joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Frank Ocean

Christopher Francis „Frank“ Ocean (gimtasis vardas Christopher Edwin Breaux, g. 1987 m. spalio 28 d.) – amerikiečių dainininkas, dainų autorius, reperis ir įrašų prodiuseris iš Naujojo Orleano. Savo karjerą pradėjo 2005 m. kaip dainų autorius kitiems atlikėjams. 2010 m. tapo hiphopo kolektyvo „Odd Future“ nariu, o 2011 m. išleido debiutinį savo dainų rinkinį „Nostalgia, Ultra“, sulaukusį kritikų pripažinimo. 2012 m. „BBC Sound of 2012“ konkurse Ocean užėmė antrąją vietą.

Debiutinis atlikėjo albumas „Channel Orange“ buvo išleistas 2012 m. liepą. Albumas sulaukė didelio kritikų pripažinimo bei debiutavo antroje „Billboard 200“ reitingo vietoje. 2016 m., po ilgų atidėliojimų, buvo išleistas vizualinis albumas „Endless“ bei antrasis studijinis albumas „Blonde“.

Diskografija 
Channel Orange (2012)
 Blonde (2016)

Nuorodos 
 
 

JAV dainininkai
Pabradės Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė

Pabradės Šv. apaštalų Petro ir Povilo sentikių cerkvė – veikiantys rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Švenčionių rajone, Pabradėje, Pašto g. 8A. Medinė cerkvė stūkso atokiau nuo gatvės, netoli seniūnijos pastato, į šiaurės vakarus nuo geležinkelio linijos.

Pabradės sentikių bendruomenė 2004 m. turėjo apie 800 narių, gyvenančių Pabradėje ir aplinkiniuose kaimuose: Zalave, Pavoverėje, Piorkose, Naujadvaryje ir kt.

Istorija 

Pabradės sentikių religinė bendruomenė įkurta 2003 m. vasario 9 d. Steigiamajame susirinkime dalyvavo 242 žmonės, buvo patvirtinti laikini įstatai, išrinkta bendruomenės taryba ir jos vadovė Snežana Novikova.

Iki 1990 m. vietos sentikiai priklausė Stripiškių (dab. Astravo rajone, Baltarusijoje) bendruomenei, o Lietuvai atgavus nepriklausomybę, jie atsidūrė užsienyje. Lietuvos pusėje sentikiai nesėkmingai bandė tartis su valdžia dėl medinės cerkvės atkėlimo iš Stripiškių, tačiau gavo jos pritarimą ir materialinę pagalbą turėti savo maldos namus Pabradėje. Iki tol jie lankė Švenčionių arba Vilniaus sentikių bendruomenes. Stripiškėse sentikių bendruomenė neteko didelės dalies – apie 90 proc. narių, todėl jos medinė cerkvė be parapijiečių ėmė nykti, ypač po to, kai vietos valdžia išvežė viduje buvusį inventorių. 2005 m. šventovei buvo suteiktas 3–ios kategorijos istorijos ir kultūros paminklo statusas (oficialiuose dokumentuose dabar vadinama Троицкий старообрядческий храм).

Pabradėje maldos namai buvo įkurdinti dalyje gyvenamojo namo, kurį suteikė parapijietė Nadežda Saveljeva. 2003 m. lapkričio 30 d. po remonto maldykla buvo pašventinta.

Taip pat skaitykite 

 Pabradės Šv. Sergejaus Radonežiečio cerkvė

Šaltiniai

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
 Pabradės sentikių religinė bendruomenė
 Pabradės sentikių istorija

Lietuvos sentikių cerkvės
Švenčionių rajono bažnyčios
Pabradė
Raudonasis 2G

Raudonasis 2G – sintetinis raudonos spalvos azo dažas. Jis yra tirpus vandenyje ir šiek tiek tirpus etanolyje. Paprastai sutinkamas kaip 8-acetamido-1-hidroksi-2-fenilazonaftaleno-3,6 disulfonato dinatrio druska.

Naudojimas

Maistiniai dažai 
Europos Sąjungoje raudonasis 2G buvo naudojamas kaip maisto dažiklis (E numeris E128). Tačiau, jis buvo leidžiamas naudoti tik pusryčių dešrelėse, kurių minimalus grūdinis kiekis yra 6 %, ir mėsainių mėsai, kurių mažiausias daržovių ir/arba grūdų kiekis yra 4 %.

2007 m. liepos 5 d. EFSA pareiškus susirūpinimą dėl E128 tinkamumo vartoti, Europos Komisija (EK) parengė projektą, skirtą sustabdyti E128 naudojimui maisto dažams. Pasiūlytas veiksmų planas 2007 m. liepos 20 d. buvo vienbalsiai patvirtintas Europos Sąjungos valstybių narių posėdyje. EK reglamentas Nr. 884/2007, uždraudžiantis raudonojo 2G naudojimą maisto dažymui, 2007 m. liepos 27 d. buvo paskelbtas Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje.

Raudonasis 2G taip pat yra draudžiamas Australijoje, Kanadoje, Japonijoje, Norvegijoje, ir Malaizijoje. 2007 m. liepos mėnesį dažo naudojimas uždraustas Izraelyje.

Raudonasis 2G yra silpnai veikiamas sieros dioksido (E220) ir natrio metabisulfito (E223) balinimo efekto. Žarnyne raudonasis 2G gali būti verčiamas į toksišką junginį aniliną, tad galimas daiktas, kad raudonasis 2G galiausiai trikdyti kraujo hemoglobino veiklą, taip pat sukelti vėžį.

Kiti dažai 
Raudonasis 2G taip pat naudojamas audinių ir popieriaus dažymui, taip pat rašalo gamybai.

Histologija 
Raudonasis 2G taip pat gali būti naudojamas dažymui histologijoje.

Pavojus sveikatai 
Raudonasis G yra vienas iš dažų, kuriuos Hiperaktyvių vaikų paramos grupė rekomenduoja pašalinti iš vaikams skirtų maisto produktų.

2007 m. liepos mėn. EFSA paskelbė E128 kaip galimą kancerogeninę medžiagą, kadangi ji organizme virsta į aniliną.

Nepriklausoma tyrėjų grupė The Food Commission paskelbė, jog jau 1980 m. buvo įtariama, kad raudonasis 2G yra kancerogeninė medžiaga.

Šaltiniai 

Natrio junginiai
Aromatiniai junginiai
Handlova

Handlova (; ; ) – miestelis Prievidzos apygardoje, Trenčyno krašte, Slovakijoje. Susideda iš Handlovos, Nova Lehotos (pietuose) ir Morovno (šiaurės vakaruose). Abi gyvenvietės buvo prijungtos 1976 m. 17 385 gyventojai (2015 m. duomenys).

Įsikūręs to paties pavadinimo upelio slėnyje, apsuptas kalnų. Nutolęs 15 km nuo Prievidzos ir 20 km nuo Žiaro prie Hrono.

Istorija 
Miestelis įkurtas 1376 m. vokiečių, kurie vėliau buvo vadinami Karpatų vokiečiais. Pirmasis Handlovos gyventojas buvo Peter Kricker iš Kremnicos, kuris atkeliavo kartu su 200-ais kitų įkurti gyvenvietės vietovėje, vadintoje Krásny les () pavadinimu. XVIII a. pradėta anglies gavyba, kuri iš pradžių aprūpindavo šalia esančią Boinicos pilį.

Po Antrojo pasaulinio karo etniniai vokiečiai buvo priversti palikti miestelį, ko pasekoje Handlove liko gyventi tik 4000 žmonių. Miestelio teisės suteiktos 1960 m.

Žymūs žmonės 
Handlovoje gimė Martin Škrtel – Slovakijos futbolininkas, Fenerbahçe SK klubo gynėjas, nuo 2004 m. žaidžiantis Slovakijos rinktinėje.

Slovakijos miestai
Rally Elektrėnai

„Rally Elektrėnai“ – Lietuvos automobilių ralio čempionato etapas, nuo 2015 m. vykstantis Elektrėnų savivaldybės teritorijoje. Ralį organizuoja VšĮ Čapkausko autosportas.

