joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Zenonas Kamaitis

Ipolitas Zenonas Kamaitis (g. 1933 m. birželio 16 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos statybos inžinierius, pedagogas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). 1958–1963 m. KPI, 1963–1969 m. KPI Vilniaus filialo dėstytojas, 1968 m. docentas. 1966 m. technikos mokslų kandidatas. 1970 m. stažavo Tiltų ir kelių laboratorijoje Paryžiuje. 1975–1978 m. al Anabos universiteto (Alžyras) dėstytojas, 1977–1978 m. Techninės mechanikos katedros vedėjas. 

Nuo 1978 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1986–1990 m. Kvalifikacijos kėlimo fakulteto dekanas, 1988–1990 m. dar ir Statybos katedros vedėjas, 1990–1992 m. prorektorius, nuo 1992 m. Tarptautinių studijų centro direktorius, nuo 1990 m. profesorius. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. 

1995–2003 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. Nuo 1999 m. Tarptautinės tiltų ir statinių asociacijos (International Association for Bridge and Structural Engineering – IABSE) narys. 1996–2001 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausia mokslinių tyrimų sritis – transporto statinių (tiltų, viadukų, tunelių) patikimumo tyrimai ir vertinimas, jų patikimumo ir saugaus naudojimo garantijos. Sukūrė teorinius pagrindus pastatų ir inžinerinių statinių gelžbetonio konstrukcijoms atnaujinti, stiprinti, apsaugoti nuo korozijos sintetinėmis dervomis, padidinant pastatų ir statinių ilgaamžiškumą.

Bibliografija 
 Gelžbetoninės konstrukcijos: vadovėlis, su kitais, 1978 m.
 Miesto transporto statiniai: vadovėlis, su Jokūbu Kivilša ir A. Steponavičiumi, 1981 m.
 Gelžbetoninės ir mūrinės konstrukcijos: vadovėlis, su kitais, 1992 m.
 Polimerai ir gelžbetoninių konstrukcijų remontas: monografija, 1991 m.
 Konstrukcijų ir statinių atnaujinimas ir stiprinimas sintetinėmis dervomis: monografija, 1992 m., rusų k.
 Gelžbetoninių tiltų būklė ir jos vertinimas: monografija, 1995 m.
 Gelžbetoninių konstrukcijų pleišėjimas ir remontas: monografija, su J. V. Jokūbaičiu, 2000 m.
 Gelžbetoninių tiltų remontas: monografija, 2000 m.

Įvertinimas 
 2001 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos mokslo tarybos nariai
Lietuvos inžinieriai statybininkai
Lietuvos technologai
Lietuvos pedagogai
Ramūnas Kamaitis

Ramūnas Kamaitis (g. 1938 m. liepos 24 d. Raudondvaryje, Kauno apskritis) – Lietuvos inžinierius architektas.

Biografija 
1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1962–1965 m. Žemės ūkio statybos projektavimo instituto architektas. 1965–1967 m. dirbo Specialiajame orgtechnikos konstravimo biure, Techninės estetikos skyriaus viršininkas. 1967–1993 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo projektų vyr. architektas. 1993–2009 m. Kauno miesto savivaldybės Urbanistikos skyriaus vyriausiasis specialistas.

Svarbiausi projektai 
 Leonpolio tarybinio ūkio Dainavos gyvenvietės planas ir užstatymas, Ukmergės rajonas, 1965–1970 m.; SSRS valstybinė premija, su kitais, 1971 m.
 Banko pastatas, Jonava, 1968 m.
 Restoranas „Žalias kalnas“, Kaunas, 1969 m.
 Poilsio namai „Dobilas“, Nida, 1973 m.
 Kultūros namai, Rokiškis, 1975 m.
 Poilsio namai prie Balčio ežero, Molėtų rajonas, 1978 m.
 Aukštaitijos nacionalinio parko administracinių pastatų kompleksas, Ignalina, 1978 m.
 Viešbutis „Šiauliai“, Šiauliai, 1979 m.
 Daugiabučiai gyvenamieji namai, Preila, 1979 m.
 Daugiabučiai gyvenamieji namai, Ariogala, 1980 m.
 Sveikatingumo kompleksas, Ariogala, 1990 m.
 Nuo 1993 m. projektuoja daugiausia individualius gyvenamuosius namus Kaune ir Kauno apylinkėse.

Kita veikla 
Pirmojo Lietuvos ir Japonijos architektūros renginio „Rytai-Rytai“ organizacinio komiteto pirmininko pavaduotojas.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai architektai
Lietuvos urbanistai
Vytautas Kamantas

Vytautas Kamantas (1930 m. kovo 25 d. Macikuose, Šilutės valsčius – 2012 m. balandžio 1 d. Grand Rapidse, Mičiganas, JAV) – inžinierius mechanikas, JAV lietuvių visuomenės ir Pasaulio lietuvių bendruomenės veikėjas.

Biografija 
Gimė Lietuvos kariuomenės karininko ir mokytojos šeimoje. 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. Eichštato karo pabėgėlių stovykloje 1949 m. baigė lietuvių gimnaziją, priklausė skautams, ateitininkams. 1949 m. apsigyveno JAV. 1951–1953 m. dalyvavo Korėjos kare. 1959 m. baigė Klivlando universitetą. 1958–1982 m. dirbo architektūros ir inžinerijos bendrovėse, nuo 1982 m. Mičigano valstijos vakarų srities ligoninės ir sveikatos korporacijos Grand Rapidse direktorius.

1961 m. vienas Lietuvių fondo steigėjų, 1969–1971 m. jo kontrolės komisijos, nuo 1996 m. tarybos pirmininkas. 1963–1968 m. ir 1992–1996 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos narys, vicepirmininkas, 1978–1988 m. ir 1997–2003 m. pirmininkas. 1970–1973 m. ir 1991–1994 m. JAV lietuvių bendruomenės centro valdybos prezidiumo pirmininkas. 1973–1976 m. Maironio lituanistinės mokyklos Lemonte direktorius. 1979 m. su kitais Ilinojuje įkūrė Pasaulio lietuvių bendruomenės fondą, 1980–1996 m. jo pirmininkas. Amerikos lietuvių tarybos, Bendrojo Amerikos lietuvių fondo, skautų, Lietuvos vyčių, lietuvių respublikonų federacijos veikėjas. Aktyvus JAV profsąjungų veikėjas. 

Palaidotas Šv. Petro ir Povilo kapinėse, Grand Rapidse, MI.

Įvertinimas 
 2000 m. DLK Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai

Nuorodos 
 V. Kamantas – žmogus, ir Amerikoje negalėjęs gyventi be lietuviškos veiklos, 2010-03-24 

Ateitininkai
Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos skautai
JAV lietuviai
AC-27J

Alenia AC-27J – projektuojamas lengvasis artilerijos lėktuvas (), kurį buvo numatyta naudoti JAV Karinių oro pajėgų Specialiųjų operacijų daliniuose. Tai transporto lėktuvo Alenia C-27J Spartan ginkluotas variantas su kai kuriais kitais pakeitimais. Šiuo metu AC-27J kūrimas yra prototipo stadijoje.

Planuota AC-27J lėktuvais pakeisti AC-130 artilerijos lėktuvus. 2009 m. programa pristabdyta dėl finansavimo trūkumo.

2010 m. Australijoje buvo galvojama irgi įsigyti artilerijos lėktuvų AC-27J.

Kūrimas 
AC-27J kuriamas tam, kad pakeistų senstančius, plačiai naudotus AC-130.
AC-27J varomas dviejų Rolls-Royce turbosraigtinių variklių. Šiuos lėktuvus numatoma apginkluoti:
 30 ar 40 milimetrų patrankomis,
 tokiais padidinto tikslumo nuotoliniais ginklais kaip Northrop Grumman gaminamomis Viper Strike bombomis.

