joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Arvydas Pocius (1957)

Arvydas Pocius (g. 1957 m. gegužės 14 d. Klaipėdoje) – aukšto rango Lietuvos karininkas, buvęs Lietuvos Respublikos kariuomenės vadas (2009–2014 m.). 2014–2019 m. Lietuvos ambasadorius Rumunijoje.

Išsilavinimas 
1975 m. baigė Klaipėdos 18-ąją vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Kūno kultūros institutą. Po tris mėnesius trukusių kursų gavo Sovietų kariuomenės atsargos leitenanto laipsnį. 1997 m. baigė Generalinio štabo tarnybos tarptautinį kursą Vokietijos Bundesvero vadovavimo akademijoje Hamburge. 2004 m. birželio 12 d. Arvydas Pocius baigė Strateginių studijų kursą JAV Sausumos pajėgų karo kolegijoje, Karlisle (Pensilvanija). 2005–2007 m. studijavo Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute Tarptautinių santykių ir diplomatijos programą. Įgijo politikos mokslų magistro laipsnį.

Iki 1991 m. dirbo kūno kultūros ir sporto srityje. 1978 m. tapo laisvųjų imtynių Sovietų Sąjungos sporto meistru, 1980 m. – dziudo (juodojo diržo lygmuo) Sovietų Sąjungos sporto meistru .

Tarnyba Lietuvos kariuomenėje 
1990 m. vasario 16 d. mitingo prie tuomentinės Aukščiausiosios Tarybos metu viešai atsisakė laipsnio ir Sovietų kariuomenės karininko priesaikos. 1991 m. sausio – rugpjūčio mėnesiais Sovietų bandymo karine jėga perimti valdžią Lietuvoje metu, dalyvavo saugant Aukščiausiąją Tarybą. 1991 m. sausio 11 d. prisiekė Lietuvos Respublikai ir tapo eiliniu savanoriu. 1991 m. paskirtas Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos organizacinio skyriaus viršininku. Vėliau tapo jos štabo viršininko pavaduotoju, 1993 m. – štabo viršininku, 1994 m. – vadu. 2002 m. tapo Rytų karinės apygardos vadu. 2004 m. birželio 30 d. paskirtas Lauko (sausumos) pajėgų vadu. 2007 m. paskirtas NATO Sąjungininkų transformacijos vadavietės štabo viršininko pavaduotoju kariniam švietimui ir mokymui. 2009–2014 m. Lietuvos kariuomenės vadas.

1991 m. gruodžio 30 d. tapo Lietuvos kariuomenės majoru, 1993 m. – pulkininku leitenantu, 1997 m. – pulkininku. 2004 m. Prezidentas Valdas Adamkus suteikė brigados generolo laipsnį. 2009 m. Prezidentė Dalia Grybauskaitė suteikė generolo majoro laipsnį, 2011 m. – generolo leitenanto.

Apdovanotas Vyčio Kryžiaus 4-ojo laipsnio ordinu, Sausio 13-osios atminimo medaliu, Kariuomenės kūrėjų savanorių medaliu, Krašto apsaugos sistemos lygmens medaliu „Už nuopelnus" ir kitais apdovanojimais.
Apdovanotas Prancūzijos Respublikos Garbės legiono Karininko ordinas 
2014–2019 m. Lietuvos ambasadorius Rumunijoje.

Nuo 2019 m. TS-LKD narys, o nuo 2020 m. – TS-LKD Klaipėdos skyriaus pirmininkas.

Nuorodos 
 Munduro garbė  interviu. Dalia Jazukevičiūtė, žurnalas „Veidas“, 2004.07.01 – Nr. 27.
   Lietuvos kariuomenės vado gen. mjr. A. Pociaus pranešimas, 2010.01.12 Lietuvos Respublikos Seimo rūmų Kovo 11-osios salėje.

Šaltiniai 

|-

|-

Lietuvos generolai
Lietuvos kariuomenės vadai
Lietuvos ambasadoriai Rumunijoje
Olegas Mariničius

Olegas Mariničius – Lietuvos karinių jūrų pajėgų (KJP) vadas, jūrų kapitonas.

Biografija 
Olegas Mariničius buvo Lietuvos kariuomenės Karinių jūrų pajėgų vado pavaduotojas – štabo viršininkas.
2004 m. laikinai ėjo KJP vado pareigas.

2004 metų lapkričio 23 d. LR Prezidentas Valdas Adamkus komandorui Olegui Mariničiui suteikė jūrų kapitono laipsnį.

Nuo 2001 m. gruodžio 11 d.  darbo grupės Teritorinės jūros, išskirtinės ekonominės zonos ir kontinentinio šelfo apsaugos koncepcijai parengti narys.

2010 m. kovo 1 d. baigėsi terminuota 45 metų KJP vado O.Mariničiaus tarnybos sutartis. 17 metų tarnavęs karininkas nusprendė jos nepratęsti ir pasiprašė išleidžiamas į atsargą.

2010 m. krašto apsaugos ministrė Rasa Juknevičienė jį nepagrįstai nubaudė už tarnybos įgaliojimų viršijimą,  skirdama drausminę nuobaudą - papeikimą (nusprendė Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas).

Šaltiniai 

Lietuvos jūrų kapitonai
Vladimiras Beriozovas

Vladimiras Beriozovas (1929 m. rugsėjo 29 d. Viekšniuose, Mažeikių apskritis – 2016 m. kovo 16 d. Vilniuje) – komunistas, sovietinės ir nepriklausomos Lietuvos partinis, politinis bei visuomenės veikėjas, signataras.

Biografija 
Lankė Kauno V. Kudirkos pradžios mokyklą, vėliau mokėsi vidurinėse mokyklose ten, kur gyveno tėvai. 1950–1953 m. tarnavo sovietinėje armijoje. Nuo 1952 m. SSKP narys. 1953–1967 m. LKP Molėtų rajono komiteto sekretorius, Širvintų ir Ignalinos rajonų Vykdomųjų komitetų pirmininko pavaduotojas. 1962–1967 m. neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. 1967–1988 m. LKP CK instruktorius, skyriaus vedėjas, 1969–1971 m. sekretorius. 1971–1981 m. Politinio švietimo namų vedėjas. 1984–1985 m. partinės komisijos prie LKP CK pirmininkas. 1985–1988 m. LKP CK organizacinio partinio darbo skyriaus vedėjas.

Prasidėjus Atgimimui Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio palaikomas ir remiamas 1988 m. išrinktas LKP antruoju sekretoriumi, kuriuo galėjo tapti tik rusas. Pirmasis po 1956 m. tose pareigose ne iš Maskvos atsiųstas, ėjo šias pareigas iki 1991 m., kol buvo įteisinta Lietuvos demokratinė darbo partija (LDDP).

1989 m. išrinktas SSRS Liaudies deputatų suvažiavimo liaudies deputatu. Tarp Lietuvoje rinktų deputatų jis surinko daugiausia rinkėjų balsų.

1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Kairiųjų frakcijos pirmininko pavaduotojas, Lietuvos nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.  1992–1997 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas. Signatarų klubo narys. Buvo pripažintas bendradarbiavęs su sovietų valstybės saugumu.  Pasižymėjo prieštaringa veikla.  2000 m. prezidentas Valdas Adamkus apdovanojo Lietuvos nepriklausomybės medaliu. 

Nuo 1989 m. LDDP narys, 1990 m. gruodžio 9 d. išrinktas LDDP tarybos pirmininko pavaduotoju. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 

Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Ėjau minų lauku: prisiminimai. – Vilnius: Gairės, 2014. – 223 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-759-81-2

Šaltiniai 

|-

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Kovo 11 akto signatarai
Seimo nariai
Sapindiniai

Sapindiniai (Sapindaceae) – magnolijainių (Magnoliopsida) klasės muileniečių (Sapindales) eilės augalų šeima.

Klasifikacija 
Šeimoje yra 4 pošeimiai, 142 gentys ir apie 1900 rūšių.
 Pošeimis: Dodonaeoideae Burnett; 22 gentys.
 Pošeimis: Hippocastanoideae Dumortier - Kaštoniniai; 5 gentys.
 Pošeimis: Sapindoideae Burnett; 114 genčių.
 Pošeimis: Xanthoceroideae; 1 gentis.