2016–2017 m. Elektrėnų ralis buvo įskaitinis tarptautinio „FIA Baltic Rally Trophy“ ralio etapas.

2017 m. pirmą ralio dieną buvo surengtas ir Lietuvos ralio sprinto etapas Elektrėnų miesto gatvėmis.

Generaliniais rėmėjais buvo DHL (2015–2017 m.), Kuusamet Group (2020–2021 m.), o nuo 2022 m. – įmonė „aromama“.

Nugalėtojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
Oficiali ralio svetainė
Ralio Facebook paskyra

Lietuvos ralio varžybos
Lietuvos automobilių sportas
Automobilių sporto renginiai‎
Elektrėnų sportas
Helga Marija Kauzonė

Helga Marija Kauzonė (anksčiau Svetlana Kauzonienė) (g. 1970 m. balandžio 10 d. Narvoje, Estijoje) – Lietuvos politinė veikėja, rašytoja.

Biografija 

1976–1987 m. mokėsi vidurinėje mokykloje Estijoje, 1988–1991 m. studijavo Talino technologijos instituto Chemijos fakultete, 1991–1993 m. – Kauno technologijos universitete (pagal universitetų tarpusavio mainų programą). 1993–1995 m. mokėsi Kauno technologijos universiteto Lengvosios pramonės fakulteto magistrantūroje, 1995–2000 m. – Kauno technologijos universiteto Dizaino ir technologijos fakulteto doktorantūroje. 1999–2003 m. tęsė studijas Kauno technologijos universiteto Ekonomikos ir vadybos fakulteto magistrantūroje.

1999–2000 m. ADB „Snoro garantas“, Kauno atstovybės direktoriaus pavaduotoja. 2000–2002 m. UAB DB „MAI draudimo brokeris“ Kauno skyriaus direktorė. 2002–2004 m. UAB „Sampo gyvybės draudimas“ Kauno atstovybės vadovė. 2004–2005 m. ūkio ministro Viktoro Uspaskicho patarėja, 2005–2012 m. LR Sveikatos apsaugos ministerijos Valdymo departamento direktorė.

2013–2016 m. Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo viceministrė.

2017–2018 m. visuomeninė Kauno mero patarėja.

Nuo 2018 m. – Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Kauno ligoninės direktorė valdymui ir infrastruktūrai.

Bibliografija 
 Knygų autorė žinoma Helgos Čeckos slapyvardžiu
 „Moteris iš dvigubo pasaulio“ (2015 m.);
 „Lėtas pavasaris“, (2021 m.);

Šaltiniai 

Lietuvos politikai
Lietuvos viceministrai
Matilda Viršilaitė-Šveikauskienė

Matilda Viršilaitė-Šveikauskienė (1868 m. Čenstakave, Lenkija - 1917 m. spalio 15 d. Nemakščiuose, Raseinių apskritis) - lietuvių visuomenės veikėja, nepriklausomybės siekėja, rašytoja.

Biografija 
Mokėsi Varšuvoje, Vilniuje. Nuo 1885 m. gyveno Nemakščiuose, vyras Kazimieras dirbo vaistininko padėjėju. 1892 m. įsigijo vaistinę iš darbdavio gyd. V. Michailovskio. Nuo 1901 m. vaistinę išnuomojo ir su šeima gyveno Vilniuje. 1903 m. mirė vyras Kazimieras. 1905 m. dalyvavo  Didžiajame Vilniaus Seime. 1907 m. viena iš Lietuvių katalikių moterų draugijos steigėjų. Mokytojavo, vertė religinio turinio knygeles, globojo Kazį Binkį, 1912 m. atvykusį į Vilnių. Būdama lietuvių moksleivių bendrabučio vedėja, geru žodžiu ir pietumis paremdavo aštuoniolikmetį jaunuolį.  Prieš Pirmą pasaulinį karą grįžo į Bartkiškės dvarą ir prižiūrėjo Nemakščių vaistinę. 

Rašė Viršilos slapyvardžiu: „Mažas lietuviškas elementorius“, "Trokštu".  

Vaikai: Marija Kindziulienė-Klevinskienė (rašytoja "Pušaitė") , Antanas Kazimieras, Viktoras Pranciškus, Vaclovas.

Bibliografija 
 Mažas lietuviškas elementorius, 1905 m.
 Trokštu, 1906 m.

Išnašos 

Lietuvos visuomenės veikėjai
Vykintas Slivka

Vykintas Slivka (g. 1995 m. balandžio 29 d. Panevėžyje) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis saugo padėtyje.

Karjera 
Gimė Panevėžyje, treniravosi „Ekrano“ jaunimo komandoje. 2014 m. Vykintas Slivka pasirašė kontraktą su italų futbolo grandu Turino „Juventus“. Tiesa, komandoje taip ir nesužaidė, nors buvo pakviestas į pagrindinę sudėtį.

2017 m. liepos pabaigoje pasirašė trejų metų sutartį su Škotijos Hibernian FC klubu. 2020 m. birželio pabaigoje sutartis su Edinburgo klubu nebuvo pratęsta.

2020 m. rugpjūčio pabaigoje pasirašė dvejų metų sutartį su Atėnų „Appolon Smyrnis“ klubu.

2022 m. liepos mėn. persikėlė į kitą Graikijos klubą – PAS Lamia 1964.

Žaidimas rinktinėje 
2015 m. birželio 5 d. Vykintas Slivka debiutavo Lietuvos nacionalinėje rinktinėje, draugiškose varžybose prieš Vengriją. 2016 m. rugsėjo 4 d. įmušė pirmąjį įvartį už rinktinę (varžybose prieš Slovėniją).

2022 m. rugsėjo 22 d. pasižymėjo įvarčiu rungtynėse prieš Farerus. Tuo metu pirmavo varžovai, o po V. Slivkos smūgio rezultatas tapo lygus (1:1).

Įvarčiai už rinktinę

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway
 transfermarkt
 lietuvosfutbolas.lt

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos futbolininkai užsienio komandose
Hlohovecas

Hlohovecas (; ; ) – miestas Trnavos krašte, pietvakarių Slovakijoje. Hlohoveco apygardos administracinis centras. 22 079 gyventojai (2015 m. duomenys). Per miestą teka Vahas.

Istorija 
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1113 m., kaip Galgocz. 1362 m. suteiktos miestelio teisės. 1663 m. okupuotas Osmanų imperijos. 1685 m. atkovotas austrų.

1720 m. pastatyta renesanso–baroko stiliaus pilis, kurios vietoje stovėjo viduramžių pilis. 1802 m., netoli pilies, pastatytas ampyro stiliaus teatras, jojimo mokykla bei baroko stiliaus parko paviljonas.

Arkangelo Mykolo aikštėje stovi gotikinė Arkangelo Mykolo bažnyčia. Šalia bažnyčios išlikusi XVIII a. Šv. Onos koplyčia. 1492 m. statyta pranciškonų bažnyčia ir vienuolynas. Dalį vienuolyno patalpų naudoja nacionalinis istorijos ir geografijos muziejai.

Miestų partnerystė 
  De Panė, Belgija
  Hranicės, Čekija
  Slovenske Konicės, Slovėnija

Galerija 

Slovakijos miestai
Jonas Karolis Čartoriskis

Kunigaikštis Jonas Karolis Čartoriskis (apie 1626–1680) – ATR valstybinis veikėjas, Lenkijos magnatas, Krokuvos pakamaris (nuo 1664 m.), Sniatinos, Lanckorono, Markovo, Punsko, Bochneno ir Velicko seniūnas.

Biografija 
Stambios magnatų Čartoriskių giminės atstovas, herbo „Pogonia“ savininkas. Voluinės vaivados, kunigaikščio Mikalojaus Jurgio Čartoriskio (1585–1661) ir Izabelės Koreckos (m. 1669) trečiasis sūnus. Kunigaikščių Čartoriskių Korecko linijos pradininkas.

Jam priklausė seniūnijos: Sniatino, Lanckorono, Markovo, Punsko, Bochneno ir Velicko.

Nuo 1655 m. Živeco seniūnas, kunigaikštis Jonas Karolis Čartoriskis dalyvavo sukilime prieš Švedijos valdžią Lenkijoje. 1664 m. gavo Krokuvos pakamario pareigybę. 1668 m. sausio 24 d. buvo išrinktas ekstraordinarinio seimo maršalka.

