joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vytautas Juzikėnas

Vytautas Juzikėnas (1945 m. kovo 9 d. Jurbarke – 1983 m. gegužės 12 d. Serbijoje. Žuvo autokatastrofoje.) – Lietuvos skulptorius.

Biografija 
1974 m. baigė LSSR dailės institutą (skulptūrą).

Sukūrė kamerinių („Geriantis berniukas“, 1974 m.; „Dialogas“, 1978 m.; „Nikė“, 1979 m.; „Šeima“, 1981 m.) ir monumentalių („Brando“, 1975 m., Kauno akių ligų klinikinėje ligoninėje) skulptūrų, skulptūrinių portretų („Autoportretas“, 1979 m.), smulkiosios plastikos kūrinių (pereinamasis prizas, skirtas poeto Zigmo Gėlės premijos laureatams, 1976 m.), antkapinių paminklų.

Kūriniai daugiaprasmiai, ryški filosofinė potekstė, plastinės idėjos apibendrinimas. Skulptūrų formos labai įvairios, būdingas muzikalumas, architektoniškumas, vidinė ekspresija. 

Nuo 1974 m. dalyvavo parodose. Nuo 1978 m. LSSR dailininkų sąjungos narys. Gyveno Kaune. Žuvo Jugoslavijoje per autobu­so avariją kartu su kitais Lietuvos meno atstovais: skulptoriumi Lionginu Garla (1948–1983), choro dirigente Gražina Navasaitiene (1943–1983) ir kt. Palaidotas Jurbarko senosiose kapinėse.

Šaltiniai 

Lietuvos skulptoriai
Beržė (Šušvė)

Beržė – upė centrinėje Lietuvoje, Radviliškio rajono teritorijoje; Šušvės kairysis intakas. Prasideda Sulinkių pelkėje, į pietvakarius nuo Daugėlaičių. Teka į šiaurės rytus, toliau pasuka į pietryčius, prateka Linkaičių, Liaudiškių, Užpelkių miškus. Įteka į Šušvę 81 km nuo jos žiočių, į pietus nuo Šmulkiškių. Vaga reguliuota, sekli, dumblėta, vasarą vietomis išdžiūsta. Slėnis neryškus. Plotis 10-24 m, gylis 0,5-3 m. Srovės greitis 0,1 m/s. vidutiniškai nuolydis 0,7 m/km. Vidutinis debitas 1 m³/s. 

Intakai: Banko kanalas (kairysis), Švėmalis, Taušė, Gulbinas, Legetys (dešinieji). Aukštupyje Beržė prateka ištisą melioracijos griovių sistemą.

Prie Beržės esančios gyvenvietės: Ilguočiai, Linkaičiai, Miežaičiai, Paberžiai.

Upėvardis kildinamas nuo augalo pavadinimo beržas.

Šaltiniai 

Radviliškio rajono upės
Beržiena

Beržiena – upė šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje; Vingerinės (Nemunėlio baseinas) dešinysis intakas.

Prasideda Miliūnų apylinkėse, teka į vakarus Aukštaičių aukštumos ir Mūšos–Nemunėlio žemumos riba lygiagrečiai su Vingerine. Prateka Apūniškio mišką. Įteka į Vingerinę 1,5 km nuo jos žiočių, prie Šilagalio kaimo. 

Ilgis 20 km, baseino plotas 54 km². Vaga reguliuota, sekli, vasarą vietomis išdžiūsta. Plotis 5-6 m, gylis 0,5-2,2 m. Srovės greitis 0,2 m/s. Vidutinis nuolydis 2 m/km. Vidutinis debitas 0,4 m³/s. 

Intakas Kumponas (dešinysis). Ant upės įrengtas Vaidlėnų tvenkinys.

Prie Beržienos esantys kaimai: Miliūnai, Vaidlėnai, Degsniai, Mitragalys.

Upėvardis kilęs nuo medžio pavadinimo beržas.

Šaltiniai 

Rokiškio rajono upės
Diližanas

Apie transporto priemonę žr. Diližanas (karieta).

Diližanas () – miestas šiaurės Armėnijoje, į šiaurę nuo Sevano ežero. Svarbus kurortas. Yra muziejus, galerija, išvystytas turizmas, amatai. Į rytus nuo miesto yra Hagarcino vienuolynas su 3 bažnyčiomis (X–XIII a.).

Sportas 
 Dilijan FC (futbolo klubas).
 Impuls Diliǰan (buvęs futbolo klubas).
 UWC Dilijan stadionas (koledžo stadionas).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesto svetainė

Armėnijos miestai
Armėnijos kurortai
Tauragės profesinio rengimo centras

Tauragės profesinio rengimo centras – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Tauragėje, Aerodromo g. 7, vykdanti vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190807286.

Istorija 
1964 m. Tauragėje įkurtas elektromechaninis technikumas. Ši mokykla teikė galimybę baigusiems 8 klases įsigyti specialųjį vidurinį išsilavinimą.

1967 m. Elektromechaninis technikumas reorganizuotas į Tauragės politechnikumą, kuris įsikūrė Tauragės pilyje, buvo tokios specialybės: metalo apdirbimas pjovimu, žemės ūkio elektrifikavimas ir metalo apdirbimas pjovimu, pramonės įmonių elektriniai įrengimai, keramikos technologija.

1990 m. politechnikumas pertvarkytas į Tauragės žemės ūkio ir technikos mokyklą, kuri perkelta į naujai pastatytą kompleksą Aerodromo gatvėje.
 
Nuo mokyklos įkūrimo dienos (1964 m. rugpjūčio 15 d.) iki 2000 m. rugsėjo 1-osios mokyklai vadovavo direktorius Stanislovas Kušleika.

2000 metais žemės ūkio ir technikos mokykla reorganizuota į Tauragės profesinio rengimo centrą. Spalio 15-ąją centro direktoriumi paskirtas Stasys Lapė.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos profesinio mokymo įstaigos
 Mokyklos svetainė

Tauragės rajono savivaldybės mokyklos
Lietuvos profesinės mokyklos
Kyzylorda

Kyzylorda – miestas pietų Kazachijoje, prie Syrdarjos upės; srities centras. Geležinkelio stotis, oro uostas. Išvystyta naftos ir dujų, statybų, celiuliozės, mašinų, lengvoji, maisto pramonė. Yra pedagoginis institutas, istorijos ir kraštotyros muziejus, dramos teatras.

Istorija 
Gyvenvietė įkurta 1820 m. kaip Ak Mečetė (), 1853 m. pervadinta Perovsku, 1925 m. – Kzyl Orda. Nuo 1925 m. iki 1929 m. – Kazakijos ATSR sostinė. Kazachijai gavus nepriklausomybę vardas adaptuotas į Kyzylorda.

Sportas 
 FK Kajsar Ķyzylorda – futbolo klubas;
 FK Bajkonur Ķyzylorda – futbolo klubas;
 Ganio Muratbajevo stadionas – stadionas, kuriame namų rungtynes žaidžia vietos klubai.

Miestų partnerystė 
  Arvada, Koloradas, JAV
  Bursa, Turkija

Išnašos

Nuorodos 
 aboutkazakhstan.com
Vincas Kadis

Vincas Kadis (g. 1922 m. rugsėjo 25 d. Verstaminuose, Seinų apskritis) – mitybos biochemikas ir mikrobiologas.

Biografija 
1941–1943 m. studijavo Vilniaus universitete. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1948 m. studijavo Insbruko universitete (Austrija), 1949 m. – Albertos, 1953–1955 m. – Saskačevano universitete (Kanada), 1955–1960 m. – Purdue universitete (Indianos valstija, JAV). 1960 m. daktaras.

