joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lomžos rajonas

Apie dabartinę Lenkijos apskritį žr. Lomžos apskritis.
Lomžos rajonas (, ) – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Lomžos mieste.

Istorija 

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.

Lomžos apskritis
Buvę Baltarusijos rajonai
Sokulkos rajonas

Apie dabartinę Lenkijos apskritį žr. Sokulkos apskritis;
 Apie 1807-1939 m. egzistavusią apskritį žr. Sokulkos apskritis.
Sokulkos rajonas (, ) – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Sokulkos mieste.

Istorija 

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Sokulkos apskrities žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.

Sokulkos apskritis
Buvę Baltarusijos rajonai
Šniadovo rajonas

Apie dabartinį Lenkijos valsčių žr. Šniadovo valsčius.
Šniadovo rajonas () – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Šniadovo mieste.

Istorija 

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.

Šniadovo valsčius
Buvę Baltarusijos rajonai
Zabluduvo rajonas

Apie dabartinį Lenkijos valsčių žr. Zabluduvo valsčius.
Zabluduvo rajonas () – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Zabluduvo mieste.

Istorija 

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.

Zabluduvo valsčius
Buvę Baltarusijos rajonai
Zambruvo rajonas

Apie dabartinę Lenkijos apskritį žr. Zambruvo apskritis.
Zambruvo rajonas (, ) – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Zambruvo mieste.

Istorija 

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės vaivadijos sudėtį.

Zambruvo apskritis
Buvę Baltarusijos rajonai
Bialoviežos apskritis

Apie dabartinį Lenkijos valsčių žr. Bialoviežos valsčius.
Bialoviežos apskritis () – 1920-1922 m. šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje egzistavusi apskritis. Apskrities centras buvo Bialoviežos miestas.

Istorija

Apskritis įkurta 1920 m. gruodžio 12 d. iš dalies Pružanų apskrities (Bialoviežos valsčius, Masevo valsčius, Suchopolio valsčius) ir dalies Bresto apskrities (Polovcės valsčius, Vežchovicės valsčius, Dmitrovičės valsčius, Dvorcės valsčius). Didžiausia gyvenvietė buvo Narevka su 1 205 gyventojais. 1921 m. vasario 19 d. Dmitrovičės, Dvorcės, Polovcės ir Vežchovicės valsčiai buvo priskirti Bresto apskričiai. 1922 m. rugpjūčio 1 d. apskritis buvo panaikinta ir likę trys Bialoviežos, Masevo ir Suchopolio valsčiai prijungti prie Bresto apskrities.

Tautinė ir religinė sudėtis

Pagal 1921 m. gyventojų surašymą apskrityje gyveno 17 879 gyventojai, kurių tautinė ir religinė sudėtis atrodė taip:

Šaltiniai

Bialovežos valsčius
Hainuvkos apskritis
Balstogės vaivadijos (1919–1939) apskritys
Viktoras Gamziukas

Viktoras Gamziukas (1913 m. rugpjūčio 6 d. Sartininkuose, Tauragės aps. – 1947 m. rugpjūčio 10 d. Haunštetene, Vokietijoje) – Lietuvos kariuomenės Priešlėktuvinės apsaugos rinktinės karininkas.

Biografija 
1933 m. baigęs Kauno „Aušros“ berniukų gimnaziją pašauktas atlikti privalomąją karinę tarnybą ir nukreiptas į PLP karo mokyklą. 1935 m. baigė jos XVII laidą ir suteikus jauneniojo leitenanto laipsnį paskirtas į steigiamą Priešlėktuvinės apsaugos rinktinę automatinių pabūklų kuopos 3-io būrio vadu. 1938 m. suteiktas leitenanto laipsnis. 1940 m. pradžioje perkeltas į Kariuomenės štabo Priešlėktuvinės apsaugos skyrių karininku kuopos vado teisėmis bei atrinktas studijuoti Rygos karo akademijoje, tačiau Lietuvą okupavus SSRS į ją mokytis neišvyko. 

1940 m. rudenį likviduojant Lietuvos kariuomenę paskirtas Raudonosios armijos 29 Teritorinio šaulių korpuso 179 šaulių divizijos zenitinės artilerijos diviziono baterijos vadu. 

Kilus Vokietijos-SSRS karui, iš kariuomenės pasitraukė, vokiečių kariuomenei užėmus Vilnių suimtas ir trumpai kalintas Lukiškių kalėjime. Vėliau dirbo kooperatyvo „Dailė“ parduotuvėje Kaune. 

1944 m. vasarą su šeima pasitraukęs iš Lietuvos į Austriją, Wattens miestelyje dirbo Swarovski firmos įmonėje. 1946 m. persikėlė į Vokietiją. 

Staiga mirė po atliktos išvaržos operacijos. Palaidotas senosiose Haunstetten miestelio kapinėse. 