Šeima 
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona buvo Ana Zebžydovska (m. 1668), Karūnos didžiojo kardininko Mykolo Zebžydovskio (1613–1667) ir Marianos Stadnickos vyresnioji duktė. Vaikai nuo pirmos santuokos:
 Teklė, 1-mas vyras Peremyšlio stalininkas Janas Krasickis, 2-ras vyras Lietuvos didysis etmonas Grigalius Antanas Oginskis
 Kazimieras Mikalojus (m. 1696), Vilniaus ir Krokuvos kanauninkas
 Samuilas Jonas (m. po 1696)
 Mykolas Pranciškus (1654 – iki 1692), Kremeneco seniūnas.

1668 m. gegužę vedė antrą kartą Magdaleną Konopacką (m. 1694), Lietuvos lauko etmono Vincento Korvino Gosievskio našlę. Vaikai nuo antros santuokos:

 Chelena Konstancija Deodata (1665–1740), nuo 1690 m. Sandomiro kašteliono Juzefo Miškovskio (m. 1727) žmona
 Antonas Dominykas (1673–1695), Lanckorono seniūnas
 Juozapas (m. 1750), Lietuvos didysis vėliavininkas ir Punsko seniūnas

Nuorodos 
 Čartoriskių genealogija

Jonas Karolis
Žemietijos pakamariai
ATR seimo maršalkos
Bochnios seniūnai
Punsko seniūnai
Krokuvos pakamariai
Esteban Ocon

Estebanas Okonas (; g. 1996 m. rugsėjo 17 d. Evrė, Prancūzijoje) – Formulės 1 lenktynininkas, šiuo metu atstovaujantis Alpine F1 Team ekipai. Oconas dalyvauja Mercedes-Benz vairuotojų tobulinimosi programoje.

2016 m. lapkričio 16 d. paskelbta, kad 2017 m. Formulės 1 sezone Estebanas Okonas kartu su Sergio Perez atstovaus Sahara Force India komandai. 

2020 m. prancūzas prisijungė prie Renault komandos. Joje praleidęs vieną sezoną pelnę vieną 2 vietą. Po šio sezono komanda pakeitė pavadinimą į „Alpine F1 Team“ ir E. Okonas liko joje.

2021 m. prancūzas pelnė savo pirmąją pergalę karjeroje, finišavęs pirmas Vengrijos GP.

Karjeros statistika

Formulės 1 rezultatai
(legenda) (paryškina – pole pozicija; kursyvu – greičiausias ratas)

Šaltiniai 

Ocon, Esteban
Ocon, Esteban
Ocon, Eteban
Jonas Zamoiskis

Jonas Zamoiskis (apie 1570–1619) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, karaliaus rotmistras, Karūnos lauko sargybinis (1600–1619), Chelmo kaštelionas (1604–1613). Karūnos didžiojo etmono ir kanclerio Jono Zamoiskio tolimas giminaitis.

Biografija 
Lenkijos bajorų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Jono Zamoiskio sūnus, turėjo brolius Lvovo kaštelioną Vaclovą (m. 1650) ir Stanislovą. Daugelio karų su Krymo totoriais ATR pietiniame pasienyje dalyvis. 1619 m. žuvo kovoje su totoriais.

Šeima 
Apie 1592 m. vedė kunigaikštytę Aną Konstantinovną Višniovecką, Zitomiro seniūno ir Kijevo pavaivadžio, kunigaikščio Konstantino Ivanovičiaus Višnioveckio (m. 1574) ir Anos Elžbietos Sveršč dukterį. Vaikai:

 Jurgis
 Moricas
 Jonas Zdislavas (m. 1670), Černigovo kaštelionas
 Aleksandras, Karūnos didysis sargybinis (1619)
 Janas (m. 1655), Peremyšlio ir Lucko vyskupas
 Elena, Mazivijos vaivados Andžejaus Horaiskio žmona

Literatūra 
 Kasper Niesiecki,Jan Nepomucew Bobrowicz; Herbarz polski Kaspra Niesieckiego S.J. s.70
 Leszek Podhorodecki, Stanisław Żółkiewski, 1988, s. 311

Nuorodos 

Zamoiskiai
Chelmo kaštelionai
Karaliaus rotmistrai
Karūnos lauko sargybiniai
Feliksas Zamoiskis

Feliksas Zamoiskis (m. 1535) – Lenkijos dvariškis (bajoras), Belzo vaiskis (1514), Kulmo medžioklis (1517), Chelmo vaiskis ir mokesčių surinkėjas Kulme ir Belze (1524), Kulmo žemės teisėjas (1525), Kulmo pakamaris. Fomos (Tomo) Laznickio anūkas (m. apie 1473), Zamoiskių giminės pradininkas.

Biografija 
Lenkijos bajorų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Krasnovsko vaito Floriano Zamoiskio (m. 1510) ir Anos Komarovskos sūnus. Vyresnysis brolis – Mikalojus (1472–1532), Karaliaus sekretorius (1515), Tarnuvo probstas (1517), Krokuvos kanauninkas (1517), rūmų referentas (1519), Sandomiro kantoras (1530), Lenčicos scholastikas (1531), Goraisko ir Voinicos probstas.

1517 m. Feliksas ir jo brolis Mikalojus gavo iš turtingo žemvaldžio Jano Ostrovskio skolos išmokėjimo tūkstančio florinų dydžio. Feliksas Zamoiskis naudojo dalį sumos sustiprintos pilies statyboms, kurią 1529 m. naudojo gynybai nuo totorių. Jo anūkas Janas Zamoiskis giminės valdose 1580 m. įkūrė Zamostės pilį ir tapo jos pirmuoju ordinatu.

Šeima 
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmos žmonos vardas nežinomas. Antrą kartą vedė Aną Ugrovecką, nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus:

 Florianas (m. 1591), Kulmo pataurininkis (1574), Kulmo vėliavininkas (1582)
 Stanislavas (apie 1519–1572), Kullmo medžioklis (apie 1561), Kulmo kaštelionas (1566–1572), Karūnos dvaro etmonas (1566), Belzo seniūnas.

Nuorodos 
 История польских замков

Nuorodos 

Zamoiskiai
Žemietijos pakamariai
Žemietijos medžiokliai
Zapyškio senųjų kapinių koplyčia

Zapyškio senųjų kapinių koplyčia stovi Kauno rajone, Zapyškio rytiniame pakraštyje (nuo Kačerginės pusės), senosiose kapinėse prie pagrindinės Vytauto g., kelio . Teritorija priklauso Zapyškio Šv. Jono Krikštytojo parapijai.

Per kapines anksčiau tekėjęs Dievogalos Švento Jono upelis, kurio vandens gydomąja galia tikėjo žmonės. Šiuo metu kitoje kelio pusėje yra pažymėta šventvietė (prie Vytauto g. 5A).

Koplyčia yra regioninės reikšmės architektūros ir dailės paminklas, 1992 m. įregistruotas LR Kultūros vertybių registre (unik. kodas ). Senosios kapinės ir koplyčia yra 
vienas iš lankytinų objektų Zapyškio seniūnijoje.

Šiuo metu koplyčia uždaryta, nenaudojama, joje padėti kapinių kryžiai.

Istorija 

Koplyčioje laidoti kunigai, tarp jų – ir Zapyškio parapijos klebonas Jurgis Kolyta, globojęs Vincą Kudirką. Sakralinės paskirties statinys ne kartą kentėjo nuo aukso ieškotojų nagų – manyta, kad kunigai buvo laidojami su jiems priklausiusiomis vertybėmis. Per tokius vandališkus išpuolius stipriai niokotas koplyčios vidus. 

1901 m. uždarius Zapyškio bažnyčią, koplyčioje vyko pamaldos.

Atgimimo pradžioje koplyčioje vykdavo mišios per Jonines.