Gentys 
 Sprogalas (Alectryon)
 Kitlapis (Allophylus)
 Bligija (Blighia)
 Širdvis (Cardiospermum)
 Cupania
 Cupaniopsis
 Dimocarpus
 Dodonaea
 Exothea
 Filicium
 Harpullia
 Hypelate
 Koelreuteria
 Ličis (Litchi)
 Matayba
 Medulis (Melicoccus)
 Rambutanas (Nephelium)
 Paulinija (Paullinia)
 Sapindas (Sapindus)
 Lakmedis (Schleichera)
 Serjania
 Talisija (Talisia)
 Thouinia
 Ungnadia
 Urvillea
ir kt.

Šaltiniai
Pagojai (reikšmės)

Pagojais vadinami kaimai:

Lietuva 
 Akmenės rajone;
 Biržų rajone;
 Molėtų rajone:
 Balninkų seniūnijoje,
 Čiulėnų seniūnijoje;
 Pasvalio rajone;
 Radviliškio rajone;
 Raseinių rajone;
 Rokiškio rajone:
 Juodupės seniūnijoje,
 Kazliškio seniūnijoje.

Baltarusija 
 Ašmenos rajone;
 Varanavo rajone.
Tomo evangelija

Tomo evangelija (arba Evangelija pagal Tomą) – 114 Jėzui priskiriamų slaptų posakių (logijų) rinkinys. Tai dalis (Nag Hammadi Codex II, 2) gnostinių knygų rinkinio, maždaug 1945 m. aptikto prie Nag Hammadi kaimo Egipte.

Evangelijos kodeksas parašytas koptų kalba, jis yra vertimas iš graikų kalbos.

Tomo evangelija priskiriama apaštalui Tomui arba jo mokinių tradicijai.

Ši evangelija išversta į daugybę dabartinių kalbų. Ypatingo dėmesio vertas vertimas į hebrajų kalbą, kadangi vertimas suteikia unikalią galimybę aptikti judėjiškąjį ir gal net aramėjiškąjį Jėzaus mokymo prasmių sluoksnį. Tai ypač įdomu tyrinėjantiems žydiškąją gnosticizmo kilmės versiją. 

Šią evangeliją sudaro Jėzaus pamokymai (logijai). Kanoninėse evangelijose postuluojamos trys pagrindinės idėjos – apie Dievo valdžią, apie meilę Dievui ir artimiesiems, apie nuodėmių atleidimą – Evangelijoje pagal Tomą pakeičiamos mokymais apie vieningą dvasinį pradą, apie du būvius ir apie savęs pažinimą kaip išsigelbėjimo sąlygą. Pats išsigelbėjimas čia traktuojamas kaip ieškojimų kelias, ypatingas pažinimas, pasiekiamas per ekstazę, o ne loginiu mąstymu. Šioje evangelijoje akcentuojama ir žmonių išrinktumo idėja. Išsigelbėti, t. y., įveikti žemiškąjį gyvenimą ir patekti į Dangaus Karalystę, esą gali tik nedaugelis – tie, kurie turi dvasinį pradą. Minėtos idėjos sudaro gnosticizmo filosofijos pagrindą.

Įžvelgiamas šios evangelijos panašumas su vadinamuoju Quelle šaltiniu, kuris buvo sumodeliuotas Naujo Testamento (NT) evangelijų teksto kritikos pagalba. Manoma, kad Quelle – Jėzaus posakių rinkinys, kurį naudojo NT evangelistai. Ir Tomo evangelijoje, ir Quelle posakiai yra trumpi ir koncentruoti, o NT evangelijose – išplėsti (galbūt vėlesnių redaktorių).

Nuorodos 
 Tomo evangelija lietuviškas vertimas Wikisource
Tomo evangelija Nag Hammadi II,2 P. Račiaus lietuviškas vertimas su T. Girdzijausko pataisymais
Evaneglijos pagal Tomą resursų centras 
 Tarplinijinis koptiškas Grondino transkribuotas originalo tekstas
 Tarplinijinis koptiškas originalas su anglišku vertimu
 The Gospel of Thomas Collection
 Graikiški fragmentai (taip pat ir su lietuvišku vertimu).
 Epix Gospel Thomas vienas geriausių resursų apie Tomo Evangeliją 
 Tomo evangelija: revoliucija?
 Apaštalo Tomo tradicija

Šaltiniai 

Apokrifai
Januškėliai

Januškėliai – viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Liaušių, apsuptas Šešuolių miško.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Juodiškės (reikšmės)

Juodiškėmis vadinami kaimai:

 Kaišiadorių rajone:
 Juodiškės,
 Mažosios Juodiškės;
 Molėtų rajone;
 Utenos rajone:
 Kuktiškių seniūnijoje,
 Utenos seniūnijoje;
 Vilniaus rajone;
 Zarasų rajone.
Mikoyan-Gurevich MiG-23

MiG-23 (rus. МиГ-23) – Tarybų Sąjungos trečios kartos perėmimo naikintuvas su keičiamo kampo sparnais.

Istorija 
Pradėtas kurti 7 dešimtmečio viduryje, kaip MiG-21 naikintuvo įpėdinis. Siekiant pagerinti naikintuvo pakilimą ir tūpimą, nutarta naudoti keičiamo kampo sparnus (nuo 16° iki 72°). Pirmasis MiG-23 į orą pakilo 1967 m. gegužės 26 d. ir po dvejų metų buvo pradėta serijinė naikintuvo MiG-23S gamyba (gamykla  Знамя Труда). Pirmieji pagaminti modeliai turėjo trūkumų, todėl po kiek laiko buvo modernizuota elektronika, ginkluotė. Naujas MiG-23M modelis turėjo ir naujus galingesnius variklius, radijo įrangą, galimybę pakabinti papildomą kuro baką. 

JAV sukūrus ir pagaminus ketvirtos kartos naikintuvus, 1974 m. MiG-23 dar kartą modernizuotas: palengvintas, padidinta variklių galia, sutrumpintas fiuzeliažas. Naujasis MiG-23ML 1976 iki 1981 m. gamintas tik Tarybų Sąjungos KOP ir iki 1985 m. eksportuotas į kitas šalis. Aštunto dešimtmečio pabaigoje buvo gaminamas moderniausias variantas – MiG-23MLD.

1989 m. Kurtrė mieste (Belgija) nukrito MiG-23 lėktuvas, kuris autopilotu ir nevaldomas žmogaus-piloto nuskrido ~1000 km.

Šalys naudotojos

Dabar naudoja

Anksčiau naudojo 
 Bulgarija, Čekija, Čekoslovakija, Kinija, Egiptas, Irakas, Lenkija, Rumunija, Rusija-Tarybų Sąjunga, Sudanas,  Ukraina, Vengrija, Vokietijos Demokratinė respublika.

Ginkluotė 

 Viena Gryazev-Shipunov GŠ-23L patranka (kalibras 23 mm, 260 šovinių)
 Po dvi prie fiuzeliažo, sparnų ir sparnų pilonų tvirtinamas raketas:
 Vympel R-23 (Nato kodas AA-7 Apex) – oras-oras tipo raketos
 Molnija R-60 (AA-8 Aphid) – oras-oras tipo raketos
 Vympel R-27 (AA-10 Alamo) – oras-oras tipo raketos
 Vympel R-73 (AA-11 Archer) – oras-oras tipo raketos
 R-77 (RVV-AE) (AA-12 Adder) – oras-oras tipo raketos

Papildomai gali skraidinti iki 500 kg šaudmenų, skirtų taikiniams ant žemės. Tolimiems skrydžiams gali būti pakabinami papildomi kuro bakai (iki 4 vnt.).

