joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Spitrėnų piliakalnis

Spitrėnų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3606; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1330; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A964) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurę nuo Spitrėnų, Utenos seniūnija. Pasiekiamas keliu  Jotaučiai – Minčia 100 m neprivažiavus sankryžos (kelio į dešinę) į Spitrėnus, yra kairėje šiaurėn nuo kelio.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė buvo ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, apie 50 m ilgio ir 20 m pločio. Ją XX a. pirmojoje pusėje - 1968 m. smarkiai apgadino karjeras. Išliko tik 40x23 m dydžio jos centrinė ir vakarinė dalis, kurios trikampio formos 17 m ilgio rytinė dalis nepaliesta, o išlikusios aikštelės centras ir vakarinė pusė nelygiai nukasta per 1,5 m. Šlaitai statūs, 9-10 m aukščio.

Eksploatuojant karjerą nukastas apie 10 m pločio aikštelės pietrytinis kraštas ir 7 m pločio pietvakarinis kraštas. Piliakalnis dirvonuoja, šiaurinis šlaitas apaugęs lapuočiais.

Šiaurinėje ir vakarinėje papėdėse, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Tyrimai 
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1973 m. tyrė Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.  

1973 m. Juozas Markelevičius ir 1997 m. Romas Jarockis karjero kraštuose ištyrė 233 m² bendrą plotą, aptiko iki 1,5 m storio paskutinių amžių pr. m. e. - III a. kultūrinį sluoksnį su stulpavietėmis, židiniu, ūkine duobe, akmeniniais kirviais, kauliniu ietigaliu, pakabučiu, brūkšniuota, lygia ir grublėta keramika, gyvulių ir paukščių kaulais. Nustatyta, kad aikštelę jau šlaite juosė 10-15 cm skersmens akmenimis apkrautų ir moliu apiplūktų medinių stulpų užtvara. Pats šlaito viršus buvo paaukštintas moliu ir akmenimis.

Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - III a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 2,1 ha.

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.199
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 258-259.
 Juozas Markelevičius, Romas Olišauskas. Spitrėnų (Utenos raj.) piliakalnio tyrinėjimai 1973 m. // Archeologiniai ir etnografiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1972 ir 1973 metais. Vilnius, 1974. p. 12–14.
 Romas Jarockis. Spitrėnų piliakalnio 1997 metų tyrinėjimai // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1996 ir 1997 metais. Vilnius, 1998. p. 70–72.
 Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 53-54.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
 Lietuvos piliakalniai. Spitrėnai

Piliakalniai Utenos rajone
Spitrėnai
Staniuliškių piliakalnis

Staniuliškių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3597; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1320; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A973KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24084) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Staniuliškėse, Saldutiškio seniūnija. Pasiekiamas Kirdeikiuose prie kryžiaus pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi, į Staniuliškes, jose pavažiavus keliu iki galo, yra 50 m į dešinę pietuose.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas aukštumos pakraštyje, Gėlainės upelio kairiajame krante. Aikštelė apvali, 14 m skersmens. Jos pietvakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 12 m pločio pylimas 4 m aukščio išoriniu šlaitu. Šiaurės rytų aikštelės gale supiltas 1 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio 4 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 16 m ilgio, 5 m pločio griovį, už kurio kyla antras 2 m aukščio nuo griovio, 7 m pločio pylimas 2,5 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 10-15 m aukščio.

Aikštelė dirvonuoja, jos vakarinėje dalyje auga 8 beržai.

P­ietvakarinėje papėdėse, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta grublėtos keramikos.

Tyrimai 
1958 m. ir 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 1,9 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1359000 m².

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.199
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 260-261.
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 164–165.
 Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 54.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
 Lietuvos piliakalniai. Staniuliškės

Piliakalniai Utenos rajone
Sūngailiškio piliakalnis

Sūngailiškio piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3587; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1310; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A975) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Sūngailiškyje, Leliūnų seniūnija. Pasiekiamas iš plento A6 Utena – Ukmergė už Antalgės pravažiavus Apšlavo – Ilgio ežerų slėnį, pasukus į dešinę šiaurėn Stabulankių link ir pavažiavus 650 m – yra 50 m į kairę pietvakariuose.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 34x20 m dydžio. Jos pietrytiniame, pietiniame ir vakariniame krašte iškastas 1 m pločio, 0,2 m gylio griovys, už kurio supiltas 39 m ilgio, 1 m aukščio, 4 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 5-11 m aukščio.

Aikštelės pietvakariniame krašte iškasta duobė. Piliakalnis apaugęs mišriu mišku.

Aplink piliakalnį, 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos.

Tyrimai 
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Utenos kraštotyros muziejus.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 2,1 ha.

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.198
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 262-263.
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 173.
 Bronius Dakanis. Archeologijos paminklų žvalgymas 1991 m. // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1990 ir 1991 metais. Vilnius. 1992. T. I, p. 93–98.
 Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 239.
 Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 54.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
 Lietuvos piliakalniai. Sūngailiškis

Piliakalniai Utenos rajone
Šiaudinių piliakalnis

Šiaudinių piliakalnis su priešpiliu ir gyvenviete, Pilalė – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3642; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1366; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A977KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24088) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Šiaudinių, Vyžuonų seniūnija.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas kranto kyšulyje, Lankos kairiajame krante. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 20x17 m dydžio. Ji buvo apjuosta pylimu, kuris neišliko vakarų pusėje. Pietiniame aikštelės krašte pylimas yra 0,8 m aukščio, 22 m pločio, R krašte - 0,8 m aukščio, 11 m pločio, šiauriniame krašte - 0,5 m aukščio, 7 m pločio. Į pietus nuo pylimo iškastas 12 m pločio 2,5 m gylio griovys. Šiauriniame šlaite, 3 m žemiau aikštelės krašto iškastas 5 m pločio, 0,3 m gylio griovys, už kurio supiltas 0,4 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 20 m aukščio.

Priešpilis 
Į pietus nuo piliakalnio, už griovio yra priešpilis (N55°33'12.5"; E25°28'34.8"). Jo aikštelė trapecinė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 70 m ilgio, 30 m pločio šiaurinėje pusėje bei 70 m pločio pietuose. Aikštelėje rasta brūkšniuotos ir lygios keramikos. Papilio aikštelės pietinėje pusėje supiltas 70 m ilgio, 1,5 m aukščio, 20 m pločio pylimas, už kurio iškastas 17 m pločio, 2 m gylio griovys, geriau išlikęs tik pietvakariniame kampe, kitur matyti tik 8 m pločio, 0,2 m gylio įdubimas.

Piliakalnis ir priešpilis apardyti arimų, vakariniai šlaitai erodavę. Pylimai prieš 1935 m. buvo nuskleisti, rasta daug apdegusio molio. Piliakalnis ir priešpilis dirvonuoja, priešpilio vakarinis šlaitas apaugęs lapuočiais.