Koplyčią supančios senosios kapinės yra vertingos, turinčios Suvalkijos kultūros, istorijos ir architektūros bruožų. Jose prieš ir po 1863 m. sukilimo buvo laidojami Zapyškio apylinkių žmonės. Reikšminga tai, kad užrašai akmeniniuose paminkluose spaudos draudimo laikais buvo rašomi lietuviškai, vietine suvalkiečių tarme. Tai rodo menką lenkų kultūros įtaką šiaurės Suvalkijos žmonėms.

Architektūra 

Koplyčios statiniui būdinga klasicizmo stilistika. Pagrindinis fasadas su įėjimo durimis atgręžtas į vakarų pusę, su lauko akmenų prieslenksčiu. Koplyčios tūris kompaktinis, netaisyklingos formos plano, su nusklembtais rytų pusės kampais. Pastatas vienaaukštis, su pastoge. Stogo rytų pusėje koplytėlė su varpu ir kryžiumi neišlikusi. Stogo forma trišlaitė, danga - molio čerpės. Koplyčia yra vienos patalpos, su zakristija pietryčių pusėje ir įėjimu iš šiaurės vakarų pusės. Vakarų pusės fasado frontone įrengta apskrita švieslangio anga. Pastatas sumūrytas iš molio plytų. Viduje įrengta medinė sijinė perdanga, molio plytų grindys. Fasadai nutinkuoti, išsiskiria plytų mūro profiliuotas karnizas, kampų tinkuoto molio plytų mūro modifikuoti piliastrai.

Viduje įrengtas altorius su nutinkuota mūrine mensa ir dalinai išlikusiu mediniu retabulu.

Koplyčią supa padrikai išsidėstę įvairūs mažosios kraštovaizdžio architektūros statiniai ir vaizduojamojo meno formos, lieto metalo antkapinės tvorelės, masyvūs kryžiai. Kapinių pietrytinėje pusėje (šalia kelio) išsiskiria tinkuoto molio plytų mūro laidojimo rūsys.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Apie Zapyškį. Lankytinos vietos 
  

Kauno rajono koplyčios
Zapyškis
Lalibelos Šv. Jurgio bažnyčia

Lalibelos Šv. Jurgio bažnyčia () – viena iš vienuolikos monolitinių bažnyčių Lalibelos mieste Etiopijos šiaurėje. Bažnyčia pavadinta XIII a. šventojo Lalibela vardu. 

Bažnyčia buvo iškalta iš klinties rūšies tufo. Skaičiuojama, kad bažnyčia pastatyta XII-XIII a.  

1978 m. ši bažnyčia kartu su kitomis dešimt monolitinių uolose iškaltų bažnyčių buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Lalibelos Šv. Jurgio bažnyčia yra žinomiausia iš visų šių bažnyčių ir yra įtraukta į Aštuntojo pasaulio stebuklo sąrašą.

Šaltiniai 

Bažnyčios
Rumšiškių Šv. Onos koplyčia

Rumšiškių Šv. Onos koplyčia stovi Kaišiadorių rajone, Rumšiškių miestelio kapinėse, Marių g.

Koplyčia medinė, liaudies architektūros formų, pastatyta 1840 m. Ją yra piešęs dailininkas Kazys Šimonis. Stovi kapinių centrinėje dalyje, čia nuo kapinių vartų veda medžių alėja. Koplyčia atidaroma per Vėlines ir Rumšiškių bažnyčios atlaidus.

Koplyčia yra istorijos ir kultūros paminklas, 1992 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Šalia koplyčios yra poeto Jono Aisčio kapas, 4 Lietuvos karių kapai.

Šv. Antano koplyčia stovi prie bažnyčios.

Istorija 

Kaip ir Rumšiškių bažnyčia su varpine, taip ir ši koplyčia statant Kauno hidroelektrinę buvo perkelta iš senųjų kapinių, kurias užliejo Kauno marios, į naująsias kapines. Sovietmečiu čia ji stovėjo rytiniame pakraštyje.

Perkeltųjų Rumšiškių kapinių centrinėje dalyje, 8x7 m dydžio plote, buvo palaidoti sovietiniai kariai (19 karininkų ir 275 kareiviai). 1958 m. jose buvo pastatytas 7,75 m aukščio paminklas – ant postamento stovintis sovietinis „Karys-nugalėtojas“, laikantis vėliavą (skulp. Bernardas Bučas). Atgimimo laikais paminklas buvo susprogdintas, o sovietinių karių palaikai iškelti į Kaišiadoris. Į atsilaisvinusią vietą iš kapinių pakraščio buvo perkelta Šv. Onos koplyčia. Šiems darbams aukojo kraštietė Agota Grigaitis (1918–2005), kurios garbei prie koplyčios priekinės sienos pritvirtinta atminimo lenta.

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono koplyčios
Rumšiškės
Great Teacher Onizuka

Great Teacher Onizuka (), oficialiai trumpinama GTO, – japonų shōnen manga komiksai, parašyti ir iliustruoti Tooru Fudžisavos. Manga 1997–2002 m. laikotarpiu buvo publikuojama leidyklos „Kodansha“ leidžiamame žurnale „Weekly Shōnen Magazine“. Šiaurės Amerikoje mangą platino bendrovė „Tokyopop“; „GTO“ buvo viena pirmųjų JAV pasirodžiusių mangų orginaliu formatu.

Pasakojama apie 22-ejų metų buvusį bōsōzoku (baikerių) gaujos narį Eikičį Onidzuką, kuris patampa mokytoju vienoje iš Tokijo prestižinių privačių mokyklų.

2007 m. lapkričio mėn. duomenimis, mangos vienetų parduota per 50 mln. 1998 m. kūrinys buvo apdovanotas „Kodansha“ manga apdovanojimu shōnen kategorijoje.

Didelio populiarumo susilaukę manga komiksai buvo adaptuoti į kitas medijų formas: 12 serijų televizijos draminį serialą, rodytą 1998 m.; pilnametražį vaidybinį filmą, pasirodžiusį 1999 m.; 43 serijų anime serialą, rodytą 1999–2000 m. Vėliau buvo sukurta tęsinių komiksams ir televizijos serialui.

Siužetas 

Eikičis Onidzuka yra 22-ejų metų buvęs bōsōzoku gaujos narys ir skaistuolis. Vieną popietę Onidzukai benužiūrinėjant merginas su trumpas sijonais viename iš vietinių prekybos centrų jis susipažįsta su mergina, kuri sutinka su juo nueiti į pasimatymą. Onidzukos planas permiegoti su ja žlunga, kai pasirodo jos „vaikinas“, besantis jos mokytoju, ir paprašo jos sugrįžti pas jį. Nors mokytojas – senis ir nepatrauklus, tačiau jo, kaip mokytojo, padėtis daro merginai stiprią įtaką, tad ši nieko nemąsčiusi sugrįžta jam glėbin.

Po tokio reginio Onidzuka nusprendžia siekti mokytojo karjeros. Tačiau jam vos pavyksta įgyti mokytojo laipsnį, ir tai tik antrarūšiame koledže. Besiekdamas savo siekių jis suvokia du svarbius dalykus: jis turi sąžinės ir moralės jausmą. O tai reiškia, kad susitikinėjimas su moksleivėmis yra tabu, visgi jų neįprastai patrauklios mamos yra jau visai kitas reikalas. Jis mėgaujasi mokytojo darbu, dažniausiai mokydamas paauglius gyvenimiškų pamokų vietoje įprastų akademinių dalykų. Jis neapkenčia tradicinio švietimo sistemos, nes ja smukdomas mokinių išprusimas ir jiems pataikaujama.