Charakteristikos

Nuorodos 

 fas.org
 globalsecurity.org
 globalaircraft.org
 airwar.ru

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Bresto sritis

Bresto sritis (, ) – sritis pietvakarių Baltarusijoje. Šiaurėje ribojasi su Gardino, šiaurės rytuose – su Minsko, rytuose – su Gomelio sritimis. Pietuose turi sieną su Ukraina, o vakaruose su Lenkija. Administracinis centras – Brestas.

Geografija 

Didžiąją teritorijos dalį užima Polesės žemuma (aukštis iki 173 m). Klimatas pereinamasis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -5 °C, liepos 18 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 650 mm. Svarbiausios upės – Pripetė, Bugas. Daug ežerų, pelkių. Dirvožemiai durpingi. Apie trečdalį srities teritorijos užima miškai (pušų, eglių, beržų, ąžuolų, skroblų).

Demografija 
Bresto srityje gyvena 1,388 mln. šalies gyventojų (14,7 %). Nacionalinė sudėtis: baltarusiai (85 %), rusai (8,6 %), ukrainiečiai (3,8 %), lenkai (1,8 %).

Administracinis suskirstymas 

Sritis padalinta į 16 rajonų:

 Baranovičių rajonas
 Beriozų rajonas
 Bresto rajonas
 Drohičino rajonas
 Gancevičių rajonas
 Ivacevičių rajonas
 Ivanovo rajonas
 Kameneco rajonas
 Kobrino rajonas
 Liachovičių rajonas
 Lunineco rajonas
 Maloritos rajonas
 Pinsko rajonas
 Pružanų rajonas
 Stolino rajonas
 Žabinkos rajonas
</div>

Ekonomika 
Mašinų, metalo apdirbimo, maisto, lengvoji, medienos apdirbimo pramonė. Durpių gavyba. Yra Beriozos HES. Auginamos grūdinės kultūros (kviečiai, rugiai), linai, cukriniai runkeliai, bulvės, daržovės. Galvijų, kiaulių auginimas.

Didžiausi miestai 
 Brestas – 298,3 tūkst. gyv.
 Baranovičiai – 168,6
 Pinskas – 130,5
 Kobrynas – 50,8
 Biaroza – 29,7
 Ivacevičai – 24,1
 Luninecas – 23,9
 Pružanai – 19,8
 Ivanava – 16,3
 Drohičinas – 15,0
Gardino sritis

Apie Abiejų Tautų Respublikos vaivadiją žr. Gardino vaivadija;
 Apie Rusijos imperijos guberniją žr. Gardino gubernija;
 Apie Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Kijevo Rusios kunigaikštystę žr. Gardino kunigaikštystė.
Gardino sritis (, ) – sritis vakarų Baltarusijoje. Pietuose ribojasi su Bresto, rytuose – su Minsko, šiaurės rytuose – su Vitebsko sritimis. Vakaruose turi sieną su Lenkija, šiaurėje – su Lietuva. Administracinis centras – Gardinas.

Geografija 

Didžiąją dalį teritorijos užima kalvota lyguma su pietryčiuose iškilusia Naugarduko aukštuma (aukštis apie 323 m). Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis. Vidutinė sausio temperatūra -6 °C, liepos 18 °C. Per metus iškrinta apie 650 mm kritulių. Svarbiausios upės – Nemunas ir Vilija. Pušų, beržų, alksnių miškai užima penktadalį srities ploto. Į Gardino sritį įeina dalis Belovežo girios.

Demografija 
Gardinas ir jo apylinkės ilgą laiką buvo lietuvių etnografiniame plote (iki 19 a.). Lietuviai Gardino srityje kalba pietų aukštaičių (vakarų dzūkų) patarme.

Srityje gyvena 1,064 mln. gyventojų (apie 12 % šalies gyventojų). Tautinė sudėtis: baltarusiai (60,2 %), lenkai (26,8 %), rusai (10 %), ukrainiečiai (1,8 %), žydai (0,4 %), totoriai (0,2 %), lietuviai (0,3 %).

Administracinis suskirstymas 
Sritis padalinta į 17 rajonų:

Ekonomika 
Chemijos, mašinų, lengvoji, maisto, statybinių medžiagų, medienos apdirbimo pramonė, durpių gavyba. Veika Gardino ŠE. Auginamos grūdinės kultūros (kviečiai, miežiai, rugiai), cukriniai runkeliai, linai, bulvės, veisiami galvijai.

Didžiausi miestai 
 Gardinas – 314,8 tūkst. gyv.
 Lyda – 98,2
 Slanimas – 51,6
 Valkaviskas – 46,8
 Smurgainys – 36,7
 Naugardukas – 30,8
 Kareličai – 30,0
 Mastai – 17,4
 Ščiutinas – 16,0
 Ašmena – 14,9

Šaltiniai
Elėja

Elėja (latv. Eleja, ) – Latvijos miestelis Žiemgalos lygumoje, Jelgavos savivaldybėje, prie Tilžės – Rygos plento, 27 km į pietus nuo Jelgavos ir 22 km į šiaurę nuo Joniškio. 2524 gyventojai, iš jų 160 lietuvių (2005 m. sausio 1 d.). Valsčiaus centras. Elėjos valsčiaus tarybos pirmininkas Imantas Striška.

Istorija 

Elėjos vardas žinomas nuo X a.. Elėjos dvaras įsteigtas XVI a., kai teritoriją valdė Kuržemės hercogo vietininkas Georgas fon Tifenhauzenas. 1633 m. netoliese pastatyta Sesavos liuteronų bažnyčia. 1716–1753 m. dvarą valdė Berai, 1753–1920 m. Medemai. 1780–1800 m. didžiulio dvaro parko viduryje Elėjos dvaro valdytojas Kristofas Johanas fon Medemas (Kristofs Johans fon Mēdems), pasikvietęs tuo laiku populiarius architektus Džakomą Kvarengį, Karlą Fridrichą Šinkelį ir Johaną Georgą Berlicą pasistatė puikius ampyro stiliaus dvaro rūmus. Iš dvaro iki šių dienų liko tik dvaro valdytojo namas ir klėtis bei parko mažoji architektūra – rotonda ir arbatos paviljonas. Rūmus Pirmojo pasaulinio karo metais sudegino rusų kariuomenė, iki šių dienų liko tik dvaro mūrų fragmentai. Per 1915 m. gaisrą sudegė ir kiti 17 dvaro pastatų.

1915 m. nutiestas Mintaujos geležinkelis ir atidaryta Meitenės geležinkelio stotis, 1916 m. užbaigtos geležinkelio linijos į Šiaulius ir Bauskę. 1933 m. pastatyta katilinė – pirmoji Baltijos šalyse. 1941 m. Latviją okupavus rusams iš Elėjos ištremti 37 gyventojai, o 1949 m. dar 52, todėl valsčius buvo likviduotas. Tačiau 1950 m. Elėjai suteiktos miestelio teisės, prie jo prijungta Lielplatuonė. 1990 m. Elėja vėl tapo valsčiumi.

Miestelyje yra vidurinė mokykla, pradžios mokykla, kultūros namai (Tautas nams), biblioteka.

Gamta 

Elėjos apylinkėse teka Lielupės baseino upės Vircava, Audruvė, Elėja, Platuonės upės įntakas Sidabra. Apylinkių gelmės pasižymi terminiais vandenimis.

Gyventojai

Išnašos

Nuorodos 
Dvaro nuotraukos

Jelgavos savivaldybės gyvenvietės
Diza

Diza (Disa) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kurią botanikas Karlas Tunbergas pavadino švedų legendos didvyrio Dizo garbei. Augalas iki 90 cm aukščio. Žiedai raudoni, juos apdulkina drugiai. 

Augalai natūraliai auga Pietų Afrikoje, Madagaskare ir išilgai Vakarų Indijos vandenyno pakrantės. Auga tarpekliuose, prie krioklių ir upelių.

Rūšys 
Gentyje yra apie 170 rūšių:
Vienažiedė diza (Disa uniflora)
ir kt.

Gegužraibiniai
Mikoyan-Gurevich MiG-31

MiG-31 (rus. МиГ-31) – pirmasis Tarybų Sąjungos ketvirtos kartos perėmimo naikintuvas, pakeitęs MiG-25, skirtas sulaikyti ar sunaikinti oro pažeidėjus, taikinius skrendančius įvairiame aukštyje.

