joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vilja Marija

Vilja Marija () – miestas Argentinoje, Kordobos provincijos centrinėje dalyje, 140 km į pietus nuo Kordobos, prie Río Tercero (arba Ctalamochita) upės. General San Martín departamento centras. 72 tūkst. gyventojų.

Istorija 
Vilja Marija del Rio Sekas (Villa de María del Río Seco) įkurta 1867 m. rugsėjo 27 d. Manuelio Anselmo Okampo. Miestas augo aplink geležinkelio stotį. 1871 m. Nacionalinis Kongresas Vilja Mariją siekė paskelbti Respublikos sostine, tačiau įstatymą vetavo prezidentas Domingas Faustinas Sarmientas, teigdamas, kad vietovė nesaugi dėl indėnų antpuolių. XIX a. pab. – XX a. pradžioje miesto gyventojų skaičius padidėjo 12 kartų (nuo 825 1883 m. iki 10 000 1915 m.). 1957 m. miestas tapo vyskupijos centru.

Ekonomika 
Maisto (pieno, grūdų, mėsos, vaisių), odos apdirbimo, statybinių medžiagų, metalo apdirbimo pramonė. Aplink miestą vystomas žemės ūkis (daugiausia pieninikystė).

Lankytinos vietos ir mokslo įstaigos 
 Nacionalinis Vilja Marijos universitetas,
 Technologijų universitetas,
 1884 m. neoklasicistinė katedra,
 Hernán Figueroa Reyes amfiteatras,
 Astronomijos observatorija,
 San Martino, Nepriklausomybės aikštės,
 Archeologinių radinių vieta – La Casa de Piedra.

Nuorodos 
 http://www.villamaria.gov.ar
 http://www.eldiariocba.com.ar

Kordobos provincijos miestai
Alta Grasija

Alta Grasija () – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, 35 km į pietvakarius nuo Kordobos, Sierras Chicas kalnagūbrio pašlaitėje. 43 tūkst. gyventojų.

Istorija 
Nuo senų laikų regione gyveno indėnų komečingonų gentys, dabartinio miesto žemes vadinusios Paravachasca. XVII a. regione įsikūrė jėzuitai. Miesto pavadinimas reiškia „aukštoji padėka“.

Lankytinos vietos 
 Jėzuitų vienuolynas,
 Virrey Liniers muziejus (miesto istorija),
 Manuel de Falla muziejus,
 namas – muziejus, kuriame gyveno legendinis revoliucionierius Če Gevara,
 „stebuklinga“ Mergelės Marijos (Nuestra Señora de Lourdes) statula,
 golfo aikštynai,
 Sierras viešbutis, kuriame lankėsi Džonas Kenedis.
 vaizdingas Arroyo Chicamtoltina upelis,
 Garsija Lorkos parkas,
 astronomijos observatorija,
 vandens pramogos prie Dique Los Molinos ežero,
 autodromas.

Nuorodos 
 http://www.altagracia.gov.ar

Kordobos provincijos miestai
Maskvos universitetas

Maskvos valstybinis M. V. Lomonosovo universitetas (rus. Московский государственный университет им. М. В. Ломоносова) – didžiausia ir svarbiausia Rusijos aukštoji mokykla.

Struktūra 
Universitete veikia 43 fakultetai; 7 filialai, 9 mokslo tyrimų institutai ir daugiau nei 300 katedrų.

Istorija 

Įsteigtas 1755 m. sausio 25 d. Rusijos imperatorės Jelizavetos įsaku. Universiteto steigimą inicijavo Michailas Lomonosovas ir Ivanas Šuvalovas. Universitetas priklausė senatui. Iš pradžių buvo įsteigti 3 fakultetai: Filosofijos, Medicinos ir Teisės. Paskaitos buvo skaitomos lotynų kalba (rusiškai nuo 1767 m.). 1804 m. buvo priimtas universiteto statutas, po kurio gauta autonomija. 1832 m. įsteigta observatorija.1940 m. gegužės 7 d. pavadintas M. Lomonosovo vardu. Universiteto biblioteka yra viena seniausių ir didžiausių Rusijoje. 1949–1953 m. pagal architekto Boriso Jofano projektą pastatyti universiteto centriniai rūmai (vienas iš stalininių dangoraižių).

Maskvos universitete nuo 1802 m., kai buvo suteikta tokia teisė okupuotos Abiejų Tautų respublikos gyventojams, studijavo ir nemažai lietuvių. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Maskvos universiteto studentai lietuviai buvo įsteigę kelias pogrindines politines ir legalias visuomenines studentų organizacijas.

Pavadinimų kaita 
Universiteto pavadinimų kaita:
 1755–1917 m. Maskvos imperatoriškasis universitetas;
 1917 m. Maskvos universitetas;
 1917–1940 m. Maskvos valstybinis universitetas;
 Nuo 1940 m. Maskvos valstybinis M. V. Lomonosovo universitetas;

Žymūs studentai 

 Leonidas Andrejevas
 Antanas Andrijauskas
 Vasilijus Baženovas
 Nikolajus Bucharinas
 Petras Čaadajevas
 Antonas Čechovas
 Aleksandras Gercenas
 Vitalijus Ginzbugras
 Michailas Gorbačiovas
 Aleksandras Gribojedovas
 Venediktas Jerofejevas
 Nikolajus Karamzinas
 Andrejus Korotajevas
 Sergejus Kovaliovas
 Michailas Lermontovas
 Vsevolodas Mejercholdas
 Vladimiras Nemirovičius-Dančenka
 Borisas Pasternakas
 Andrejus Sacharovas
 Levas Šestovas
 Ivanas Turgenevas
 Fiodoras Tiutčevas

Išnašos

Nuorodos 

 Oficiali Maskvos universiteto svetainė
 Universiteto istorija
 Maskvos universiteto studentai iš Lietuvos

Rusijos universitetai
Maskva
Maskvos universitetas
Valtorna

Valtorna (iš  'miško ragas') – varinis pučiamasis (ambušiūrinis) instrumentas. Dar vadinama prancūzų ragu.

Istorija 
Nors ištakos siekia labai senus laikus, panašus į dabartinį. Instrumentas susiformavo apie XVII a. Prancūzijoje, kur juo buvo grojama medžioklėse kaip signaliniu instrumentu. Tada buvo gamintas iš rago. Orkestre naudojamas nuo XVI a. antros pusės. Dabartinę išvaizdą su vožtuviniu mechanizmu įgavo 1815 m.

Konstrukcija 
Ilgas (iki 3,7 m) metalinis vamzdis, sulenktas nedidelio skersmens apskritimu. Viename gale yra pūstukas, pro kurį pučiama. Kitas galas plačiomis žiotimis.

Vartojimas 
Chromatine gama grojama vožtuviniu mechanizmu ilginant arba trumpinant vamzdį.

Grojama simfoniniame orkestre, pučiamųjų orkestre, kameriniuose ansambliuose, solo.

Kompozitoriai 
Pirmieji panaudojimo muzikoje pavyzdžiai – ankstyvosios operos (Lully ir kt.).
Kompozitoriai, rašę valtornoms: Georg Friedrich Händel, Johann Georg Leopold Mozart, Antonio Vivaldi, Ludwig van Beethoven, Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Hector Berlioz, Franz Schubert, Robert Schumann, Franz Strauss, Richard Strauss, Carl Maria von Weber, Leonard Bernstein, Benjamin Britten, Francis Poulenc.

Šaltiniai 
 Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, XII t.

Nuorodos 
 Tarptautinės valtornistų asociacijos tinklalapis

Variniai pučiamieji
Emilija-Romanija

Emilija–Romanija () – regionas šiaurės rytų Italijoje. Ribojasi su Venetu ir Lombardija šiaurėje, Adrijos jūra rytuose, Toskana, Marke ir San Marinu pietuose bei Pjemontu ir Ligūrija vakaruose. Regione gyvena 4 mln. gyventojų, sostinė Bolonija.

Didžiausi miestai 

Kiti miestai su daugiau nei 30 tūkst. gyventojų:

Provincijos 
Emilija-Romanija padalinta į devynias provincijas:

Italijos regionai
Rytų Viru apskritis

Rytų Viru apskritis arba Ida Viruma (, Ida-Virumaa) – viena iš 15 Estijos apskričių, esanti šalies šiaurės rytuose, prie Suomijos įlankos, Rusijos pasienyje. Administracinis centras – Jehvis.