Vadovaudamasis tokiu supratimu jis nutaria tapti didžiu mokytoju, savo mokymo metoduose pasitelkdamas savo paties filosofiją ir sugebėjimus itin įtemptoje situacijoje atlikti beveik bet ką. Onidzuka paskiriamas problematiškos klasės, kuri vieną mokytoją privedė prie mįslingos savižudybės ir dar du atitinkamai privertė palūžti psichologiškai bei įstoti į kultą, auklėtoju. Jis prisiima misiją pažinti patį save ir pagelbėti savo mokiniams susidoroti su jų gyvenimiškomis problemomis bei išmokyti juos nuoširdžiai mėgautis gyvenimu. Šiam tikslui įgyvendinti jis pasitelkia mokymo metodus, kurie iš vienos pažiūros atrodytų neortodoksalūs, prieštaraujantys įstatymams, taip pat ir keliantys pavojų gyvybei, tačiau kažkokiu būdų jam pavyksta sėkmingai priversti mokinius atsiverti ir įveikti savas problemas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Great Teacher Onizuka svetainėje Internet Movie Database

Manga
Anime
Cuadecuc, vampyras

Cuadecuc, vampyras (orig. „Cuadecuc, vampir“) – 1971 m. sukurtas juodai baltas dokumentinis siaubo filmas. Režisierius Pere Portabella juostoje užfiksavo 1969 m. Jesus Franco siaubo filmo „Grafas Drakula“ kūrimo užkulisius bei filmavimo fragmentus. Juostoje nėra žodžių (tik pačioje pabaigoje pasakomos kelios frazės), o visą juostos garsinį foną sudaro triukšmas.

Žodis „Cuadecuc“ katalonų kalboje kino žargone reiškia nebaigtą filmuoti juostą.

Pagrindiniai aktoriai 
 Christopher Lee
 Soledad Miranda
 Maria Rohm
 Herbert Lom
 Emma Cohen
 Jesus Franco

1971 filmai
Ispanijos filmai
Dokumentiniai filmai
Petras Mačiulis

Petras Mačiulis (1895 m. kovo 5 d. (pagal senąjį kalendorių) Bimbuose, Panemunėlio valsčius, Rokiškio aps. – 1978 m. rugpjūčio 22 d. Sunnyvale, Kalifornijos valstijoje, JAV) – teisės daktaras, diplomatas. Brolis – gydytojas chirurgas, kankinys Stasys Mačiulis.

Biografija 
1919 m. baigė gimnaziją Kaune. 1923 m. Romos universitete baigė teisės mokslus, įgydamas teisių daktaro laipsnį. Visą nepriklausomos Lietuvos laikotarpį nuo 1919 m. tarnavo Lietuvos Užsienio reikalų ministerijos žinyboje: 1919 m. – centro diplomatinis kurjeris, vėliau tais pačiais metais – Romoje, Lietuvos ambasados Italijoje sekretorius, 1923–1924 m. Užsienio reikalų ministerijos sekretorius, nuo 1925 m. Lietuvos ambasados Prahoje sekretorius.

1926–1929 m. mokytojavo suaugusiųjų gimnazijoje, o 1935–1942 m. – konservatorijoje, Kaune.

1929–1935 m. ėjo konsulo pareigas San Paule, Brazilijoje. Gyvendamas San Paule, įsteigė ir pastatė 4 lietuviškas mokyklas bei butus jų mokytojams.

1938–1940 m. Lietuvos diplomatas Maskvoje – Užsienio reikalų ministerijoje Pabaltijo, Sovietų Sąjungos ir Lenkijos skyriaus vedėjas. 1940–1942 Kauno X gimnazijos mokytojas, 1942–1944 Teologijos fakulteto vyr. asistentas.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. persikėlė į JAV. Aktyviai dalyvavo JAV Lietuvių bendrijos veikloje. 1930 m. Išvertė iš italų kalbos G. Papini „Kristaus istorija“, 1953 m. išvertė „Popiežijaus Celestino VI laiškus žmonėms“ (1953). 1962 m. išleido atsiminimų knygą „Trys ultimatumai“.

1936 m. apdovanotas Brazilijos Pietų Kryžiaus ordinu.

Nuorodos 

 Elena Markuckytė, Donatas Pilkauskas, Panevėžys. Gydytojas Stasys Mačiulis ;
 Bronius Vertelka. Knygos apie diplomatą ir medikų gyvenimą.

Literatūra 

 Joana Viga Čiplytė. Gyvenimas tėra akimirksnio viešnagė: teisės daktaras, diplomatas Petras Mačiulis, 1895–1978. Vilnius, Homo liber, 2011, 95 p.

Lietuvos politikai
Raudonojo kilimo teatras

„Raudonojo kilimo“ teatras – Vilniaus universiteto Kauno fakulteto teatras, įsikūręs Muitinės g. 8, Teatro menėje (IV korpusas). Šiuo metu teatrui vadovauja Kauno valstybinio lėlių teatro aktorė Indrė Taločkaitė.

Istorija 
Teatrą 2013 m. įkūrė aktorius-režisierius Andrius Žiurauskas. Teatras debiutavo 2014 m. gegužės 15 d. „Poezijos muitine“ – niekada nepublikuotos poezijos skaitymais fakulteto Liepų kiemelyje (Muitinės g. 8). Sulaukęs didelio susidomėjimo, renginys imtas organizuoti kiekvienais metais. 2015 m. balandžio 8 d. teatras pristatė publikai autentiškų istorijų vakarą „Atmintyje kai kas liko“.

Nariai 
Didžiąją dalį „Raudonojo kilimo“ teatro artistų sudaro skirtingų studijų programų studentai bei fakulteto alumnai. Tačiau teatre taip pat vaidina kitų universitetų studentai ar absolventai.

Spektakliai 
 „Atmintyje kai kas liko“. Režisierė Indrė Taločkaitė, aktoriai: Tautvydas Utyra, Julija Makaraitė, Ieva Pečiulytė, Rūta Narkevičiūtė, Adas Viliušis, Karolis Linauskas, Kristina Čeidaitė, Ieva Klimašauskaitė. (2015);

 Komedija „Nesusišnekam?!“ pagal Aleksėj Slapovkij pjesę „Nuo raudonos žiurkės iki žalios žvaigždės“. Režisierė Indrė Taločkaitė, aktoriai: Adas Viliušis, Ieva Klimašauskaitė, Tomas Kazlauskis, Justas Juknys, Rūta Narkevičiūtė, Karolis Linauskas, Ineta Kuralavičiūtė, Dalia Puidaitė, Lukas Četyrkovskis ir Laura Bleizgytė. (2016).

 „Įstrižainė-67“ pagal D. Ivanovo ir V. Trifanovo kūrinį (adaptavo Rūta Narkevičiūtė). Režisierė Indrė Taločkaitė, aktoriai: Dalia Puidaitė, Lukas Četyrkovskis, Ineta Kuralavičiūtė, Tomas Utmanas, Mantas Mockus, Agnė Mozūraitė, Kristina Užukauskaitė, Karolis Linauskas. Dailininkė Inga Navickaitė. (2017).

 „Ponas Kolpertas“ pagal Davido Gieselmanno pjesę. Režisierė Indrė Endriukaitė, aktoriai: Jurgis Simanavičius (Ralfas Grasina), Neda Gorytė (Sara Drėjer), Tomas Utmanas / Ernestas Basovas (Bastianas Molė), Ieva Hug (Edita Molė), Karolis Linauskas (Picų išvežiotojas). (2018).

Galerija

Šaltiniai 
 http://www.khf.vu.lt/apie-fakulteta/studentu-organizacijos/vu-khf-teatras
 https://www.facebook.com/vukhfteatras/
 http://www.teatromene.khf.vu.lt
 http://www.knf.vu.lt/darbuotojams/aktualijos/skelbimai/220-renginiai/2268-vu-knf-raudonojo-kilimo-teatro-premjera

Vilniaus universitetas
Kauno teatrai
Monika Navickienė

Monika Navickienė (g. 1981 m. birželio 25 d. Telšiuose) – Lietuvos politinė ir visuomenės veikėja.

Biografija 
1999 m. baigė Telšių Žemaitės gimnaziją, Telšių muzikos mokyklą. Įstojo į Vilniaus universitetą ir persikėlė gyventi į Vilnių. 2003 m. Vilniaus universitete įgijo filosofijos bakalauro laipsnį. 2005 m. Mykolo Romerio universitete įgijo mokesčių administravimo magistro laipsnį.

Nuo 2004 m. iki 2011 m. dirbo privačiame sektoriuje įvairiose pareigose: UAB „Aesculapius“ Vilniaus filialo direktorė; UAB „Raminora" (SPA Vilnius) personalo vadovė, SPA centro direktoriaus pavaduotoja; Druskininkų kurorto sveikatinimo įstaigų asociacija (projektas pagal 2.2. priemonę „Druskininkų kurorto paslaugų sektoriuje dirbančiųjų kvalifikacijos kėlimas pravedant profesionalius mokymus“), Vidinė projekto stebėtoja, UAB „MndM Concept“ direktorė, UAB „Adcrent“ direktorė.