Numatoma, kad AC-27J bus daugiafunkcė platforma, aprūpinta sukiojamosiomis videokamermis, tinkama išlaipinimo ir žmonių paėmimo operacijoms bei palaikymui ugnimi iš oro.

AFSOC (Air Force Special Operations Command) planuoja įsigyti 16 AC-27J lėktuvų, pirmąjį turėtų gauti 2011 finansiniais metais. Po to kiekvienais metais (2012–2015 m.) bus gaunama po 2 lėktuvus, nors tiekimas gali būti ir paspartintas.

Lengvojo artilerijos lėktuvo idėja, žinoma kaip AC-XX, dabar visiškai tapatinama su būsimais AC-27J. Šie lėktuvai numatomi vadinti Stinger II (pagal AC-119K Stinger.

Vienas C-27A lėktuvas, 1999 m. sausio 11 d. nurašytas ir saugotas AMARC, 2008 m. spalio mėn. buvo paimtas iš saugyklos ir pervarytas į Eglino KOP bazę Floridoje. Ten KOP Tyrimų laboratorija tiria galimybę lėktuve įrengti 30 ir 40 mm patrankas. Lėktuvas buvo parengtas 2008 m. gruodžio mėn.

Nebuvo paskelbta, kurią eskadrilę ketino apginkluoti AC-27J ar kurioje AFSOC bazėje šie lėktuvai bazuosis – Hurlburt Field (šiaurės vakarų Florida) ar Cannon KOP bazėje (Naujoji Meksika).

2009 m. gegužės mėn. programa buvo sustabdytas, nes buvo planuotas bendras 40 C-27 lėktuvų pirkimas finansuojant kartu JAV armijai ir oro pajėgoms, o armija negavo lėšų, tam planuotų 2010 finansiniais metais. Dabar Oro pajėgų Specialiųjų operacijų vadovybė turi toliau naudoti artilerijos lėktuvus, perdarytus iš lėktuvų C-130.

AC-27J techninės charakteristikos 

 Talpa: neskelbta
 Krovinys: 11 500 kg
 Didž. nusileidimo masė: 27 500 kg
 Kreiserinis greitis: 583 km/h
 Pervarymo nuotolis: 5 926 km

Šaltiniai

Nuorodos 
 AC-27 J, The Medium Stinger 

Karo lėktuvai

en:Alenia AC-27J
FK Internacionalas Vilnius

Vilniaus „Internacionalas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.

Istorija

Komanda įsikūrė prie Vilniaus regbio klubo.  Team reorganized in 2020. Establish finally in 2021. Organizers Donatas Puslys (Lithuania), Evald Roos (Denmark).

Sezonai

SFL varžybos 

|}

Sudėtis (2021)

Šaltiniai

Nuorodos 

Lietuvos futbolo klubai
Vilniaus futbolas
Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas

Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas – mokslo institutas Vilniuje, Antakalnio g. 6, buvusiuose Vileišių rūmuose Antakalnyje, atliekantis fundamentinius ir taikomuosius lietuvių literatūros ir tautosakos tyrimus.

Istorija 
1939 m. įkurtas Lituanistikos institutas, 1941 m. pavadintas Lietuvių literatūros institutu. 1952 m. sujungus Lietuvių literatūros ir Lietuvių kalbos institutus bei prijungus Istorijos instituto Tautosakos skyrių įkurtas Lietuvių kalbos ir literatūros institutas, priklausantis Lietuvos mokslų akademijai. 1990 m. institutas pertvarkytas, įsteigti du savarankiški institutai: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas ir Lietuvių kalbos institutas.

Institutas užima du pastatus, kuriuos inžinierius Petras Vileišis pagal Augusto Kleino projektą pastatė 1904–1906 m. Iki 1931 m. šiuose rūmuose gyveno Vileišiai, nuo 1932 m. jie tapo lietuvių kultūros židiniu. Rūmuose 1907–1940 m. buvo įsikūrusi Lietuvių mokslo draugija ir jos biblioteka, „Ryto“ draugija. Rūmuose prie gatvės įsteigta spaustuvė, kuri spausdino pirmąjį lietuvišką dienraštį „Vilniaus žinios“, veikė lietuviškų knygų knygynas. 1907 m. surengta Pirmoji lietuvių dailės paroda ir įsteigta Lietuvių dailės draugija. Nuo 1941 m. rūmai priklausė Lietuvos mokslų akademijai, vėliau Lietuvių kalbos ir literatūros institutui, Lietuvių literatūros ir tautosakos institutui.

Institutas 
Institute yra Senosios, Naujosios, Šiuolaikinės literatūros, Tekstologijos, Dainyno, Sakytinės tautosakos skyriai, tautosakos archyvas, mokslinė biblioteka ir leidybos centras. Dirba 122 darbuotojai, iš jų 68 mokslo darbuotojai: 4 habilituoti daktarai (2 profesoriai), 40 daktarų (8 docentai), 24 jaunesnieji mokslo darbuotojai, 10 doktorantų, 44 kiti darbuotojai. (2009 m.).

Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas leidžia tęstinius leidinius, monografijas bei studijas, skirtas atskiriems autoriams, literatūros žanrams ar teorinių literatūros bei tautosakos problemų analizei, lietuvių literatūros klasikų raštus. Skiria kasmetinę literatūros premiją už kūrybiškiausią šiuolaikinės lietuvių literatūros kūrinį.

Šalia auga savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas Aštuonių klevų ratas.

Leidiniai 
Tęstiniai leidiniai
 Tautosakos darbai,
 Senoji Lietuvos literatūra, nuo 1992 m.
 Colloquia, nuo 1999 m.
 Lietuvių liaudies dainynas, nuo 1980 m., iki 2006 m. išėjo 19 t.

Knygų serijos
 Senosios literatūros studijos, nuo 1994 m.
 Naujosios literatūros studijos, nuo 1996 m.

Bibliografija 
 Lietuvių literatūros istorija, 4 t. 1957–1968 m., 2 t. 1979–1982 m., 1977 m. rusų k., 1997 m. anglų k.
 Vytautas Kubilius. XX a. lietuvių literatūra, 1995 m., 1996 m.
 XIX a. literatūra, 2000 m.

Direktoriai 
 Vincas Mykolaitis-Putinas – 1941–1946 m.
 Kostas Korsakas – 1946–1984 m.
 Jonas Lankutis – 1984–1993 m.
 Leonardas Sauka – 1993–2001 m.
 Algis Kalėda – 2001–2007 m.
 Mindaugas Kvietkauskas – 2008–2018 m. 
 Aušra Martišiūtė-Linartienė – nuo 2018 m.

Šaltiniai 

Lietuvių literatūra
Etnologija
Lietuvos mokslo institutai
Antakalnis
Juodupė (Tatula)

Juodupė – upė šiaurės Lietuvoje, Biržų rajono savivaldybės teritorijoje; Tatulos (Mūšos baseinas) intakas.

Prasideda Upeliškio kaimo apylinkėse, 6 km į šiaurę nuo Vabalninko, teka į šiaurę lygiagrečiai su Tatula, 2,5-8,5 km nuo jos, kerta kelią . Žemupyje pasuka į vakarus ir įteka į Tatulą 18 km nuo jos žiočių, ties Daumėnais, į pietus nuo Pabiržės. Upės žemupys įeina į Biržų regioninį parką.

Ilgis 24 km, baseino plotas 68 km². Vagos plotis 6-10 m, gylis 1,8-2,5 m. Vidutinis nuolydis 0,48 m/km. Srovės greitis 0,1-0,2 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 0,40 m³/s. 