1960–1990 m. dirbo Albertos valstijos Mitybos tyrimų laboratorijų komplekse, nuo 1961 m. vadovas. 1978–1979 m. Kanados maisto tyrimo ir technologijos instituto prezidentas. 1987 m. skaitė paskaitas Vilniaus universitete ir Kauno technologijos universitete.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai iš mitybos, maisto analizės ir mikrobiologijos, užteršto pesticidais ir kitų nuodingomis medžiagomis maisto įtakos žmogaus organizmui. Padėjo organizuoti mitybosMokslinio tyrimo laboratorijas Lenkijoje ir Honkonge. Daugelio mokslinių organizacijų narys. Skaitė pranešimus apie mitybą Šiaurės Amerikoje, Europoje, Pietų Azijoje, Pietų Afrikoje. Lietuvai atgavus nepriklausomybę pasisiūlė per Kanados CESO (International Services Kanadian Vilunteer Advisers to Business) padėti Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos Mitybos centrui persiorientuoti į Vakarų pasaulio sistemas.

Bibliografija 
 Pieno produktų cheminis įvertinimas (Chemical Residues in Dairy Products), Briuselis, 1987 m.

Šaltiniai 

Lietuvos chemikai
Lietuvos biochemikai
Lietuvos pedagogai
JAV lietuviai
Lietuvos mikrobiologai
Čarlstonas (Vakarų Virdžinija)

Čarlstonas () – miestas JAV, Vakarų Virdžinijos valstijos sostinė ir Kanovos apygardos adminsistracinis centras. Pagal 2010 m. JAV gyventojų surašymą jame gyveno 51 400 gyventojų, su priemiesčiais apie 304 214. Čarlstonas yra didžiausias miestas Vakarų Virdžinijos valstijoje.

Istorija 
Miestas buvo įkurtas 1786 m.

Vakarų Virdžinijos miestai
Boruvka

Boruvka vadinami kaimai:

 Širvintų rajone:
 Alionių seniūnijoje;
 Čiobiškio seniūnijoje;
 Švenčionių rajone.
Šilinėnai

Šilinėnai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje. Aptiktas pilkapynas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Pakretuonė

Pakretuonė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje. Aptikta akmens amžiaus gyvenvietė. Yra vandens malūnas. Netoli kaimo yra Pakretuonės GS gyvenvietė, kuri 2015 m. buvo prijungta prie Pakretuonės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Mečislovas Reinys

Mečislovas Reinys (1884 m. vasario 5 d. Madagaskare, Daugailių parapija, Utenos apskritis – 1953 m. lapkričio 8 d. Vladimire, Rusijoje) – katalikų dvasininkas, arkivyskupas, teologijos ir filosofijos profesorius, diplomatas, politikas, Lietuvos užsienio reikalų ministras, SSRS politinis kalinys, kankinys.

Biografija 

Tėvai Jeronimas Reinys ir Julijona Mališauskaitė. Buvo jauniausias iš 11 vaikų. 1900 m. Rygoje aukso medaliu baigė gimnaziją ir kitais metais įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. 1905 m. ją baigęs, studijas tęsė Peterburgo dvasinėje akademijoje. 

1907 m. įšventintas kunigu. 1909–1912 m. studijas gilino Belgijos Filosofijos institute prie Liuveno universiteto. Studijavo filosofiją, teologiją, gamtos mokslus ir psichologiją, apgynė filosofijos mokslų daktaro laipsnį. 1913–1914 m. Strasbūro universiteto Teologijos fakultete studijavo apologetiką.

1922–1940 m. dėstė psichologiją VDU. Veikliai reiškėsi politiniame darbe kaip krikščionis demokratas: nuo 1925 m. rudens pusmetį buvo užsienio reikalų ministru. 1926 m. konsekruotas vyskupu, iki 1940 m. ėjo Vilkaviškio vyskupo koadjutoriaus pareigas. 1940 m. paskirtas Vilniaus arkivyskupo pagalbininku. 

1947 m. birželio 12 d. sovietų suimtas, 1953 m. mirė Vladimiro kalėjime.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Viktoras Pavalkis. Arkivyskupas Mečislovas Reinys Vilniuje (1940-1947)
 Mečislovas Reinys, arkivyskupas, kankinys (1884–1953)

Vilniaus konferencijos dalyviai
Lietuvos užsienio reikalų ministrai 1918-1940 m.
Lietuvos katalikų arkivyskupai
Lietuvos teologai
Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikai
Lietuvos kankiniai
Sviraičiai

Sviraičiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Ubiškės, šalia Pateklos ir Virvytės santakos, prie plento . Gamtos paminklas – Sviraičių ąžuolai (iš viso 16).

Gyventojai

Išnašos 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Jomantai (Telšiai)

Jomantai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje. Greta esančiame Jomantų miške auga Jomantų ąžuolas ir Triliemenis ąžuolas (gamtos paminklai).

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Jomantuose 1871 m. gruodžio 4 d. gimė pirmasis Lietuvos jūrų kapitonas Liudvikas Stulpinas.

Išnašos 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Muitaičiai

Muitaičiai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Viešvėnų I. Yra Muitaičių alkakalnis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Gegužkalnis (Telšiai)

Gegužkalnis – kaimas Telšių rajono savivaldybėje. Išlikęs Gegužkalnio tvartas – XIX a. liaudies architektūros paminklas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Sakalai II

Sakalai II – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Viešvienų, ant Viešvėnų tvenkinio kranto, prie kelio . Yra išlikusių XIX a. sodybų.

Gyventojai

Išnašos 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Babrauninkai (Trakai)

Babrauninkai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje. Babrauninkų miške stūkso Nikronių akmuo, atsivėrusi atodanga „Velnio duobė“ (gamtos paminklai).

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Sabališkės

Sabališkėmis vadinami kaimai:

 Elektrėnų savivaldybėje;
 Prienų rajone.
Klepočiai (Trakai)

Klepočiai – gatvinis kaimas Trakų rajono savivaldybėje, Rūdiškių miško vakariniame pakraštyje. Nuo Rūdiškių nutolęs 8 km į pietvakarius, kaimo gatvė kerta Vilniaus–Marcinkonių geležinkelį. Prie kaimo prasideda upelis Geluža.

Istorija 

Klepočiai susikūrė per Valakų reformą kaip miško prižiūrėtojų ir šulių gamintojų gyvenvietė prie Gelužos upelio. Istoriniuose šaltiniuose Klepočiai minimi 1641 m. Priklausė Lieponių dvarui.

Lieponių-Valkininkų girininkijos Klepočių ruožas buvo padalintas į 9 barus. Kaime gyveno žemės matininkas ir 21 sekėjai, kurių pareiga buvo saugoti bebrus Valkininkų teritorijoje, besitęsiančioje dvi mylias nuo Varėnos.

Per 1654–1667 m. Abiejų Tautų Respublikos ir Maskvos karą kaimas sunyko. Atkurtas XVIII a.

1862 m. per kaimą buvo nutiestas geležinkelis Vilnius-Gardinas.

1920 m. ir 1923 m. prie Klepočių vyko mūšiai dėl Valkininkų-Rūdiškių geležinkelio ruožo. Kraštą okupavus lenkams, 1924 m. kaime buvo atidaryta lietuviška „Ryto“ draugijos mokykla.

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Gatviniai kaimai
Valentinas Kadūnas

Valentinas Kadūnas (g. 1941 m. sausio 16 d. Geniūnuose, Skiemonių valsčius) – Lietuvos geologas, geochemikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1947–1950 m. mokėsi Vastapų pradinėje mokykloje, 1950–1957 m. Skiemonių vidurinėje mokykloje, kurią baigė sidabro medaliu. 1962 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo geologinio kartografavimo ir naudingųjų iškasenų paieškų specialybę bei inžinieriaus geologo kvalifikaciją.