Politinė veikla 
Nuo 2011 m. Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų narė. 2012 m. – rinkimų į Lietuvos Respublikos Seimą Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų kampanijos koordinatorė ir Seimo nario padėjėja.

Nuo 2013 m. Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų vykdomoji sekretorė. Nuo 2013 m. Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų Prezidiumo ir Tarybos narė.

2016 m. Tėvynės sąjungos – Lietuvos krikščionių demokratų kandidatė į Socialinės apsaugos ir darbo ministro postą.

Išrinkta į 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimą.

2020 m. gruodžio 7 d. Prezidentui Gitanui Nausėdai patvirtintus Ingridos Šimonytės ministrų kabineto sudėtį, M. Navickienė paskirta socialinės apsaugos ir darbo ministre.

Visuomeninė veikla 
Viena iš asociacijos „Neužmiršk“ steigėjų .

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos socialinės apsaugos ir darbo ministrai
Glūko geležinkelio stotis

Glūko geležinkelio stotis (iš pradžių vadinosi Poligono geležinkelio stotis, Artilerijos geležinkelio stotis) – Užnemunės geležinkelio stotis Glūko kaime, pastatyta apie 1895 m. 1926 m. nutraukus traukinių eismą, stoties pastatas naudotas įvairiais tikslais iki 1989 m. 1993 m. geležinkelio stoties pastatų kompleksas įtrauktas į Kultūros vertybių registrą, unikalus kodas .

Istorija 

1881 m. Rusijos imperijos valdžia šiauriniame Senosios Varėnos pakraštyje, kairėje Varėnės upės pusėje, įkūrė Vilniaus karinės apygardos kariuomenės vasaros pratimų stovyklą (lagerius) su medinėmis kareivinėmis ir dviejų aukštų karininkų klubo pastatu. Dešinėje Varėnės pusėje įrengtas 7×4 km artilerijos poligonas. Maždaug tuo pačiu metu buvo pradėtos Alytaus tvirtovės statybos. Susisiekimui tarp tvirtovės ir poligono apie 1895 m. buvo įrengta geležinkelio atkarpa, jungusi Alytų su Varėna (tuomet vadinta Orany), pastatytas Glūko geležinkelio stoties pastatų kompleksas su vandens bokštu ir perpumpavimo stotimi prie Varėnio ežero. Stotis pavadinta Poligon, bet greitai prigijo Artillerijskaja pavadinimas.

1920 m. Lenkijai okupavus Vilniaus kraštą, Varėna atsidūrė Lenkijos pusėje, o Glūko stotis – Lietuvos. Tokiu būdu Glūko geležinkelio stotis tapo galine geležinkelio atšakos stotimi Lietuvoje. 1923 m. pastačius geležinkelio jungtį Šeštokai–Kazlų Rūda, iki Glūko 1924–1926 m. kursuodavo traukiniai iš Kauno. Nuo 1924 iki 1927 m. traukiniai iš Kauno pro Alytų iki Artilerijos stoties dar važiuodavo. 1927 m. geležinkelių valdyba uždarė ir nugriovė medinį geležinkelio tiltą per Nemuną Alytuje (šioje vietoje stovi Baltosios rožės tiltas) ir demontavo geležinkelio liniją į Varėną.

1927 m. rugpjūčio 1 d. apie 3 km nuo Varėnos, buvusiuose rusų karininkų namuose daktaras Albinas Grigaitis įsteigė valstybinę tuberkuliozės sanatoriją. Po kelerių metų, 1931 m., ir Glūko geležinkelio stoties pastate įrengta tuberkuliozės sanatorija „Dainava“, kuriai taip pat vadovavo A. Grigaitis. Stoties pastatas su 40 ha žemės tuomet buvo išnuomoti Kauno miesto ligonių kasai. „Lietuvos aidas“ 1937 m. rašė, jog sanatorijai naudojama geležinkelio stotis suremontuota menkai ir „sanatoriškos išvaizdos nė neturi“. Antrojo pasaulinio karo metu kareivinių miestelis buvo sunaikintas, teritorija apaugo pušimis. Išlikusioje geležinkelio stotyje įrengtos gyvenamosios patalpos, vietoje vandens bokšto rezervuaro – patalpa poilsiui. 1952 m. stoties pastatą iš Geležinkelių valdybos nusipirko Varėnos miškų pramonės ūkis, kuris atliko pastato rekonstrukciją ir jame įrengė patalpas Glūko girininkijai bei tris butus girininkijos darbuotojams. Girininkija pastate veikė iki 1989 m., kol buvo sujungta su Merkio girininkija.

Šaltiniai 

Lietuvos geležinkelio stotys
Varėnos rajono paveldas
Paul Delaroche

Polis Delarošas (, 1797–1856 m.) – XIX a. pirmos pusės Prancūzijos dailininkas.

Biografija 

Ipolitas Polis Delarošas gimė 1797 m. liepos 17 d. Paryžiuje. Jo tėvas buvo dailės ekspertas, dėdė vadovavo Paryžiaus estampų kabinetui ir brolis tapo tapytoju. Iš pradžių P. Delarošas mokėsi pas Antuaną Žaną Gro. Išgarsėjo dramatiškais paveikslais su egzotiniais motyvais. Savo istorinėse ir Senojo Testamento scenose propagavo dramatinį romantizmą, panašų į vėlesnę Tomo Kutiūro kūrybą. 1832 m. jis tapo Paryžiaus aukštosios dailės mokyklos profesoriumi, buvo priimtas į Prancūzijos institutą. P. Delarošo garsiausiu kūriniu įvardijamas paveikslas „Ledi Džeinės Grei egzekucija“ (1833, Nacionalinė Londono galerija), kuriame pavaizduota trumpiausiai valdžiusios (8 dienas) Anglijos karalienės mirtis. Kiti panašaus dramatiško siužeto paveikslai − „Edvardo vaikai“, „Žanos d'Ark tardymas“. Polis Delarošas derino romantizmo dramatiškumą ir kartu klasicizmui būdingą vaizduojamų veikėjų formų nuosaikų grožį. Šis dailės stilius vėliau buvo pavadintas akademizmu. 

Polis Delarošas mirė 1856 m. lapkričio 4 d. Paryžiuje. Dailininkas savo gyvenimo metu buvo labai populiarus, žymesnis nei šiuo metu daug garsesni jo amžininkai: Engras ir Delakrua. Po jo mirties 1856 m. Paryžiaus aukštojoje mokykloje jam pagerbti, tapytojų prašymu, po kuriuo pasirašė Engras, Delakrua, Horacijus Vernė ir Aris Šeferis tarp kitų, buvo surengta didžiulė paroda, kurią galima įvardinti pirmąja retrospektyvine paroda istorijoje. Maždaug po 1860 m. P. Delarošo autoritetas smuko, jo dailė praktiškai tapo ignoruojama iki šių laikų.

Darbų galerija 
 wikiart.org

Šaltiniai 

 Encyclopaedia Britannica
 Londono nacionalinė galerija
 Allison Lee Palmer. Historical Dictionary of Romantic Art and Architecture. Scarecrow Press, 2011, p. 82

Delaroche, Paul
Rūsteikių sentikių cerkvė

Rūsteikių sentikių cerkvė – veikiantys rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Zarasų rajone, Rūsteikių kaime, 10,5 km į pietus nuo Zarasų, prie kelio , 4,3 km į vakarus nuo kelio .

Parapijos kapinės nuo XX a. pradžios įsikūrusios Tumiškės kaime.

Istorija 

Archyviniai duomenys nurodo sentikių bendruomenės Rūsteikiuose pradžią 1890 m. Sentikiai čia buvo apsigyvenę daug anksčiau, bet valdžios persekiojami jie negalėjo susivienyti. Pasikeitus aplinkybėms į gerąją pusę, atsirado proga pasistatyti savo maldos namus. Jie iškilo 1908 m. Iki tol pamaldos vykdavo parapijiečių namuose. 1915-1919 m. šventovė buvo uždaryta.