Gamta 
Visa apsrities teritorija išsidėsčiusi pelkėtoje žemumoje, kurią šiaurėje riboja Suomijos įlanka, pietuose – Peipaus ežeras, rytuose – Narvos upė. Gausu upių, pelkių, ežerų, miškų. Ida Viruma turtinga naudingų iškasenų. Didelė dalis teritorijos – gamtiniai rezervatai, kuriuose galima pamatyti labai vaizdingų kraštovaizdžių.

Ekonomika 
Ida Viruma – Estijos energetikos centras. Skalūnų gavyba ir apdirbimas Kohtla Jarvės apylinkėse, šiluminės elektrinės ir hidroelektrinė Narvoje. Taip pat vystoma chemijos, medžio apdirbimo, statybinių medžiagų, maisto pramonė. Dėl supelkėjusių ir neįsisavintų žemių žemės ūkis ne itin vystomas. Sumažėjus skalūnų paklausai apskritis nuskurdo, klesti nedarbas.

Gyventojai 
Dauguma apskrities gyventojų – rusai, nemažai ukrainiečių, estų, baltarusių. Gyventojai susitelkę pajūrio regione, pietiniai rajonai gyvenami itin retai.

Miestai:
 Narva,
 Kohtla Jarvė,
 Jehvis,
 Silamiajė,
 Kivielis,
 Narva Jiesu,
 Piusis.

Administracinis skirstymas 
Miestų savivaldybės
 Kivielis
 Kohtla Jervė
 Narva
 Narva Jeesū
 Silamejė

Kaimų savivaldybės
 Alajiė
 Aseris
 Avinurmė
 Isaku
 Iluka
 Jiehvis
 Kohtla
 Kohtla Nemė
 Lohusu
 Liuganusė
 Miaetagusė
 Sonda
 Toila
 Tudulina
 Vaivara

Nuorodos 
 www.ida – virumaa.ee
 www.ivmv.ee 

Estijos apskritys
Krakatau

Krakatau – ugnikalnis Indijos vandenyne, Sundos sąsiauryje tarp Sumatros ir Javos salų (Indonezija).

Tai kalderos tipo vulkanas, kurio aukštis 813 m. Šio ugnikalnio išsiveržimai vyksta labai netikėtai, net susprogdinant visą vulkaninę salą. 416 metais įvykęs Krakatau išsiveržimas suardė vulkaninį kūgį ir suformavo 7 km skersmens kalderą. Naujai susiformavęs kūgis sprogo 1883 metais, pasiekdamas piką rugpjūčio 27 dieną. Sprogimas buvo toks stiprus, kad buvo girdimas už 5000 km. Išmestų dulkių ir pelenų debesis pakilo į 25 km aukštį ir porai dienų uždengė saulę. Piroklastiniai srautai sunaikino Sumatros gyventojų turtą, o sukeltas cunamis pražudė apie 36 419 žmonių. Po kelių dešimtmečių iškilo naujas kūgis, dabar vadinamas Anak Krakatau.

Indonezijos ugnikalniai
Indonezijos salos
Anzelmas Matutis

Anzelmas Matutis (tikr. Matulevičius, 1923 m. sausio 7 d. Zomčinėje, Igliaukos valsčius – 1985 m. rugsėjo 21 d. Alytuje) – Lietuvos pedagogas, rašytojas, vaikų literatūros kūrėjas, daugelio premijų laureatas.

Biografija 
1942 m. baigė Marijampolės mokytojų seminariją. Mokytojavo Santaikoje, Simne, Seirijuose, 1950–1972 m. Alytuje. Dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą miesto mokyklose, dirbo pionierių namuose, vadovavo literatų ir turistų būreliams. 1971 m. Varėnos rajono girioje, Pauosupėje, pasistatė namelį, pramintą Dreve ir jame leisdavo vasaras. 1972 m. atsisakė mokytojo darbo ir visas savo jėgas paskyrė kūrybai. Palaidotas Alytuje.

Kūryba 
Jau 1937 m. pradėjo spausdinti eilėraščius vaikams. 1939 m. šešiolikmetis gimnazistas „Žiburėlio“ žurnalo surengtame jaunųjų literatų konkurse laimėjo dvi premijas – už eilėraštį „Gėlių dainelė“ ir už poemą „Kiškiukas Gailiukas ir geras berniukas“.

A. Matutis – trumpojo eilėraščio meistras. Dažnai trumpieji jo eilėraščiai paremiami emocinga šnekamąja vaikų kalba, intonacijų kaita, neretai kalbama pirmu asmeniu, sušukimu sustiprinama eilėraščio pabaiga. Jo sukurti herojai skatina mylėti Tėvynę, tėvus, tausoti gamtą, nelikti abejingais gamtos niokojimui.

Poetas išleido daugiau kaip 30 eilėraščių, poemų, eiliuotų pasakų knygų vaikams, parengė literatūros bei istorijos skaitinių knygų ikimokyklinio ir mokyklinio amžiaus vaikams, iš rusų kalbos išvertė estų, kirgizų, baltarusių, rusų poetų eilėraščių, parašė apybraižų, libretą Jurgio Gaižausko operai „Buratinas“ (1969 m.). 1984 m. rinktinė „Margaspalvė genio kalvė“ apdovanota tarptautiniu H. K. Anderseno diplomu (įrašant A. Matutį į premijuotų rašytojų garbės knygą).

Bibliografija

Atminimo įamžinimas 
 1988 m. spalio 29 d. viena Igliaukos miestelio gatvių pavadinta jo vardu.
 1989 m. gegužės 20 d. Igliaukos vidurinei mokyklai suteiktas A. Matučio vardas.
 1991 m. spalio 19 d. Alytuje atidarytas A. Matučio memorialinis muziejus (Alytaus kraštotyros muziejaus filialas).
 Rašytojo vardu buvo pavadinta pradinė mokykla Alytuje.
 Zomčinės kaime – A. Matučio gimtinės muziejus. 1997 m. rudenį prie sodybos įkurtas parkas.

Įvertinimas 
 1971 m. Komjaunimo premija
 1973 m. LTSR nusipelnęs mokytojas
 1974 m. LTSR valstybinė premija
 1983 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
 1984 m. H. K. Anderseno garbės diplomas

Šaltiniai

Literatūra 
 Po girią vaikščiojo poetas: Anzelmo Matučio gyvenimas ir kūryba: apybraiža (sud. Jonas Linkevičius). – Vilnius: Agora, 2000. – 205 p.

Nuorodos 
 Asociacija „Matučio namai“ 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos vaikų rašytojai
Kivielis

Kivielis – miestas šiaurės rytų Estijoje, į vakarus nuo Kohtla Jervės. Chemijos (skalūnų perdirbimo), tekstilės pramonė.

Istorija 
Miesto statusą gavo 1946 metais. 1964–1990 m. įėjo į Kohtla Jervės miesto sudėtį.

Galerija

Nuorodos 
 Miesto oficiali svetainė

Estijos miestai
Valgomasis krienas

Valgomasis krienas (Armoracia rusticana) – krienų genties (Armoracia) rūšis.

Valgomasis krienas kilęs iš Pietvakarių Azijos. Europoje auginamas nuo XII a. 

Prieskoninis ir daržovinis augalas. Tarkuoti šakniastiebiai valgomi su mėsos, kiaušinių patiekalais, jų dedama į padažus, tarkuoti krienai įmaišomi su burokėliais, jų dedama į salotų užpilus ar majonezą. Krienams išskirtinį karčiai aštrų skonį bei kvapą suteikia gliukozidas sinigrinas ir garstyčių aliejus. Jauni lapai naudojami salotoms, subrendusių dedama į raugiamus agurkus.

Šaknyse ir lapuose yra daug vitamino C (apie 290 mg kilograme šaknų) ir fitoncidų. Šaknys ilgos, storos, mėsingos. Šaknyse gausu mineralinių druskų (kalio, kalcio, magnio, sieros, vario, fosforo, ir kt.).