Nuo 1962 m. LSSR MA Geologijos ir geografijos instituto (nuo 2002 m. Geologijos ir geografijos institutas) Mineralinių žaliavų skyriaus vyresnysis laborantas, jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1964–1965 m. stažavosi Leningrado Sąjunginiame geologijos institute, kur susipažino su karbonatinių uolienų laboratorinių tyrimų metodika. 1967 m. apgynė kandidatinę disertaciją „Pietų Pabaltijo viršutinio permo karbonatinių uolienų litologinė-geocheminė charakteristika“, ištyrė karbonatinių uolienų susidarymo sąlygas ir įrodė naujų klinties (cemento žaliavos) telkinių radimo galimybes, 1967 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas. 

1967–1977 m. Geologijos instituto mokslinis sekretorius, 1977–1991 m. instituto direktorius, 1991–1992 m. ir 1995–2001 m. tarybos pirmininkas, 1991–2003 m. Geochemijos skyriaus vadovas. 1991–2003 m. dar ir Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1995 m. docentas.

1978–1990 m. Baltijos šalių geologinių tyrimų koordinacinės tarybos pirmininkas. Nuo 1996 m. Lietuvos mokslo tarybos narys, nuo 2000 m. šios tarybos fizinių mokslų nuolatinės ekspertų komisijos pirmininkas. 2005 m. Lietuvos geologų sąjungos garbės narys. 

Žmona Elena Stefanija Kadūnienė (g. 1940 m.) mokslininkė geologė, geochemikė. Dukros Migla (g. 1968 m.), Aušrinė (g. 1975 m.).

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausia sritis – gyvenamosios gamtinės aplinkos įvairių komponentų geocheminiai ir permo sistemos uolienų litologiniai-geocheminiai tyrimai. Sukūrė regioninio geochemijos kartografavimo metodiką, atliko Lietuvos teritorijos geochemijos rajonavimą, nustatė gamtinių geochemijos anomalijų kilmę. Jam vadovaujant 1997 m., 1999 m., 2001 m., 2004 m. parengti 4 geocheminiai atlasai.  1994 m. vienas iš Vyriausybės patvirtintos „Lietuvos žemės gelmių įsisavinimo ir panaudojimo programos“ iniciatorių ir rengėjų, dalyvavo rengiant Valstybinę mokslo programą „Litosfera“, vienas iš jos koordinatorių.

Bibliografija 
 Lietuvos TSR karbonatinė žaliava (su Eduardu Vodzinsku), rusų kalba, 1969 m.
 Lietuvos geologija: monografija / Algimantas Grigelis, Rimantas Gailius, Valentinas Kadūnas, 1994 m.
 Technogeninė geochemija: vadovėlis. – Vilnius: Geologijos institutas, 1998. – 145 p.: iliustr. – ISBN 9986-615-15-1
 Lietuvos permo halogeninė formacija: litologija, geochemija, naudingosios iškasenos. – Vilnius: Geologijos institutas, 2001. – 191 p.: iliustr. – ISBN 9986-615-31-3

Įvertinimas 
 1996 m. Lietuvos mokslo premija už monografiją „Lietuvos geologija“
 2005 m. Lietuvos mokslo premija už atlasų ciklą „Lietuvos paviršinių nuosėdų geocheminis įvertinimas“

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos mokslo tarybos nariai
Geochemikai
Lietuvos geologai
Lietuvos pedagogai
Leonas Kadžiulis

Leonas Kadžiulis (1926 m. birželio 27 d. Vėželiuose, Skapiškio valsčius – 2014 m. birželio 12 d. Akademija, Dotnuva, Kėdainių raj.) – agronomas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, vienas iš žolininkystės mokslo Lietuvoje kūrėjų.

Biografija 
Mokėsi Vainiškių pradžios mokykloje, 1943 m. baigė Kupiškio gimnaziją. Dirbo Roblių pradžios mokyklos vedėju. 1945–1950 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultete.

1950–1956 m. dirbo Dotnuvos bandymų stotyje, 1956–2001 m. Žemdirbystės institute, 1962–1990 m. Žolininkystės skyriaus vedėjas, nuo 1976 m. profesorius. 1972 m. žemės ūkio mokslų daktaras. 

Nuo 1985 m. LSSR mokslų akademijos narys korespondentas. 1991–1999 m. Lietuvos mokslo tarybos narys, 1994–1999 m. pirmininkas, nuo 2000 m. ekspertas.  1992 m.
Bronislovo Lubio Vyriausybėje – ministras be portfelio, atsakingas už mokslą ir studijas.  Nuo 2006 m. birželio mėn. profesorius emeritas. Palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – daugiamečių žolių auginimas ir ganyklų naudojimas.

Bibliografija 
 Žieminis rapsas. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1953. – 43 p.
 Dobilai / Leonas Kadžiulis, Henrikas Černiauskas. – Vilnius, 1958. – 122 p.
 Pašarinės žolės, pievos ir ganyklos (su kitais), 1958 m.
 Venkime klaidų įrengdami ir naudodami kultūrines ganyklas. – Vilnius, 1960. – 44 p.
 Aptvarinis ganymas kultūrinėje ganykloje. – Vilnius, 1964. – 36 p.
 Pievos ir ganyklos / Juozas Tonkūnas, Leonas Kadžiulis. – Vilnius: Mintis, 1966. – 295 p.: iliustr.
 Daugiamečių žolių auginimas pašarui. – Vilnius, 1972. – 272 p., rusų kalba 1977 m.
 Pievos ir ganyklos / Juozas Tonkūnas, Leonas Kadžiulis. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Mokslas, 1977. – 304 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1974 m. LSSR valstybinė premija
 1976 m. SSRS valstybinė premija (su kitais)
 1976 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas
 1998 m. DLK Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos mokslo tarybos nariai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
Lietuvos agronomai
Lietuvos ministrai be portfelio
Vieteikiai

Vieteikiai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje. Žvyro telkinys.

Gyventojai

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Bartašiūnai

Bartašiūnais vadinami kaimai:

 Panevėžio rajone;
 Utenos rajone.
Popiežius Celestinas

Yra penki popiežiai ir vienas antipopiežius, vardu Celestinas:

 Popiežius Celestinas I (422–432);
 Antipopiežius Celestinas II;
 Popiežius Celestinas II (1143–1144);
 Popiežius Celestinas III (1191–1198);
 Popiežius Celestinas IV (1241);
 Popiežius Celestinas V (1294).
Kaimė

Kaimė, Kaimiai (, nuo 1938 m. Kaimen, nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Gurjevsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrino kaimo gyvenvietės kaimas.

Istorija 
Sembos žemės kaimo pavadinimas Kaimē prūsiškos kilmės.  Prie Kaimės yra kapinynas, kurį XX a. pr. tyrinėjo G. Brinkmanas. Rasti du mirusiųjų, palaidotų kartu su žirgais, kapai su įkapėmis. Išliko 4 akinės segės ir žirgo kamanų fragmentai. XIII a. minima prūsų sembų gyvenvietė ir Kaimės pilis (1261 m. minima vietovė Kayme, 1326 m. – Caym), kurią 1255 m., užkariaudamas Sembą, užėmė Vokiečių ordinas. 1320 m. minima Kaimės bažnyčia ir kunigas. Kaimės ir apylinkių gyventojai prūsai dalyvavo 1525 m. Prūsijos valstiečių sukilime, puldinėjo pilį, vietos sukilėliams vadovavo malūnininkas Kasparas. Nuo XVI a. Kaimėje ir parapijoje daugėjo lietuvininkų, jiems kartais gimtąja kalba buvo skaitomi pamokslai. Iki XX a. pab. iš evangelikų liuteronų bažnyčios teliko griuvėsiai, jų plytas ir akmenis naudoja gyventojai. 