Pagrindinis intakas – Šakarnė (kairysis). 

Prie Juodupės yra gyvenvietės: Butniūnai, Čepukai, Balandiškiai.

Upėvardis reiškia juoda upė.

Šaltiniai 

Biržų rajono upės
Antanas Kaminskas (1932)

Antanas Kaminskas (1932 m. sausio 2 d. Kalnėnuose, Jurbarko valsčius – 2010 m.) – Lietuvos silikatų technologijos inžinierius, statybinių medžiagų technologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1954 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1954–1958 m. dirbo Akmenės cemento gamykloje. 1958–1959 m. Lietuvos liaudies ūkio tarybos statybinių medžiagų pramonės valdybos viršininko pavaduotojas. 1959–1991 m. statybinių medžiagų instituto (nuo 1965 m. Termoizoliacijos institutas) direktorius. 1981 m. technikos mokslų daktaras. 1982–2012 m. Mendelejevo chemikų draugijos Lietuvos respublikinės valdybos (nuo 1988 m. Lietuvos chemikų draugija) pirmininkas. 

1990–2004 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1990 m. profesorius. 1991–1994 m. bendrovės „Termolita“ Inovacijų ir mokslo centro direktorius. 1994–2005 m. Termoizoliacijos instituto Fizikinių-cheminių tyrimų centro direktorius, nuo 2005 m. Termoizoliacijos instituto vyr. mokslo darbuotojas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausia sritis – medžiagų inžinerija ir statybinių medžiagų technologija. Su kitais rengė statybinių medžiagų pramonės plėtros strategiją (1988–1992 m.), Lietuvos energijos vartojimo efektyvumo didinimo nacionalinę programą (1990–1992 m.), kompleksinę dolomito naudojimo ir statybinių medžiagų restruktūrizavimo programą (1992–1998 m.). 68 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Statybinės medžiagos iš vietinių magnezinių žaliavų. – Vilnius: Mokslas, 1983. – 109 p.: iliustr.
 Statybinių medžiagų iš magnezinių žaliavų technologija, 1987 m., rusų k.
 Statybinės medžiagos: statybinių medžiagų ir statybos industrijos pramonės įmonių restruktūrizacijos programa. – Vilnius: VPU leidykla, 1998. – 124 p.: iliustr. – ISBN 9986-869-29-3
 Statybinės medžiagos: energijos sąnaudų mažinimo statybinių medžiagų pramonėje strategija. – Vilnius: Valgra, 2000. – 171 p.: iliustr. – ISBN 9986-9269-4-7
 Energiją tausojančios statybinių medžiagų technologijos. – Kaunas: Knygų naujienos, 2002. – 256 p.: iliustr. – ISBN 9955-9328-4-8
 Statybinės medžiagos iš technogeninių žaliavų: mokslo monografija / Antanas Kaminskas, Rimvydas Kaminskas. – Kaunas: Technologija, 2010. – 386 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-25-864-3

Įvertinimas 
 1965 m. LTSR nusipelnęs inžinierius
 1974 m. Vengrijos statybų pramonės nusipelnęs darbuotojas

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai technologai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos dėstytojai
Romualdas Vytautas Kaminskas

Romualdas Vytautas Kaminskas (1929 m. lapkričio 20 d. Anžiliuose, Viduklės valsčius – 2010 m. gruodžio 13 d.) – Lietuvos inžinierius architektas, restauratorius, vadybininkas.

Biografija 
1956 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1956–1959 m. dirbo Specialiosiose mokslinėse restauracinėse gamybinėse dirbtuvėse Kaune konservuojant Kauno pilį, 1959–1967 m. šių dirbtuvių Vilniaus sektoriaus vadovas, 1967–1968 m. vyr. architektas, 1968–1969 m. direktorius. 1969–1975 m. Paminklų restauravimo valdybos viršininkas, 1975–1983 m. Paminklų restauravimo tresto valdytojas. 1982–1990 m. Paminklų konservavimo instituto (nuo 1987 m. Paminklų restauravimo projektavimo institutas) direktoriaus pavaduotojas. 1970–1993 m. tęstinio leidinio „Architektūros paminklai“ atsakingasis redaktorius.  Palaidotas Sudervės kapinėse.

Darbai 
Pagal jo projektus restauruota:
 Astravo dvaro rūmai, su Algimantu Urbštu, 1964 m.
 Malūnas Pakretuonėje (Švenčionių raj.), rekonstruotas į LSSR respublikinės bibliotekos poilsinę, 1970 m.

Bibliografija 
 Mokslinė restauracinė gamybinė dirbtuvė: 1950–1960. – Vilnius, 1960. – 16 p.: iliustr.
 Istorijos ir kultūros paminklų tyrimas ir restauravimas Lietuvos TSR 1979–1980 m.: mokslinė konferencija: pranešimų tezės. – Vilnius, 1980. – 241 p.: iliustr.
 Atgimę paminklai: albumas / fotogr. Mečislovas Sakalauskas, dail. Saulius Chlebinskas. – Vilnius: Mintis, 1983. – 197 p.: iliustr.
 Praeities paminklai ir šiandiena / fotogr. Mečislovas Sakalauskas. – Vilnius: Mintis, 1983. – 45 p.: iliustr.
 Historic Monuments Today. – Vilnius: Mintis, 1983. – 44 p.: iliustr.
 Biržų restauratorių darbai. – Vilnius, 1986. – 33 p.: iliustr.
 Trakų restauratorių darbai. – Vilnius, 1986. – 32 p.: iliustr.
 Gynybinės architektūros paminklų mokslinės-projektinės dokumentacijos ruošimas: metodiniai nurodymai / Romualdas Kaminskas, Stanislovas Mikulionis. – Vilnius: Paminklų konservavimo institutas, 1986. – 50 p.: iliustr.
 Kultūros paminklų priešprojektiniai tyrimai: architektūros paminklinės konstrukcijos: mokymo metodinė priemonė. – Vilnius, 1986. – 78 p.
 Meno kūrinių restauravimas: bukletas. – Vilnius, 1988. – 30 p.: iliustr.
 Restauratorės gyvenimo kelias. – Vilnius, 1994. – 109 p.: iliustr. – ISBN 9986-519-11-X
 Milda Kaminskienė-Kriščiokaitytė: gyvenimo ir veiklos dokumentų aprašas. – Vilnius, 1994. – 94 p. – ISBN 9986-519-05-5
 Gyvenusi amžinybės viltimi: prisiminimų rinkinys skirtas M. Kaminskienei / dail. Albertas Kundrotas. – Vilnius: Paulausko poligrafijos firma, 1994. – 63 p.: iliustr. – ISBN 9986-468-03-5
 Žmogus ir paminklai: architektūros ir meno vertybių gelbėjimas Lietuvoje / Romualdas Vytautas Kaminskas, rengėjas Vaidotas Žukas. – Vilnius: Savas takas ir Ko, 2009. – 191 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9640-5-6

Įvertinimas 
 1978 m. LSSR valstybinė premija, su kitais
 1979 m. LTSR nusipelnęs architektas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai architektai
Lietuvos restauratoriai
Vytautas Kaminskas

Vytautas Kaminskas (1946 m. sausio 8 d. Kaune – 2022 m. lapkričio 9 d. ten pat) – Lietuvos inžinierius kibernetikas, informatikas, pedagogas.

Biografija 
1963 m. aukso medaliu baigė Kauno 12-ąją vidurinę mokyklą. Nuo 1963 m. studijavo Vilniaus universitete ir Kauno politechnikos institute, kurį baigė 1968 m., įgijo automatikos ir telemechaniko specialybės inžinieriaus kvalifikaciją.