Gali būti naudojamas įvairiu paros metu, bet kokiomis meteorologinėmis sąlygomis.

Istorija 
MiG-31 pradėtas kurti 1968 m., kaip atsakas tuomet skraidžiusiems F-14 Tomcat, F-15 Eagle (JAV), Panavia Tornado (naikintuvų šeima, Jungtinės Karalystės, Vokietijos ir Italijos bendras projektas).

Naujausių elektronikos pasiekimų dėka buvo numatyta praplėsti tokio tipo naikintuvo technines galimybes. Kaip bazė buvo panaudota MiG-25 komponavimo schema, tačiau nutarta pritaikyti dviem lakūnams: pilotui ir šturmanui operatoriui.
 
1975 m. rugsėjo 16 d. pirmą kartą pakilo į orą, o gaminti serijiniu būdu pradėtas 1977 m. tuometiniame Gorkio mieste (dabar Nižnij Novgorodas, ). TSRS KOP pradėjo tarnauti 1980 m., pakeisdamas techniškai ir technologiškai pasenusius Su-15 ir Tu-128.

Iki 1995 m. pabaigos buvo pagaminta apie 500 MiG-31 naikintuvų.

Modifikacijos 

 MiG-31B – serijinio modelio MiG-31 modifikacija, papildyta kuro papildymo ore sistema
 MiG-31BS – panašiai modernizuota kaip MiG-31B
 MiG-31BM – daugiafunkcis naikintuvas, skirtas kovai su priešo radiolokacijos sistema
 MiG-31D – eksperimentinis modelis, galintis būti ginkluotas priešpalydovine raketa
 MiG-31LL – „skraidanti laboratorija“ Centriniam Aerohidrodinamikos institutui Žukovskio mieste.
 MiG-31M – modelis su papildyta ginkluote, nauja radiolokacijos sistema ir elektroninėmis sistemomis
 MiG-31F – eksperimentinis daugiafunkcis naikintuvas antžeminiams taikiniams naikinti
 MiG-31FE – modelio MiG-31BM variantas eksportui
 MiG-31E – skirtas eksportui su supaprastintomis elektroninėmis sistemomis.

Šalys naudotojos

Dabartiniai naudotojai
  (27)
  (153)

Buvę naudotojai

Radiolokacinė įranga 
MiG-31 aprūpintas 1,1 m diametro radaru Zaslon (), kuris patalpintas naikintuvo „nosyje“. Vienu metu šis radaras gali sekti iki 10 taikinių ir vienu metu raketomis atakuoti 4 taikinius. Jo veikimo nuotolis iki 200 km. Vėlesni modeliai MiG-31BS, MiG-31D, MiG-31M turi naujesnį radarą Zaslon-M, kurio aprėpimo spindulys padidėjo iki 400 km. Su šiuo radaru galima atakuoti 6 taikinius vienu metu.

Ginkluotė 

 Viena GŠ-6-23 patranka (kalibras 23 mm, 260 šovinių)
 Prie fiuzeliažo tvirtinamos oras-oras tipo raketos:
 Keturios Vympel R-33 (NATO kodas AA-9 'Amos') arba
 Šešios Vympel R-37 (AA-X-13 'Arrow') (didelio nuotolio)
Prie sparnų pilonų tvirtinamos oras-oras tipo raketos (atsižvelgiant į užduotį):
Dvi vidutinio nuotolio Molniya R-40 (AA-6 'Acrid')
Keturios Vympel R-60 (AA-8 'Aphid') arba trumpo nuotolio Vympel R-73 (AA-11 'Archer') su taikikliu reaguojančiu į šilumą
Keturios didelio nuotolio Vympel R-77 (AA-12 'Adder') 

Kai kurie modeliai gali būti apginkluojami Ch-31 (AS-17 'Krypton) ar Ch-58 (AS-11 'Kilter').

Charakteristikos

Nuorodos 

 migavia.ru 
 fas.org
 aviation.ru 
 globalsecurity.org
 warfare.ru
 globalaircraft.org

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Šarkiškiai (Klaipėda)

Šarkiškiai – kupetinis kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, prie Klaipėdos ir Šilutės raj. savivaldybių ribos, 9 km į pietvakarius nuo Veiviržėnų, 7 km į šiaurės vakarus nuo Švėkšnos. Kaime yra 5 sodybos. Nuo kaimo į vakarus yra kaimo senosios kapinaitės (uždarytos 1963 m.), Švč. Mergelės Marijos su Kūdikiu skulptūra, Šalpėnų piliakalnis.

Geografija 

Vakariniame pakraštyje teka Veiviržas (Minijos kairysis intakas), pietiniame – Vatinos upelis (Ašvos dešinysis intakas). Didesnė kaimo dalis yra Veiviržo kraštovaizdžio draustinyje. Iš rytų ir šiaurės prieina Bilviečio miškas. Iki kelio Švėkšna-Gargždai – 3 km. Nuo Šarkiškių į vakarus yra Luišių k., į šiaurę – Bilviečio k., į rytus – Gailaičių k., į pietus – Uoksų k.

Istorija 

Šarkiškių kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 5 šeimos, 1695 m. – 7 šeimos. 1861–1950 m. Šarkiškių kaimas priklausė Švėkšnos valsčiui. Pietiniu pakraščiu ėjo vieškelis Švėkšna-Luišės. I pasaulinio karo metu per Veiviržą buvo pastatytas medinis tiltas (II pasaulinio karo metu suremontuotas).

1923 m. Šarkiškiuose buvo 7 ūkiai ir 33 gyventojai.

Sovietmečiu Šarkiškių kaimas buvo „Pavasario“ vėliau „Pionieriaus“ kolūkių pakraštys. Priklausė Pėžaičių, vėliau Veiviržėnų apylinkėms. 1950 m. ant Veiviržo upės kairiojo kranto, šalia vieškelio Švėkšna-Luišės, partizanų prašymu buvo pastatyta ir Švėkšnos parapijos klebono Tado Budraičio pašventinta Švč. Mergelės Marijos su Kūdikiu skulptūra (skulptorius Adomas Jakševičius). Ant pjedestalo užrašas: „ŠILAVOS ŠV. PANELĖ, MELSKIS UŽ MUS“.

Gyventojai

Šaltiniai 

Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Edvardas Karečka

Edvardas Karečka (g. 1942 m. balandžio 26 d. Brėvikiuose, Telšių rajonas) – Lietuvos ir Skuodo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1961 m. baigė Alsėdžių vidurinę mokyklą (Plungės rajonas), 1963 m. Klaipėdos Žemės ūkio technikumą, veterinarijos technikas, 1972 m. Lietuvos veterinarijos akademijos Zootechnikos fakultetą, zootechnikas.

1963 m. Skuodo veterinarijos stoties, Skuodo rajono žemės ūkio valdybos zootechnikas, 1968–2000 m. ir 2004–2019 m. „Pabaltijo“ kolūkio, Gėsalų žemės ūkio bendrovės pirmininkas.

2000–2004 m. Seimo narys. 

1995–2003 m. ir 2005–2019 m. Skuodo rajono savivaldybės tarybos narys. 

2000 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos frakcijos, nuo 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijos narys.

1994 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, vėliau rėmėjas, 2006 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Skuodo rajono skyriaus narys.

Žmona Janina Elena, vaikai Loreta, Nerijus, Edgaras.

Įvertinimas 
 1999 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis.

Šaltiniai 

Seimo nariai
Skuodo politikai
Lietuvos zootechnikai
Mikoyan-Gurevich MiG-33

MiG-33 (rus. МиГ-33) – Rusijos ketvirtos kartos perėmimo naikintuvas. NATO kodas – Fulcrum, dar vad. Super-Fulcrum.

Tai 1996 m. tobulintas MiG-29 naikintuvas. Projekto pavadinimas – MAPO-MiG. Papildytas oras-oras ir oras-žemė raketų paleidimo sistemomis, padidintais degalų bakais, mechanizmais ir elektronika, palengvinančia valdyti naikintuvą. Naikintuvas tapo universalesnis ir gali būti priskirtas daugiafunkcių naikintuvų kategorijai.