1930–aisiais bendruomenėje buvo apie 500 narių. Jie kreipėsi į valdžią su prašymu atidaryti religijos mokymo kursus, o vaikus mokyti dėstomąja rusų kalba, nes apie 100 jų mokėsi lietuviškose mokyklose. Po 1929 m. kreipimosi į Lietuvos Prezidentą cerkvės remontui buvo skirta paskola įsigyti medienai.

Per Antrąjį pasaulinį karą nukentėjo dauguma Rūsteikių sentikių. Po 1960 m. bendruomenė ilgai neturėjo savo šventiko. 1990–ųjų viduryje maldos namai liko be ikonų ir bažnytinių knygų, pamaldos nebevyko.

Restauruota cerkvė vėl atnaujino savo veiklą 2008 m. spalio 19 d., joje buvo švenčiama cerkvės 100 metų sukaktis. Nuo to laiko cerkvėje pastoviai vyksta pamaldos, į kurias susirenka iki 50 žmonių. 2016 m. vyko klebonijos atstatymo darbai.

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
 Rūsteikių sentikių religinė bendruomenė (Рустейкская староверческая религиозная община)
 Rūsteikių bendruomenės istorija
 Sentikiai kryžiumi pagerbė protėvius
 Sentikiai paminėjo reikšmingas datas

Lietuvos sentikių cerkvės
Zarasų rajono bažnyčios
Minaukos sentikių cerkvė

Minaukos sentikių Švč. Dievo Motinos Globėjos cerkvė – sentikių maldos namai, veikiantys Zarasų rajone, Minaukos kaime, 4 km į pietus nuo Zarasų, prie kelio , 4,3 km į vakarus nuo kelio .

Istorija 

Minaukos sentikiai gyvuoja nuo XVIII a. antrosios pusės, pagal kitus duomenis, ši bendruomenė kūrėsi caro Aleksandro II valdymo laikotarpiu (1855-1881). 

Parapijos kapinės Minaukoje įsikūrė 1904-1905 m. Šiuo metu stovinti medinė cerkvė pastatyta 1904 m. 

1930-jų pabaigoje bendruomenėje buvo daugiau kaip 800 narių.

XX a. pabaigoje sentikių bendruomenė ženkliai sumažėjo, pamaldos vyko retsykiais.

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
 Minaukos sentikių religinė bendruomenė (Миновская староверческая религиозная община)
 Minaukos bendruomenės istorija

Lietuvos sentikių cerkvės
Zarasų rajono bažnyčios
Kisijis

Kisijis () – miestas pietvakarių Kenijoje, į pietus nuo Kisumu (nuo šio miesto skiria įsiterpusi Viktorijos ežero įlanka); apskrities centras. Dauguma gyventojų – kisijai. Plentai į Kisumu, Keričą, Mvanzą, yra oro uostas. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kukurūzai, ankštiniai, bananai, vaisiai). Apylinkėse kasamas talkochloritas, miesto amatininkai iš jo gamina papuošalus, indus. Veikia universitetas.

Kenijos miestai
Turmanto sentikių cerkvė

Turmanto sentikių cerkvė – veikiantys rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Zarasų rajone, Turmante, 1 km į pietus nuo pasienio su Latvija.

Istorija 

Turmanto sentikių bendruomenė galutinai susiformavo 1933 m., kai už suaukotas lėšas buvo pastatyti maldos namai. Iki tol vietos tikintieji važiuodavo į pamaldas Dūkšte. Maldyklos statyba truko trejus metus. Ją pašventino Dūkšto šventikas Michailas Blinovas, kuris dar iki cerkvės pastatymo atvažiuodavo į Turmantą krikštyti ir laidoti sentikių parapijiečių.

1949 m. bendruomenėje buvo apie 500 narių.

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
 Turmanto sentikių religinė bendruomenė (Турмантасская староверческая религиозная община) 
 Turmanto bendruomenės istorija

Lietuvos sentikių cerkvės
Zarasų rajono bažnyčios
Turmantas
Suvieko Šv. Onos koplyčia

Suvieko Šv. Onos koplyčia – veikianti katalikų koplyčia Zarasų rajone, Suvieko kaime, 
prie kelio . Priklauso Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus parapijai. Liepos mėn. vyksta tradiciniai Šv. Onos atlaidai, kartu rengiama ir Suvieko seniūnijos šventė „Vasara kaime“. Prie koplyčios yra šarvojimo salė.

Istorija 

Koplyčia buvo įrengta buvusio Suvieko tarybinio ūkio administraciniame pastate. Ją pašventino 2005 m. spalio mėn. vyskupas Jonas Kauneckas.

Senas bažnyčios tradicijas Suvieke byloja atminimo lenta kaimo kapinėse: „Šioje vietoje apie 1522 m. buvo pastatyta Suvieko bažnyčia, o 1863 m. sukilimo metu nugriauta.“

Šaltiniai 

Zarasų rajono koplyčios
Suviekas
Havajinė varna

Havajinė varna (Corvus hawaiiensis) – varninių (Corvidae) šeimos, varnų (Corvus) genties paukštis. Havajuose šie paukščiai vadinami „alala“.

Paplitimas 
Endeminė ir labai reta Havajų salyne esančios Havajų salos rūšis. Remiantis 2016 m. duomenimis, tai pati rečiausia varninių šeimos rūšis. Jos pradėjo nykti nuo 1890 m., kada vaisius ir kavą auginantys ūkininkai ėmė jas naikinti. 1978 m. gamtoje buvo likę apie 50–150 individų, o 1992 m. buvo išlikę 11 ar 12 šių paukščių. Paskutinis gamtoje paukštis buvo matytas 2002 m. birželio mėnesį. 2014 m. nelaisvėje laikomų ir veisiamų paukščių populiaciją sudarė 115 individų. Kada susiklostys palankios aplinkybės, yra planuojama havajines varnas reintrodukuoti į jų buvusią ankstesnę gyvenamą aplinką.

Gyvenamas biotopas 
Sėslios. Gyvena sausuose miškuose, Mauna Loa ir Hualalai 900–1850 metrų aukščio ugnikalnių nuokalnėse.

Išvaizda 
Havajinė varna yra vidutinio dydžio, su palyginti gana didele galva ir vidutinio ilgio kojomis. Jos 48–52 cm kūno ilgio, įskaitant uodegą. Patinėliai sveria apie 555 g, patelės apie 485 g. Havajinė varna pasižymi pilkšvai juodu plunksnų apdaru, bei rudu sparnų atspalviu. Pagurklis turi tamsiai pilkus pūkelių pagrindus. Paukščio kojos ir snapas yra juodi.

Havajinių varnų intelektas 
Šios rūšies varnos pasižymi ypatingais sugebėjimais pačios gamintis primityvius „įrankius“ ir jais pasinaudoti ieškant maisto ar jį išsikrapštyti iš sunkiai pasiekiamų plyšių bei atlikti kitus įvairius testus. Tokiais ypatingais sugebėjimais pasižymi ir joms labai artimos Naujosios Kaledonijos varnos.

Elgesys 
Lizdą sukasi nuo kovo pradžios iki birželio pradžios. Deda 1–5 žalsvai mėlynus kiaušinius, bet dažniausiai užaugina du, rečiau vieną jauniklį.

Mityba 
Minta tiek augaliniu, tiek gyvuliniu maistu.

Amžius 
Laisvėje išgyvena apie 7,3 metų, ilgiausiai iki 18 metų, o nelaisvėje laikomos gyvena iki 25 metų.

Šaltiniai

Nuorodos 
 hbw.com / Hawaiian Crow (Corvus hawaiiensis)
 hbw.com/ibc / Hawaiian Crow Corvus hawaiiensis
 sbs.com.au / Hawaiian crows can use sticks as tools but are nearly extinct, 2016-09-16
 youtube.com / Rare crow shows a talent for tool use
 youtube.com / Flight of the Alala

Varniniai
Havajai
2016 m. Singapūro Grand Prix

2016 m. Singapūro Grand Prix (arba 2016 Formula 1 Singapore Airlines Singapore Grand Prix) – 15-tasis 2016 m. Formulės 1 sezono etapas ir septynioliktas Singapūro Grand Prix bei devintas kartas, kai jis surengtas Marinos įlankoje. Jis vyko rugsėjo 16–18 dienomis Marina Bay Street Circuit trasoje Marinos įlankoje, Singapūre.