1968–1989 m. dirbo LSSR MA Fizikinių techninių energetikos problemų institute jaunesniuoju (1968–1973 m.) ir vyresniuoju (1974–1980 m.) mokslo darbuotoju bei sektoriaus (1981–1983 m.) ir laboratorijos (1984–1989 m.) vadovu. 1972 m. technikos mokslų kandidatas, 1983 m. technikos mokslų daktaras.  Nuo 1984 m. profesorius. 

1989–1990 m. VDU mokslo centro „Informatika“ direktorius. 1990–1996 m. VDU Informatikos fakulteto dekanas ir prorektorius mokslui ir aukštosioms studijoms. 1996 m. gruodžio 12 d. išrinktas VDU rektoriumi. 2001 m. perrinktas rektoriumi antrai kadencijai (iki 2006 m. rugpjūčio mėn.). Nuo 2007 m. Sistemų analizės katedros vedėjas ir Kauno aukštųjų ir informacinių technologijų parko direktorius.

1991 ir 1996 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, 1998–2011 m. narys korespondentas, 2011–2021 m. buvo tikrasis narys, nuo 2021 m. – narys emritas. 2003–2006 m. Lietuvos universitetų rektorių konferencijos prezidentas.  2004–2007 m. Lietuvos mokslo tarybos narys.  

1975–1989 m. SSKP, 1989–1991 m. LKP narys. 2008 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos sąraše nesėkmingai kandidatavo LR Seimo rinkimuose.

Mokslinė veikla 
Svarbiausios tyrimų sritys: sistemų ir procesų modeliavimas, identifikavimas, valdymas ir diagnostika. Paskelbė 4 monografijas ir apie 200 mokslo straipsnių.

Bibliografija 
 Statistiniai metodai identifikuojant dinamines sistemas, su A. Nemura, 1975 m., rusų kalba
 Vibracija technikoje, su kitais, 1981 m., rusų kalba
 Dinaminių sistemų identifikavimas panaudojant diskretinius stebėjimus, d. 1, 1982 m., d. 2, 1985 m., rusų kalba
 Vytauto Didžiojo universitetas: mokslas ir visuomenė 1922–2002, su kitais, 2002 m.

Įvertinimas 
 1980 m. LSSR valstybinė premija, su kitais
 1987 m. LSSR Ministrų Tarybos mokslo ir technikos premija
 2001 m. Latvijos Respublikos IV laipsnio Trijų žvaigždžių ordinas
 2003 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius 
 2004 m. Vatikano Šv. Popiežiaus Silvestro ordino Komandoro kryžius

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos mokslo tarybos nariai
Lietuvos informatikai
Vytauto Didžiojo universiteto rektoriai
VDU dėstytojai
Algimantas Vladas Stasiukynas

Algimantas Vladas Stasiukynas (g. 1944 m. sausio 1 d. Alytuje) – energetikas, politikas, buvęs LR energetikos ministras.

Biografija 
1951–1952 m. mokėsi Kauno 5-ojoje vidurinėje mokykloje, 1952–1961 m. Kauno 4-ojoje vidurinėje mokykloje. 1961–1966 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Santechnikos fakultete, inžinierius statybininkas.

1966–1976 m. Kauno šilumos tinklų meistras, vyr. meistras, direktoriaus pavaduotojas. 1976–1982 m. Kauno statybinių konstrukcijų gamyklos, 1982–1983 m. Kauno gamybinių įmonių kombinato, 1983–1992 m. Alytaus šilumos tinklų, 1992–1993 m. Vilniaus šilumos tinklų direktorius. 1985–1988 m. neakivaizdžiai studijavo aspirantūroje, Lietuvos energetikos institute apgynė technikos mokslų kadidato disertaciją. 

1993–1995 m. Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėje – LR energetikos ministras.  1995–2003 m. UAB „Algaudra“ konsultantas. 2003–2006 m. UAB Kauno termofikacinė elektrinė generalinis direktorius, vienas iš akcininkų. 

Daugelio mokslinių straipsnių ir išradimų autorius. Dėstė Mykolo Riomerio universitete ir Energetikų mokymo centre.

Fechtavimo sporto meistras, Lietuvos čempionas.

A. Stasiukynas vedęs; žmona Audronė (g. 1958 m.), vadybininkė; sūnūs Egidijus (g. 1968 m.), inžinierius, Andrius (g. 1981 m.), teisininkas.

Šaltiniai 

|-

Lietuvos energetikos ministrai
Lietuvos energetikai
Čekiškės valsčius

Čekiškės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio vakarų Lietuvos teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kauno. Centras – Čekiškė.

Istorija 

Įkurtas XIX a. pradžioje, XIX a. viduryje jau nebebuvo, atkurtas po I pasaulinio karo. 1944 m. gruodžio 17–21 d. NKVD 3-ojo pasienio pulko batalionas Baukių, Juodaičių, Vosbutų kaimuose ir Butkiškėje sudegino 46 sodybas ir nužudė 56 žmones. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Ariogalos rajonui (5 apylinkės) ir Vilkijos rajonui (5 apylinkės).

|-
| 1923 || 240 || 7405 || 1505 || ||
|-
| 1949-01-01  || 254 || || || 10 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės 

Valsčiaus gyvenvietės:
 kaimai: Antvejų, Antkalnių, Aukštakalnių (bažnytk.), Ažulės, Baukių, Besmerčių, Butkiškės, Burlokiškės, Čekiškės, Čižiūnų, Daugeliškių, Dokalų, Dukelių, Eikščių, Gučkampio, Išlastakių, Jotautų, Joteikių, Jurgiškių, Kairių, Kilovos, Kruvandų, Kunigiškių, Langokų, Leberviškių, Lebedžių, Lučūnų, Malupių, Mileikių, Muraviankos (bažnytk.), Nojeniukų, Paliūnio, Padubysio, Pabalių, Paupstalio, Paskistuonių, Plikių, Radviliškių, Ramonų, Skubų, Smalininkų, Survilų, Šolių, Šlapučių, Šliakečių, Užbalių, Vaitkūnų, Voskaičių, Vozbutų, Žardiškių;
 dvarai ir palivarkai: Alfredavos, Aukštakalnių, Aukštadvario, Butkiškės (Survilų), Čekiškės, Čižiūnų, Dratkalnio, Janogrado, Kilovos, Laučinių, Marčinavos (Kiaulininkų), Palazdonio, Prienų, Ringos, Severinavo, Skubų, Survilų.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1923 || Tirkiliškiai || Viktoras Butkus, kunigas || 1993
|-
| 1924 || Pagiriai || Kazys Grigas, tautosakininkas || 2002
|}

Šaltiniai 

Kauno apskrities valsčiai
Vilkijos apskrities valsčiai
Vilkijos valsčius

Vilkijos valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio Lietuvos teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kauno. Centras – Vilkija.

Istorija 

Valsčius minimas nuo 1486 m., prie jo buvo prijungta Gaižuva. Nuo XV a. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. valsčiuje (paviete) buvo 472 bajorų dūmai.