Į pietus nuo priešpilio, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Tyrimai 
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio ir įtvirtinimų nepastebėta. Radinius saugo Utenos kraštotyros muziejus ir Lietuvos nacionalinis muziejus.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 4,7 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 731000 m².

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.202
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 268-269.
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 178.
 Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 55.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
 Lietuvos piliakalniai. Šiaudiniai

Piliakalniai Utenos rajone
Šikšnių piliakalnis

Šikšnių piliakalnis – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3615; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1339; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A951) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Šikšnių kaime, Daugailių seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Bajoriškiai – Alaušai pravažiavus mišką, pasukus į dešinę šiaurės rytų kryptimi pirmu keliuku, už 400 m vėl pasukus į dešinę rytuosna ir pavažiavus 300 m iki sodybos papėdėje – yra kairėje šiaurės vakaruose nuo jos.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė apskrita, 55 m skersmens. Pietiniame šlaite, 7 m žemiau aikštelės yra 22 m pločio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, 20 m aukščio, pietų-pietvakarių kiek nuolaidesnis.

Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs mišriu mišku.

Tyrimai 
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Kultūrinio sluoksnio ir įtvirtinimų nepastebėta.  Piliakalnis datuojamas I  tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 5 ha.

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.200
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 268-269.
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 178.
 Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 55.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
 Lietuvos piliakalniai. Šikšniai

Piliakalniai Utenos rajone
Vitkūnų piliakalnis (Utena)

Vitkūnų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3595; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1318; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A967KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24078) Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Vitkūnų kaime, Leliūnų seniūnija. Pasiekiamas keliu Pakalniai – Alanta pavažiavus nuo Pakalnių 3,9 km, už sodybos dešinėje pasukus į kairę pietuosna ir pavažiavus lauko keliuku 1 km, yra kairėje rytuose.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas didelės pailgos kalvos vakarinėje, aukščiausioje, dalyje. Aikštelė keturkampė, pailga pietvakarių – šiaurės rytų kryptimi, 17x15 m dydžio. Šiaurės rytų, šiaurės vakarų ir pietvakarių pusėse ji buvo apjuosta 3 pylimais ir tarp jų buvusiais grioviais, įrengtais daugiausia šlaituose. Aikštelės šiaurės rytų krašte supiltas 1,3 m aukščio, 8 m pločio pylimas, kurio išorinis 4 m aukščio šlaitas leidžiasi į 3,5 m pločio, 0,5 m gylio griovį, už kurio yra antras 1,5 m aukščio, 6 m pločio pylimas. Už šio pylimo iškastas antras 2,5 m pločio, 0,3 m gylio griovys, supiltas trečias 1,3 m aukščio, 4 m pločio pylimas 2,6 m aukščio išoriniu šlaitu. Aikštelės pietvakarių krašte supiltas 2 m aukščio, 12 m pločio pylimas, kurio 5 m aukščio išorinis šlaitas leidžiasi į 3 m pločio, 0,2 m gylio griovį, už kurio yra antras 0,5 m aukščio, 4,5 m pločio pylimas 3 m aukščio išoriniu šlaitu. Aikštelės šiaurės vakarų krašte pylimas 0,2 m aukščio, 3 m pločio. Šiaurės vakarų šlaite, šiaurės rytų ir pietvakarių šlaituose matomi grioviai ir pylimai jungiasi 4-6 m pločio terasomis. Šlaitai statūs, 17-18 m aukščio.

Piliakalnis apaugęs lapuočiais.

Pietinėje, rytinėje, šiaurinėje papėdėse, 6 ha plote yra papėdės gyvenvietė su intensyviu kultūriniu sluoksniu.

Tyrimai 
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas  7,7 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 604000 m².

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai 

 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 202.
 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.199
 Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.,1993, p.62 
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 276-277.
 Algirdas Girininkas, Romas Jarockis, Gintautas Zabiela. Nauji archeologijos paminklai Rytų Lietuvoje // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1988 ir 1989 metais. Vilnius, 1990. p. 191–192.
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899.
 Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 57.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
 Lietuvos piliakalniai. Vitkūnai

Piliakalniai Utenos rajone
Konsultantas

Konsultantas (iš  'diskutuoti') – specialistas, kuris dalinasi eksperto patarimais tam tikrose profesinėse kompetencijose. Konsultantai gali patarinėti įvairiose srityse, kaip nekilnojamas turtas, buhalterinė apskaita, aplinkos apsauga, pramogos, technologijos, teisė (ypatingai mokesčių teisė), žmogiškieji ištekliai (įskaitant personalo atranką‎), marketingas, ekstremalus projektų valdymas, maisto pramonė, medicina, finansai, statistika, programinė įranga, ugdomasis vadovavimas, ekonomika, viešasis administravimas, ryšiai su visuomene, inžinerija, dizainas ar atliekų tvarkymas.

Konsultantui yra įprasta būti ekspertu konkrečioje srityje, kurioje turi plačias žinias ir gilų supratimą. Konsultantas paprastai dirba konsultacijų įmonėje arba yra laisvai samdomas, ir užsiima su daug ir besikeičiančių klientų. To pasekoje, klientai turi prieigą prie daug gilesnes ekspertizės, nei būtu įmanoma ir rentabilu turėti pačiam užsakovui. Juolab, kad konsultanto paslauga galima naudotis priklausomai nuo poreikio.

Šaltiniai 

Profesijos
Vaikutėnų piliakalnis

Vaikutėnų piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 3607; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1331; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A965) ir gyvenvietė Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Vaikutėnuose, Utenos seniūnija. Pasiekiamas iš plento A6 Utena – Zarasai už Vaikutėnų pasukus į kairę šiaurėn link Sudeikių, pavažiavus 250 m yra kairėje vakaruose.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiros pailgos kalvos aukščiausioje dalyje. 3 m žemiau aikštelės, šlaite pastebima pylimo žymių. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 22x10 m dydžio. Šiaurės rytų šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 5 m pločio terasa, 2 m žemiau kurios yra antra 6 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 16-17 m aukščio.

Piliakalnis labai apardytas arimų, pietinis šlaitas nukastas žvyrduobės. Aikštelė ir rytinis šlaitas dirvonuoja, kiti šlaitai apaugę mišriu mišku.

Tyrimai 
1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 3 ha.

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.199
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 276-277.
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 196.
 Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 258.
 Gintautas Zabiela. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 56.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos piliakalniai
 Lietuvos piliakalniai. Vaikutėnai

Piliakalniai Utenos rajone
Pranas Stepulis

Pranas Stepulis (1913 m. gruodžio 14 d. Janėnuose, Seinų apskritis – 2007 m. balandžio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos kanklininkas, meno kolektyvų vadovas, profesorius.