Izotiocianatas augalui gamtoje tarnauja kaip natūrali apsauga nuo kenkėjų. Kadangi ši medžiaga žalinga ir pačiam augalui, ji saugoma kaip du atskiri junginiai – gliukozinolatas ir myrosinazės fermentas, kurie susijungia kenkėjui graužiant augalą. Tai labai nestabilus junginys, skyla esant 37 °C temperatūrai, todėl švieži krienai žymiai stipresnio skonio.

Šaltiniai 

Bastutiniai
Gumbiniai augalai
Prieskoniniai augalai
Garstukas

Garstukas (Sinapis) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis.

Genties augalai:
Baltoji garstyčia (Sinapis alba)
Dirvinis garstukas (Sinapis arvensis)

Bastutiniai
Klivlando Cavaliers

Klivlando „Cavaliers“ () – NBA Rytų konferencijos Vidurio pogrupio krepšinio komanda iš Klyvlendo, Ohajo valstijos.

Sezonai

Žaidėjai

Šlovės muziejaus nariai 
 Nate Thurmond
 Lenny Wilkens (kaip žaidėjas ir treneris)

Įamžinti marškinėliai 
Cleveland Cavaliers klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:
 7 Bingo Smith, P, 1970–1979
 22 Larry Nance, P, 1988–1994
 25 Mark Price, G, 1986–1995
 34 Austin Carr, G, 1971–1980
 42 Nate Thurmond, CP, 1975–1977
 43 Brad Daugherty, CP, 1986–1994
 11 Žydrūnas Ilgauskas, CP, 2000–2010

Nuorodos 

 Oficiali Klivlando „Cavaliers“ svetainė

Šaltiniai 

NBA klubai
Kvetkai

Kvetkai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Papilio, 3 km nuo Lietuvos sienos su Latvija, Nemunėlio kairiajame krante. Seniūnaitijos centras. Stovi architektūros paminklas – medinė Kvetkų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia su varpine, yra Kvetkų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-41009).

Istorija 

Kvetkai pirmą kartą paminėti 1667 m. 1762 m. dvarininkai Kamarauskai Kvetkuose įkurdino atgailos kanauninkus ir pastatydino jiems vienuolyną, kurį Rusijos valdžia 1832 m. jį uždarė. 1769 m. įsteigta katalikų parapija. 1772 m. Pranas Kamarauskas pastatė medinę Kvetkų Šv. Jono Krikštytojo bažnyčią, ji perstatyta ir padidinta 1875 m., 1880 m. pastatyta bažnyčios varpinė. 1775 m. Kvetkai vadinami miesteliu.

1860 m. Kvetkų savininkas Feliksas Grincevičius, maršalkos paskirtas mokyklų kuratoriumi, paskyrė žemės sklypą ir miško medžiagos mokyklai statyti. Jo norus parėmė ir kiti dvarininkai, Petras Kamarauskas skyrė plytų, tačiau Rusijos valdžia mokyklą pavertė įsteigto Kvetkų valsčiaus namais. 1865 m. miestelyje įsteigta pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba, 1947–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Kvetkų pagrindinė mokykla.

Spaudos draudimo metais rusas mokytojas Blagoveščenskij važinėjo po parapijos kaimus ir atiminėjo iš lietuvių maldaknyges, jas degino ir įsakė mokiniams taip daryti; jeigu kuris atsisakydavo, išvarydavo iš mokyklos. Vyskupas Motiejus Valančius dėl to skundėsi rusų įstaigose. Draudžiamą spaudą platino Jonas Mulokas, padedamas brolio sūnaus Petro Muloko ir kitų jaunesniųjų. Darbas nebuvęs labai pavojingas, nes vietos uriadninkas Strikas buvo palankus knygnešiams ir dažnai, ištikus pavojui, perspėdavo.

1905 m. ūkininkai nušalino rusišką valsčiaus administraciją ir išsirinko lietuvišką. 1905 m. lapkričio 6 d. septintos apylinkės žemiečių viršininkas užantspaudavo kasą ir bylas bei nutraukė savo darbą. Valsčiaus viršaičiu išrinktas Švabas iš Metlonių kaimo, seniūnu – Stasys Šimonis iš Rimšių, teisėju – Petras Kujalis iš Skrebiškių. Pradžios mokykla buvo uždaryta, rusas mokytojas nušalintas ir išvažiavo. Tačiau rusai ginkluotomis pajėgomis atstatė savo administraciją.

1907 m. Kvetkuose surengtas pirmasis lietuviškas vakaras, kūrėsi lietuviškos organizacijos. Nepriklausomybės metais buvo pradžios mokykla, jos pastatas skaldytų akmenų, kooperatyvas, vaistinė, pieninė, kelios krautuvės.

1941 m. liepos mėn. nužudyta apie 30 žmonių, yra nacių aukų kapinės.

1863–1914 m. ir 1919 m. Kvetkų valsčiaus centras. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1956 m. įkurta biblioteka. 

|}

Gyventojai 

1775 m. smulkūs bajorai sudarė 17% visų parapijos gyventojų. 1923 m. buvo 56 kiemai.

Žymūs žmonės 

Kvetkuose gyveno:
 Petras Kalpokas, dailininkas tapytojas

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Prožiklė

Prožiklė ( Neslia) – bastutinių (Brassicaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso vienintelė Lietuvoje dažna rūšis – dirvinė prožiklė (Neslia paniculata, ). Auga pasėliuose, pūdymuose, pakelėse. Augalas vienmetis, 15-80 cm aukščio. Stiebas stačias, plaukuotas. Žiedai sukrauti ilgose ir tankiose kekėse. Žydi nuo gegužės iki rugpjūčio mėn.

Bastutiniai
Ablinga

Ablinga – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 4 km nuo Endriejavo, pakeliui į Kulius. Yra Ablingos memorialinis ansamblis (nuo 1972 m.). Prie kaimo yra Ablingos geomorfologinis draustinis. Naftos telkinys.

Etimologija 

Kaimo vardas tikriausiai kuršiškas, kadangi jų vietovardžiams būdinga priesaga -ng-.

Istorija 

Minima nuo XIV a. 1630 m. užrašyta Salantų klebonijai, 1842 m. Rusijos valdžios atimta iš bažnyčios, valstiečiai paversti valstybiniais. 1938 m. dalis gyventojų išsikėlė į vienkiemius.

Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą 1941 m. Ablingoje įsikūrė Raudonosios armijos 295-asis statybos batalionas.

TSRS-Vokietijos karo pradžioje Ablinga įėjo į vokiečių kariuomenės 291 pėstininkų divizijos 505-ojo pulko puolimo ruožą. 1941 m. birželio 23 d. vokiečių kariai trijose vietose sušaudė 42 kaimo žmones: 33 Ablingos, iš jų 20 vyrų ir 13 moterų, 6 Žvaginių kaimo vyrus, bei 2 vyrus ir 1 moterį, atvykusius iš kitur. Pretekstas žudyti gyventojus – sovietų kariai apšaudė vokiečių dviratininkų būrį, keli jų buvo nukauti. Vokiečiai kai kurių gyventojų namuose rado ginklų. Be to, vokiečių žvalgybos duomenimis, kai kurie gyventojai palaikę ryšius su sovietų kariais, teikę jiems pagalbą. Sušaudę žmones vokiečiai kaimą sudegino. Gyvi liko 20 gyventojų.

1972 m. šiai nelaimei atminti pastatytas Ablingos memorialinis ansamblis (25 autoriai).

Memorialinis ansamblis 

1972 m. ant Žvaginių piliakalnio vakarinio šlaito pastatytas Ablingos memorialinis ansamblis – 30 ąžuolo skulptūrų. Autoriai – 25 Lietuvos, daugiausia Žemaitijos, medžio drožėjai ir kalviai.

Stulpo pavidalo, 5–8 m aukščio paminklai su reljefinėmis žmonių figūromis, siužetinėmis scenomis, simboliais, įrašais, sugrupuoti pagal tematiką, stilistiką. Grupės išdėstytos laisvai. Skulptūrinės kompozicijos tradicinio liaudiško stiliaus, atskleidžia gyvenimo geismą, neapykantą prievartai. Tai pirmasis Lietuvoje kolektyviai sukurtas monumentaliosios liaudies skulptūrų paminklas. 1984–1993 m. veikė Ablingos memorialinis muziejus.