1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Labguvos apskrities, nuo 1939 m. Sembos apskrities kaimas.  1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 7 d. Labguvos rajono (), vėliau Polesko rajono kaimas, nuo 1947 m. birželio 17 d. Polesko rajono, nuo 1947 m. liepos 25 d. iki 2008 m. birželio 30 d. Gurjevsko rajono Dobrino apylinkės kaimas.

Gyventojai

Šaltiniai 

 Grasilda Blažiene: Hydronymia Europaea, Sonderband II, Die baltischen Ortsnamen. Wolfgang Schmid Hrsg., Steiner Verlag Stuttgart 2000.
 G. Gerullis: Die altpreußischen Ortsnamen. Berlin, Leipzig 1922.
 Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
 Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
 Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.

Nuorodos 
 Zarečjė bankgorodov.ru

Labguvos apskrities gyvenvietės
Australijos atvirasis teniso čempionatas

Australijos atvirasis teniso čempionatas (toliau - AATČ),  – vienas iš keturių Didžiojo kirčio turnyrų. AATČ vyksta kiekvienais metais sausio mėnesį Melburno parke (nuo 1988 m. ant kietųjų kortų Melburno parke). AATČ yra pirmasis Didžiojo kirčio teniso sezono turnyras. Pirmą kartą turnyras įvyko 1905 m.

Varžybos 
Kaip ir visuose Didžiojo kirčio turnyruose, AATČ vyksta vyrų ir moterų varžybos, taip pat yra mišriųjų dvejetų ir jaunių varžybos.

AATČ yra labai didelio žiūrovų lankomumo turnyras: 2009 m. AATČ pasiekė visus Didžiojo kirčio turnyro lankomumumo rekordus, į varžybas atėjo 66 018 žmonių. Šis renginys Australijos ekonomikai atnešė 38 milijonus svarų. 

Tarp turnyro laimėtojų Matsas Vilanderis yra vienintelis žaidėjas, laimėjęs turnyrą ir žolės, ir kietos dangos kortuose. 2011 m. Australian Open laimėtojai yra Novak Djokovic ir Kim Clijsters.

Kortai 
Turnyre žaidžiama dviejuose pagrindiniuose kortuose - Rod Laver ir Hisense arenose. Jose įrengti įtraukiami stogai, naudojami lyjant lietui ar esant dideliam karščiui. Tai vienintelis Didžiojo kirčio turnyras kuriame žaidžiama uždarose patalpose, kol 2009 m. įtraukiamieji stogai buvo įrengti Vimbldono kortų centre. Turnyro metu Australijoje būna vasara, todėl yra labai karšta. Jei oro temperatūra pasiekia nustatytą kritinį lygį, varžybos gali būti atidėtos vėlesniam laikui.

Turnyro metu nuo 1988 m. naudota speciali aikštelių danga - atšokimo () paviršius, kuris 2008 m. buvo pakeistas minkštu akrilo paviršiumi (). Naujos dangos privalumai -  geresnis nuoseklumas ir mažesnis karščio išsisaugojimas (nes yra plonesnis viršutinis sluoksnis). Šia danga buvo pakeisti visi AATČ kortai. Ši danga vertinama prieštaringai dėl naujo paviršiaus panašumo į DecoTurf. Danga jau naudojama ir U.S Open. AATČ rezultatai buvo ginčijami dėl  žolės kortų nuo pat 1905 iki 1987 m.

Čempionai

Dabartiniai čempionai

Nuorodos 
 Oficialus Australijos atvirojo teniso čempionato tinklalapis

Australijos tenisas
Teniso čempionatai
Kubiliai (Biržai)

Kubiliai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, Rovėjos upės kairiajame krante, prie senojo Parovėjos-Papilio kelio. Kubiliai priklauso Papilio parapijai.

Geografija 

Šalia Kubilių kaimo, kitoje Rovėjos pusėje, yra Kubilių ir Garšvių evangelikų reformatų kapinės. Kapines sudaro dvi senosios Garšvių kapinės ir naujos Kubilių kapinės, įkurtos XX a. pradžioje.

Pro Kubilių kaimą teka Kubilių upelis, kairysis Rovėjos intakas.

Istorija 

Šiandien Kubilių kaimą sudaro keli vienkiemiai. Didžioji dalis Kubilių ir aplinkinių kaimų gyventojų, vykstant kolektyvizacijai ir melioracijai, persikėlė į Papilio miestelį.

Vokiškame 1921 metais išleistame Lietuvos žemėlapyje Kubilių kaimas pavaizduotas su 26 sodybomis. Vokiški žemėlapiai buvo sudaryti pagal 1899–1900 m. carinės Rusijos žemėlapius, todėl sodybų skaičius irgi atspindi 1900 metų vaizdą. Šalia kaimo buvo vandens malūnas, senoji akmeninė Rovėjos upės užtvanka. Tarpukariu pastačius vėjo malūną, kitoje Rovėjos pusėje, vandens malūnas užsidarė. 1892 m. Kubilių k. gyventojai bendru kaimo indėliu pasistatė akmeninę grūdų saugyklą, kur buvo saugomi kaimo grūdai, kad nederliaus metais kaimas turėtų atsargų iki metų. Saugykla išlikusi iki šiol.

Prasidėjus žemės reformai, tarpukariu, dalis Kubilių kaimo išėjo į vienkiemius. XX a. 5-6 dešimtmetyje, vykstant kolektyvizacijai, beveik visi gyventojai persikėlė į Papilio miestelį ir kaimo beveik neliko.
Dabartinė Papilio užtvanka, baigta 8-am dešimtmetyje, eina kitu keliu nei senoji užtvanka, dėl to senasis kelias, matomas senuose žemėlapyje, šiais laikais nebenaudojamas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Asalnykštis

Asalnykštis – ežeras rytų Lietuvoje, Aukštaitijos nacionaliniame parke, Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, 8,5 km į vakarus nuo Ignalinos. Telkšo 5 km į šiaurės rytus nuo Linkmenų, į vakarus nuo Asalnų ežero. Ežero ilgis (iš vakarių į rytus) 1,35 km, plotis iki 0,95 km. Altitudė 138,4 m. Krantai sausi, šiaurėje statūs, kitur lėkšti. Kranto linija vingiuota, aplink iškilusios moreninės kalvos. Šiaurinėje dalyje yra miškinga 3 ha Gimžinės (Pušinė) sala ir ežero pietinėje pusėje 0,1 ha Dakio sala. Šiaurinėje pakrantėje prieina Linkmenų ir Papiliakalnės miškai.

Asalnykštis rytuose 120 m pločio sąsiauriu jungiasi su Asalnų ežeru, o šiaurės vakaruose – 27 m pločio Dumblio upeliu (protaka) su Linkmeno ežeru. Priklauso Žeimenos upės baseinui. Prie ežero įsikūrę 3 kaimai: Salos, Antalksnė ir Puziniškis. Šiaurinėje pakrantėje stūkso Puziniškio piliakalnis.