Biografija 
1930 m. atvyko į Kauną. 1937 m. baigė Kauno suaugusiųjų gimnaziją. 1930–1938 m. mokėsi Lietuvos kanklininkų draugijos kursuose (Prano Puskunigio ir Justino Strimaičio mokinys), 1938–1940 m. pats juose dėstė. 1938–1940 m. studijavo VDU, 1940 m. – Vilniaus universitete filologiją. 1950 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (Romualdo Džiugo obojaus klasę), įgijo obojininko specialybę. 

1940–1962 m. vadovavo Valstybinio dainų ir šokių (dabartinio „Lietuvos“) ansamblio orkestro kanklių grupei. Nuo 1945 m. dėstė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija), 1970–1987 m. buvo šios mokyklos Liaudies instrumentų katedros vedėjas, 1981 m. profesorius. Palaidotas Karveliškių kapinėse.

Nuopelnai 
P. Stepulis pagrindė profesionaliojo kankliavimo metodiką, sukūrė akademinio kankliavimo pamatus. Jo dėka buvo praplėstas aukštųjų kanklių garsynas, suformuota šiuolaikinių koncertinių kanklių šeima. Tarp P. Stepulio mokinių yra žymiausi Lietuvos kanklininkai: K. Tamošaitienė, Z. Stepulienė, A. Prusevičius, L. Naikelienė, D. Šimakauskaitė, N. Karčiauskienė, A. Juškevičienė ir daugelis žinomų ansamblių bei orkestrų vadovų, šalies aukštųjų ir vaikų muzikos mokyklų mokytojų. 

1954 m. LSSR nusipelnęs artistas. 1963 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas. 2003 m. prezidentas Rolandas Paksas apdovanojo Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžiumi.

Šaltiniai 

Stalino premijos laureatai
Lietuvos kanklininkai
Lietuvos pedagogai
Žėbiškiai

Žėbiškiai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Kvesų. Šiaurinė kaimo dalis anksčiau buvo Vilkijos seniūnijoje.

Istorija

Gyventojai

Šaltiniai 

Kauno rajono savivaldybės gyvenvietės
Šeiriškės

Šeiriškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, į rytus nuo Pastrėvio, 12 km nuo Laičių. Šalia yra mažas ežeras.

Istorija 

Anksčiau šiaurinė kaimo dalis vadinosi Šeiriškės I, pietinė – Šiauriškės II.

Gyventojai

Šaltiniai 

Elektrėnų savivaldybės gyvenvietės
Ričardas Garbačiauskas

Ričardas Garbačiauskas (g. 1956 m. spalio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas, tapytojas.

Biografija 
1980 m. baigė LSSR dailės instituto tapybos specialybę.

Nuo 1991 m. dirba Šiaulių universiteto Menų fakultete, 1996–2000 m. šio fakulteto dekanas, 2000–2005 m. prodekanas, nuo 2006 m. Menų fakulteto Dailės katedros profesorius. 

Nuo 1982 m. dalyvauja įvairiose parodose ir pleneruose, šalyje ir užsienyje – Švedijoje, Olandijoje, Estijoje, Latvijoje. Nuo 1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, nuo 2009 m. dailininkų sąjungos Šiaulių skyriaus pirmininkas. Šiaulių LIONS „Alka“ klubo narys.

Kūryba 
Ankstesniame etape – simbolinis žmogaus vaizdavimas su siurrealizmo stilistiniais elementais. Vėlesni darbai – abstrakčios kompozicijos, inspiruotos gamtos nuotaikų kitimo.

Parodos 
 1998 m. – Šiaulių dailininkų kūrybos paroda, Telšių dailės galerija
 1998 m. – ŠU 50-mečiui skirta paroda, Šiaulių dailės galerija
 1998 m. – respublikinė Kalėdinė miniatiūrų paroda, Šiaulių „Laiptų“ galerija
 1998 m. – ŠU Dailės fakulteto dėstytojų kūrybos paroda skirta fakulteto 30-mečiui, Šiaulių dailės galerija
 1999 m. – personalinė paroda, Rezeknės (Latvija) miesto muziejus
 1999 m. – personalinė paroda, Panevėžio dailės galerija
 1999 m. – tarptautinis meninis projektas „Laiptai-2000“, Šiaulių „Laiptų“ galerija
 1999 m. – Šiaulių dailininkų kūrybos paroda, Šiaulių dailės galerija
 1999 m. – respublikinė Kalėdinė miniatiūrų paroda, Šiaulių „Laiptų“ galerija
 2000 m. – tarptautinis meninis projektas „Art summer 2000“, Piarnu (Estija)
 2000 m. – Šiaulių dailininkų kūrybos paroda, Šiaulių dailės galerija
 2000 m. – respublikinė Kalėdinė miniatiūrų paroda, Šiaulių „Laiptų“ galerija
 2001 m. – projekto 7+7 Šiaulių ir Klaipėdos tapytojų darbų parodos kuratorius, Klaipėdos dailės galerija
 2001 m. – Šiaulių dailininkų kūrybos paroda, Šiaulių dailės galerija
 2001 m. – respublikinė Kalėdinė miniatiūrų paroda, Šiaulių „Laiptų“ galerija
 2002 m. – respublikinė vaizduojamosios dailės paroda „Kolekcija 2002“, Šiauliai-Vilnius
 2002 m. – bendras Jelgavos, Piarnu, ir Šiaulių dailininkų meninis projektas. Jelgavos kultūros centras
 2002 m. – tęstinis projektas 7+7. Šiaulių ir Klaipėdos tapytojų darbų paroda, Šiaulių dailės galerija
 2002 m. – paroda Šiaulių filharmonijoje
 2002 m. – respublikinė Kalėdinė miniatiūrų paroda, Šiaulių „Laiptų“ galerija
 2003 m. – Šiaulių dailininkų kūrybos paroda, Šiaulių dailės galerija
 2003 m. – respublikinis projektas-paroda „Himnas kėdei“. Šiaulių „Laiptų“ galerija, Vilniaus „Dalios“ salonas-galerija
 2003 m. – respublikinis projektas-paroda „Nedelsk“, Klaipėda, Šiauliai, Kaunas, Vilnius

Šaltiniai

Nuorodos 
   Dailininko darbai
   Dailininko darbai
 Šiaulių dailės galerija

Lietuvos dailininkai
Lietuvos tapytojai
Fabrice Do Marcolino

Fabrisas Do Markolinas (Fabrice Do Marcolino; g. 1983 m. kovo 14 d.) – Gabono futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Yra Gabono nacionalinės rinktinės ir Prancūzijos Ligue 2 klubo Stade Lavallois žaidėjas.

Klubinė karjera 

Per visą karjerą rungtyniavo Prancūzijoje, regioninių lygų arba Ligue 2 klubuose.

Karjera rinktinėje 

Gabono rinktinėje žaidžia nuo 2004 m. Dalyvavo 2010 m. Afrikos Tautų taurėje, kur įmušė įvartį į Zambijos vartus.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Marcolino, Fabrice Do
Rainford Kalaba

Reinfordas Kalaba (Rainford Kalaba; 1986 m. rugpjūčio 14 d.) – Zambijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo padėtyje. Yra Kongo DR klubo TP Mazembe ir Zambijos nacionalinės rinktinės žaidėjas.