1985 m. A. Šiaulyčio pastangomis netoli piliakalnio atstatytas Ablingos Dievo Motinos lurdas.

Ansamblyje yra piršlio skulptūra (nelaimės dieną turėjo vykti vestuvės), baigiamoji skulptūra „Naujoji Ablinga“, stovi skulptūros gyventojams atminti:

Gyventojai

Šaltiniai 

  
 Ablingos ašaros: atsiminimai (sud. Alfonsas Šiaulytis). – Klaipėda: Žemaitijos spauda, 2009. – 76 p. – ISBN 978-9955-839-08-8

Nuorodos 
 Ablinga: paminklas tragiškoms aukoms atminti // Už laisvę, 2007-06-15, Nr.1 (8)

Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kvapioji vakarutė

Kvapioji vakarutė (Hesperis matronalis) – bastutinių šeimos augalas, augantis ir Lietuvoje. Augalas dvimetis, apie 50-100 cm aukščio. Stiebas stačias. Lapai kiaušiniški, smulkiai dantyti. Žiedai kvapūs. Žydi gegužės – liepos mėn.

Auginama darželiuose, kapinėse. Kartais sulaukėja, todėl pasitaiko netoli sodybų, pakelėse. Augalas medingas. Naudojamas ir liaudies medicinoje.

Bastutiniai

pt:Hesperis
Urvikiai

Urvikiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Mažeikių. Kaimo pakraščiu eina Mintaujos geležinkelis į Rygą. Urvikių seniūnaitija. Nuo 1926 metų veikė pradinė mokykla, kuri 2003 m. rugsėjo 1 d. tapo Mažeikių Senamiesčio pagrindinės mokyklos skyriumi. Veikia biblioteka. Kapinėse yra dailės paminklas – koplytstulpis (pastatytas 1934 m.).

Istorija

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Urvikiuose gimė skulptorius Kazys Švažas (1924–), tapytojas Jonas Švažas (1925–1976)

Šaltiniai 

 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Barzdūnai

Barzdūnai  (anksčiau Cimermaniškiai) – kaimas Šilutės raj. sav. teritorijoje, 2 km į šiaurės rytus nuo Šilutės, prie kelio Šilutė – Ramučiai. Barzdūnai ribojasi su Šilutės miestu, Verdainės, Macikų, Grabupių kaimais.

Barzdūnuose yra Šilutės r. valstybinė maisto ir veterinarijos tarnyba, UAB „Šilutės vandenys“, Šilutės miesto veikiančios kapinės, kapinynas.

Istorija 

Barzdūnų apylinkėse gyventa jau pirmo tūkstantmečio pradžioje. 1897 m., pro Barzdūnus tiesiant kelią Žibai-Ramučiai, rastas II-III a. kapinynas; 1897–1898 m. tyrinėjo vokiečių archeologas Adalbertas Becenbergeris (Adalbert Bezzenberger) (1851–1922); ištirti 9 griautiniai kapai, kuriuose mirusieji laidoti nedeginti po akmenų grindiniu; rastos įkapės – geležiniai dalgiai, įmovinis kirvis, žalvariniai antkakliai su trimitiniais ir kūginiais galais, ritiniai ir statinėliniai smeigtukai, kabučiai, apskrito pjūvio apyrankės, trys Romos monetos, amalio karoliai; radiniai perduoti į Karaliaučiaus „Prūsijos“ muziejų (neišliko).

1614 m. Barzdūnų dabartinėje teritorijoje minimas gyventojas Peter Barzden, o jau 1651 m. Prūsijos kurfiursto žemės nuosavybės dokumentuose – Barzdūnų kaimas.

XVII a. pirmoje pusėje Barzdūnuose įkuriamas dvaras, kurio pagrindą sudarė Šilokarčemos valsčiaus tarėjo Franco Dorno turėti 3 ūbai (apie 52 ha) žemė; Barzdūnų dvarui dar priklausė ariama žemė Kirlikų kaime ir pievos tarp Šilokarčiamos ir Šyšos upės. XVII a. antroje pusėje dvarą įsigijo Martinas Cimermanas, tuo laiku kaimas ir dvaras vadintas Cimermaniškiais. 1728 m. Barzdūnų dvaro valdytojas G. Šperberis dar įsigijo karčiamą ir 9 ūbus 7 margus žemės Verdainėje, ir 97 rykštes žemės Šlažuose. Vėliau Barzdūnų dvaro valdytojais buvo Weckau, Rūmų Teismo advokatas Philipp Belger, valdžios tarėjas, Klaipėdos masonų Memphis ložės įkūrėjas Friedrich Radke. XIX a. pab., valdant Francui Radkei, Barzdūnų dvaras buvo išparceliuotas, dvarvietėje įsikūrusi nauja gyvenvietė buvo vadinama Mažuoju Berlynu.

1850 m. Barzdūnuose katalikai, nusipirkę žemės sklypą, įrengė kapines, kurios sovietmečiu buvo praplėstos, o 1983 m. atidarytos naujos. Tarpukaryje Barzdūnuose buvo ir žydų kapinės, kurias 1939 m. hitlerininkai jas sunaikino.

1904 m. Barzdūnų kaime pastatyta plytinė.

1905 m. Barzdūnuose gyveno 37 % lietuvninkų.

1909 m. Barzdūnuose graužduobėje surastas mamuto kaulas su negiliu įpjovimu iš vėlyvojo ledynų laikotarpio; perduotas į Karaliaučiaus „Prūsijos“ muziejų (neišliko).

1913 m. dalis Barzdūnų prijungti prie Šilutės.

Tarpukaryje Barzdūnų miškelyje buvo „Šveicarų slėnio“ restoranas.

Nuo 1938 m. rudens iki 1939 m. kovo 24 d. Barzdūnų kaime veikė privati lietuvių mokykla, išlaikoma Klaipėdos krašto mokyklų draugijos.

1948 m. Barzdūnų žvyro karjere rasti keli daiktai iš IX-XIII a., saugomi Šilutės muziejuje.

1997 m. buvo 50 ūkių, 2003 m. tik 10 ūkių laikė 26 galvijus.

Gyventojai

Šaltiniai 

 Mažosios Lietuvos enciklopedija. T.1., Vilnius. 2000.
 Šilutės kraštas. Enciklopedinis žodynas. Šilutė. 2000.
 LR kultūros paveldo registras 
 ŽŪIKVC informacijos puslapis 
 Šilutės apskrities kaimų sąrašas (1910)

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Grynakraujai jojamieji arkliai

Grynakraujai jojamieji arkliai – jojamųjų arklių veislė. Išvesti XVII a. pabaigoje XVIII a. pradžioje D. Britanijoje iš vietinių geriausių jojamųjų arklių veislių, sukryžmintų su arabų ir berberų veislių arkliais. Mišrūnai iš kartos į kartą buvo tobulinami sistemingu treniravimu, bandomosiosmis lenktynėmis ir selekcija pagal lenktynėse pasiektą greitį.

Grynakraujai jojamieji – greičiausi pasaulyje arkliai. Aukšti, trumpu liemeniu, nedidele galva, ilgu, plonu, tiesiu kalu, ilgu, aukštu gogu, trumpa, tiesia nugara, siaura, ilga krūtine, ilgomis plonomis kojomis be šepetėlių. Aukštis ties gogu 160-165 cm, masė ~500 kg. Sarti, bėri, juodbėri, rečiau širmi, juodi.

Greitai bręsta. Prieauglis pradedamas treniruoti 1,5 metų amžiaus. Dvejų metų arklys jau gali dalyvauti lenktynėse. 1960 m. ketverių metų eržilas Indiženas Epsomo hipodrome (D. Britanija) pasiekė pasaulio rekordą (1000 m nubėgo per 53,6 s).

Grynakraujai jojamieji veisiami visame pasaulyje. Buvo naudojami Amerikos ristūnams, trakėnams, Hanoverio, Budiono, Kustanajaus arkliams išvesti. JAV yra ~50 000, D. Britanijoje ~ 12-15 tūkst., Prancūzijoje ~ 6-7 tūkstančius. Vokietijoje, Italijoje yra po 1-2 tūkst. kumelių.