Mercedes komandos lenktynininkas Lewis Hamilton lenktynes pradėjo būdamas čempionato lyderiu ir savo komandos draugą Nico Rosbergą lenkdamas dviem taškais. Konstruktorių čempionato lyderė Mercedes komanda turėjo 208 taškų persvarą. Red Bull komanda buvo antra, o Ferrari trečia. Ferrari lenktynininkas Sebastianas Vettelis gynė 2015 m. iškovotą titulą. 

Rosbergas pradėjo lenktynes iš pole pozicijos ir visą laiką pirmavo iki galo išlaikydamas už savęs lenktynių pabaigoje jį pasivijusį Daniel Ricciardo, ir rungtynes laimėjo mažesne nei pusės sekundės persvara.

Kvalifikacija 

Pastabos:
 — Sergio Pérez buvo skirta penkių starto pozicijų bauda už tai, kad nesumažino greičio esant geltonai vėliavai ir papildoma trijų vietų bauda už tai, kad esant geltonai vėliavai lenkė.
 — Romain Grosjean buvo skirta penkių starto pozicijų bauda dėl naujos pavarų dėžės.
 — Sebastian Vettel skirta penkių starto pozicijų bauda už neplanuotus pavarų dėžės pakeitimus ir 20 pozicijų bauda už papildomų variklio elementų panaudojimą.

Lenktynės

Čempiomato įskaitos 

Lenktynininkų įskaita

Konstruktorių įskaita

 Pastaba: Į lenteles įtrauktos tik pirmos penkios pozicijos.

Šaltiniai 

Formulės 1 Grand Prix
2016 sporte
Povilas Šidlauskas

Povilas Šidlauskas (1890 m. spalio 15 d. Puknionių kaime, Linkuvos valsčiuje – 1973 m. gegužės 22 d. Kulautuvoje) – lietuvių katalikų kunigas, kanauninkas, prelatas.

Biografija 

Gimė valstiečių šeimoje. Mokėsi Linkuvos pradinėje mokykloje, vėliau Vitebske. 1911-1916 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje, įšventintas į kunigus Petrapilio  Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčioje  1916 m. gegužės 22 d. Šventimus suteikė vyskupas Pranciškus Karevičius. 1915-1918 m. gyveno Vitebske.  1918-1921 m. tarnavo vikaru Tauragėje, 1921-1922 m. Viduklėje. 1922-1924 buvo Jurbarko „Saulės“ progimnazijos kapelionas. 1924-1926 m. studijavo  Lietuvos universiteto teologijos-filosofijos fakultete Kaune ir įgijo Kanonų Teisės licenciato laipsnį. 

1926 m. įsteigus Panevėžio vyskupiją, 1926-1931 m. ėjo vyskupijos kurijos kanclerio pareigas, 1928 m. buvo paskirtas Kapitulos kanauninku ir atliko įvairias pareigas Panevėžio vyskupijos kurijoje: vyskupo sekretoriaus,  viceoficiolo, tribunolo teisėjo ir kt. 1932-1944 m. Panevėžio Kristaus Karaliaus katedros klebonas, nuo 1933 m. Panevėžio Vincento Pauliečio draugijos pirmininkas, nuo 1937 m. birželio 10 d.  Panevėžio šv. Zitos draugijos pirmininkas.

Nuo 1937 m., būdamas Panevėžio Kristaus Karaliaus katedros klebonu,  pirmininkavo Berčiūnų bažnyčios statybos komitetui, o  1938-1944 m.  daug rūpesčio  ir pastangų įdėjo Berčiūnų Jėzaus Širdies bažnyčios statybai. Pašventinta, tačiau iki galo neužbaigta bažnyčia 1957 m. buvo sovietų susprogdinta. Paminklinė Berčiūnų bažnyčia buvo statoma kaip padėka dėl Panevėžio išlaisvinimo iš komunizmo tironijos ir kaip šventa pagarba dėl šios laisvės kritusiems, tremtiniams ir kitoms komunizmo aukoms.  

1945-1950 m. Lampėdžių bažnyčios administratorius. Sovietų valdžios areštuotas 1950 m. birželio 29 d, tų pačių metų gruodžio 30 d. nuteistas 10 metų katorgos, konfiskuotas visas jo turtas. Kalėjo Jerceve, Konošos, Archangelsko srityje. Iš Sibiro lagerių grįžo 1954 m. ir iki 1962 m. dirbo pastoracinį darbą prie Panevėžio katedros.   

Kai sovietinė valdžia nušalino Panevėžio vyskupijos valdytoją vyskupą Julijoną Steponavičių, 1961 m. Šventasis  Sostas P. Šidlauską paskyrė šios vyskupijos Apaštališkuoju administratoriumi. Tačiau valdžia neleido jam eiti pareigų ir 1962 m. ištrėmė už vyskupijos ribų į Kaišiadorių vyskupiją, Merkinę altaristu, o 1969 m. į Kulautuvą. 

Palaidotas Panevėžio Kristaus Karaliaus katedros kapinėse.

Lietuvos kunigai
Lietuvos vyrų golbolo rinktinė

Lietuvos vyrų golbolo rinktinė – Lietuvai tarptautinėse golbolo (aklųjų riedulio) varžybose atstovaujanti nacionalinė šalies rinktinė. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos aklųjų sporto federacija. Rinktinės sportininkus, trenerius bei prie jos veiklos prisidedančius asmenis vienija Nacionalinė golbolo asociacija.

Rinktinės sudėtis 
 2021 m. Lietuvos golbolo rinktinę sudaro 6 žaidėjai:
 
 Mantas Brazauskis (g. 1990 m.)
 Artūras Jonikaitis (g. 1976 m.)
 Nerijus Montvydas (g. 1985 m.)
 Genrik Pavliukianec (g. 1976 m.)
 Justas Pažarauskas (g. 1991 m.)
 Marius Zibolis (g. 1988 m.)

Rinktinės vyr. treneris – Valdas Gecevičius.
 2018 m. Lietuvos golbolo rinktinę sudaro 6 žaidėjai:
 
 Justas Pažarauskas (g. 1991 m.) 
 Artūras Jonikaitis (g. 1976 m.)
 Mantas Brazauskis (g. 1990 m.)
 Mantas Panovas (g. 1989 m.)
 Marius Zibolis (g. 1974 m.)
 Nerijus Montvydas (g. 1985 m.) 

Rinktinės vyr. treneris – Šarūnas Jukna.

Pasiekimai aukščiausio rango varžybose 

 2021 m. Europos čempionatas – I vieta
 2021 m. Tokijo Parolimpinės žaidynės – III vieta
2017 m. Europos čempionatas – I vieta
 2016 m. Rio de Žaneiro Parolimpinės žaidynės – I vieta 
 2015 m. Europos čempionatas – III vieta
 2014 m. Pasaulio čempionatas – IV vieta
 2013 m. Europos čempionatas – I vieta
 2012 m. Londono Parolimpinės žaidynės – IV vieta
 2011 m. Europos čempionatas – II vieta
 2010 m. Pasaulio čempionatas – I vieta
 2009 m. Europos čempionatas – I vieta
 2008 m. Pekino Parolimpinės žaidynės – II vieta
 2007 m. Europos čempionatas – I vieta
 2006 m. Pasaulio čempionatas – I vieta
 2002 m. Pasaulio čempionatas – II vieta
 2001 m. Europos čempionatas – II vieta
 2000 m. Sidnėjaus Parolimpinės žaidynės – II vieta
 1998 m. Pasaulio čempionatas – III vieta

Šaltiniai

Nuorodos 
 LASF oficiali svetainė
 Nacionalinės golbolo asociacijos oficiali svetainė
 Pasaulio golbolo rinktinių reitingai 

Lietuvos sporto rinktinės
Neįgaliųjų sportas
Lietuvos golbolas