Charakteristikos

Nuorodos 

 wmilitary.neurok.ru 
 globalsecurity.org
 aviation.ru 

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Gomelio sritis

Gomelio sritis (, ) – sritis pietryčių Baltarusijoje. Šiaurėje ribojasi su Mogiliovo, šiaurės vakaruose – su Minsko, vakaruose – su Bresto sritimis. Pietuose turi sieną su Ukraina, rytuose – su Rusija. Administracinis centras – Gomelis.

Geografija 
Vyrauja lygumų reljefai. Vakarinė dalis patenka į Polesės regioną. Aukščiausia vieta – 206 m. Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Vidutinė sausio temperatūra -6 °C, liepos 18 °C. Metinis kritulių kiekis ~650 mm. Svarbiausia upė – Dniepras (su intakais: Pripete, Sožu, Berezina). Daug ežerų. Bene trečdalis srities teritorijos užpelkėjusi. Trečdalį Gomelio srities ploto užima miškai (pušų, beržų, alksnių, ąžuolų).

Srities pietuose, Ukrainos pasienyje, 1988 m. įkurtas Polesės valstybinis radiacinis ekologinis draustinis.

Demografija 
Srityje gyvena 1,440 mln. gyventojų (2009 m. duomenys). Tai sudaro 15,4 % šalies gyventojų skaičiaus.

Administracinis suskirstymas 

Gomelio sritis padalinta į 21 rajoną:

 Akciabrskio rajonas
 Brahino rajonas
 Buda Kašaliovos rajonas
 Choinikų rajonas
 Čačersko rajonas
 Dobrušo rajonas
 Gomelio rajonas
 Jelsko rajonas
 Kalinkavičų rajonas
 Karmos rajonas
 Lelčycų rajonas
 Lojevo rajonas
 Mozyriaus rajonas
 Naraulios rajonas
 Petrykavo rajonas
 Rahačovo rajonas
 Rečycos rajonas
 Svetlahorsko rajonas
 Vetkos rajonas
 Žytkavičų rajonas
 Žlobino rajonas
</div>

Ekonimika 

Medienos apdirbimo, mašinų, chemijos, maisto, lengvoji, stiklo pramonė. Durpių, naftos gavyba. Vasilevičių ŠE. Gyvulininkystė. Gūdinių kultūrų (kviečių, rugių, miežių), linų, bulvių, daržovių auginimas.

Didžiausi miestai 
 Gomelis – 481,2 tūkst. gyv.
 Mozyrius – 111,8
 Žlobinas – 72,8
 Svetlogorskas – 71,7
 Rečica – 66,2
 Kalinkovičiai – 37,9
 Rogačevas – 34,7
 Dobrušas – 19,3
 Žitkovičiai – 16,9
 Choinikai – 14,2
Mikoyan-Gurevich MiG-35

MiG-35 (rus. МиГ-35) – 4 kartos Rusijos daugiatikslis naikintuvas.

Kaip ir MiG-33 patobulintas MiG-29 bazėje naikintuvas, ypatingai lėktuvo valdymo srityje. Variklio dujų išmetimo angos pasukamos, dėl ko naikintuvas įgauna papildomų manevravimo gebėjimų. Pakoreguota ir patobulinta aerodinamika.

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Graužai (Kaišiadorys)

Graužai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose, 1 km į rytus nuo Mūro Strėvininkų. Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. dalis kaimo laikinai atiteko Elektrėnų savivaldybei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Dauginava

Dauginava – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, į pietus nuo Mūro Strėvininkų. Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. dalis kaimo laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Burbiškės

Burbiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Liutonių, prie kelio .

Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Krasnasėlis

Krasnasėlis – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Radutiškių. Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Radutiškės

Radutiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose, 1 km į pietvakarius nuo Liutonių. Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Verdinės

Verdinės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės pietryčiuose, į šiaurės rytus nuo Piktakiemio. Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Šarkiškės (Kaišiadorys)

Šarkiškės – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose, 1 km į vakarus nuo Burbiškių. Po savivaldybių reformos, 2000–2002 m. laikinai priklausė Elektrėnų savivaldybei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Zabalina

Zabalina – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Joniškio, prie Joniškio-Graužinių kelio. Šiaurės vakariniame kaimo pakraštyje teko Švento ežeras.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Siono išminčių protokolai

Siono išminčių protokolai () – XX a. pradžioje Rusijoje išleisti tekstai, tariamai aprašantys žydų planus užvaldyti pasaulį. Įvairūs nepriklausomai atlikti tyrimai parodė, kad tai yra carinės Rusijos slaptosios policijos padaryta klastotė. Taip pat, The Times laikraštis 1921 metais išspausdintoje serijoje straipsnių įrodė, kad didelė dalis teksto Siono išminčių protokoluose yra nurašyta nuo Ženevoje (Šveicarija) išleisto satyrinio kūrinio „Dialogas pragare tarp Makiavelio ir Monteskjė“ ().

Nepaisant to, ir šiais laikais yra žmonių, tikinčių šių raštų originalumu, ypač kraštuose, kur stiprus antisemitizmas. Siono išminčių protokolai dažnai cituojami įvairiuose antisemitiniuose straipsniuose ar knygose, pateikiami kaip žydų sąmokslo įrodymas.

Siono išminčių protokolai dažnai laikomi sąmokslų teorijų literatūros pradžia.

Nuorodos 
  Protokolų tekstas lietuvių kalba, PDF formatas 
 Protokolų tekstas (anglų kalba, PDF formatas) 
 Protokolų teksto, istorijos ir politinio efekto analizė
 The Protocols of the Learned Elders of Zion: Plagiarism at its Best

Sąmokslo teorijos
Šnieriškės

Apie kaimą Utenos rajone žr. Šnieriškės (Utena).

Šnieriškės – kaimas Molėtų rajono savivaldybės rytuose, Labanoro girioje, prie pietvakarinio Aiseto ežero kranto. Eina  kelias. Kaimas priklauso Labanoro regioniniam parkui.

Istorija 
1684 m. kaimas (Šnierai) minimas Molėtų krikšto metrikų knygoje, iš jo Ona Šnierienė. 1703 m. kitoje Molėtų krikšto metrikų knygoje užrašytas kaimo vardas Šnieriškės. 1704 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje minimas bajoras Mykolas Šnieras (Michael Szner) iš Inturkės parapijos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Mikoyan-Gurevich MiG-5

MiG-5 (DIS-200) () buvo Sovietų Sąjungos eksperimentinis naikintuvas, skirtas lydėti bombonešius.

Istorija 
Projekto pavadinimas ДИС-200 ( – tolimojo lydėjimo naikintuvas). Projektuoti pradėtas 1940 m. spalio 7 d. Buvo pasirinktas АМ-37 variklis.

Lapkričio 12 d. buvo padarytas naikintuvo maketas. Aptarus, nutarta padaryti keletą konstrukcijos pakeitimų, o po pakeitimų surinkti bandomąjį lėktuvą. Po keitimų lapkričio 25 d. modelis patvirtintas. Trys pirmieji MiG-5 (DIS-200) surinkti gamykloje Nr.1 ().

Naikintuvo paskirtis:
 lydėti bombonešius
 priešo oro gynybos sunaikinimas
 oro erdvės patruliavimas
 žvalgyba
 veiksmai priešo užnugaryje
 naudojimas kaip pikiruojančio bombonešio

MiG-5 (DIS-200) buvo projektuojamas kaip žemasparnis, mišrios konstrukcijos lėktuvas su dviguba uodega ir sudedama važiuokle. Jis buvo gaminamas iš kelių stambių agregatų, o tai palengvino jo surinkimą.