Atkurtas XIX a. carmečiu. 1944 m. gruodžio 22 d. NKVD 3-ojo pasienio pulko batalionas 5 km į rytus nuo Vilkijos–Bubių kelio, Lygainių, Padauguvos (ar Padauguvėlės) ir kituose kaimuose sudegino 9 sodybas, nušovė 16 ir sudegino 4 žmones.  Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Vilkijos rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 || 175 || 7561 || 1534 || ||
|-
| 1949-01-01  || 153 || || || 10 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės 

1923 m. surašytos gyvenvietės:

 Adomkiškių vs.
 Anogrado k.
 Antalkių (Šudžių) k.
 Batniavos k.
 Bernariškių plv.
 Beiniūnų k.
 Bružės k.
 Bubių k.
 Daugužių dv.
 Deksnių vs.
 Dūdų k.
 Dulkių k.
 Gaigalų k.
 Gailiūnų k.
 Galinės vs.
 Gaižuvos dv.
 Gineitų k.
 Gineikių k.
 Girnikų k.
 Grigalaukio vs.
 Guknės vs.
 Jagminiškio dv.
 Jaučiakių k.
 Karklės vs.
 Klampiosios vs.
 Klenavos Būdos vs.
 Kriemalos k.
 Kvesų k.
 Kvesų plv.
 Laigės k.
 Laučogrado plv.
 Lauksvidų plv.
 Ligainių k.
 Liesnapolio dv.
 Liepdvario vs.
 Lindikų k.
 Lipikiškių dv.
 Medinkos vs.
 Naujienos k.
 Naujatrebos-Būdos k.
 Paberupės vs.
 Pabiržės vs.
 Pačtuvos dv.
 Padauguvos k.
 Padauguvos dv.
 Padauguvėlės k.
 Paliesių k.
 Pastrunių vs.
 Patarpės vs.
 Pavejuonio k.
 Pašilių k.
 Pikelkos vs.
 Pundelių vs.
 Raubatonių k.
 Ringovės vs.
 Ručkūnų k.
 Ručkonių k.
 Rupunonių k.
 Stanislavos dv.
 Vaitkūnų plv.
 Valmantiškių k.
 Vilkijos k.
 Vilkijos dv.
 Virbaliūnų k.
 Zalakiškių plv.
 Zauniškių k.
 Žebiškių k.
 Žebiškėlių k.
 Žvirgždės k.
 Vilkijos mst.
 Paštuvos k.
 Lygainių k.
 Tolivardžių k.
 Gaiževos plv.
 Juodmiškio k.
 Ringovės k.
 Mironiškių k.
</div>

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1923 || Antalkiai || Pranas Mikalauskas-Antalkis, prozininkas || 1997
|-
| 1931 || Kvesai || Juozas Burneikis, inžinierius || 2005
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Kauno apskrities valsčiai
Vilkijos apskrities valsčiai
Alovės valsčius

Alovės valsčius (; 1869–1915 m. Aleksandravos valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje. Centras – Alovė.

Istorija 

Valsčius įkurtas XIX a., tuo metu jam priklausė Alytus I. Iki I pasaulinio karo vadintas Aleksandravos valsčiumi.

1944 m. gruodį NKVD šėlo Alytaus apskrityje, ypač Merkinės ir Alovės valsčiuose. Viso jie sudegino bene 70 sodybų. Alovės valsčiuje nukentėjo Dubrių, Fermos, Vabalių kaimai.

Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Alytaus rajonui (5 apylinkės) ir Daugų rajonui (3 apylinkės).

|-
| 1869 m. || || 6317 || 1349 kiemai  || || 60
|-
| 1874 m. || || 6662 || 670 kiemų  || 13 seniūnijų || 71
|-
| 1880 m. || || 6721 || 672 kiemai  || 15 seniūnijų || 75
|-
| 1885 m. || || 8378 || 698 kiemai  || 15 seniūnijų || 75
|-
| 1923 m. || 189 || 5559 || 1052 || ||
|-
| 1949-01-01  || 215 || || || 8 apylinkės  ||
|}

Vadovai 
 M. Trebendzys, viršaitis nuo 1885 m.

Suskirstymas

Gyvenvietės 

1923 m. valsčiuje buvo 71 gyvenamoji vietovė. 1933 m. kaimai:

 Bazorai
 Būda
 Butrimiškiai
 Davainiškiai
 Domentoniai
 Juociškiai
 Jurkioniai
 Kalesnykai
 Kaniūkai
 Karkliniškiai
 Kudariškiai
 Lelionis
 Manciūnai
 Meduksta
 Meškasalis
 Mieliūnai
 Mikalavas
 Miknoliausai
 Novoplenta
 Padvariškiai
 Pagurniai
 Panemunykėliai
 Pavartėnai
 Pliškioniai
 Poceloniai
 Poteroniai
 Slabadėlė
 Stanuliškiai
 Švabalaukis
 Švobiškiai
 Takniškiai
 Uleškai
 Venciūnai
 Žemaitėliai
 Židoniai
 Žiukai
</div>

Gyventojai

Tautinė sudėtis 

1923 m. gyveno 5 559 žmonės:

 Lietuviai – 83,86% (4662);
 Lenkai – 11,17% (621);
 Rusai – 2,15% (120);
 Žydai – 1,4% (78);
 Kiti – 1,4% (78).

Žymūs žmonės 

|-
| 1921 || Domantonys || Pranas Judickas, ekonomistas || 2008
|-
| 1931 || Pocelonys || Petras Algirdas Čiočys, sportininkas || 2021
|-
| 1934 || Meškasalis || Albertas Donatas Belevičius, skulptorius || 2002
|-
| 1940 || Gečialaukis || Juozapas Algirdas Mažeika, miško inžinierius ||
|}

Šaltiniai 

Alytaus apskrities valsčiai
Trakų apskrities valsčiai
Kazys Preikšas

Kazys Preikšas (1903 m. birželio 14 d. Verbūnuose, dab. Šiaulių rajonas – 1961 m. gruodžio 5 d. Seirijuose, Lazdijų rajonas) – sovietinis valstybės ir partinis veikėjas.

Biografija 
1921–1924 m. ir 1927 m. LKP Šiaulių rajono komiteto narys. 1924–1926 m. kalintas. 1927 m. apsigyveno SSRS. 1931 m. Maskvoje baigė Tarptautinę Lenino mokyklą. 1931 m. rugpjūčio mėn. grįžo į Lietuvą, buvo LKP CK sekretoriato narys.

1931 m. gruodžio mėn. suimtas (Prano Jankaus pavarde) ir 1933 m. vasario mėn. nuteistas 18 m. kalėti. Per pasikeitimą politiniais kaliniais 1933 m. spalio mėn. išleistas į SSRS. Minske dirbo laikraščio „Raudonasis artojas“ redakcijoje. 1935–1937 m. mokėsi Vakarų tautinių mažumų komunistinio universiteto, vėliau Tarptautinės Lenino mokyklos aspirantūroje. Nebaigęs aspirantūros išvyko į Ispaniją. 1937–1939 m. dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare. 1939 m. internuotas Prancūzijoje. 1939–1940 m. Maskvoje dirbo Užsienio kalbų literatūros leidyklos lietuvių redakcijos redaktoriumi.

1940 m. liepos mėn. grįžo į Lietuvą. 1940 m. rugpjūčio 15 d. – 1948 m. lapkričio 25 d. LKP(b) propagandos ir agitacijos sekretorius. 1941 m. ir 1945–1954 m. dar ir žurnalo „Komunistas“ atsakingasis redaktorius. 1942 m. LKP CK atstovas 16-oje lietuviškoje divizijoje. 1948–1960 m. LSSR MT pirmininko pavaduotojas. 1950 m. jo iniciatyva nuo Vilniaus arkikatedros nuverstos ir susprogdintos šventųjų skulptūros.  1960–1961 m. gruodžio 5 d. LSSR užsienio reikalų ministras.

1940–1961 m. LKP CK narys. 1940–1954 m. LKP CK biuro narys. 1941–1954 m. SSRS AT, 1947–1961 m. LSSR AT deputatas.

Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Atminimo įamžinimas 
 1962 m. gruodžio 22 d. jo vardu pavadintas Šiaulių pedagoginis institutas (iki 1989 m.) 
 1978 m. Šiauliuose pastatytas paminklinis biustas (skulpt. Nijolė Gaigalaitė, archit. Vytautas Gabriūnas)

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos TSR ministrai
Kibiras

Kibiras – indas skysčiams (dažniausiai vandeniui) semti, nešti bei laikyti. Paprastai būna skardiniai ar plastikiniai, su lanko pavidalo rankena (vieliniu, plastikiniu).