Lietuvos karininkai
Balstogės sritis (1941–1945)

Apie Rusijos imperijos, Balstogės sritį 1807–1842 m. žr. Balstogės sritis (1807-1842);
 Apie Baltarusijos TSR, Balstogės sritį 1940–1945 m. žr. Balstogės sritis (Baltarusijos TSR);

Balstogės sritis (, ) – 1941–1945 m. egzistavusi sritis Trečiojo Reicho rytinėje dalyje. Centras – Balstogė. Sritis ribojosi šiaurės rytuose su Ostlando Lietuvos generaline sritimi, rytuose su Baltarusijos generaline sritimi, pietryčiuose su Ukrainos reichskomisariatu, pietvakariuose su Trečiojo Reicho Generalgubernija ir šiaurės vakaruose su Rytų Prūsija.

Istorija 

1941 m. birželį prasidėjus Trečiojo Reicho ir Tarybų Sąjungos karui beveik visa buvusi Baltarusijos TSR, Balstogės srities teritorija buvo užimta vokiečių jau birželio pabaigoje – liepos pradžioje. 1941 m. liepos 17 d. paskirta krašto administracija, o pati sritis oficialiai įkurta 1941 m. rugpjūčio 1 dieną. Srities administracijos vadovu buvo paskirtas gauleiteris Erich Koch. 1941 m. lapkričio 1 d. prie srities iš Ostlando buvo prijungtas Gardino miestas ir jo apylinkės, o pats miestas 1942 m. pervadintas Garten. 1943 m. rugpjūčio 15-16 d. Balstogės gete įvyko Balstogės geto sukilimas. 1943 m. spalio 20 d. srities šiaurinė siena su Rytų Prūsijai priklausiusiu Suvalkų trikampiu buvo perkelta šiauriau ties Augustavo kanalu. 1944 m. liepos – rugpjūčio mėnesį Raudonoji armija užėmė daugiau nei pusę srities teritorijos ir srities administracija buvo perkelta į Barštyną. 1945 m. sausio mėnesį Raudonoji armija užėmė Grajevo ir Lomžos apylinkes taip galutinai užimdama visą sritį. 1944–1945 m. vietoje srities Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR vėl atkūrė buvusią baltarusišką Balstogės sritį, bet jau 1945 m. rugpjūtį po 1945 m. rugpjūčio 16 d. Lenkijos ir TSRS sienų sutarties dalis srities žemių buvo perduotos Lenkijos Liaudies Respublikos, Balstogės vaivadijai, o kita dalis Baltarusijos TSR Gardino ir Bresto sritims.

Suskirstymas 

Sritis buvo suskirstyta į 8 krašto komisariatus (, ): Balstogės (Kreiskommissariat Nikolaus), Bielsko (Kreiskommissariat Tubenthal), Grajevo (Kreiskommissariat Piachor, vėliau Knispel), Gardino (Kreiskommissariat Plötz), Lomžos (Kreiskommissariat Gräben), Sokulkos (Kreiskommissariat Seiler), Valkavisko (Kreiskommissariat Pfeifer) ir Balstogės miestas.

Gyventojai 

Srities įkurimo metu šioje teritorijoje gyveno apie 1 383 000 gyventojų:

 Lenkai – 60% (830 000);
 Gudai – 21,7% (300 000);
 Ukrainiečiai – 14,5% (200 000);
 Žydai – 3,6% (50 000);
 Vokiečiai – 0,2% (2 000).

Literatūra 

 Boog, Horst (1998). Germany and the Second World War: The attack on the Soviet Union. Oxford University Press. p. 1239. ISBN 0-19-822886-4.
 Kroener, Bernhard R.; Müller, Rolf-Dieter; Umbreit, Hans (2000). Germany and the Second World War:Organization and mobilization of the German sphere of power. Wartime administration, economy, and manpower resources 1939–1941. Oxford University Press. p. 172. ISBN 0-19-822887-2.

Nuorodos 

 Srities žemėlapis (angl.).

Trečiojo Reicho administraciniai vienetai
Balstogės istorija
Palenkės istorija
Lenkijos istorija 1939-1945 m.
Balstogės vaivadija (1975–1998)

Apie Balstogės vaivadiją 1919-1939 m. žr. Balstogės vaivadija (1919-1939);
 Apie Balstogės vaivadiją 1945-1975 m. žr. Balstogės vaivadija (1945–1975).Balstogės vaivadija' () − 1975−1998 m. Lenkijos Liaudies Respublikos ir nepriklausomos Lenkijos teritorijos administracinis vienetas. Vaivadijos sostinė buvo Balstogės miestas. Vaivadijoje buvo 20 miestų ir 50 valsčių. Vaivadija ribojosi rytuose su Baltarusijos TSR, pietuose su Palenkės Bialos vaivadija, pietvakariuose su Sedlcų vaivadija, vakaruose su Lomžos vaivadija ir šiaurėje su Suvalkų vaivadija.

Istorija

Vaivadija buvo įkurta 1975 m. birželio 1 d. vykdant Lenkijos administracinių vienetų reformą, kai iš didelės Balstogės vaivadijos buvo įkurtos 4 mažesnės: Balstogės vaivadija, Lomžos vaivadija, Suvalkų vaivadija ir Ostrolenkos vaivadija. 1999 m. sausio 1 d. vaivadija tapo naujai įkurtos Palenkės vaivadijos dalimi.