Šaltiniai 

Aukštaitijos nacionalinis parkas
Ignalinos rajono ežerai
Algimantas Kajackas (1939)

Algimantas Kajackas (g. 1939 m. kovo 23 d. Juškakaimiuose, Slavikų valsčius) – Lietuvos inžinierius radioelektronikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1963 m. baigė Leningrado M. Bonč-Brujevičiaus elektrotechnikos ryšių institutą. 1967–1995 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1976–1992 m. Ryšių katedros vedėjas, nuo 1976 m. profesorius. 1974 m. technikos mokslų daktaras.  1995–2000 m. bendrovės „Comliet“ abonentų aptarnavimo ir technologijų departamento direktorius. Nuo 2000 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 2002 m. VGTU Elektronikos fakulteto Telekomunikacijų inžinerijos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys – telekomunikacija, elektronika. 25 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Radioelektronikos pagrindai: elektriniai virpesiai tiesinėse grandinėse: paskaitų konspektas / Gytis Eidukevičius, Algimantas Kajackas. – Kaunas, 1972. – 85 p.: iliustr.
 Demoduliatorių sinchronizacijos teorija: monografija / V. Ginzburgas, Algimantas Kajackas, 1974 m., rusų k.
 Radioelektronikos pagrindai: mokymo priemonė / Gytis Eidukevičius, Algimantas Kajackas. – Vilnius: Mintis, 1974–1977. – 1 d. 1974 m., 2 d. 1977 m.
 Radioelektronikos pagrindai: vadovėlis, 1988 m., rusų k.
 Ryšių teorijos pagrindai: vadovėlis, 2001 m.
 Telekomunikacijų teorija: vadovėlis. – Vilnius: Technika, 2005. – 254 p.: iliustr. – ISBN 9986-05-833-3
 Telekomunikacijų technologijų raida: mokomoji knyga / Algimantas Kajackas, Artūras Medeišis, Šarūnas Paulikas, Saulius Sidaras. – Vilnius: Technika, 2008. – 316 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-28-313-3

Įvertinimas 
 1981 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai radijoelektronikai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos dėstytojai
Algimantas Vincas Kajackas

Algimantas Vincas Kajackas (1932 m. gruodžio 21 d. Trakėnuose, Kalvarijos valsčius – 2015 m. sausio 16 d. Kaunas) – Lietuvos kunigas, teologijos daktaras nuo 1994 m.

Biografija 
1956–1961 m. ir 1980–1982 m. studijavo teologiją Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. 1961 m. įšventintas kunigu. 1961–1975 m. vikaras Prienuose ir Šakiuose. 1976–1984 m. Kauno tarpdiecezinės kunigų seminarijos prefektas, nuo 1984 m. joje, nuo 1990 m. ir Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakultete dėsto Bažnyčios istoriją, liturgiką ir patrologiją, 1984 m. docentas. Nuo 1994 m. Vilkaviškio katedros kapitulos kanauninkas.

Paskelbė straipsnių apie Lietuvos Katalikų bažnyčios archyvus, bažnytinį meną, Lietuvos Katalikų bažnyčios istoriją. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius.

Palaidotas Marijampolės Šv. Vincento Pauliečio parapijos bažnyčios šventoriuje.

Bibliografija 
 Bažnyčia liturgijoje, 1997 m.
 Bažnytinio meno istorija, 2005 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos teologai
Lietuvos enciklopedininkai
Lietuvos kanauninkai
Ješiva

Ješiva – judaizmo dvasinė seminarija. Dažniausiai joje mokosi vaikinai ir vyrai, kartais moterys.
Iki II pasaulinio karo Lietuvoje buvo 10 ješivų Vilniuje bei keletas ješivų kituose miestuose.

Ješivų tipai 
Ješivos įvairiais laikotarpiais buvo įvairių tipų: gaoninės, post-gaoninės, lietuviškosios, hasidinės, sephardikinės, konservatyviosios, nondenominationalinės, reformatinės, šiuolaikinės ortodoksinės.

Lietuviškos ješivos 
Organizuotą Toros mokymą revoliucionizavo rabinas Chaimas Voložinas, Vilniaus Gaono mokinys (vienas įtakingiausių XVIII a. judaizmo lyderių). Jo nuomone, tradicinės priemonės negalėjo patenkinti tuos, kurie ieškojo labiau intensyvių Toros mokymų.

Su savo mokytojo paramos, rabinas Voložinas surinko daug susidomėjusių studentų ir atidarė žymiąją Valažino ješivą Valažino mieste (dabartinėje Baltarusijoje). Nors Valažino ješiva ​​po maždaug 60 metų buvo uždaryta dėl Rusijos valdžios reikalavimų, tai paskatinto kurtis ješivas Vilijampolėje, Panevėžyje, Myriuje, Briske, Telšiuose. Lietuviškos ješivos tapo tokios žinomos, kad pagal jų vietovardžius pavadintos ir lygi šiol veikiančios ješivos Jungtinėse Amerikos Valstijose ir Izraelyje.

XIX a. rabinas Israelis Salanteras inicijavo žymų Musarų judėjimą, kuris taip pat skatino didesnį žydų etikos mokymą tarp platesnio žmonių rato.

Žymesnės Lietuvos ješivos:
 Ramailės ješiva (Vilnius)
 Vilijampolės ješiva (Kaunas)
 Panevėžio ješiva
 Telšių ješiva
 Kelmės ješiva
 Kauno ješiva

Lietuviškos ješivos savo formavimosi pradžioje itin paplito Lietuvoje ir Baltarusijoje. Dėl savo savito mokymo vėliau išpopuliarėjo ir labai paplito JAV ir Izraelyje.

Hasidinės ješivos 
Hasidinio judėjimo ješivos kilo iš Lietuvos. Hasidinės ješivos su savo mokymu paplito Rytų Europoje.

Šaltiniai 

Judaizmas
Antanas Kajalavičius

Antanas Kajalavičius (1931 m. kovo 23 d. Biliūnuose, Skaistgirio valsčius, Šiaulių apskritis – 2010 m. gegužės 15 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1950 m. baigė Žagarės vidurinę mokyklą. 1950–1955 m. studijavo Kauno politechnikos institute (KPI), 1960–1963 m. KPI aspirantūroje. 1967 m. technikos mokslų kandidatas. 

1955–1960 m. KPI asistentas, 1963–1967 m. vyr. dėstytojas. 1964–1968 m. KPI Lengvosios pramonės fakulteto prodekanas, 1968–1992 m. dekanas, 1967–1977 m. Medienos mechaninės technologijos katedros vedėjas, nuo 1967 m. docentas.

Tyrimų sritis – hidroterminis medienos apdorojimas ir racionalus jos naudojimas.

Bibliografija 
 Baldžiaus vadovas, 1963 m.
 Baldžiaus vadovas. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Mokslas, 1981. – 315 p.: diagr.
 Aiškinamasis medienos apdirbimo terminų žodynas (su kitais). – Vilnius: Periodika, 1971. – 118 p.
 Hidroterminis medienos apdirbimas: metodiniai nurodymai. – Kaunas: KPI, 1988. – 53 p.
 Hidroterminis medienos apdirbimas ir konservavimas: iliustracijos. – Kaunas: KPI, 1990. – 72 p.: iliustr.
 Hidroterminis medienos apdirbimas: laboratoriniai darbai: mokomoji knyga. – Kaunas: Technologija, 1998. – 119 p.: iliustr.
 Aiškinamasis medienos terminų žodynas. – 2-asis leidimas (su kitais). – Kaunas: Technologija, 1998. – 211 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-632-6
 Smulkintos medienos pneumatinis transportas: mokomoji knyga. – Kaunas: Technologija, 2001. – 92 p.: iliustr. – ISBN 9955-09-034-0
 Medienos hidroterminio apdorojimo teorija ir įranga: mokomoji knyga / Antanas Kajalavičius, Darius Albrektas. – Kaunas: Technologija, 2008. – 167 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-25-506-2
 Pjautinės medienos kamerinis konvekcinis džiovinimas: mokomoji knyga / Antanas Kajalavičius, Darius Albrektas. – Kaunas: Technologija, 2010. – 208 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-25-779-0

Įvertinimas 
 1981 m. LTSR nusipelnęs dėstytojas

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos technologai
Lietuvos dėstytojai
Lietuvos kultūros sostinė

Lietuvos kultūros sostinė – nuo 2008 metų skiriamas Lietuvos miestas, kuriame planuojama rengti šalies svarbos kultūros renginius. Renginio Europos kultūros sostinė „prototipas“. Lietuvos kultūros sostinę kas 3 metus konkurso būdu renka Kultūros ministerija.