Senovėje kibirus iš medinių šulelių gamindavo kubiliai. XIX a. pasitaikydavo pagamintų iš perskeltos medžio trinkos. Paprastai buvo platėjantys į viršų su iš kanapių ar kadagių vytelių pagamintu pasaitu. Aukštaitijoje iki XX a. vid. buvo naudojami mediniai, metalu kaustyti, su vieliniu pasaitu kibirai.  Vėliau paplito metaliniai kibirai, o dabar daugiausiai naudojami plastikiniai.

Galerija

Šaltiniai 

Indai
Fútbol Profesional Colombiano

Kolumbijos profesionalus futbolas (), dar žinomas kaip Mustang taurė (Copa Mustang) – profesionalios futbolo lygos varžybos klubams, kurie žaidžia Kolumbijos aukščiausioje lygoje.

Istorija 

El Dorado vadinamas laiko tarpas, trukęs tarp ketvirtojo iki penktojo XX a. dešimtmečių, kai dėl ginčo su FIFA lygos klubai bei Kolumbijos vyrų futbolo rinktinė negalėjo dalyvauti tarptautinėse varžybose. FIFA sankcijos nesutrukdė tolesniam šalies futbolo vystymuisi ir Kolumbijos lyga pasiekė savo aukso amžių – geriausi Pietų Amerikos futbolininkai žaidė Kolumbijoje.

1948 m. Kolumbijos futbolo lyga tapo profesionali.

Čempionatų nugalėtojai

Klubai ir jų laimėjimai

Nuorodos 

 Copa Mustang oficiali svetainė 
 Dimayor oficialus puslapis

Amerikos futbolo lygos
TSKP CK Politbiuras

TSKP CK Politbiuras – Tarybų Sąjungos komunistų partijos aukščiausias valdymo organas. Į Politinį biurą įėjo įtakingiausi TSKP CK nariai, apspręsdavę partijos, o vienapartinės sistemos sąlygomis – visos valstybės politiką. Faktiškai Politinio biuro nariai buvo aukščiausi TSRS vadovai, netgi jei jie formaliai ir neužėmė valstybinių postų.

Pirmasis Politbiuras buvo sukurtas 1917 m. spalio 23 d. , kaip prasidėjusio sukilimo (Spalio revoliucijos) politinis vadovaujantis darinys. Jam vadovavo Leninas.

Kaip nuolat veikianti institucija sukurtas 1919 m. RKP(b) VIII-ame suvažiavime. 1952–1966 m. ši institucija buvo vadinama TSKP CK Prezidiumu, 1966 m. grąžintas buvęs pavadinimas.

TSKP Įstatuose buvo numatyta, kad Politbiuras renkamas TSKP CK plenumuose ir laikotarpiuose tarp jų vadovauja partijos veiklai. Tačiau praktikoje dėl Politbiuro sudėties būdavo tariamasi kuluaruose, siaurame partijos vadovų rate. Būtent Politbiure priimtus sprendimus vėliau TSKP CK plenumas įteisindavo. TSKP CK Politiniame biure buvo tikrieji nariai ir kandidatai į narius (pastarieji posėdžiuose dalyvavo tik su patariamjo balso teise).

Pradžioje Politbiurą sudarė 8 nariai, 7-to dešimtmečio pabaigoje – 25 nariai. Jai paprastai būdavo Generalinis sekretorius, TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas, Rusijos ir TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas, Ukrainos KP I sekretorius, Maskvos ir/arba Leningrado miestų partijos komitetų I-ieji sekretoriai, nuo 1973 m.- taip pat KGB pirmininkai, Užsienio reikalų ir Gynybos ministrai.

Valdant N. Chruščiovui į Politbiurą pradėta įtraukti kai kurių respublikų kompartijų I-uosius sekretorius, o 1990–1991 m. į Politbiuro sudėtį buvo įtraukti visų TSRS respublikų kompartijų pirmieji sekretoriai (nors Lietuva jau buvo paskelbusi Nepriklausomybės atstatymą, Mykolas Burokevičius buvo Politbiuro narys, o Estiją atstovavo abiejų kompartijų vadovai).

Ilgiausiai ir trumpiausiai Politbiuro nariais buvo maršalai Klimentas Vorošilovas (34 su puse metų) ir Georgijus Žukovas (120 dienų).

Nariai

Nuorodos 

Tarybų Sąjungos komunistų partija
Politbiuras
Algirdas Gustaitis (1916)

Algirdas Gustaitis (1916 m. spalio 29 d. Pečerske, Mogiliovo sritis, Baltarusija – 2002 m. gruodžio 24 d. JAV) – rašytojas, JAV lietuvių visuomenininkas, žurnalistas, kartografas.

Biografija 
Mokėsi Kaune, baigė gimnaziją, studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete. Dirbo Vilniaus universiteto bibliotekoje, domėjosi istoriografija, kartografija, parengė Lietuvos žemėlapį, rašė paaiškinimus istoriniams žemėliapiams, siekdamas parodyti tikrąsias Lietuvos žemes. Dalyvavo 1941 m. birželio sukilime, pasak liudininkų, buvo vienas iš civilių sukilėlių vadų Vilniuje.

Straipsniais iš Vilniaus dalyvavo Marijampolės "Naujoje gadynėje", tvirtino: "Lietuvoje neturi likti nei vieno žydo, nei vieno imigruoto polonizacijos tikslams žmogaus!" 

1944 m. pasitraukė į Vakarus. Hanau lietuvių stovykloje Vokietijoje, įsitraukė į kultūrinę veiklą, studijavo vokiečių literatūrą Frankfurto universitete, paskui persikėlė į JAV (Čikaga, Los Andželas), 1947 m. – į Filadelfiją. Čikagoje laikraščio „Laisvoji Lietuva“ kultūros skyriaus redaktorius, aktyviai veikė šaulių, skautų organizacijose. 

Rašė publicistinius straipsnius, biografines apybraižas. Priklausė kino apdovanojimus „Auksinis gaublys“ skiriančiai Holivude įkurtai užsienio spaudos asociacijai. 

1991 m. lankėsi Lietuvoje, 1998 m. išleido poetiškai pakilią knygą apie kelionę su 257 nuotraukomis, 6 žemėlapiais, 79 brėžiniais ir atspaudais.

Kūryba 
 Tarp Šveicarijos ir Danijos, 1946.

 Lietuva - Europos nugalėtoja, 1961.
 Simas Kudirka Nobelio taikos premijai, 1971 (biografinė apybraiža)
 Tikroji Lietuva, 1983.
 Kelionės nežinomuose kraštuose, 1985.
 Karas braukia kruviną ašarą, 1990.
 Potsdamas ir Lietuva dega, 1992.
 Dniepro upė ir aplinka nuo prieš-kristinių laikų, 1992.
 Karibų jūroje, 1994.
 Tobago salos paslaptis, 1995.
 Lietuva kaip sapnas. Antroji kelionė į Lietuvą, 1998.
 Algio Trakio ir Taksiuko Šleivio nutikimai, 2001.

Šaltiniai 

Šaulių sąjungos nariai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos kartografai
JAV lietuviai
Birželio sukilimo dalyviai
Pila

Pila (; ) – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje. Pilos apskrities administracinis centras. Nuo 1999 m. priklauso Didžiosios Lenkijos vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Pilos vaivadijos administracinis centras. Didžiausias Didžiosios Lenkijos miestas. 74 609 gyventojai (2013 m. duomenys). Per Pilą teka Gvda (Notecės dešinysis intakas). Mieste daug parkų. Svarbus susisiekimo mazgas. Per miestą eina dvi pagrindinės geležinkelio linijos: Poznanė–Ščecinas ir Bydgoščius–Didžiosios Lenkijos Kšyžas.