Karjerą pradėjo gimtojo miesto klube Kitwe United FC. 2005–2006 m. žaidė OGC Nice dublerių komandoje, bet vėliau grįžo į Zambiją ir žaidė vienoje iš lyderiaujančių šalies komandų ZESCO United, su kuria laimėjo šalies lygą ir taurę. Nuo 2008 m. pasirašė sutartį su Portugalijos SC Braga, bet ten nežaidė ir buvo skolinamas į Gil Vicente.

Zambijos rinktinėje rungtyniauja nuo 2005 m. Dalyvavo 2006, 2008, 2010 ir 2012 m. Afrikos Tautų taurėse.

Laimėjimai 
 Zambian Premier League (2007 m.)
 Zambian Cup (2006 m.)
 Zambian Coca Cola Cup (2007 m.)
 Zambian Charity Shield (2007 m.)
 Afrikos Tautų taurė (2012 m.)
 Linafoot: 2011, 2012, 2013, 2013–14, 2015–16 M.
 CAF Čempionų lyga: 2015 m.
 CAF supertaurė: 2011, 2016 m.
 CAF konfederacijų taurė: 2016 m.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Kalaba
Landry N'Guémo

Landris N Guemas (Landry N’Guémo; g. 1985 m. lapkričio 28 d.) – Kamerūno futbolininkas, rungtyniaujantis krašto arba besiginančiojo saugo pozicijoje. Buvo kviečiamas į Kamerūno rinktinę.

N. Guemas yra kilęs iš Dšango miesto, bet jaunystėje persikėlė į Jaundę. 2001–2005 m. treniravosi AS Nancy jaunimo komandoje, o vėliau tapo pagrindinės komandos žaidėju. 2009 m. liepos 17 d. buvo paskolintas iki sezono 2009–2010 m. sezono pabaigos Celtic klubui.

Landris N Guemas Kamerūno rinktinėje debiutavo 2006 m. Dalyvavo 2008 ir 2010 m. (įmušė įvartį Tunisui) Afrikos Tautų taurėse.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

N’Guémo, Landry
Aurélien Chedjou

Aureljenas Čedžu (Aurélien Chedjou; g. 1985 m. birželio 20 d.) – Kamerūno futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje. Yra Turkijos klubo Galatasaray SK ir Kamerūno nacionalinės rinktinės žaidėjas.

Treniravosi Kamerūno Kadji Sports Academy ir Ispanijos Villarreal CF jaunimo komandose, o profesionalo karjerą pradėjo prancūzų regioninės lygos Pau FC. Vėliau žaidė AJ Auxerre, Lille OSC dublerių komandose kol įsitvirtino Lille OSC pagrindinėje komandoje.

Su Kamerūno olimpine rinktine dalyvavo Pekino olimpinėse žaidynėse. Nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2009 m. Dalyvavo 2010 m. Afrikos Tautų taurėje, kur varžybose prieš Tunisą įsimušė įvartį į savo vartus.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Chedjou, A.
Amine Chermiti

Aminas Šermitis (أمين الشرميطي; g. 1987 m. gruodžio 26 d.) – Tuniso futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. Buvo kviečiamas į Tuniso nacionalinę rinktinę.

Karjerą pradėjo „Jeunesse Sportive Kairouanaise“ klube, kurio jaunimo komandoje treniravosi, bet netrukus perėjo į kur kas pajėgesnę komandą „Étoile Sportive du Sahel“, su kuria dalyvavo CAF Čempionų lygoje ir turnyro metu įmušė 8 įvarčius. 2008 m. pasirašė sutartį su vokiečių „Hertha BSC“, bet sezonui paskolintas į Saudo Arabiją.

Tuniso rinktinėje žaidžia nuo 2008 m. Dalyvavo 2008 ir 2010 m. (įmušė įvartį Kamerūnui) Afrikos Tautų taurėse.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Chermiti
Italijos civilinis kodeksas

Italijos civilinis kodeksas () - pagrindinis Italijos privatinės teisės šaltinis, civilinis kodeksas. Įsigaliojo praėjus vos 4 metams po Risorgimento. Daugelyje vietų reguliuoja kaip ir Prancūzijos Code civil. „Preliminariose nuostatose“ (disposizioni preliminari) - tarptautinė privatinė teisė (įtaką padarė Mancini).

Istorija 
1939 m. išplėstas. Įtraukta darbo teisė (individuali ir kolektyvinė), komercinė teisė. 

1942 m. balandžio 21 d. įsigaliojo. Apimtis - 2969 straipsniai. Šeimos teisė: įtaką padarė Laterano sutartys (t. y. kanonų teisė) - ištuoka įteisinta tik 1970 m.

Nuorodos 
Italijos civilinis kodeksas (Vikišaltiniai, italų k.)
Tekstas

Civiliniai kodeksai
Italijos teisės šaltiniai
Khalilou Fadiga

Chalilu Fadiga (Khalilou Fadiga; 1974 m. gruodžio 30 d.) – buvęs Senegalo futbolininkas, rungtyniavęs krašto saugo pozicijoje. Buvo Senegalo rinktinės narys, per savo karjerą rungtyniavo Belgijos, Prancūzijos, Anglijos klubuose. Turi Senegalo ir Belgijos pilietybes.

Fadiga iš Senegalo į Prancūziją emigravo būdamas 8-erių. Treniravosi Paris Saint-Germain jaunimo klube, bet treneriams įspūdžio nepadarė ir perėjo į vietinės reikšmės Paryžiaus klubą Red Star Saint-Ouen. 1994 m. išvyko į Belgiją, kur rungtyniavo įvairiuose šalies klubuose. Po sėkmingos karjeros Club Brugge komandoje, Fadiga 2000 m. grįžo į Prancūziją ir žaidė už AJ Auxerre, su kuriuo dalyvavo UEFA Čempionų lygos ir UEFA taurės varžybose.

2003 m. Fadiga pakviestas į futbolo grandų klubą Inter Milan, tačiau dėl atrastos širdies ligos nepriimtas. Visgi, žaidėjas karjeros nenutraukė ir sėkmingai perėjęs Bolton Wanderers medicininę patikrą rungtyniavo Anglijos klube. Tačiau dėl sveikatos būklės Fadiga žaidė retai. Trumpai rungtyniavo Derby County ir Coventry City klubuose, ir 2008 m. grįžo į Belgiją. Karjerą baigė KFC Germinal Beerschot klube. 2011 m. vėl grįžo į futbolą, pasirašė sutartį su Belgijos 3-iosios lygos klubu „KSV Temse“.

Chalilu Fadiga už Senegalo rinktinę žaidė nuo 2000 m. Su ja dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate, kur įmušė 11 m baudinį į Urugvajaus rinktinės vartus. Taip pat dalyvavo 2000 ir 2002 m. Afrikos Tautų taurėse.

