukai užauga maždaug per 2 mėnesius.

Minta gyvūniniu ir augaliniu maistu, mityba priklauso nuo sezono ir įsikūrimo vietos. Lesa vandens vabzdžius ir jų lervas, moliuskus, augalų sporas, sėklas.

Literatūra 

 Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga. Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.

Antiniai
Smailiauodegė antis

Smailiauodegė antis (Anas acuta) – žąsinių (Anseriformes) būrio paukštis.

Išvaizda 
Smailiauodegė antis mažesnė už didžiąją antį. Būdingas ilgas kaklas ir labai ilga uodega. Patelė labiau panaši į didžiąją antį, bet lieknesnė, ilgesniu kaklu ir smailesne uodega. Patino galva ir kaklo viršutinė dalis tamsiai rudos. Kaklo šonuose baltos juostos. Nugara pilka su smulkiais skersiniais juosvais ruoželiais. Ilgos pečių plunksnos pilkai baltais kraštais. Viršutinės sparno dengiamosios plunksnos rusvai pilkos. Sparnų veidrodėlis žalias, metalinio blizgesio, priekyje ruda, o užpakalyje juodai balta juostelė. Vidurinės uodegos plunksnos labai ilgos. Šonai ir pilvas balti, tamsiai dryžuoti. Pauodegys juodas. Snapas melsvai pilkas, kojos tamsiai pilkos. Rainelė rudai geltona, o senesnių paukščių geltona.

Patelės nugarinės pusės plunksnos tamsiai rudos su tamsiomis dėmėmis bei šviesiais kraštais. Sparnų veidrodėlis rusvo atspalvio, blizgantis ar be blizgesio, iš viršaus ir apačios – balti pakraščiai. Snapas tamsiai pilkas, kojos pilkos. Rainelė ruda arba geltonai ruda. Patinas poilsio apdaru panašus į patelę.

Paplitimas 
Eurazijoje nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Europos arktinę pakrantę, Jamalo pusiasalį, Jenisejaus žiotis, Taimyro pusiasalį, Anadyrį. Į pietus paplitusi iki pietinės Primorės, Užbaikalės, Kazachstano, Voronežo ir Saratovo sričių, Vengrijos, šiaurinės Italijos. Gyvena Šiaurės Amerikoje ir daugelyje salų.

Žiemoja Šiaurės Amerikoje, Vakarų Europoje, Viduržemio jūros pakrantėse, Afrikoje, Pietų Azijoje.

Retai Lietuvoje perinti rūšis, aptinkama per migraciją. Peri 10―20 porų (Nemuno deltoje, Kretuono ežero saloje). Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Biologija 
Gyvena ir peri didesniuose ežeruose, nemėgsta miškingų vietovių. Būdingas atvirų plotų, tundros gyventojas. Mėgsta vandens telkinius su gausia augalija, sekliu dumblėtu dugnu, žole apaugusias salas, aukštapelkes. Aktyvi prietemoje.

Dauginimasis 
Kartais sudaro mišrias poras su didžiąja antimi. Monogamai. Poruojasi žiemojimo vietose ir migracijos periodu. Per pavasarines klajones dažnai laikosi su didžiosiomis antimis ir cyplėmis. Lytiškai subręsta pirmaisiais gyvenimo metais. Peri ant žemės, atviruose plotuose. Vienoje dėtyje paprastai būna 6–11 kiaušinių, kuriuos peri patelė apie 23 dienas. Išsiritę ančiukai vikrūs, gerai bėgioja, plaukioja, tačiau nardo nenoriai. Maždaug 42 dienų amžiaus jau bando skraidyti, o maždaug po 8 dienų jau puikiai skraido.

Mityba 
Minta įvairiu maistu, dažniau augaliniu. Pavasarį lesa žalias augalų dalis, daigelius, pumpurus, šakneles. Maisto ieško seklumose, paplūdimiuose, pelkėtuose pakraščiuose.

Šaltiniai 
 Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga. Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
 Rašomavičius, V. (red.), 2021. Lietuvos raudonoji knyga. Gyvūnai, augalai, grybai. – Vilnius.
Antiniai
Urvinės antys

Urvinės antys (Tadorna) – antinių (Anatidae) šeimos paukščiai.

Lietuvoje aptinkamos šios rūšys:
 Rudoji antis (Tadorna ferruginea)
 Urvinė antis (Tadorna tadorna). Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Antiniai