Taip pat skaitykite 
 Pilos geležinkelio stotis

Lenkijos miestai
Jumžagijnas Cedenbalas

Jumžagijnas Cedenbalas (; 1916 m. rugsėjo 17 d. – 1991 m. balandžio 20 d.) – vienas Mongolijos politinių lyderių 1952–1984 metais. Dirbo premjeru ir komunistų partijos generaliniu sekretoriumi.

1972 m. lankėsi Lietuvoje.

Mongolijos asmenybės
Algirdas Ferensas

Algirdas Ferensas (1928 m. kovo 6 d. Rozalime, Panevėžio apskrityje – 1994 m. gruodžio 6 d. Vilniuje) – sovietinės Lietuvos valstybės, partijos ir profesinių sąjungų veikėjas, inžinierius.

Biografija 
1951 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1952–1956 m. LLKJS Kauno miesto komiteto skyriaus vedėjas, komiteto sekretorius, I sekretorius. 1956–1960 m. LLKJS CK sekretorius. 1960–1961 m. LKP Šiaulių miesto komiteto I sekretorius. 1961–1967 m. SSKP CK darbuotojas. 1967–1977 m. LKP CK sekretorius. 1977–1989 m. Lietuvos respublikinės profesinių sąjungų tarybos pirmininkas. 1981 m. komandiruotas į Kabulą.

1960–1963 m. ir nuo 1967 m. LKP CK narys, nuo 1967 m. CK Biuro narys. 1967–1980 m. LSSR AT, nuo 1979 m. SSRS AT deputatas.

1978 m. LSSR nusipelnęs kultūros veikėjas. Parašė (su Albertu Laurinčiuku) knygą apie jaunimo ir studentų festivalį Maskvoje „Šeštasis pasaulinis“ (1958 m.). Paskelbė straipsnių apie partijos, komjaunimo, profesinių sąjungų darbą, pramonės ir statybos plėtojimą, specialistų rengimą, SSRS tautų draugystę. 

1994 m. gruodžio 6 d. nusišovė savo darbo kabinete, „Gyvenimo šaltinių“ redakcijoje.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Šaltiniai

Bibliografija 
 Šeštasis pasaulinis: apie jaunimo festivalį Maskvoje 1957 m. – Vilnius, 1958. – 70 p.
 Statūs Afganistano revoliucijos laiptai. – Vilnius: Mintis, 1985. – 166 p.: iliustr.
 Rytoj to nebus: prisiminimai (sud. Goda Ferensienė). – Vilnius: Litimo, 1998. – 168 p.: iliustr. – ISBN 9986-943-15-9
 Vakar ir šiandien: prisiminimų apybraiža (sud. Goda Ferensienė). – Vilnius: Charibdė, 2004. – 168 p. – ISBN 9986-745-92-6
 Grįžtu į vakardieną: prisiminimų apybraiža (sud. Goda Ferensienė). – Vilnius: Charibdė, 2009. – 134 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-739-19-7

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos profsąjungiečiai
SV Horn

SV Horn – Austrijos futbolo klubas iš Horno.

Istorija 
1922 m. gruodžio 21 d. įkurtas klubas. 

2008 m. iškovojo šalies futbolo taurę. Tai vienintelis jų laimėjimas per visą klubo istoriją.

Šiuo metu dalyvauja Austrijos 2. Liga pirmenybėse.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

|}

Žinomesni žaidėjai 
  Thomas Salamon

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive

Horn
Akurė

Akurė () – miestas pietvakarių Nigerijoje, į rytus nuo Ibadano, prie Benino-lbadano kelio. Ondo valstijos sostinė ir didžiausias miestas. 361,2 tūkst. gyventojų (2001 m.); dauguma gyventojų – jorubai. Maisto (kakavos) pramonė, medienos apdirbimas. Prekyba kakava, kukurūzais, manijokais. Yra federalinis technologijų universitetas.

Šaltiniai 

Nigerijos miestai
Baučis

Baučis () – miestas centrinėje Nigerijoje, 120 km į šiaurės rytus nuo Džoso, prie Maidugurio-Port Harkorto geležinkelio. Baučio valstijos centras. 316,2 tūkst. gyventojų (2004 m.). Maisto, tekstilės, odų apdirbimo pramonė. Verčiamasi kalyba, audimu, žemdirbyste. Yra 1988 m. įkurtas universitetas. Netoli miesto yra Jankario nacionalinis parkas.

Istorija 

Baučis pradėjo kurtis 1809 m.

Šaltiniai 

Nigerijos miestai
Jonas Kantminas

Jonas Kantminas (g. 1930 m. liepos 20 d. Vainute, Vainuto valsčius, Tauragės apskritis) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
Mokėsi Vainuto pradžios mokykloje, Žemaičių Naumiesčio progimnazijoje, Šilutės gimnazijoje. 1954 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (LŽŪA). 1954–1994 m. LŽŪA dėstytojas. 1963 m. apgynė disertaciją „Lietuvoje išaugintų raudonųjų dobilų sėklų valymo schemų tyrimas ir pagrindimas“, technikos mokslų kandidatas.  1967–1978 m. ir 1989–1994 m. LŽŪA Gyvulininkystės mechanizacijos katedros vedėjas, 1976–1989 m. Žemės ūkio elektrifikacijos fakulteto dekanas, 1965 m. docentas.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo sritis – gyvulininkystės technologinių procesų mechanizavimas. 1995 m. vieno išradimo autorius.

Bibliografija 
 Gyvulininkystės fermų mašinų ir įrengimų techninės priežiūros. – Vilnius: Mintis, 1967. – 75 p.
 Gyvulininkystės fermų mechanizacijos kursinio projektavimo metodika. – Kaunas, 1969. – 81 p.
 Gyvulininkystės fermų mechanizavimas / Jonas Kantminas, Antanas Kondrotas. – Vilnius: Mintis, 1969. – 394 p.: iliustr.
 Gyvulininkystės mechanizavimas ir elektrifikavimas / Jonas Kantminas, Andrius Strukčinskas. – Vilnius: Mintis, 1973. – 373 p.
 Gyvulininkystės mechanizavimas: vadovėlis / J. Kantminas, V. Dargis, V. Liubinas. – Vilnius: Mokslas, 1977. – 222 p.: iliustr.
 Trupinimo teorijos pagrindai ir plaktukinių trupintuvų teorija bei skaičiavimas. – Kaunas: LŽŪA, 1978. – 35 p.: iliustr.
 Gyvulininkystės mašinos ir įrengimai / Jonas Kantminas, Leonas Reveltas, Povilas Didjurgis. – Vilnius, 1980. – 201 p.: iliustr.
 Pjovimo teorijos pagrindai ir šiaudapjausčių darbo analizė: paskaitų konspektas. – Kaunas: LŽŪA, 1982. – 42 p.
 Gyvulininkystės technologinių procesų mechanizavimas: vadovėlis. – Vilnius: Mokslas, 1989. – 435 p.: iliustr.
 Pieno paruošimo mechanizavimas: paskaitų konspektas. – Kaunas, 1989. – 42 p.: iliustr.
 Gyvulininkystės mechanizavimo laboratoriniai darbai. – Vilnius: Informacijos ir leidybos centras, 1993. – 117 p.: iliustr.
 Gyvulininkystės mechanizavimas: kursinio projektavimo metodika. – Vilnius: Inforrmacijos ir leidybos centras, 1993. – 70 p.: brėž.
 Penkiasdešimties metų kelias / Jonas Kantminas, Vytautas Kriauklys, Stasys Šimatonis. – Akademija, 2004. – 49 p.: iliustr.
 Kantminais esame mes gimę… – Kaunas: LŽŪU leidybos centras, 2010. – 182 p.: iliustr.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos technologai
Lietuvos dėstytojai
Žalvaris