Laimėjimai 
 Afrikos Tautų taurė (sidabras – 2002 m.)

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Fadiga
Salif Diao

Salifas Alasanas Diao (Salif Alassane Diao; g. 1977 m. vasario 10 d.) – buvęs Senegalo futbolininkas, rungtyniavęs besiginančiojo saugo pozicijoje. Taip pat rungtyniavo Senegalo rinktinėje.

Diao kilęs iš Tambakundos regiono Senegalo pietryčiuose. Emigravo į Prancūziją būdamas septyniolikos. Futbolininko karjerą pradėjo AS Monaco klube, bet ten žaidė nedaug, buvo skolinamas žemesnės lygos klubams, todėl 2000 m. perėjo į CS Sedan Ardennes. Po sėkmingos pasirodymo pasaulio čempionate, Diao gavo pasiūlymą iš prestižinio Anglijos klubo Liverpool FC. Tačiau komandoje jis buvo perstumtas iš įprastos pozicijos aikštėje į gynėjus, todėl nežaidė pagal savo sugebėjimus. Sužaidė keletą varžybų UEFA Čempionų lygoje. Žaidėjas susilaukė nemažai kritikos, todėl nebežaidė Liverpulio komandoje, o paskolintas Birmingham City, bet dėl traumos beveik nerungtyniavo. Dėl traumų taip pat mažai žaidė ir Portsmouth FC.

2006 m. Salifas Diao perėjo į „Stoke City“ klubą, kur rado savo vietą komandoje ir rungtyniavo sėkmingai. 2007 m. Diao nutraukė kontraktą su „Liverpool“ ir tapo „Stoke City“ klubo nariu.

Salifas Diao Senegalo rinktinėje žaidė nuo 2000 m. Dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate, kur įmušė įvartį Danijai, bet tose pačiose varžybose gavo raudoną kortelę. Taip pat dalyvavo 2002 ir 2004 m. Afrikos Tautų taurėse.

Laimėjimai 
 Trophée des champions (1998 m.)
 Ligue 1 (2000 m.)
 UEFA Čempionų lyga (2005 m.)
 Afrikos Tautų taurė (sidabras – 2002 m.)

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Diao
Mohamedija

Mohamedija () – miestas šiaurės vakarų Maroke, Atlanto vandenyno pakrantėje, Didžiosios Kasablankos regione, ~20 km į šiaurės rytus nuo Kasablankos. 188,6 tūkst. gyventojų (2004 m.). Jūrų uostas, kurortas, pramonės (naftos perdirbimo gamykla, šiluminė elektrinė) centras. Veikia golfo ir teniso klubai, kazino, hipodromas. Birželį rengiamas gėlių festivalis.

Istorija 
Miestas senovėje buvo žinomas kaip Fedala. XIV-XIX a. tai buvo svarbus Maroko prekybinis centras. 1913 m. valdant Prancūzijai įkurtas uostas. 1960 m. birželio 25 d. Fedala pervadinta į Mohamediją Maroko karaliaus Muhamedo V garbei.

Sportas 
 Šabab Mohamedija; futbolo ekipa žaidžia Botola pirmenybėse.

Maroko miestai
Kifa

Kifa () – miestas pietų Mauritanijoje, ~600 km nuo Nuakšoto, netoli sienos su Maliu. Asabos vilajos administracinis centras. ~75 tūkst. gyventojų. Verčiamasi daugiausia ganykline gyvulininkyste, yra didelis gyvulių turgus. Plentai į Nuakšotą, Kajesą, Nemą, Tidžikdžą. Kifa žymi čia gaminamais spalvingais moliniais karoliais. Gegužės–birželio laikotarpiu Kifoje labai karšta, temperatūra pakyla iki 45 °C.

Istorija 

Dabartinę Kifą 1905 m. įkūrė prancūzai. Anksčiau ten buvo Ehsseye Babou kaimelis. 1970 m. spalio 23 d. 8 km į pietryčius nuo Kifos nukrito meteoritas. 2006 m. per Kifą ėjo Dakaro ralio etapas.

Mauritanijos miestai
Yyrkoon

Yyrkoon – Prancūzijos death/thrash metalo muzikos grupė.

Nariai

Dabartiniai 
 Stéphane Souteryrand – gitaristas, vokalistas
 Geoffrey Gautier – gitaristas
 Victorien Vilchez – bosistas
 Laurent Harrouart – būgnininkas

Buvę 
 François Falempin - gitaristas
 Kristofer Lorent - bosistas
 Jérôme Barouin - gitaristas
 Nicklaus - gitaristas
 Dirk Verbeuren - būgnininkas
 Paul Banas - gitaristas, vokalistas
 Sébastien Caron - bosistas

Diskografija

Studijiniai albumai 
 Oniric Transition (1998)
 Forgotten Past (2000)
 Dying Sun (2002)
 Occult Medicine (2004)
 Unhealthy Opera (2006)

Nuorodos 
 Yyrkoon oficiali svetainė
 Yyrkoon MySpace svetainėje
 Yyrkoon Encyclopedia Metallum svetainėje
 

Prancūzijos atlikėjai
Death metalo atlikėjai
Thrash metalo atlikėjai
Užimtumo tarnyba prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos

Užimtumo tarnyba prie Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos (UŽT) – Lietuvos biudžetinė organizacija prie LR socialinės apsaugos ir darbo ministerijos, viešojo administravimo įstaiga, organizuojanti užimtumo rėmimo politikos priemonių įgyvendinimą bedarbiams bei kitiems ieškantiems darbo asmenims.  

Lietuvos užimtumo tarnyba yra biudžetinė įstaiga, išlaikoma iš Užimtumo fondo lėšų. Viešasis juridinis asmuo, turintis savo sąskaitas banke, antspaudą su savo pavadinimu ir Lietuvos valstybės herbu ir įstatymų nustatyta tvarka patvirtinta simbolika.

Lietuvos Respublikos gyventojams paslaugas teikia nemokamai. Tarnyba savo veiklą organizuoja, siekdama Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos jai kasmet nustatytų darbo rinkos politikos tikslų ir uždavinių bei vadovaudamasi moterų ir vyrų lygių galimybių bei nediskriminacijos principais.

Užimtumo tarnyba įkurta 2018 metais pertvarkius Lietuvos darbo biržą, kuri pradėjo veikti 1991 m. kovo 1 d.

Šalyje veikia 60 Užimtumo tarnybos skyrių ir 14 Regioninių karjeros centrų.

Buveinės adresas: Geležinio Vilko g. 3A, LT-03131 Vilnius.

Vadovybė 
Inga Balnanosienė – direktorė.

Arūnas Marma – kancleris.

Giedrė Sinkevičė –  direktorės pavaduotoja.

Gytis Darulis – direktorės pavaduotojas.