Projekto tikslas – skatinti Lietuvos miestų ir miestelių gyventojų kultūrinį aktyvumą, plėtoti kultūrą ir meną regionuose.

Mažosios Lietuvos kultūros sostinės 
Lietuvos mažųjų kultūros sostinių idėja regionams suteikia galimybę stiprinti kultūros tradicijas, profesionalaus meno prieinamumą ir sklaidą, plėtoti kultūrinį turizmą, plėsti kultūrinį gyvenimą, paskatinti naujas kūrybines iniciatyvas. Pirmąja Lietuvos mažąja kultūros sostine 2015 m. paskelbti Naisiai. Nuo 2016 m. Lietuvos mažosiomis kultūros sostinėmis kasmet išrenkama 10 mūsų šalies miestelių. Kultūros ministerija palaiko ir remia Lietuvos mažųjų kultūros sostinių iniciatyvą. Nuo 2018 m. Lietuvos kultūros taryba kasmet skiria 50 tūkst. eurų svarbiausiems jų projektams. Lietuvos mažųjų kultūros sostinių konkursą inicijuoja Lietuvos kaimo bendruomenių sąjunga. Projekto partneriai – Lietuvos savivaldybių asociacija, Kultūros ministerija, Lietuvos seniūnų asociacija. Daugelyje jų vietinių entuziastų, kultūros darbuotojų ir savanorių pastangomis sukuriami įsimintini kultūriniai renginiai vietos bendruomenei, atsiranda naujų kultūrinio turizmo iniciatyvų.

Šaltiniai 

Lietuvos kultūra
Lietuvos renginiai
Lietuvos kasmetiniai renginiai
Žibintūnės elektronos

Žibintūnės elektronos (Electrona) – žibintūninių (Myctophidae) šeimos žuvų gentis.

Rūšys 
 Antarktinė elektrona Electrona antarctica
 Electrona carlsbergi
 Mažažiotė elektrona Electrona paucirastra
 Electrona risso
 Tamsioji elektrona Electrona subaspera

Žibintūninės
Agatoklas

Agatoklas (, 361-289 m. pr. m. e.) – Sirakūzų tironas, valdęs nuo 317 iki 289 m. pr. m. e., nuo 304-289 m. pr. m. e. Sicilijos karalius. Nesėkmingai kariavo su Kartagina.

Agatoklas persikėlė į Sirakūzus apie 343 m. pr. m. e., kur tarnavo armijoje. Buvo du kartus ištremtas už mėginimus nuversti oligarchinę partiją. 317 metais pr. m. e. grįžo su armija, ištrėmė ir išžudė apie 10 tūkstančių piliečių (tarp jų ir oligarchų), ir tapo tironu. Vėliau pasižymėjo ilgomis karų serijomis. Pirmasis jo žygis (apie 316–313 m. pr. m. e.) vyko prieš Sicilijos graikus, jis užėmė nemažai graikų miestų, tarp jų ir Mesaną. Tačiau Kartagina matydama padėtį Sicilijoje atsiuntė savo armiją į salą. Kova su pertrūkiais vyravusi tarp Sicilijos graikų ir Kartaginos iki VI amžiaus pr. m. e. vėl atsinaujino. 313 m. pr. m. e. Agatoklas patyrė pralaimėjimą, Sirakūzai buvo apgultyje, tačiau Agatoklas prasiveržė pro blokadą ir užpuolė priešo tėvynę Afrikoje. Iki pat 307 m. pr. m. e. žygis Afrikoje vyko gana sėkmingai, kai patyrė pralaimėjimą. 306 m. pr. m. e. buvo sudaryta taika, pagal kurią Kartaginos teritorija Sicilijoje buvo apribota iki teritorijos vakaruose, Halico (Platani) upės. Vėliau Agatoklas stiprino savo valdžią Sicilijos graikų miestuose. Apie 304 m. pr. m. e. užsitikrino Sicilijos karaliaus titulą ir išplėtė savo įtaką į Italiją ir Adriją.

Karaliavimo metu valdė taikiai, tai jam leido praturtinti Sirakūzus daugeliu visuomeninių pastatų. Nors jis pats po mirties pageidavo grąžinti Sirakūzams laisvę, tarp jo šeimos kilo nesutarimai dėl valdžios. Jo mirtis leido atsinaujinti kartaginiečių įtakai Sicilijoje. 

Antikos asmenybės
Baltagvardiečiai

Baltagvardiečiai () – viena iš Rusijos pilietinio karo pusių, 1917–1923 m. po Spalio revoliucijos kovojusi su bolševikais ir Raudonąja armija.

Sąvoka pirmą kartą panaudota 1906 m. pavadinti milicijai, kuri buvo sudaryta Suomijoje kovoti su revoliucija. Atsiskirti nuo Raudonosios, kurie nešiodavo raudonas skiauteles ant kepurių, antpečių, baltgvardiečiai ant rankovių nešiojo baltus raiščius. Baltagvardiečiai taip pat vadinami Baltąja armija.

Išnašos

Šaltiniai 
 Белые армии // «Банкетная кампания» 1904 – Большой Иргиз. – М. : Большая российская энциклопедия, 2005. – С. 268. – (Большая российская энциклопедия : [в 35 т.] / гл. ред. Ю. С. Осипов ; 2004–2017, т. 3). ISBN 5-85270-331-1.

Rusijos pilietinis karas
Tamara Kalibataitė

Tamara Kalibataitė (1926 m. lapkričio 18 d. Griežpelkiuose, Pagėgių apskritis – 2010 m. rugsėjo 2 d. Vilniuje) – Lietuvos šokėja, choreografė.

Biografija 
Tėvas buvo geležinkelininkas, dirbo stoties viršininku.

Mokėsi Kalotės pradžios, Klaipėdos Vytauto Didžiojo, Kauno „Aušros“ mergaičių gimnazijose. 1947 m. baigė Vilniaus medicinos mokyklą. 

1947–1968 m. dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ šokėja, Jono Švedo ir Juozo Lingio mokinė. 1968–2002 m. Vilniaus universiteto dainų ir šokių liaudies ansamblio choreografė , 1968–1973 m. ir Profesinio mokymo kultūros namų tautinių šokių kolektyvo vadovė. 1994 m. Pasaulio lietuvių dainų šventės Ansamblių vakaro ir Šokių dienos baletmeisterė. Su ansambliais gastroliavo Lenkijoje, VDR, Prancūzijoje, Austrijoje, Rumunijoje, Bulgarijoje, Čekoslovakijoje, Mongolijoje, Australijoje ir kt.

Pagal autentišką folklorinę medžiagą sukūrė apie dvidešimt šokių, pasižyminčių liaudiškumu ir išraiškingumu. Sukūrė šokius „Šapnagių polka“ (1976 m.), „Leliūnų kadrilis“ (1978 m.), „Parovėjos suktinė“ (1981 m.), „Opstainas“ (1987 m.), „Rolenderis“ (1990 m.). 

Palaidota Sudervės kapinėse.