I Lietuvą grynakraujai jojamieji įvežti maždaug prieš 100 metų. Jų turėjo Vilniaus eržilų depas (įk. 1844), Žemaičių veislės arkliams auginti draugija (įs. 1881), Kėdainių žirgynas (įst. 1935). Ypatingų rezultatų veisiant šiuos žirgus Rusijos imperijoje buvo pasiekęs grafas Zubovas iš Kauno gubernijos. 1910 m per Visos Rusijos parodą jo grynakraujai jojamieji pelnė aukščiausią apdovanojimą. ,  Per II pasaulinį karą grynakraujų jojamųjų neliko. Po jo buvo vėl įvežta 1957 m. Auginami Vilniaus, Sudavijos, „Nemuno“ žirgynuose. Juose laikoma ~120-150 įv. amžiaus arklių. Naudojami lenktynėms, sportui, trakėnų ir Hanoverio arklių veislėms gerinti.

Pastabos 

Arklių veislės
Kalniškė

Kalniškė (seniau Anielinas) – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Gargždų. Yra Kalniškės piliakalnis (dar vadinamas Gargždų piliakalniu arba Gargždų Pilale).

Kultūros ir gamtos paveldas:
 Kalniškės akmuo, geologinis gamtos paveldo objektas
 Gargždų piliakalnis (I tūkstantmetis iki Kr. pab. – XIII a.)
 Maciuičių kapinynas (Kapeliai, Markapiai, Pilalė, II tūkstantmetis iki Kr. – XVI a.)

Istorija

Anksčiau kaime glaudėsi Anielino dvaras.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gargždų turizmo informacijos centras (žr. Lankytinos vietos) 

Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Zokniai

Zokniai – Šiaulių miesto dalis, esanti į pietryčius nuo centro. Sovietmečiu buvo karinė gyvenvietė.

Yra pagrindinė mokykla, vaikų darželis, parduotuvė, geležinkelio stotelė. Netoliese yra KOP Aviacijos bazė, iš kurios vykdoma Baltijos oro policijos misiją.

Istorija 
Nuo XVI a. žinomas Zoknių dvaras, priklausė Šiaulių ekonomijai. 1923 m. surašymo duomenimis jame gyveno 24 žmonės.

Šaltiniai 

Šiaulių miesto dalys
Šlažai

Šlažai – kaimas Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, Nemuno deltos regioniniame parke, 1,5 km į pietvakarius nuo Šilutės, prie .

Šlažų kaimas ribojasi su Šilutės miestu, Pagrynių, Žalgirių, Rupkalvių kaimais.

Šlažų kaime yra Šlažų tiltas (dar vadinamas prezidento Kazio Griniaus tiltu; 1995 m. įtrauktas į Lietuvos Respublikos kultūrinio paveldo registrą, kaip turintis istorinę ir techninę reikšmę), dvejos evangelikų liuteronų senosios kapinės (1997 įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūrinio paveldo registrą).

Istorija 

1913 m. Šlažų kaimas buvo prijungtas prie Šilutės parapijos (prieš tai priklausė Verdainei).

1926 m. vasarą Šlažų kaimo teritorijoje, kelyje Šilutė-Rusnė, per pavasario potvynius smarkiai užliejamą vietą, pastatytas gelžbetoninis 13 arkų tiltas, kurio atidaryme dalyvavo tuometinis Lietuvos prezidentas Kazys Grinius. 1990 m. prie šio tilto pastatyta memorialinė lenta.

1997 m. Šlažuose buvo 25 ūkiai, 2003 m. galvijus laikė 8 ūkiai (32 vienetus). 1910 m. buvo 146, 1997 m. – 53 gyventojai.

Gyventojai

Šaltiniai 
 Šilutės kraštas. Enciklopedinis žodynas. Šilutė. 2000.
 ŽŪIKVC informacijos puslapis 
 Šilutės apskrities kaimų sąrašas (1910)

Šaltiniai 

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Biliūnai

Biliūnais vadinami kaimai:

 Joniškio rajone;
 Kauno rajone;
 Kupiškio rajone;
 Panevėžio rajone;
 Pasvalio rajone;
 Radviliškio rajone;
 Raseinių rajone;
 Ukmergės rajone;
 Utenos rajone;
 Vilkaviškio rajone.

== Šaltiniai ==
Kalininkai

Apie kaimą Žemaičių Naumiesčio seniūnijoje žr. Kalininkai (Žemaičių Naumiestis).

Kalininkai – kaimas Šilutės raj. sav. teritorijoje, 7 km į šiaurės rytus nuo Šilutės, 3 km į šiaurės vakarus nuo Grabupių; iš vakarų prieina Rudynų, iš šiaurės – Lapynų, iš rytų – Gnybalų miškai.

Kalininkai ribojasi su Grabupių, Gnybalų (abu Šilutės sen.), Rudynų (Saugų sen.) kaimais.

Kalininkuose yra dvejos evangelikų liuteronų senosios kapinės (1997 m. įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūrinio paveldo registrą).

XX a. pr. priklausė Traksėdžių valsčiui, Verdainės parapijai.

Kalininkuose gimė raštijos darbuotojas Rudolfas Andrius Cipelis (1813–1894).

Kalininkuose 1997 buvo 13 gyventojų (4 ūkiai), tiek pat ūkių buvo ir 2003.

Gyventojai

Šaltiniai 

 Šilutės kraštas. Enciklopedinis žodynas. Šilutė. 2000.
 LR kultūros paveldo registras 
 ŽŪIKVC informacijos puslapis 
 Šilutės apskrities kaimų sąrašas (1910)

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Vilniaus lietuvių teatras

Vilniaus lietuvių teatras – Lenkų okupuotame Vilniuje 1936–1945 veikęs teatras.

Įkūrėjas Antanas Krutulys. Nuo 1940 m. vadovas ir režisierius Algirdas Jakševičius. 1939 m. Juozo Kanopkos iniciatyva pervadintas Vilniaus skrajojamuoju teatru „Vaidila“. 1939 m. Švietimo ministerija teatrui skyrė finansinę paramą. 1945 metais „Vaidilos“ trupė buvo prijungta prie Vilniaus valstybinio dramos teatro.

Teatre dirbę režisieriai ir aktoriai 
 Juozas Kanopka;
 Mykolė Krinickaitė;
 Jonas Astaška;
 Pranas Žemaitis.
 Vladas Jurkūnas;
 Kazys Inčiūra;
 Aldona Liobytė;
 Napoleonas Bernotas;
 Vaclovas Ivanauskas;
 Viktoras Miliūnas;
 Petras Morkūnas;
 Stasys Audėjus;
 Dana Rutkutė:
 Jonas Sakas.

Teatre pastatyti spektakliai 
 Marcelinas Šikšnys-Šiaulėniškis „Pilėnų kunigaikštis“;
 Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis „Birutė“;
 Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė „Aušros sūnūs“;
 Liudvika Didžiulienė-Žmona „Lietuvaitės“;
 išverstos rusų ir lenkų autorių pjesės.

Vilniaus teatrai
Pampos

Pampos (, Llanura Pampeana) – regionas Pietų Amerikoje, centrinėje Argentinoje (Buenos Airių, La Pampos, Kordobos ir Santa Fė provincijose), didesniojoje Urugvajaus dalyje bei Brazilijos Pietų Rio Grandės valstijoje. Užima apie 750 000 km² teritoriją.

Gamta 
Išsidėsčiusios tarp Andų kalnų vakaruose, Atlanto vandenyno – rytuose, Patagonijos – pietuose ir Čiako – šiaurėje. Visas paviršius – plokščia lyguma (pampa – kečujų k. reiškia „lyguma“), tik netoli Bahija Blankos iškyla Ventanijos kalnų masyvas. Klimatas subtropinis; švelnus. Metinis kritulių kiekis 600–1200 mm. Žiemos vėsios, sniegas iškrenta retai, tačiau nereti speigai, pavasarį dažnos audros, vasaros karštos, daug kritulių. Vakaruose išskiriamos sausosios pampos, rytuose – drėgnosios. Būdingiausi dirvožemiai – juodžemiai. Vyrauja gausi žolinė augalija su pavieniais medžiais, būdinga prerijoms ir stepėms. Tipiški pampų augalai – pampų žolė (Cortaderia selloana) ir adatinės žolės (Stipa).