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali Lietuvos Užimtumo tarnybos tinklavietė 

Lietuvos ekonominės organizacijos
Lietuvos biudžetinės įstaigos
Darbo rinka
Laidojimo pašalpa

Laidojimo pašalpa - socialinės paramos pašalpa, mokama mirus asmeniui.

Teisė į pašalpą 
Lietuvoje mokama mirus (LR įstatymo Dėl paramos mirties atveju 1 str.):
 Lietuvos Respublikos piliečiui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Lietuvos Respublikoje;
 Lietuvoje - užsieniečiui (užsienio valstybės pilietybę turinčiam asmeniui arba asmeniui be pilietybės), turinčiam leidimą nuolat gyventi Lietuvos Respublikoje;
 Lietuvoje - asmeniui, įstatymų nustatyta tvarka Lietuvos Respublikoje turinčiam pabėgėlio statusą.

Teisės į pašalpą atsiradimo diena yra asmens mirties data (rasto mirusio asmens – mirties liudijimo išdavimo data).

Pašalpa išmokama mirusių asmenų šeimos nariui ar kitam juos laidojančiam asmeniui (toliau - laidojantis asmuo).
Pašalpa taip pat mokama, kai Lietuvos Respublikos piliečio, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Lietuvos Respublikoje, turinčio leidimą nuolat gyventi Lietuvos Respublikoje užsieniečio, įstatymų nustatyta tvarka Lietuvos Respublikoje turinčio pabėgėlio statusą asmens vaikas gimsta negyvas (ne mažiau kaip 22 nėštumo savaičių kūdikis). Šiuo atveju pašalpa išmokama vienam iš gimusio negyvo vaiko tėvų arba jį laidojančiam asmeniui.

Dydis, prašymo pateikimas 

Pašalpa yra 8 minimalių gyvenimo lygių (MGL) dydžio (LR įstatymo Dėl paramos mirties atveju 2 str.). Pašalpos dydis apskaičiuojamas pagal tą mėnesį, kurį atsirado teisė į pašalpą, galiojusio MGL dydį.
Pašalpa mokama iš tikslinių lėšų, numatytų savivaldybių biudžetams skaičiuojant jų finansinius rodiklius. Ji turi būti išmokėta besikreipiančiajam ne vėliau kaip per 24 valandas po kreipimosi (LR ĮDPMA 3 str.). Pašalpa nemokama, kai laidojama valstybės ar savivaldybės biudžeto lėšomis.

Laidojantis asmuo dėl pašalpos gavimo turi kreiptis į savivaldybę pagal mirusio asmens buvusią gyvenamąją vietą arba laidojančio asmens gyvenamąją vietą ne vėliau kaip per 6 mėnesius nuo šios teisės atsiradimo dienos, pateikdamas prašymą, mirties liudijimą (išskyrus atvejus, kai vaikas gimė negyvas) ir pažymėjimą laidojimo pašalpai gauti.
Teismas gali atnaujinti terminą, jei jis praleistas dėl priežasčių, kurias teismas pripažįsta svarbiomis. Tokiu atveju kartu su kitais dokumentais savivaldybei pateikiamas teismo nutarties nuorašas.
Laidojantis asmuo bylose dėl nurodyto termino atnaujinimo nuo žyminio mokesčio mokėjimo atleidžiamas.

Šaltiniai 

socialinė parama
Laidojimas
Bobo Diulasas

Bobo Diulasas () – antras pagal dydį Burkina Faso miestas. Yra šalies vakaruose, 350 km į pietvakarius nuo Uagadugu. Aukštutinių Baseinų regiono administracinis centras. 435,5 tūkst. gyventojų (2006 m.). Svarbus prekybinis centras (prekyba medvilne, žemės riešutais, tabaku, kita žemės ūkio produkcija). Aliejaus gamybos, tabako, siuvimo pramonė. Keliai į Uagadugu, Sikasą, Buakę. Kerta Abidžano-Uagadugu geležinkelis. Yra oro uostas.

Kultūra 

Bobo Diulasas svarbus ne tik Burkina Faso, bet ir visos Vakarų Afrikos kultūrinis centras. Žymus savo tradicine muzika ir architektūra. Miesto įžymybė – XIX a. pab. pastatyta tradicinių Sahelio regiono bruožų didžioji mečetė. Taip pat yra ritualinis centras Konsa, Dafros šventoji versmė, muziejus, kalvių turgus. Gausu kolonijinio laikotarpio statinių.

Istorija 

Bobo Diulasą iš dviejų kaimelių 1897 m. įkūrė prancūzai ir prijungė prie Prancūzijos Vakarų Afrikos. 1915–1916 m. mieste vyko sukilimas prieš kolonijinę valdžią, bet netrukus numalšintas ir įkurta karinė bazė.

Burkina Faso miestai
Keip Kostas

Keip Kostas () – miestas pietų Ganoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, 165 km į vakarus nuo Akros. Centrinio regiono administracinis centras. 82,3 tūkst. gyventojų (2000 m.); vyraujanti dauguma – fančiai. Per miestą eina kelias tarp Akros ir Sekondžio-Takoradžio, taip pat plentas į Kumasį. Veikia universitetas, keletas aukštųjų mokyklų ir kolegijų. Verčiamasi žvejyba, prekyba.

Kultūra 

Keip Kostas buvo vienas pagrindinių Aukso Kranto kolonizavimo centrų, todėl čia gerai išlikusi kolonijinė architektūra. Centre yra didelė bažnyčia, pakrantėje – Keip Kosto pilis (įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą). Pilyje yra didžiausias pasaulyje vergovės muziejus. Keip Koste yra paminklas miesto simboliui krabui. Miesto centre telkšo Fosu lagūna.

Istorija 

Miestą (Cabo Corso pavadinimu) XV a. įkūrė portugalai. Miestas pradėjo augti apie fortą. 1637 m. jį užėmė olandai, o 1652 m. švedai, kurie fortą pavertė pilimi. Galiausiai 1664 m. miestą užėmė britai. Keip Kostas buvo Britų Aukso Kranto sostine iki kol 1877 m. ji perkelta į Akrą. Keip Kostas buvo ir vienas svarbiausių vergų eksporto centrų Vakarų Afrikoje.

Ganos miestai
Marksizmas-leninizmas

Marksizmas-leninizmas (bolševizmas) – Vladimiro Lenino suformuotas požiūris į marksizmą. TSKP oficialioji doktrina. Leninas visiškai atskyrė sąvokas „socializmas“ ir „komunizmas“, teigdamas, jog socializmas – tai pirmoji komunizmo fazė. Socializme turi būti demokratinis centralizmas, valstybė ir valdžia, pastarosioms nunykus turi susikurti nevalstybinis komunizmas.  Stalino eros metais marksizmas-leninizmas buvo pritaikytas kaip Kominterno ideologinis pagrindas. Susikūrus TSRS, leninizmo filosofija patyrė stagnaciją ir iš esmės daugiau nebesivystė.