Įvertinimas 
 1964 m. LSSR nusipelniusi artistė
 1991 m. Juozo Lingio premija
 2008 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis

Bibliografija 
 Joninių burtai: šokių rinkinys. – Vilnius: Lietuvos liaudies kultūros centras, 2008. – 309 p.: brėž., nat. + 1 garso diskas (CD). – ISBN 978-9986-529-71-2

Šaltiniai

Literatūra 
 Šokio alėjomis (sud. Marius Kraptavičius). – Vilnius: Gimtasis žodis, 2011. – 111 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-16-371-8

Lietuvos šokėjai
Lietuvos choreografai
Julius Kalibatas

Julius Kalibatas (g. 1952 m. vasario 23 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1976 m. baigė Vilniaus universitetą. 1984 m. apgynė disertaciją „Klinikinė-patogenetinė reikšmė imunokompetentinių ląstelių pokyčių alkoholinių kepenų ligų išsivystymui“, medicinos mokslų kandidatas. Stažavo Berno (1988-1989 m.), Monrealio (1993 m.) universitetuose. 1989 m. Rygos medicinos institute apgynė disertaciją „Lėtiniai alkoholiniai kepenų pažeidimai (patogenezė, klinika, diagnostika)“, medicinos mokslų daktaras. 

1980–2000 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1990–1996 m. VU Medicinos fakulteto Bendrosios praktikos gydytojo centro vadovas, nuo 1991 m. profesorius. 1997–2001 m. LR Sveikatos apsaugos ministerijos Asmens sveikatos departamento Pirminės sveikatos priežiūros skyriaus viršininkas. 2001–2006 m. Higienos instituto direktorius, žurnalo „Visuomenės sveikata“ vyr. redaktorius. 

1992 m. įkūrė Bendrosios praktikos (šeimos) gydytojų asociaciją, nuo 1992 m. jos prezidentas.

Mokslinė veikla 
Sukūrė kepenų alkoholinių ligų imunopatogenezės teoriją. Paskelbė apie 230 mokslinių darbų. 7 išradimų autorius.

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos išradėjai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Antaprūdė

Antaprūdė – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Linkmenų. Šalia viensėdžio praeina kelias . Išlikę Antaprūdės dvaro fragmentai. Viensėdis įeina į Aukštaitijos nacionalinį parką.

Istorija 

Sovietmečiu priklausė Linkmenų apylinkei. 1980 m. gyveno 3 gyventojai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kremenecas

Kremenecas () – srities reikšmės miestas vakarų Ukrainoje, Ternopilio srityje. 23,9 tūkst. gyventojų (2001). Išvystyta maisto pramonė, taip pat yra tabako, baldų ir kt. fabrikai. Miestą kerta tarptautinis greitkelis , sutampantis su Klaipėdą ir Aleksandropolį jungiančiu europinio tinklo keliu .

Istorija 

Pagal kai kuriuos šaltinius, Kremeneco tvirtovė buvo pastatyta dar prieš mūsų erą, apie VII–IX a. Egzistuoja hipotezė, kad IX a. susikūrus Kijevo Rusios valstybei, Kremenecas įėjo į šios sudėtį. Be to, pirmieji Kremeneco paminėjimai yra 1064-ųjų lenkiškame enciklopediniame žodyne. Rašytiniuose slaviškuose šaltiniuose Kremenecas pirmąkart paminėtas Hipatijaus metraštyje kaip Haličo-Voluinės kunigaikštystės miestas.

1240-1241-ųjų metų žiemą prie miesto priartėjo chanas Batijus kartu su mongolų orda, tačiau, skirtingai nei kitų pilių, nesugebėjo užgrobti Kremeneco ir kitų Haličo tvirtovių, pastatytų kunigaikščio Danieliaus Haličiečio. 1254 m. prie miesto Danielius Haličietis sumušė totorių chano Kuremsio kariuomenę. Po penkerių metų, 1259-aisiais, Danieliaus broliui Vasylkai vykdant susitarimus teko pilį sugriauti. Ji buvo atstatyta XIII a. pabaigoje.

Nuo XIV a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sudėtyje. Prie pilies statybos prisidėjo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino sūnus Liubartas. 1431-aisiais Lietuvos didysis kunigaikštis Švitrigaila suteikė Kremenecui Magdeburgo teisę.

1533 m. mieste dirbo žymus LDK visuomenės veikėjas Pranciškus Skorina.

XVII a. Kremenece pastatytas Dievo Apvaizdos vienuolynas, kurio sudėtyje 1636-aisias įkurta mokykla.

1648-ųjų rudenį kazokų pulkai, vadovaujami pulkininko Maksimo Krivonoso, priartėjo prie miesto bei jį apsupo. Spalį, po šešias savaites trukusios apsupties, tvirtovė užimta, lenkų vadovybė pateko į nelaisvę. Kremenecas prarado savo gynybinę reikšmę, o tvirtovė buvo sugriauta. Yra išlikę pilies griuvėsiai.

1793-1917 metais įėjo į Rusijos imperijos sudėtį. 1818 m. Kremenece įkurtas Voluinės licėjus – aukščiausia mokymosi įstaiga, savo statusu prilygusi Vilniaus universitetui. Licėjuje buvo atidaryta didelė biblioteka, kurią sudarė apie 50 000 knygų.

1917-1921 m. Ukrainos Liaudies Respublikos sudėtyje.

Nuo 1921 m. priklausė Lenkijai, 1939-ųjų – Ukrainos TSR. Nuo 1991-ųjų nepriklausomos Ukrainos miestas.

Miesto diena švenčiama gegužės 20 d.

Ternopilio srities miestai
Amalė (Nemunas)

Amalė – upė Kaune. Dešinysis Nemuno intakas. Amalės ištakos Davalgonių miške. Didžioji upės dalis reguliuota, žemupys kanalizuotas, plečiant Petrašiūnų mikrorajoną.

Upės pavadinimas neaiškios kilmės: vienų autorių siejamas su augalu amalu, kitų – su indoeuropiečių prokalbe (plg. albanų amë – „upės vaga“, hetitų amiḭara- – „griovys“, graikų ἀμάρα – „griovys“, hipotetinė *am- – „upės vaga, griovys“). Tačiau šaknis gali būti ir neskaidyta – plg. trakų *Amala, *Amela, lenkų Jemielnia.

Šaltiniai 

Kauno upės
Nemuno intakai
Aldona Ona Kalitytė

Aldona Ona Kalitytė (g. 1927 m. liepos 2 d. Melničynė, Antalieptės valsčius) – Lietuvos restauratorė, pirmoji profesionali sienų tapybos restauratorė.

Biografija 
1958 baigė Lietuvos dailės institutą. Dirbo dekoratore Lietuvos operos ir baleto teatre, restauratore Lietuvos dailės muziejuje. Stažavo Maskvoje, Leningrade, Kijeve, Lenkijoje, įgijo monumentaliosios tapybos restauratorės specialybę, nuo 1970 m. aukščiausios kvalifikacijos restauratorė. Dirbo Varšuvos, Krokuvos, Torunės, Gdansko meno akademijose, dailės paminklų restauravimo dirbtuvėse. 

Dalyvavo restauravimo darbuose Lenkijoje ir Lietuvoje (Vilniaus universiteto, Pažaislio bažnyčios ir vienuolyno ansambliai, Kėdainių evangelikų liuteronų bažnyčia, Kauno rotušė, Verkių rūmai Vilniuje, Zapyškio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia). Vienas svarbiausių restauruotų darbų – Šv. Stanislovo Kostkos koplyčios kupolo ir sienų tapyba Šv. Jonų bažnyčioje Vilniuje. Nutapė paveikslų, daugiausia portretų.