Fiuzeliažas iš trijų dalių: priekinė dalis iš duraliuminio lakštų, vidurinė – monokoko tipo medinė, užpakalinė – iš surenkamų plieno vamzdžių su duraliuminio lakštais. Dviejų lonžeronų sparnai padengti fanera. Medinis uodegos pagrindas tvirtinamas prie metalinių fiuzeliažo konstrukcijų. Važiuoklė su pneumatiniais amortizatoriais, užpildytais alyva, 1 metro skersmens priekiniais ratais. Prie dviejų variklių, sumontuotų ant sparnų, pradžioje buvo montuojami trigubi AB-5L-114 propeleriai (diametras 3,1 m). Su jais buvo pasiekiamas 560 km/h greitis, bet tai buvo 100 km/h mažesnis greitis nei buvo planuota, todėl jie pakeisti į keturių menčių AB-9B-149 propelerius (diametras 3 m). Naikintuvo greitis išaugo iki 610 km/h. Pakilimas į 5 000 m aukštį užtrukdavo 5,5 minutės.

Nors pradžioje buvo numatyta VJ-23 patranka, parekomendavus projekto komisijai ir TSRS KOP, naikintuvui skirta MP-6 patranka su 200-300 šovinių (kalibras 23 mm). Taip pat du 12,7 mm kalibro BS ir keturi 7.62 kalibro ShKAS su 1 000-5 000 šovinių kulkosvaidžiai. Naikintuvai galėjo skraidinti iki 1 000 kg bombų arba 1 torpedą su parašiutu. 

Pirmas skrydis įvyko 1941 m. birželio 11 d. Bandymai vyko nuo nuo liepos 1 iki spalio 5 d. Nutraukus MP-6 patrankos bandymus, rekomenduota pakeisti ją VJ-23 patranka, bet tam reikėjo didelių konstrukcijos pakeitimų.

Vykdant gamyklinius MiG-5 (DIS-200) bandymus atsiskleidė naikintuvo konstrukcijos ir skraidos trūkumai, todėl komisija nepatvirtino projekto, tačiau rekomendavo tęsti bandymus, kad būtų surinkti duomenis kitų tokio tipo lėktuvų projektavimui ir gamybai.

II pasaulinio karo metu naikintuvas evakuotas į Kazanę.

1942 m. projektavimo ir konstravimo darbai nutraukti.

Ginkluotė 

 Viena VJ-23 () 23 mm kalibro automatinė patranka su 200-300 užtaisų
 Du BS () 12.7 mm kalibro kulkosvaidžiai (300-600 užtaisų)
 Keturi ShKAS () 7.62 mm kalibro kulkosvaidžiai (su 1 000-5 000 kulkomis).

Charakteristikos

Nuorodos 
 airpages.ru

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Papiškės (reikšmės)

Papiškėmis vadinami kaimai:

 Elektrėnų savivaldybėje;
 Šalčininkų rajone;
 Varėnos rajone:
 Matuizų seniūnijoje;
 Merkinės seniūnijoje;
 Vydenių seniūnijoje;
 Vilniaus rajone:
 Pagirių seniūnijoje;
 Rudaminos seniūnijoje;
 Zujūnų seniūnijoje;
 Baltarusijoje:
 Gervėčių krašte (Astravo raj.).
Ažubalis

Ažubaliu vadinami kaimai:

 Biržų rajone;
 Ignalinos rajone;
 Kupiškio rajone:
 Kupiškio seniūnijoje:
 Ažubalis I,
 Ažubalis II;
 Skapiškio seniūnijoje;
 Rokiškio rajono Pandėlio seniūnijoje:
 kaimas,
 viensėdis;
 Švenčionių seniūnijoje:
 Labanoro seniūnijoje;
 Pabradės seniūnijoje.

Pavardės:

 Algirdas Povilas Ažubalis – matematikas, pedagogas;
 Audronius Ažubalis – žurnalistas, politikas.
 Gintaras Ažubalis (g. 1966) – Lietuvos ginkluotųjų pajėgų karininkas, pulkininkas;

Lietuviškos pavardės
Maltos futbolo lyga

Maltos futbolo lyga – pagrindinės Maltos futbolo pirmenybės, kur Maltos Futbolo klubai varžosi keturiuose divizionuose – aukščiausioje Premjer lygoje, pirmajame, antrajame ir trečiajame divizionuose.

Istorija 
Pirmosios Maltos futbolo pirmenybės prasidėjo 1909 metais. Jose ilgą laiką žaidė iki 10 komandų, vienose pirmenybėse težaidė išvis tik 2 klubai. 

I pasaulinio karo metu neįvyko 1 pirmenybės, II pasaulinio karo metu – 4.

2019–2020 m. Premjer lygoje žaidė 14 komandų. Dėl pandemijos pirmenybės buvo nutrauktos po 20 turų. Nugalįtojais paskelbti Floriana FC futbolininkai, kurie tuo metu pirmavo. Po sezono nė viena ekipa neiškrito.

2020–2021 m. dalyvavo 16 komandų. Nuspręsta, kad po sezono trys arba keturios komandos iškris į žemesnį divizioną. Ketvirtoji iškristų, pralaimėjusi pereinamąsias rungtynes.

2021–2022 m. rungtyniavo 12 ekipų. O 2022–2023 m., palanuojama, kad dalyvaus keturiolika ekipų.

Komandos

Galutinė komandų rikiuotė 
 Hibernians FC tapo čempionais.

Prizininkai

Taip pat skaitykite

Nuorodos 
 Federacijos svetainė
 RSSSF: čempionai
 RSSSF: lentelės
 Foot.dk archyvas
 SOCCERWAY

Maltos futbolo varžybos
UEFA šalių pirmenybės
Naujadvaris (reikšmės)

Naujadvariu vadinami kaimai:

 Lietuvoje:
 Panevėžio rajone:
 Karsakiškio seniūnijoje;
 Ramygalos seniūnijoje;
 Elektrėnų savivaldybėje;
 Šalčininkų rajone;
 Švenčionių rajone;
 Vilniaus rajone;
 Zarasų rajone;
 Pajūralis Šilalės rajone (ankstesnis pavadinimas).
 Lenkijoje ():
 Naujadvaris (Sokulkos apskritis);
 Naujadvaris (Suvalkų apskritis);
 Novi Dvuras (Palenkės Bialos apskritis).
 Baltarusijoje:
 Naujadvaris (Ščiutinas).

Nuorodos
Minsko sritis

Minsko sritis (, ) – didžiausia ir daugiausiai gyventojų turinti Baltarusijos sritis. Išsidėsčiusi šalies centre. Šiaurėje ribojasi su Vitebsko, rytuose – su Mogiliovo, pietuose – su Gomelio, vakaruose – su Gardino sritimis. Administracinis centras – Minskas (į srities sudėtį neįeina).

Geografija 
Vyraujantis paviršius – kalvota lyguma; šiaurės vakaruose – Minsko aukštuma (aukštis iki 345 m, Dzeržinskio k.), rytuose – Berezinos Vidurupio lyguma, pietuose siekia Polesės žemumą. Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Vidutinė sausio temperatūra -7 °C, liepos 18 °C. Kritulių apie 700 mm per metus. Didžiausios Minsko srities upės: Berezina, Ptičė, Slučė, Nemunas, Vilija. Gausu ežerų, iš kurių didžiausi Naročius ir Medilas. Miškais padengta apie 36 % srities ploto. Vyrauja pušynai, eglynai, beržynai. Srityje yra dalis Berezinos draustinio.

Demografija 
Minsko srityje gyvena apie 1,411 mln. gyventojų. Tai sudaro virš 15 % šalies gyventojų. Dauguma gyventojų – baltarusiai, yra rusų, lenkų, ukrainiečių.

Administracinis suskirstymas 

Minsko sritis sudaryta iš 22 rajonų:

 Barysavo rajonas
 Berazino rajonas
 Červenės rajonas
 Dziaržynsko rajonas
 Kapyliaus rajonas
 Klecko rajonas
 Krupkų rajonas
 Lahoisko rajonas
 Liubanės rajonas
 Maladečinos rajonas
 Medilo rajonas
 Minsko rajonas
 Nesvyžiaus rajonas
 Puchavičų rajonas
 Salihorsko rajonas
 Slucko rajonas
 Smaliavičų rajonas
 Staryja Darohų rajonas
 Stolpcų rajonas
 Uzdos rajonas
 Valažino rajonas
 Vileikos rajonas
</div>

Ekonomika 
Srityje išvystyta mašinų ir automobilių pramonė (traktorių, sunkvežimių gamyba). Chemijos, maisto, medienos apdirbimo, lengvoji ir kt. pramonė. Durpių, kalio ir akmens druskos gavyba. Gyvulininkystė, žemės ūkis.