Šaltiniai

Komunizmas
Marksizmas
Uida

Uida () – miestas pietų Benine, į vakarus nuo Kotonu, šalia Gvinėjos įlankos kranto. Atlanto departamento centras. 76,5 tūkst. gyventojų (2002 m.). Per miestą eina Lomės-Kotonu kelias. Prekybinis centras. Dvasinis vudu religijos centras, rengiami žynių susibūrimai.

Yra bazilika, vudu pitono šventykla, Maison du Brésil meno galerija, Kpasės šventasis miškas su bronziniais paminklais. Miesto simbolis – arka, vadinama „durimis į vieną pusę“. Seniau pro šiuos vartus buvo išgabenami vergai. Yra portugalų kolonijinių laikų fortas San Žuan Baptista de Ažuda (São João Baptista de Ajudá), dabar jame veikia muziejus.

Istorija 

Miestas viduramžiais vadintas Adžuda ir priklausė Hvedos karalystei. 1680 m. čia savo pirmąjį fortą įsteigė portugalai, tačiau jis buvo sugriautas. 1721 m. portugalai vėl įkūrė fortą, o 1727 m. Hvedos karalystę užkariavo Dagomėjos karaliaus Agadžos pajėgos. Dagomėjos karalius leido portugalams turėti fortą ir vystyti vergų prekybą. 1807 m. uždraudus vergų prekybą Uidos reikšmė sumenko. Tačiau net Dagomėją užvaldžius prancūzams, Uidos fortas išlaikė dalinę savivaldą ir tebebuvo kontroliuojamas portugalų. Tik 1961 m. Dagomėjai atgavus nepriklausomybę fortas buvo įtrauktas į valstybės teritoriją.

Benino miestai
Karklėnų valsčius

Karklėnų valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Karklėnai.

Istorija 

Valsčius (pavietas) minimas nuo XIV a., XV–XVI a. valsčius (pavietas) buvo administruojamas seniūno. 1667 m. paviete buvo 66 bajorų dūmai.

Panaikintas iki XIX a., vėl sudarytas 1947 m. lapkričio 6 d. iš dalies Kražių valsčiaus. Karklėnų valsčius galutinai panaikintas 1950 m. birželio 30 d., jo teritorija perduota Užvenčio rajonui (1 apylinkė) ir Varnių rajonui (3 apylinkės).

|-
| 1949-01-01  || 89 || || || 4 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Kelmės apskrities valsčiai
Šiaulių apskrities valsčiai
Nemakščių valsčius

Nemakščių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas vidurio vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Nemakščiai.

Istorija 

Minimas nuo XVI a., atkurtas po I pasaulinio karo. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Skaudvilės rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 || 129 || 5070 || 1004 || ||
|-
| 1949-01-01  || 142 || || || 9 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1917 || Mosteikiai || Kleopas Grincevičius, matematikas || 1972
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Raseinių apskrities valsčiai
Vaiguvos valsčius

Vaiguvos valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Vaiguva.

Istorija 

Valsčius minimas nuo XIII–XIV a. Atkurtas po I pasaulinio karo 1919 m., vėliau panaikintas, vėl atkurtas 1941 m. sausio 1 d. Galutinai panaikintas 1950 m. birželio 30 d., jo teritorija perduota Kelmės rajonui (1 apylinkė) ir Užvenčio rajonui (3 apylinkės).

|-
| 1923 || 122 || 3973 || 777 || ||
|-
| 1949-01-01  || 81 || || || 5 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės 

1923 m. surašytos gyvenvietės:

 Adosiškės dv.
 Aglynės k.
 Akmenių k.
 Albaičių k.
 Antonavos vns.
 Audinių plv.
 Barsiškių k.
 Bitėnų vns.
 Bitikų k.
 Bogužių k.
 Dapkių k.
 Daugeliškių k.
 Daustorių dv.
 Daustorių k.
 Didlaukio k.
 Didmedžių vns.
 Didonų k.
 Dimgailių k.
 Dubeniukų k.
 Dubėnų dv.
 Dubėnų k.
 Elijosiškių k.
 Gailaičių k.
 Ganyprovos k.
 Gedužių k.
 Gerdžiogalikės dv.
 Gerdžiogalos dv.
 Gricaičių k.
 Jančausiškių plv.
 Jucių k.
 Judikių k.
 Jurkaičių k.
 Kalniškių k.
 Kilonių k.
 Klapalauskių k.
 Kujokų k.
 Laiškalnio plv.
 Lapvarčių k.
 Laugiriškių k.
 Lazinų k.
 Lingausiškio plv.
 Lipinų k.
 Liubšių k.
 Liupšių k.
 Naudvario vns.
 Norkių k.
 Pabikių plv.
 Pabiržių vns.
 Pagiralio vns.
 Pagiriškių k.
 Pakievių dv.
 Paknituvio k.
 Paknituvio vns.
 Papilalių (Papilelių) plv.
 Paprūdžių k.
 Paramotelio vns.
 Pavaiguvio k.
 Pavaiguvio plv.
 Perkūniškės vns.
 Petrikaičių k.
 Pikelių k.
 Plumpių (Pluompių) dv.
 Plumpių k.
 Pocių plv.
 Rainikėlių k.
 Sakaniškių k.
 Sirūniškių k.
 Skaudvilų plv.
 Skroblujos plv.
 Skubiškių k.
 Smertupio k.
 Stirbiškių k.
 Stonkiškio k.
 Šarkių k.
 Šernelio vns.
 Šiaulaičių k.
 Šiliškių k.
 Šiliukų k.
 Šiurpų k.
 Špitolės k.
 Švitriškės k.
 Tarsiškių k.
 Tolišių k.
 Traulėnų k.
 Ubesio k.
 Ubesiukų k.
 Užgirių dv.
 Užgirių k.
 Užpalių k.
 Užupių k.
 Vaiguvėlės plv.
 Vaiguvos dv.
 Vaiguvos mstl.
 Valakų k.
 Varmės vns.
 Veinių k.
 Vikraičių k.
 Vizgirdų vns.
 Žebenkio k.
 Žvalkupio vns.
</div>

Gyventojai

Tautinė sudėtis

1923 m. gyveno 3973 žmonės:

 Lietuviai - 77,9% (3095);
 Rusai - 17,95% (713);
 Žydai - 2,97% (118);
 Lenkai - 0,5% (20);
 Vokiečiai - 0,45% (18);
 Latviai - 0,08% (3);
 Kiti - 0,15% (6).

Žymūs žmonės 

|-
| 1938 || Plumpiai || Vytautas Giniotis, inžinierius mechanikas ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Kelmės apskrities valsčiai
Šiaulių apskrities valsčiai
Algimantas Jonas Nakas

Algimantas Jonas Nakas (g. 1935 m. lapkričio 17 d. Rokiškis) – Lietuvos statybos inžinierius, technologijos mokslų daktaras, mokslo istorikas.