Šaltiniai 

Lietuvos restauratoriai
Lietuvos tapytojai
Petras Kalnius

Petras Kalnius (g. 1948 m. lapkričio 16 d. Vaineikių Medsėdžiai, Darbėnų valsčius) – Lietuvos etnologas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1972 m. baigė istoriją Vilniaus universitete. 1984 m. Baltarusijos SSR Mokslų akademijos menotyros, etnografijos ir folkloro institute apgynė istorijos mokslų kandidato disertaciją „Dabartinė LTSR pramonės darbininkų šeima“.  Lietuvos mokslo taryba mokslinį laipsnį nostrifikavo 1993 m. Nuo 1997 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

1972–1975 m. dirbo Kėdainių kraštotyros muziejuje bei Kultūros ministerijos Mokslinėje metodinėje kultūros paminklų apsaugos taryboje. Nuo 1975 m. dirba Istorijos institute, 1989–1991 m. Etnografijos skyriaus vedėjas. Nuo 1993 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas.

Mokslinė veikla 
Tyrimų kryptys: etniniai procesai, Lietuvos modernioji šeima ir tautinės mažumos, dabartinių lietuvių regioninė savimonė, etnodemografija. Bendradarbiauja Estijos žurnale „Pro etnologia“.

Bibliografija 
 Lietuvos TSR pramonės darbininkų kultūros ir Šeimos etnografinės problemos, Vilnius, 1983 m., su A. Daniliausku
 Современная семья работников промышленности Литовской ССР: Автореферат диссертации на соискание ученой степени кандидата исторических наук, Минск, 1984.
 Šiuolaikinė Lietuvos TSR miesto šeima, Vilnius, 1988 m.
 Lietuvių šeima ir papročiai, Vilnius, 1995 m., su A. Vyšniauskaite ir R. Paukštyte
 Etniniai procesai Pietryčių Lietuvoje XX a. antrojoje pusėje, Vilnius, Žara, 1998 m., Lietuvos etnologija t. 5 m.
 Statistikos taikymas etnologijoje, metodinė priemonė, Kaunas, 1999 m.
 Punsko ir Seinų krašto lietuviai: etninio ir kultūrinio tapatumo bruožai, Punskas, 2006 m. (sudarytojas)
 Petras Kalnius: bibliografijos rodyklė, 1975–2008 (sud. Rita Strazdūnaitė). – Vilnius: Lietuvos istorijos instituto leidykla, 2008. – 44 p.: portr. – ISBN 978-9955-847-07-6
 Žemaičiai XX a. - XXI a. pradžia, Vilnius, 2012.
 Homo narrans: folklorinė atmintis iš arti, Vilnius, 2012, su B. Srundžiene ir kitais.

Šaltiniai 

Lietuvos etnologai
Lietuvos istorikai
Lietuvos pedagogai
Petras Kaltenis

Petras Kaltenis (g. 1937 m. lapkričio 12 d. Beržytėje, Kėdainių apskritis) – Lietuvos gydytojas pediatras, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1961 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1961–1963 m. dirbo vyresniuoju redaktoriumi Lietuviškosios tarybinės enciklopedijos redakcijoje Vilniuje. 1962–1963 m. Respublikinės vaikų ligoninės gydytojas. 1963–1972 m. ir nuo 1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1990 m. profesorius. 1972–1974 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto medicinos informacijos skyriaus vedėjas. 1987 m. medicinos mokslų daktaras.  1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio seimo narys. 1991–2002 m. Vilniaus universiteto Pediatrijos centro vadovas.

Pagrindinė mokslinio, pedagoginio ir praktinio darbo sritis – vaikų inkstų ligos. Patobulino vaikų šlapimo organų ligų diagnostikos ir gydymo metodų. Tarptautinės vaikų nefrologų asociacijos, Europos vaikų nefrologų draugijos, Europos dializės ir transplantacijos asociacijos, Europos inkstų asociacijos narys. Žurnalo „Acta Medica Lituanica“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas.

Bibliografija 
 Vaikų širdies ligos. – Vilnius: Mintis, 1973. – 23 p.
 Vaikų širdies funkciniai ūžesiai. – Vilnius: Mintis, 1974. – 110 p.: iliustr.
 Vaikų inkstų ligos / P. Kaltenis, K. Gricius, G. Žukienė. – Vilnius: Mokslas, 1981. – 140 p.: iliustr.
 Antibiotikai – beta laktamazių inhibitoriai. – Vilnius: Piketa, 1996. – 44 p.: iliustr. – ISBN 9986-439-07-8
 Vaikų ligos: vadovėlis (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1976. – 339 p.: iliustr.
 Pediatro žinynas: vaikų ligų diferencinė diagnostika ir gydymas (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1985. – 415 p.
 Helicobacter pylori, gastritas ir opaligė: mokymo priemonė / Petras Kaltenis , Aleksandras Savinas. – Vilnius, 1990. – 39 p.
 Antibakteriniai preparatai: žinynas. – Vilnius: Pradai, 1993. – 283 p.
 Lietuvos vaikų pneumonijų diagnostikos ir gydymo sutarimas (su kitais). – Vilnius: Atkala, 2003. – 32 p.: lent.
 Pediatrija bendrojoje praktikoje: vadovas (su kitais). – Vilnius: Vaistų žinios, 2004. – 695 p.: iliustr. – ISBN 9955-511-42-7
 Vaikų ligos, T. 3 (su kitais). – Vilnius: VU leidykla, 2004. – 648 p.: iliustr. – ISBN 9986-19-702-3
 Vaikų inkstų ligų ir sindromų vadovas. – Vilnius: Vaistų žinios, 2005. – 256 p. – ISBN 9955-511-53-2
 Vaiko priežiūros ir ligų žinynas: nuo 1 dienos iki 18 metų (su kitais). – Vilnius: MELI, 2005- – ISBN 5-420-01560-9
 Šeimos gydytojo vadovas (su kitais). – Vilnius: Vaistų žinios, 2006. – 776 p.: iliustr. – ISBN 9955-511-56-7

Įvertinimas 
 1994 m. Lietuvos mokslo premija, už darbų ciklą „Vaikų ligų diagnostikos, gydymo ir profilaktikos pasiekimai“ (1973–1993 m.), su kitais
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos pediatrai
Lietuvos enciklopedininkai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Otilija Kaluževičienė

Otilija Kaluževičienė (g. 1912 m. liepos 9 d. Pauperiuose, Biržų valsčius) – Lietuvos cirko artistė.

Biografija 
Vyras Kazys Kaluževičius, sūnus Zigmundas Černiauskas. Debiutavo 1931 m. Latvijos kilnojamajame cirke. Oro gimnastė, ekvilibristė, akrobatė. Nuo 1934 m. dirbo įvairiose Lietuvos cirko trupėse, 1944-1970 m. Lietuvos filharmonijos trupėje „Cirkas scenoje“ (nuo 1959 m. cirkas „Vilnius“). Svarbiausius numerius atliko su vyru, D. Bereišiene, A. Putriumi.

Šaltiniai 

Lietuvos cirko artistai
Lietuvos akrobatai
Lietuvos ekvilibristai
Itapikuru

Itapikuru () – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjano valstijoje. Prasideda Chapada Diamantina plynaukštėje, netoli Žakobinos miesto. Teka į rytus per Brazilijos plokščiakalnį. Įteka į Atlanto vandenyno San Žozė įlanką.

Upė laivuojama nuo Kašijaso miesto. Prie Itapikuru dar įsikūrę Kodo ir Koruatos miestai.

Kolonijiniais laikais vadinta San Žeronimo upe.

Šaltiniai 

Brazilijos upės