Ekonomika 
Pampos – Argentinos ir Urugvajaus žemės ūkio „aruodas“. Auginami kviečiai, sojos, linai, soros, saulėgrąžos. Ypač vystoma ganyklinė gyvulininkystė (galvijų auginimas), todėl Argentina pirmauja pasaulyje pagal galvijų sk. viename km².

Nuorodos 
 Straipsnis apie pampas
 www.worldwildlife.org puslapis apie drėgnasias pampas
 www.worldwildlife.org puslapis apie sausasias pampas
 fao.org statistika apie žemės ūkį

Argentinos regionai
Urugvajaus geografija
Pietų Amerikos geografiniai regionai
Konjunkcija (logika)

Konjunkcija – loginis veiksmas, sujungiantis du ar daugiau teiginių. Šnekamojoje kalboje tai dažniausiai atliekama vartojant jungtuką „ir“, nors gali būti naudojami ir kiti lygiaverčiai savo logine prasme, tokie kaip „o“, „bet“, „nors“, „tačiau“. Naujas sudėtinis teiginys bus teisingas tik tada, kai teisingi visi jį sudarantys teiginiai. Visais kitais atvejais jis klaidingas.

Programavime teiginių sujungimo jungtuku „ir“ veiksmas vadinamas konjunkcija ir žymimas sutartiniu žodžiu „and“ arba simboliais ∧, &, &&. 

Programavime skiriami du konjunkcijos atvejai: pirmuoju (žymimas &), atliekant konjunkciją, prieš tai apskaičiuojamos abi reiškinio pusės. Antruoju (žymimas &&), jei pirmasis reiškinys neteisingas, į antrąjį nekreipiama dėmesio ir jis neapskaičiuojamas. Tuomet tampa svarbu greičiau nustatomą teiginį rašyti pirmą. Galutinis abiejų tipų rezultatas sutampa, tačiau skaičiavimų eiga skiriasi, todėl jos žymimos skirtingai. Jei jungiami daugiau nei du teiginiai, ženklu && pažymėta konjunkcija visos operacijos reikšmę nustato apskaičiuodama (iš kairės į dešinę) reiškinius iki pirmos false reikšmės (jei rezultatas lygus klaidinga) arba iki reiškinio pabaigos (jei visos reikšmės ir rezultatas teisinga).

Galimos konjunkcijos reikšmės (sujungiant du teiginius x ir y) 

Pavyzdžiui, konjunkcinis teiginys „Sode auga braškės ir vyšnios“ yra sudarytas iš dviejų paprastųjų teiginių „Sode auga braškės“ (žymime x) ir „Sode auga vyšnios“ (y).

Pirmuose dviejuose stulpeliuose surašyti visi keturi galimi teiginių x ir y teisingumo ir klaidingumo variantai:
 Teiginys „Sode auga braškės“ teisingas; teiginys „Sode auga vyšnios“ teisingas - konjunkcija teisinga.
 Teiginys „Sode auga braškės“ teisingas; teiginys „Sode auga vyšnios“ klaidingas - konjunkcija klaidinga.
 Teiginys „Sode auga braškės“ klaidingas; teiginys „Sode auga vyšnios“ teisingas - konjunkcija klaidinga.
 Teiginys „Sode auga braškės“ klaidingas; teiginys „Sode auga vyšnios“ klaidingas - konjunkcija klaidinga.
Kadangi konjunkcija teisinga, kai teisingi visi jos nariai, konjunkcija „Sode auga braškės ir vyšnios“ bus teisinga tik tada, kai teisingi bus visi duotieji teiginiai (t. y., sode auga ir braškės, ir vyšnios). Taigi, konjunkcija teisinga tik vieninteliu pirmuoju atveju, kai visi (abu) duotieji argumentai (x ir y) yra teisingi. Kitais atvejais konjunkcija visada bus klaidinga.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Inversija
 Disjunkcija

Matematinė logika
Berasategis

Berasategis () – miestas Argentinoje, Buenos Airių provincijoje, Buenos Airių aglomeracijoje, šalia La Platos estuarijos. Apygardos (partido) centras. 150 tūkst. gyventojų.

Miestas susidarė 1960 m. Berasategio apygardą atskyrus nuo Kilmeso apygardos. Čia gimė garsus golfo žaidėjas Roberto de Vicenzo ir garsi dainininkė Daniela Herrero. Plačiai kultyvuojamas sportas: lengvoji atletika, futbolas, krepšinis, dviračių sportas.

Lankytinos vietos 
Selva Marginal de Hudson gamtos rezervatas,
Pereyra Iraola parkas,
Botanikos sodas priemiestyje Ranelagh,
kolonijinės architektūros pastatai.

Nuorodos 
www.berazategui.gov.ar 
berazategui.info 
Argentinos informacinės agentūros pranešimai apie Berasategį 
Sportinės veiklos svetainė

Buenos Airių provincijos miestai
Borisas Dauguvietis

Borisas Dauguvietis (1885 m. kovo 26 d. Dauguviečiuose, Biržų apskritis – 1949 m. liepos 13 d. Vilniuje) – Lietuvos režisierius, aktorius, pedagogas, dramaturgas

Biografija

Mokslai ir studijos 
 1903–1905 m. Rygos agronomijos ir ekonomikos politechnikumas;
 1906–1909 m. Peterburgo imperatoriškoji teatrinė mokykla (kurso pedagogai – S. Jakovlevas ir V. Davydovas).

Aktorinė ir režisūrinė veikla 
 1909–1913 m. Peterburgo literatūros ir meno draugijos teatras;
 1914–1920 m. antreprizė Gardine, vadovas;
 1921–1923 m. Mūzos draugija Biržuose;
 1923–1935 m. ir 1936–1941 m. Valstybės teatras;
 1931–1935 m. Valstybės teatro Šiaulių skyrius;
 1945–1949 m. Vilniaus valstybinis dramos teatras.

Pedagoginė veikla 
 1924–1933 m. Valstybės teatro Vaidybos mokykla, pedagogas.

Šeima 
Pirma žmona - Olga Kuzmina-Dauguvietienė, su kuria susilaukė penkių dukterų.
 Marija Dauguvietytė-Budreckienė
Ksenija Dauguvietytė-Šniukštienė (1912 -2004 m.)
 Anastasija (Asia) Dauguvietytė-Dubrovskaja (1917-1991 m.)
 Dara Dauguvietytė-Hanfman (1920-1996 m.)
 Elena (Nelli) Dauguvietytė-Kudabienė (1922-2003 m.)
Antra žmona - Petronėlė Vosyliūtė-Dauguvietienė, kuriai tai buvo trečia santuoka.
 Ella Galina Dauguvietytė (1926-2015)

Publikacijos 
 1928 m. knyga „Teatrališkoji Maskva“;
 Nuo 1946 m. pjesės „Žaldokynė“, „Uždavinys“,“ Naujoji vaga“, „Naktigonė“, „Mokytoja Sukackienė“;
 Prieškaryje B. Dauguviečio pastangomis įkurtas meno žurnalas „7 meno dienos“.

Atminimas 
 Iš 100 Lietuvos asmenybių, per tūkstantmetį labiausiai nusipelniusių Lietuvai, įamžintų Tado Gutausko granitinėje skulptūroje „Vienybės medis“, paminėtas ir Borisas Dauguvietis. 
 Tarptautinę teatro dieną už scenoje nuveiktus darbus geriausiam metų teatro menininkui, be kitų apdovanojimų, teikiamas „Boriso Dauguviečio auskaras“.

Šaltiniai 

 „Perpetuum mobile: atsiminimų knyga“ (sud. Inga Liutkevičienė). – Vilnius: Tyto alba, 2002. – 255 p. – ISBN 9986-16-231-9

Stalino premijos laureatai
Lietuvos aktoriai
Lietuvos teatro režisieriai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos bokso teisėjai
Viktoras Dineika

Viktoras Dineika (1900 m. sausio 1 d. Rygoje – 1968 m. rugsėjo 25 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius.