Biografija 
1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą, 1972 m. apgynė disertaciją „Akytojo silikatbetonio elementų deformacijų tyrimas“, technikos mokslų kandidatas, 1992 m. technologijos mokslų daktaras.

1961–1970 m. Kauno politechnikos instituto, nuo 1970 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1976–1986 m. Pastatų konstrukcijų katedros vedėjas, nuo 1975 m. docentas. Nuo 1999 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Mokslotyros centro vyresnysis mokslo darbuotojas, 1995–2005 m. dar ir universiteto Žiniasklaidos ir renginių direktorius, 1988–2005 m. žurnalo „Gedimino universitetas“ vyr. redaktorius.

Nuo 2004 m. Tarptautinės informacijos asociacijos tikrasis narys.

Mokslinė veikla 
Svarbiausios darbų sritys: mokslo ir technikos istorija, pramonės pastatų atnaujinimas, projektų ir statinių techninė ekspertizė, statinių bandymai. Paskelbė daugiau kaip 150 mokslinių ir populiariųjų straipsnių, parengė apie 40 statinių konstrukcijų projektų, atliko daugiau kaip 40 mokslo tyrimo darbų.

Parašė mokomųjų knygų apie pastatų konstrukcijas, 12 biografinio pobūdžio knygų apie žymius Lietuvos inžinierius. 1979 m. įkūrė Vilniaus Gedimino technikos universiteto muziejų, 1998 m. – Vilniaus Gedimino technikos universiteto Statybos mokslų istorijos muziejų.  Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.

Bibliografija 
 Civilinių pastatų konstrukcijos, bendraautoriai Julius Gajauskas, Michailas Prikšaitis, Vilnius, Mokslas, 1992 m.
 Architektas inžinierius Vytautas Landsbergis-Žemkalnis ir jo darbų konstruktoriai, Vilnius, Technika, 1997 m.
 Inžinierius Vytautas Izbickas, Vilnius, Technika, 2000 m.
 Petras Vileišis. Inžinierius. Kultūrininkas. Verslininkas, Vilnius, Technika, 2001 m.
 Bičiulystės puslapiai, Vilnius, Technika, 2002 m.
 Profesorius Anatolijus Rozenbliumas, Vilnius, Technika, 2002 m.
 Vilniaus Gedimino technikos universiteto raida, 1956–2006., monografija, 2006 m.
 Vardan Lietuvos, monografija, Vilnius, Technika, 2008 m. ISBN 7528235

Literatūra 
 Algimantas Jonas Nakas: biografinė apybraiža ir bibliografinė rodyklė; sudarytoja Ona Juršaitė. Vilnius, Technika, 2005 m., ISBN 9986-05-919-4

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai statybininkai
Lietuvos mokslo istorikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos technikos istorikai
Mokslotyrininkai
Jokūbas Nakcijonavičius

Jokūbas Nakcijonavičius (, 1725 m. gegužės 1 d. – 1777 m. Gardinas) – Lietuvos matematikas, Vilniaus universiteto matematikos profesorius, filosofijos daktaras.

Biografija 
Jėzuitas. 1754 m. baigė Vilniaus universitetą. T. Žebrausko mokinys. Mokytojavo Ilūkstėje. 1758–1764 m. Vilniaus universiteto astronomijos observatorijos direktorius, užbaigė observatorijos statybą. Nuo 1764 m. mokytojavo Gardino mokyklose.

Mokslinė veikla 
Domėjosi vokiečių matematiko Kristijano Volfo (1679–1754) darbais, nagrinėjo fizikos klausimus. Bandė matematikos metodais grįsti kitus mokslus. Su J. Povilevičiumi parengė matematikos vadovėlį „Baigtinių ir begalinių dydžių analizės pratybos“ (, 1758 m.), kuriame pateikiami menamieji skaičiai, aiškinama binomo formulė, progresijos, geometrija, trigonometrija, kūgio pjūviai. Parašė mokymo priemonę „Matematikos paskaitos, papildytos Volfo matematikos pradmenimis“ (, 2 d., 1759–1761 m.), kurioje nuosekliai ir glaustai išdėstė bendruosius matematikos metodus, aritmetiką, plokštumos geometriją ir trigonometriją, dalį algebros. 1762 m. paskelbė darbą apie kūgio pjūvius ir kitas algebrines bei transcedentines kreives. Kūgio pjūviams tirti naudojosi analizinės geometrijos metodais.

Šaltiniai 

Lietuvos matematikai
Lietuvos astronomai
Akrobatika (cirkas)

Akrobatika – fizinių pratimų sistema. Cirke – vienas pagrindinių žanrų, pagrįstas tobula kūno pusiausvyra, vikrumu, lankstumu ir jėga. Akrobatika, kaip cirko žanras, gali būti skirstoma į šias rūšis:
 dinaminė (salto, piruetai);
 statinė (įvairios kolonos, piramidės);
 plastinė (vaikščiojimas lynu, pratimai ant kamuolio, trapecijos);
 komiškoji (su klounados elementais).

Žanro istorija 
Apie akrobatikos elementus žinota senovės Egipte, Graikijoje, Romoje. Pirmieji akrobatikos elementai buvo ant ištempto lyno, atliekami šuoliai su kardais, kt. fiziniai pratimai, atliekami gatvėse ir aikštėse masinių renginių metu. Viduramžiais akrobatikos numerius atlikdavo šokėjai ant ištempto lyno, fokusininkai. Nuo XVIII a., ypač XIX a., akrobatika plito cirkuose. Kai kada akrobatikos elementai naudojami choreografijoje, teatre (S. Eizenšteino, V. Mejerholdo spektakliai). Akrobatinių elementų yra lietuvių liaudies šokiuose (Džigūnas, Gaidys), žaidimuose (Žąselė, Žiužis).

Akrobatika Lietuvos cirke 
Akrobatikos elementai stebimi nuo lietuviško cirko ištakų. Pirmieji lietuviai, cirko artistai, naudoję šio žanro elementus:
 oro akrobatas F. Černiauskas;
 plastikos akrobatai P. Gudauskas, P. Norvilas, J. Ravickas, P. Beresnevičius;
 šuolininkas per peilius P. Galvičius;
 V. Janušauskas (slapyvardis – Kadyras-Guliamas) 1912 m. sukūrė akrobatikos numerį su kupranugariais Vid. Azijoje.

Tarpukariu lietuviško cirko arenose garsėjo akrobatai: S., D. ir L. Berešių šeima, R. Bernotas, Z. Černiauskas, A. Gaičiūnas, V. Kazlauskas, Otilijos ir Kazio Kaluževičių šeima, broliai A. ir V. Putriai, J. Stankutė. XX a. 6-ame dešimtmetyje pasaulyje garsėjo lietuvių kilmės akrobatas iš D. Britanijos J. Šlivinskas su šeima.

Nuorodos 

Cirkas