Didžiausi miestai 
 Borisovas – 150,4 tūkst. gyv.
 Soligorskas – 101,4
 Molodečnas – 98,4
 Sluckas – 62,3
 Žodinas – 60,8
 Vileika – 30,0
 Dziaržynskas – 24,6
 Marjina Gorka – 23,4
 Stolbcai – 16,9
 Nesvyžius – 14,3

Nuorodos 
 Weather of Minsk – minsk.the.by
Narutis

Narutis (arba Naročius; , ) – ežeras šiaurės vakarų Baltarusijoje (didžiausias šalyje), Minsko srityje, Medilo rajone.

Geografija ir gamta 
Išsidėstęs Švenčionių aukštumoje, Narutės upės baseine. Kartu su Mėstro, Batoryno, Blednojės ežerais sudaro Naručio ežeryną. Susidarė traukiantis ledynui. Ežere gyvena 22 rūšių žuvys, iš kurių paprastieji plakiai, vėgėlės, upiniai unguriai ir stambiausios europinės lydekos. Ežere ir šalia jo peri gulbės nebylės, mažieji kragai, mažosios žuvėdros, ereliai žuvininkai ir kiti paukščiai

Turizmas 
Svarbiausia pakrantės gyvenvietė bei populiari turistinė poilsiavietė – Naročius. Sovietmečiu prie Naručio ežero buvo sąjunginė „Stumbriuko“ vaikų stovykla. Ežeras įeina į Naručio nacionalinio parko teritoriją.

Istorija 
Tarpukario metu ir JAV lietuvių pokario Lietuvos fizinės geografijos vadovėliuose buvo nurodomas kaip didžiausias Lietuvos ežeras (pagal 1920 m. Lietuvos–TSRS sienos situaciją). Sovietmiečiu pakrantėse dar gyveno lietuviškai šnekantys žmonės, vėliau asimiliavęsi su slavais.

Šaltiniai

Nuorodos 
 interfax.by / Нарочь | 2007
 poseidon.by / Нарочь  | 2007

Galerija 

Medilo rajono ežerai
Naročius (reikšmės)

Naročius () – keletas vietovardžių Baltarusijoje:
 Naročius – didžiausias šalies ežeras;
 Naročius – Neries intakas;
 Naročius – gyvenvietė Minsko sr., Medilo raj.
Virgilijus Kačinskas

Virgilijus Kačinskas (g. 1959 m. gegužės 25 d. Vilniuje) – Lietuvos architektas, politinis bei visuomenės veikėjas, Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo akto signataras.

Biografija 

1977 m. baigė Vilniaus 34-ąją vidurinę mokyklą. 1982 m. su pagyrimu baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Architektūros fakultetą.

1982–1990 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto Šiaulių skyriaus architektas. Garsiausias šio laikotarpio projektas – Ginkūnų Vladimiro Zubovo dvaro rūmų ansamblio dalinis atkūrimas.

1988 m. liepos 19 d. vienas iš Šiaulių Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio grupės steigėjų, 1988–1990 m. Sąjūdžio Šiaulių tarybos seniūnas. 1990–1992 m. LR Aukščiausiosios Tarybos deputatas, išrinktas Šiauliuose, Sąjūdžio centro frakcijos narys, nuo 1991 m. – Septintosios (vėliau pavadintos Nuosaikiųjų) frakcijos narys ir jos seniūnas. 1992–1997 m. Nepelno leidybos ir informacijos paslaugų įmonės „Savivalda“ direktorius ir Lietuvos savivaldybių sąjungų žurnalo „Savivaldybė“ vyr. redaktorius. 1996–2005 m. Kultūros paveldo centro direktoriaus pavaduotojas, vyriausiasis architektas. Nuo 2005 m. kultūros kraštovaizdžio ir architektūros paveldo instituto direktoriaus pavaduotojas, nuo 2006 m. Kultūros paveldo centro direktorius. Atestuotas architektūrinio projektavimo bei paminklų apskaitos ir valstybinio valdymo specialistas.

1992 m. vienas iš Lietuvos nuosaikiųjų judėjimo steigėjų, judėjimo vicepirmininkas. 1996 m. dalyvavo „Lietuvos sambūrio“ steigime. 1996–2002 m. Lietuvos demokratų partijos narys.

Daugelio architektūros projektų autorius ar bendraautoris, architektūrinių konkursų laureatas ir prizininkas. Vienas iš knygų „Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo akto signatarai 1990“, "Išsivadavimas. Sąjūdis Šiaulių krašte 1988-1990 metais" rengėjų, jų maketų autorius. 2000 m. apdovanotas Lietuvos nepriklausomybės medaliu.

Žmona Regina – lietuvių kalbos dėstytoja, sūnus Mindaugas, duktė Jūratė.

Šaltiniai 

Kovo 11 akto signatarai
Lietuvos architektai
Epidendras

Epidendras (Epidendrum) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės orchidėjos. Graikiškai epidendrum reiškia „augantis ant medžio“.

Natūraliai paplitę nuo Pietų Karolinos iki Argentinos. Auga tropinio ir subtropinio klimato srityse įvairiame biotope – nuo drėgnų džiunglių iki sausų tropikinių miškų. Daug rūšių auga Andu kalnuose 1000-3000 m aukštyje.

Rūšys 
Labai didelė rūšių skaičiumi gentis, kurioje yra virš 1100 rūšių:
 Puošnusis epidendras (Epidendrum amabilis)
 Gelsvasis epidendras (Epidendrum anceps)
 Blakstienotasis epidendras (Epidendrum ciliare) 
 Vainikuotasis epidendras (Epidendrum coronatum) 
 Skiauterėtasis epidendras (Epidendrum cristatum) 
 Lankstusis epidendras (Epidendrum flexuosum) 
 Žvilgusis epidendras (Epidendrum ibaguense) 
 Plokščiastiebis epidendras (Epidendrum nocturnum)
 Peteliškinis epidendras (Epidendrum parkinsonianum) 
 Atžalinis epidendras (Epidendrum radicans)
 Trumpalapis epidendras (Epidendrum secundum) 
 Rangusis epidendras (Epidendrum serpens) 
 Iečialūpis epidendras (Epidendrum wrightii)
ir kt.

Nuorodos 
 Epidendrum , lietuvių k.
 Galería de Orquídeas Peruanas: Epidendrum 
 Genus: Epidendrum

Gegužraibiniai
Smolensko aukštuma

Smolensko aukštuma () – aukštuma Rusijos Europinėje dalyje, dalis Smolensko-Maskvos aukštumos. Aukštuma nusidriekusi nuo Oršos miesto Baltarusijoje iki Možaisko rajono Maskvos srityje. Aukščiausias taškas: 314 m virš jūros lygio (šalia Marijno kaimo Viazmos rajone Smolensko srityje). Vakarinė aukštumos dalis sudaryta devono dolomitų ir klinčių, o į rytus nuo Smolensko iš karbono klinčių, molių, mergelių. Reljefas moreninis - erozinis, šiaurės vakarinėje dalyje stambiai kalvotas. Iš Smolensko aukštumos išteka upės: Desna, Ugra, Maskva ir kitos.

Baltarusijos geografija
Rusijos reljefas
Smolensko–Maskvos aukštuma

Smolensko-Maskvos aukštuma () – banguotai kalvota aukštuma Rusijoje (Smolensko, Maskvos ir Vladimiro sr.) ir nedidelė dalis Baltarusijoje (Mogiliovo ir Vitebsko sr.). Nusidriekusi šiaurės rytų kryptimi apie 500 km; nuo Oršos iki Zalesės Pereslavlio. Sudaryta iš atskirų Maskvos ir Smolensko aukštumų. Aukščiausia vieta – 320 m (šalia Chmelitos gyvenvietės, Smolensko sr.). Aukštuma teka Dniepro ir Volgos baseino upės. Dengia mišrieji (daugiausia eglių ir beržų) miškai. Dažnos pelkės.