Žalvaris – vario lydinys, kurio svarbiausias legiruojantysis elementas yra cinkas. Cinkas lydinį sustiprina, daro jį plastiškesnį, atsparesnį dilimui, tačiau mažiau laidų elektrai ir šilumai, mažiau atsparų korozijai. Žalvaris lengvai liejamas ir deformuojamas. Sukietinamas šaltuoju deformavimu; plastiškumą atgauna, atkaitinamas rekristalizaciniu būdu 600–700 °C temperatūroje. Žalvaris, kuriame yra daugiau nei 20–30 % cinko, po deformavimo pakaitinamas iki 250–300 °C, kad nesutrūkinėtų nuo įtempimų ar chemiškai agresyvios aplinkos. Vienfazis žalvaris, kuris turi apie 15 % cinko ir 0,5 % aliuminio, yra gražios spalvos, atsparus korozijai, lengvai auksuojamas ir emaliuojamas; iš jo daromi papuošalai, pasižymėjimo ženklai, monetos. Vienfazis žalvaris, turintis iki 10 % cinko, yra tompakas (10–20 % cinko turintis vadinamas pusiau tompaku); iš jo daromi radiatorių ir kondensatorių vamzdeliai, furnitūra, papuošalai. Žalvaris, kuris turi apie 30 % cinko, yra labai plastiškas; iš jo spaudimu gaminamos šovinių tūtelės.

Dvifazis žalvaris, be cinko kartais dar turi alavo, aliuminio, švino, nikelio; alavas padidina atsparumą korozijai jūros vandenyje (jūrinis žalvaris), aliuminis – stiprumą, kietumą ir atsparumą korozijai. Žalvaris, legiruotas švinu (iki 3 %), lengviau pjaunamas (automatinis žalvaris). Mašinų ir prietaisų, laivų šiluminės įrangos detalės daromos iš dvifazio žalvario.

Žalvaris pradėtas naudoti jau III tūkstantmetyje pr. m. e. Artimuosiuose Rytuose. Iki XVIII a. buvo lydomas iš vario su cinko rūda ir medžio anglimis. Nuo XIX a. žalvarį pradėta lydyti tiesiog su cinku. Lietuvoje pradėtas naudoti XVI a. pr. m. e.

Žalvaris yra junginys žodžių žalas, t. y. rudas, ir varis.

Šaltiniai 

Vario lydiniai
Cinko lydiniai
Hatušas

Hatušas (Hatusas, Hatuš, Hatušaš, ) – hetitų imperijos sostinės liekanos Turkijoje. Senovės miesto liekanos yra centrinėje Anatolijoje, šalia Bogazkale () gyvenvietės, ant Kizilirmako upės intako Budakioziu dešiniojo kranto, 145 km į rytus nuo Ankaros.

Istorija 
Jau šeštame tūkstantmetyje prieš mūsų erą šių apylinkių kalnų šlaituose gyveno žmonės. Bronzos amžiaus pabaigoje čia apsigyveno hetitai.

Po 2000 m. pr. m. e. pro Hatušą ėjo Asirijos pirklių prekybos kelias iš Ašūro į Kanešą (Kiultepę), ir Hatušas traktuotas kaip viena asirų prekybinių kolonijų. Hatuše prekybininkai užėmė net ketvirtį miesto. Prekybos apskaitai buvo naudojamas dantiraštis.
1700 m. pr. m. e. Pithanos karalius Anitas sugriovė ir sudegino Hatušą.

Hetitų valdovas Labarnas II (1650–1620 m. pr. m. e.) atstatė miestą ir padarė jį visos karalystės sostine.

Hatušo klestėjimo metais miestas užėmė 1,8 km² ir sudarė dvi dalys: vidinė (senamiestis) ir išorinė. Visą miestą supo masyvios akmeninės sienos. Senamiestis užėmė apie 0,8 km², kuriame buvo dideli administraciniai pastatai bei šventyklos. Išorinė miesto dalis su įspūdingais vartais, papuoštais liūtų, sfinksų ir karių skulptūromis, buvo pietinėje miesto dalyje. Čia taip pat buvo keturios šventyklos su savo vidiniais kiemais. Už miesto sienos buvo kapinės, kuriuose daugiausia palaidoti kremuoti miesto gyventojai. Dabartiniais skaičiavimais Hatuše galėjo gyventi nuo 40 000 iki 50 000 gyventojų. Pastatai, kurie buvo pastatyti iš medžio ir dumblo plytų iki mūsų laikų neišliko. Liko tik akmeninės šventyklų ir rūmų liekanos.

Žlugus hetitų imperijai, apie 1200 m. pr. m. e. Hatušas buvo sugriautas ir čia niekas negyveno iki 800 m. pr. m. e., kai regione suklestėjo Frygija.

Hatušo atradimas 
1834 m. liepos 28 d. prancūzų archeologas Karlas Teksieras () atrado Hatušo miesto griuvėsius, o nuo 1906 m. Vokietijos orientalistai čia pradėjo archeologinius kasinėjimus. Dabar čia kasinėjimo darbus atlieka Vokietijos archeologijos institutas ().

Didžiausias archeologinis atradimas Hatuše buvo surastas, dantiraščiu ant molinių plytelių parašytas, hetitų karališkasis archyvas. Archyvą sudaro: oficiali korespondencija, sutartys, juridinis kodeksas, kulto apeigų aprašymai, pranašystės ir Artimųjų Rytų literatūra. Ypač svarbi yra 1258 m. pr. m. e. hetitų karaliaus Hatušilio III ir Egipto faraono Ramzio II pasirašyta Kadešo taikos sutartis. Ši sutartis dabar eksponuojama Stambulo Archeologijos muziejuje. Padidinta Kadešo sutarties molinė kopija kabo Jungtinių Tautų Organizacijoje, kuri atspindinti pačią seniausią istorikams žinomą pasaulio sutartį. Visas Hatušo archyvas, kuri sudaro apie 30 000 molinių plytelių parašytų hetitų kalba, yra saugomas Ankaros ir Stambulo archeologijos muziejuose.

Taip pat skaitykite 
 Hetitai

Išnašos

Nuorodos 
 Hatušas: Vokietijos archeologijos institutas 
 Kadešo sutarties tekstas 
 Hatušo nuotraukos
 Hatušas

Pasaulio paveldo sąrašas
Hetitų miestai
Turkijos istoriniai miestai
Primera División (Kosta Rika)

Kosta Rikos Primera División – aukščiausias šalies futbolo divizionas, kuruojamas UNAFUT (Union de Clubes de Primera División). UNAFUT yra susijungusi su Kosta Rikos futbolo federacija FEDEFUTBAL.

Istorija 

Liga Deportiva Alajuelense, Club Sport Cartaginés, Club Sport Herediano, Club Sport la Libertad, Gimnástica Española y Gimnástica Limonense 1921 m. įkūrė Kosta Rikos futbolo federaciją. Tais pačiais metais įkurta Primera División. 1999 m. federacija įkūrė UNAFUT.

Nacionaliniai čempionatai 

<div style="text-align:left">

-* ASOFÚTBOL

-** FEDEFÚTBOL

 (RSSSF duomenys)

Nuorodos 

 Oficiali svetainė
 http://www.futboltico.com/
 http://www.futboldecostarica.com/

Amerikos futbolo lygos
Kosta Rikos futbolas