Biografija 
Gimė Vinco Dineikos ir Elžbietos Gaigalaitės-Dineikienės šeimoje. Brolis Karolis Dineika. 1916–1918 m. m. lankė Juozo Vaičkaus privačią dramos studiją Peterburge.

Aktorinė veikla 

1918–1921 m. J. Vaičkaus Skrajojamojo teatro aktorius Peterburge, Vilniuje, Kaune. 1920–1922 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos vaidyklos aktorius. 1924 m. kartu su A. Vanagaičiu, J. Dikiniu bei J. Olšausku Estrados trupės „Dzimdzi drimdzi“ įkūrėjas, 1924–1926 m. su ja gastroliavo JAV lietuvių kolonijose. 1926–1940 m. Kauno estradinės grupės „Linksmieji broliai“ dalyvis. 1926–1949 m. Valstybės teatro aktorius ir režisierius. 1944–1949 m. Kauno dramos teatro vyr. režisierius, vaidybos studijos vadovas.

1949–1968 m. Lietuvos kino studijos meninių filmų dubliažo režisierius, įgarsino apie 150 pilnametražių meninių filmų.

Dainavo operetėse. Parašė dramą „Baltakė“ (1922 m.), pjesių radijo teatrui.

Svarbesni vaidmenys 
 Fabricijus (Karlas Goldonis. Mirandolina 1924 m.),
 Valeras (Moljeras. Tartiufas 1926 m.),
 Chlestakovas (Nikolajus Gogolis. Revizorius 1933 m.),
 Juokdarys (Viljamas Šekspyras. Dvyliktoji naktis 1933 m., Karalius Lyras 1937 m.),

Režisuoti spektakliai 

 Borisas Lavreniovas. Lūžis (1941 m., su B. Dauguviečiu ir S. Čaikausku),
 Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė. Didžioji mugė (1944 m.),
 Ričardas Brinslis Šeridanas. Klaidų naktis (1946 m.),
 Karlas Goldonis. Žaismingas nuotykis (1948 m.).

Visuomeninė veikla 
1920–1923 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos sekcijos sekretorius bei teatro sekcijos narys.

Šaltiniai 

Dineika, Viktoras
Juozas Gustaitis

Juozas Gustaitis (1912 m. balandžio 17 d. Londone, Jungtinė Karalystė – 1990 m. liepos 11 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius, režisierius.

Biografija 
1929–1932 m. mokėsi Valstybės teatro vaidybos mokykloje (Andriaus Olekos-Žilinsko kursas). Nuo 1932 m. dirbo Valstybės teatre. 1933–1934 m. vaidino Jaunųjų teatre, jam iširus, 1934 m. išvyko į JAV, kur lankė privačią A. Gudman vaidybos mokyklą. 1935 m. vaidino Valstybės teatre (nepilną sezoną). 1936 m. atvyko į Londoną, mokėsi Dartington Hall Michailo Čechovo studijoje pietų Anglijoje.  1936–1940 m. vaidino Valstybės teatre.

1940–1946 m. Vilniaus valstybinio dramos teatro aktorius, režisierius. 1946–1949 m. pirmasis Klaipėdos muzikinės komedijos teatro vyr. režisierius. 1949–1952 m. Kauno valstybinio muzikinio dramos teatro vyr. režisierius. 1952–1964 m. LSSR operos ir baleto teatro vyr. režisierius, 1964–1972 m. režisierius. 1953–1956 m. ir nuo 1962 m. LSSR konservatorijos dėstytojas.

Parašė pjesę „Obelys žydės“ (su Juozu Chlivicku, pastatyta ir išleista 1949 m.), libretus Antano Račiūno operai „Marytė“, Vytauto Klovos operoms „Vaiva“ ir „Duktė“.

Įvertinimas 
 1952 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1959 m. LSSR liaudies artistas

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos režisieriai
Romualdas Juknevičius

Romualdas Juknevičius (1906 m. kovo 18 d. Peterburge – 1963 m. balandžio 13 d. Vilniuje) – režisierius, aktorius. Žmona – aktorė Ona Knapkytė.

Biografija

Mokslai ir studijos 

 1921–1926 m. Kauno aukštesnioji komercijos mokykla;
 1926–1929 m. Lietuvos universitetas, Humanitarinių mokslų fakultetas, Balio Sruogos teatro seminaras;
 1929–1932 m. Valstybės teatro Vaidybos mokykla, A. Olekos-Žilinsko kursas;
 1934–1936 m. Maskvos teatrai, režisieriaus stažuotės.

Aktorinė ir režisūrinė veikla 

 1933–1934 m. Jaunųjų teatras, aktorius ir režisierius;
 1936–1939 m. Valstybės teatro Klaipėdos skyrius, režisierius;
 1939 m. Valstybės teatras, režisierius;
 1940–1963 m. Vilniaus valstybinis teatras, režisierius;
 1946–1948 m. Žemaičių dramos teatro vadovas

Režisūrinė veikla 

 Klaipėdos dramos teatras, režisierius;
 Kauno dramos teatras, režisierius;
 Lietuvos dramos teatras, režisierius

Filmografija 
 1956 – Ignotas grįžo namo, rež.
 1959 – Pulkininkas – Julius Janonis, rež. Balys Bratkauskas, Vytautas Dabašinskas.

Nuorodos 
 Lietuvos literatūros ir meno archyvas: paroda „Režisieriui ir aktoriui Romualdui Juknevičiui - 100 “ 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos režisieriai
Liaudies Seimo atstovai
Kazimiera Kymantaitė

Kazimiera Kymantaitė-Gregorauskienė, Banaitienė (1909 m. birželio 29 d. Kuršėnuose – 1999 m. gegužės 21 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorė, pirmoji šalies moteris profesionali režisierė.

Biografija 
Pirmasis vyras – ekonomistas Marijonas Gregorauskas (1908–1995), antrasis – kultūros veikėjas Juozas Banaitis (1908–1967). Dukterys – aktorė Agnė Gregorauskaitė ir pianistė Aušra Marija Banaitytė.

Į Kauną atvažiavo viena, būdama vos 12 metų. 1929 m. baigė „Aušros“ mergaičių gimnaziją. Studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete (nebaigė), tuo pat metu 1929–1932 m. mokėsi Andriaus Olekos-Žilinsko dramos mokykloje prie Valstybės teatro, dalyvavo teatro spektaklių masuotėse. 1933–1934 m. Jaunųjų teatro aktorė, pirmas jos savarankiškas vaidmuo buvo spektaklyje „Dėdės Tomo trobelė“.  1934–1940 m. Valstybės teatro aktorė.

1939 m. išvyko į Vilnių. 1940–1941 m. Vilniaus valstybinio teatro aktorė. Karo metais su vyru Marijonu ir dukra Agne pasitraukė į Rusijos gilumą. 1941–1944 m. Maskvos radijo lietuviškų laidų bendradarbė. 1943–1944 m. Sovietų Sąjungos lietuviškų valstybinių meno ansamblių režisierė. 1944–1945 m. Vaidilos teatro aktorė. 1945–1950 m. Vilniaus valstybinio dramos teatro dramos studijos dėstytoja. 1945–1993 m. Valstybinio akademinio dramos teatro aktorė ir režisierė. 1962 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą.  Palaidota Rasų kapinėse.

Kūryba 
Lietuvos valstybiniame teatre ir kituose Lietuvos teatruose, televizijoje režisavo, pastatė kelias dešimtis Lietuvos ir užsienio šalių rašytojų pjesių, inscenizavo apsakymus, noveles, romanus, pati nemažai vaidmenų sukūrė televizijoje ir radijuje, konsultavo Lietuvos teatrus. Lietuvos nacionaliniame dramos teatre iki šiol rodoma 1948 m. K. Kymantaitės režisuota Boriso Dauguviečio komedija „Žaldokynė“.