Šaltiniai 

Baltarusijos geografija
Rusijos reljefas
Ričardas Šileika

Ričardas Šileika (g. 1968 m. balandžio 3 d. Atkočiuose, Ukmergės rajone) – Lietuvos rašytojas ir fotografas, šiuo metu dirba Vilniaus Dailės Akademijoje.

Biografija 
Mokėsi Vilniaus kultūros ir buitininkų mokykloje. Kupiškio, Jonavos ir Radviliškio spaudoje dirbo žurnalistu ir fotografu. Radviliškio rajono policijos komisariato kriminalistikos skyriuje tarnavo ekspertu viršila. Susituokė su Vilma Šileikiene ir 2005 09 11, sutuoktiniams gimė sūnus Nojus Šileika.

Bibliografija 
Išleido eilėraščių rinkinius: „Kalvaratas“ (1992), „Audivi“ (1997), „Metraščiai“ (1998), bei eseistinių miniatiūrų rinkinį „Ričardo Šileikos vardo provincija nr. 345“ (2003).

Šaltiniai 

Šileika, Ričardas
Šileika, Ričardas
Šileika, Ričardas
Abarbarėja

Abarbarėja graikų mitologijoje – najadė, pievos nimfa.

Tikėtina, kad jos tėvas – upės dievas Aisepas.  Ji buvo Bukoliono (Trojos karaliaus Laomedono sūnaus) žmona, su kuriuo susilaukė dviejų sūnų Aisepo ir Pedaso. 

Abarbarėja laikoma viena iš trijų tiriečių protėvių kartu su Kalirhoje ir Drosera. Kiti rašytojai jos nemini kaip nimfos, tačiau Hesichijus užsimena apie nimfų klasę, vadinamą Abarbaridėmis.

Išnašos 

Nimfos
Gongora

Gongora (Gongora) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės orchidėjos. 

Natūraliai auga nuo Meksikos iki Bolivijos, labai daug rūšių Kolumbijoje.

Rūšys 
Gentyje yra 65-70 rūšių:
 Kvapioji gongora (Gongora aromatica)
 Trispalvė gongora (Gongora fulva)
ir kt.

Nuorodos 
 The Genus Gongora 

Gegužraibiniai
Raštuolė

Raštuolė (Grammatophyllum) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės orchidjos, paplitusios tankiuose tropiniuose miškuose nuo Indijos, Kinijos iki Indonezijos, Naujosios Gvinėjos ir pietvakarių Ramiojo vandenyno salų.

Rūšys 
Gentyje yra 11 rūšių:
 Margoji raštuolė (Grammatophyllum scriptum)
 Puošnioji raštuolė (Grammatophyllum speciosum)
ir kt.

Nuorodos 
 Grammatophyllum 
 Grammatophyllum Blume 

Gegužraibiniai
Drutė

Drutė (, ) – upė Baltarusijoje; Dniepro dešinysis intakas. Prasideda Vitebsko srityje, Oršos aukštumoje. Teka Berezinos Vidurupio žemuma į pietus per Mogiliovo ir Gomelio sritis. Įteka į Dnieprą ties Rogačiovu.

Krantai žemi, miškingi. Žemupys laivuojamas. Drutė patvenkta Čigirino tvenkiniu. Prie upės įsikūrę Toločino ir Rogačiovo miestai.

Baltarusijos upės
Vitebsko sritis

Vitebsko sritis (, ) – sritis Baltarusijos šiaurės rytuose. Pietuose ribojasi su Minsko ir Mogiliovo sritimis, pačiuose pietvakariuose – siauru ruožu su Gardino sritimi. Šiaurės rytuose turi sieną su Rusija, šiaurės vakaruose – su Latvija, vakaruose – su Lietuva. Administracinis centras – Vitebskas.

Geografija 
Sritis užima 19,4 % Baltarusijos teritorijos.

Didumą srities teritorijos užima lygumos (Polocko žemuma). Pakraščiuose kyla moreninės aukštumos ir kalvynai (Oršos, Švenčionių, Smolensko ir kt.) Aukštis iki 296 m. Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -7 °C, liepos 17 °C. Per metus iškrenta apie 600 mm kritulių. Svarbiausios upės – Vakarų Dvina, Dniepras, Berezina. Daug ežerų (Drūkšių, Bainos, Lukomlės, Dolgojės ir kt.). Apie trečdalį Vitebsko srities ploto užima miškai (pušų, eglių, beržų, alksnių), ~8 % – pelkės.

Demografija 
Srityje gyvena 1 202 200 gyventojų (2014 m. duomenys). Tai sudaro 13,5 % šalies gyventojų. Dauguma gyventojų – baltarusiai, yra rusų, lenkų, lietuvių, latvių, žydų.

Administracinis suskirstymas 

Vitebsko sritis padalinta į 21 rajoną:

 Bešankovičų rajonas
 Breslaujos rajonas
 Čašnikų rajonas
 Dokšicos rajonas
 Dubrounos rajonas
 Gluboko rajonas
 Haradoko rajonas
 Lepelio rajonas
 Lioznos rajonas
 Miorų rajonas
 Oršos rajonas
 Pastovių rajonas
 Polocko rajonas
 Rasonų rajonas
 Siano rajonas
 Šarkauščinos rajonas
 Šumilino rajonas
 Talačyno rajonas
 Ušačų rajonas
 Verchniadzvinsko rajonas
 Vitebsko rajonas
</div>

Ekonomika 
Mašinų, naftos perdirbimo (Polocke), chemijos, lengvoji, maisto, medienos apdirbimo pramonė. Lukomlio ŠE. Auginami linai, grūdinės kultūros (rugiai, kviečiai, avižos), bulvės, daržovės. Gyvulininkystė.

Didžiausi miestai 
 Vitebskas – 342,4 tūkst. gyv.
 Orša – 125,3
 Novopolockas – 101,3
 Polockas – 82,8
 Pastovys – 20,5
 Glubokojė – 19,6
 Lepelis – 18,8
 Novolukomlis – 14,9
 Gorodokas – 14,0

Šaltiniai
Sula (Baltarusijos upė)

Sula (brus. ir ) – upė Baltarusijoje, Minsko srityje; Nemuno dešinysis intakas. 

Prasideda Minsko aukštumoje. Pradžioje teka į pietus, vėliau suka į vakarus, pietvakarius. Įteka į Nemuną ties Berežno gyvenviete (Gardino sritis).

Baltarusijos upės
Nemuno intakai
Kanados ordinas

Kanados ordinas (, ), – garbingiausias civilinis Kanados valstybės apdovanojimas, įsteigtas 1967 m. Tai yra aukščiausias Kanados civilinis ordinas bei pagrindinis Kanados garbės sistemos ordinas. Narystė ordine teikiama remiantis lotynišku šūkiu, paimtu iš hebrajų kalbos - „Jie trokšta geresnės šalies“ (lotyniškai: desiderantes meliorem patriam).

Egzistuoja trys laipsniai: Kanados ordino kompanionas (C.C., aukščiausias), Kanados ordino valdininkas (O.C.) bei Kanados ordino narys (C.M., žemiausias).

Kanados valstybiniai apdovanojimai
Kanada
Mikytai (Plungė)

Mikytai – kaimas Plungės rajono savivaldybės šiaurėje, Žemaitijos nac. parke, 5 km į pietvakarius nuo Barstyčių. Išsidėstęs Barstyčių miške, vakarinė kaimo dalis yra Skuodo rajone. Tarp gūdžių eglynų stūkso įdomus Mikytų alkakalnis, greta jo – įspūdingo dydžio akmuo su Velnio pėda ir aukojimo šulinys. Miške įrengtas Mikytų pažintinis takas.

Gyventojai

Galerija

Išnašos 

Plungės rajono savivaldybės gyvenvietės