Filmografija 
 1947 m. Janytė – Marytė, rež. Vera Strojeva
 1959 m. Julius Janonis, rež. Balys Bratkauskas, Vytautas Dabašinskas
 1962 m. Čepėnienė – Svetimi, rež. Marijonas Giedrys
 1969 m. Laimos motina – Birželis, vasaros pradžia, rež. Raimondas Vabalas
 1978 m. Gaigalienė – Markizas ir piemenaitė, rež. Algirdas Dausa
 1980 m. Ponia – Dičiaus karjera, rež. Balys Bratkauskas

Įvertinimas 
 1954 m. LSSR liaudies artistė
 1994 m. LDK Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai

Literatūra 
 Kazimiera Kymantaitė / Audronė Girdzijauskaitė. – Vilnius: Mintis, 1983. – 134 p.
 Reikalauju kūrybos laisvės! : knyga apie Kazimierą Kymantaitę (sud. Bernadeta Markevičienė, Agnė Gregorauskaitė). – Vilnius: Forumas „Kultūros eksperimentai“ : Žuvėdra, 2009. – 380 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95078-0-4

Lietuvos režisieriai
Lietuvos aktoriai
Vanda Lietuvaitytė

Vanda Lietuvaitytė-Kauneckienė, Staneikienė (1910 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje – 1977 m. birželio 4 d. Kaune) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija 
1930–1933 m. mokėsi Valstybės teatro Vaidybos mokykloje, Boriso Dauguviečio mokinė.

1933–1940 m. Valstybės teatro (1941–1948 m. veikė įvairiais pavadinimais) Kaune, 1948–1949 m. LSSR valstybinio dramos teatro, 1950–1953 m. Šiaulių dramos teatro, 1953–1961 m. Klaipėdos dramos teatro aktorė. 1959 m. LSSR nusipelniusi artistė. 

1932 m. nusifilmavo pirmajame nebyliame vaidybiniame lietuvių filme „Onytė ir Jonelis“, kur sukūrė pagrindinį Onutės vaidmenį. Vėliau filmavosi daugelyje LKS filmų. Sukūrė raiškių charakterinių, komedinių ir paauglių vaidmenų. Įgarsino pirmą lietuvių lėlių filmą „Storulio sapnas“ (1938 m., rež. Henrikas Kačinskas, Stasys Ušinskas).

Vaidmenys

Teatre 
 Ievutė – Rudolfas Blaumanis. Siuvėjų dienos Silmačiuose, 1936 m.
 Algis – V. Zonbergas. Jaunieji daržininkai, 1937 m.
 Topsi – Dėdės Tomo trobelė, 1938 m., pagal Harriet Beecher Stowe
 Ksenija – B. Lavreniovas. Lūžis, 1941 m.
 Hedvigė – Henrikas Ibsenas. Laukinė antis, 1942 m.
 Žanekas – V. Minkas. Neminint pavardžių, 1954 m.
 Veronika – Kazys Saja. Lažybos, 1954 m.
 Vingienė – Marti, 1955 m., pagal Žemaitę
 Šarlota – Antonas Čechovas. Vyšnių sodas, 1959 m.

Filmografija 
 Onutė – „Onytė ir Jonelis“, 1931 m., rež. Jurgis Linartas, Vladas Fedotas-Sipavičius
 Petronėlė – „Kol nevėlu...“, 1957 m., rež. Julijus Fogelmanas, Vytautas Žalakevičius
 Pusdešrienė – „Kalakutai“, 1958 m., rež. Vytautas Mikalauskas
 Baro lankytoja – „Naktys be nakvynės“, 1966 m., rež. Algirdas Araminas, Gediminas Karka
 Dvarininkė Šniukštienė – „Tadas Blinda“, 1972 m., rež. Balys Bratkauskas
 Gėlių pardavėja – „Kur iškeliauja pasakos“, 1973 m., rež. Algirdas Dausa

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Monika Mironaitė

Monika Mironaitė (1913 m. balandžio 25 d. Rokiškyje – 2000 m. birželio 29 d. Vilniuje,  – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija 
1932–1934 m. mokėsi Eksperimentinėje dramos studijoje Kaune, vadovas Vladas Fedotas-Sipavičius. 1936–1937 m. redagavo vaikų žurnalą „Vyturys“.

1935–1936 m. Marionečių teatro, 1936–1940 m. Valstybės teatro, 1940–1954 m. Vilniaus valstybinio teatro, 1955–1968 m. Vilniaus valstybinio rusų dramos teatro, nuo 1968 m. LSSR valstybinio akademinio dramos teatro aktorė. Suvaidino daugiau kaip 100 vaidmenų. 1959 m. LSSR liaudies artistė. 

Buvo režisieriaus Algirdo Jakševičiaus, jam mirus – dailininko Mečislovo Bulakos, vėliau rašytojo Juozo Baltušio žmona. Dukra – aktorė Dagnė Jakševičiūtė.

Filmografija 
 1938: Storulio sapnas (įgarsino, pirmasis lietuvių multiplikacinis filmas, rež. Henrikas Kačinskas, Stasys Ušinskas)
 1969: Ave, Vita (našlė, rež. Almantas Grikevičius)
 1971: Maža išpažintis (mokyklos direktorė, rež. Algirdas Araminas)
 1979: Tas fantastiškas pasaulis (telespektaklis, rež. Tamara Pavliučenko, Viktoras Spiridonovas, Antonina Zinovjeva, SSRS Centrinė TV)
 1980: Žaltvykslės (pelkių ragana, rež. Gytis Lukšas)

Šaltiniai

Literatūra 
 Monika Mironaitė. Apie gyvenimą, meilę, kūrybą (sud. Dagnė Jakševičiūtė). – Vilnius: Margi raštai, 2002. – 227 p. – ISBN 9986-09-245-0
 Monikos Mironaitės gyvenimo romanas (sud. Dagnė Jakševičiūtė). – Vilnius: Alma littera, 2008. – 280 p. – ISBN 978-9955-24-958-0

Nuorodos 
 Knygos „Monika Mironaitė. Apie gyvenimą, meilę, kūrybą...“ anotacija

Stalino premijos laureatai
Lietuvos aktoriai
Petronėlė Vosyliūtė-Dauguvietienė

Petronėlė Vosyliūtė-Dauguvietienė (1899 m. gegužės 30 d. Marijampolėje – 1986 m. spalio 13 d. Vilniuje) – aktorė.

Biografija

Mokslai ir studijos 

 1918 m. Voronežo Martyno Yčo gimnazija,
 Po 1918 m. Proletkulto dramos studija (Maskva),
 1919–1922 m. Antano Sutkaus vaidybos mokykla.

Aktorinė veikla 

 Marijampolės „Žiburio“ mergaičių gimnazijos vaidinimai,
 1919–1922 m. Tautos teatras,
 1919–1922 m. Vilkolakio teatras,
 1922–1942 m. Lietuvių meno kūrėjų draugijos Dramos vaidykla,
 1935–1936 m. Valstybės teatro Šiaulių skyrius,
 1947–1955 m. LTSR valstybinis dramos teatras.

Vosyliūtė-Dauguvietienė, Petronėlė
Petras Zulonas

Petras Zulonas (1910 m. lapkričio 16 d. Čiovydžiuose, Kupiškio rajonas – 1982 m. sausio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius.

Biografija 
Baigė Kuosėnų pradžios mokyklą, 1930 m. Panevėžio vidurinę amatų mokyklą. 1931–1932 m. mokėsi Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje, 1931–1933 m. Juozo Vaičkaus kino ir teatro studijoje.

1933–1934 m. Jaunųjų teatro, 1934–1936 m. Marionečių teatro, 1936–1940 m. Valstybės teatro aktorius. 1940–1982 m. LSSR dramos teatro aktorius, 1948–1954 m. Vilniaus Valstybės teatro direktorius. 

Žmona – aktorė Adolfina Budrikaitė (1921–1985).

Filmografija 
 1956 m. Tiltas, rež. Borisas Šreiberis
 1956 m. Ignotas grįžo namo, rež. Aleksandras Razumnas
 1959 m. Julius Janonis, rež. Balys Bratkauskas, Vytautas Dabašinskas

Įvertinimas 
 1952 m. Stalino premija
 1954 m. LTSR nusipelnęs artistas

Šaltiniai 

Stalino premijos laureatai
Lietuvos aktoriai