Gyventojų kaita

Suskirstymas

Vaivadiją sudarė 6 rajonai:

 Balstogės: Choroščo valsčius, Čarna Bialostockos valsčius, Dobžinevo Košcelnės valsčius, Grudeko valsčius, Juchnovec Dolnų valsčius, Lapių valsčius, Michalovo valsčius, Pošvientnės valsčius, Supraslio valsčius, Suražo valsčius, Turošno Košcelnos valsčius, Tikocino valsčius, Vasilkuvo valsčius, Zabluduvo valsčius ir Balstogės miestas;
 Bielsko: Bielsko valsčius, Bočkų valsčius, Bransko valsčius, Orlos valsčius, Rudkos valsčius, Viškų valsčius ir Bielsko miestas;
 Hainuvkos: Bialoviežos valsčius, Čeremchos valsčius, Čižų valsčius, Dubičės Cerkevnės valsčius, Hainuvkos valsčius, Kleščelės valsčius, Narevo valsčius, Narevkos valsčius ir Hainuvkos miestas;
 Monkų: Jasionuvkos valsčius, Jašvilių valsčius, Knišino valsčius, Kripno valsčius ir Monkų valsčius;
 Semiatičės: Drohičino valsčius, Dziadkovicės valsčius, Grodzisko valsčius, Mielniko valsčius, Mileičicės valsčius, Nužeco Stacjos valsčius, Semiatičės valsčius ir Semiatičės miestas;
 Sokulkos: Dambravos valsčius, Januvo valsčius, Koricino valsčius, Krinkų valsčius, Kužnicos valsčius, Naujadvario valsčius, Sidros valsčius, Sokulkos valsčius, Suchovolos valsčius ir Šudzialovo valsčius.

Miestai

Vaivadijos miestų gyventojų skaičius 1998 m. gruodžio 31 dieną:

Balstogė
Lenkijos vaivadijos 1975-1998
Palenkės istorija
Palenkės vaivadija (1793)

Palenkės vaivadija () buvo trumpalaikis Abiejų Tautų Respublikos, Mažosios Lenkijos provincijos administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs nuo 1793 m. iki 1795 m. dabartinės Lenkijos šiaurės rytuose. Vaivadija šiaurėje ribojosi su Gardino vaivadija, rytuose su Naugarduko vaivadija, pietryčiuose su Bresto vaivadija, pietuose su Liublino vaivadija, pietvakariuose su Varšuvos vaivadija, šiaurės vakaruose su Mazovijos vaivadija ir Prūsijos karalyste.

Istorija

Vaivadija buvo įkurta 1793 m. lapkričio 23 d. Gardino seimo nutarimu iš dalies buvusios Palenkės vaivadijos ribose. Lenkijos Karalystės Seime vaivadija turėjo savo atstovus: vaivadą ir kaštelioną bei šešis atstovus renkamus ketveriems metams (po du iš visų trijų apskričių). Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo vakarinės vaivadijos žemės atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui ir maža dalis rytinių žemių Rusijos imperijos Slanimo gubernijai.

Suskirstymas

Vaivadiją sudarė trys žemės:

 Bielsko žemė;
 Drohičino žemė;
 Mielniko žemė.

Literatūra

 Volumina Legum, T.X. Konstytucje Sejmu Grodzieńskiego z 1793 r / Wydał Z. Kaczmarczyk przy współudziale J. Matuszewskiego, M. Sczanieckiego i J. Wąsickiego. – Poznań, 1952.

Palenkės istorija
1793 m. vaivadijos
Mazovijos vaivadija (1793)

Apie dabartinę Lenkijos vaivadiją žr. Mazovijos vaivadija;
 Apie 1513-1793 m. egzistavusią vaivadiją žr. Mazovijos vaivadija (ATR).
Mazovijos vaivadija () buvo trumpalaikis Abiejų Tautų Respublikos, Didžiosios Lenkijos provincijos administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs nuo 1793 m. iki 1795 m. dabartinės Lenkijos šiaurės rytuose. Vaivadija šiaurėje ribojosi su Prūsijos karalyste, rytuose su Palenkės vaivadija, pietvakariuose su Varšuvos vaivadija, šiaurės vakaruose su Cechanuvo vaivadija.

Istorija

Vaivadija buvo įkurta 1793 m. lapkričio 23 d. Gardino seimo nutarimu iš dalies buvusios Mazovijos vaivadijos žemių. Lenkijos Karalystės Seime vaivadija turėjo savo atstovus: vaivadą ir kaštelioną bei šešis atstovus renkamus ketveriems metams (po du iš visų trijų apskričių). Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo vaivadijos žemės atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui ir Plocko departamentui.

Suskirstymas

Vaivadiją sudarė trys žemės:

 Viznos žemės;
 Lomžos žemės;
 Nuro žemės.

Literatūra

 Volumina Legum, T.X. Konstytucje Sejmu Grodzieńskiego z 1793 r / Wydał Z. Kaczmarczyk przy współudziale J. Matuszewskiego, M. Sczanieckiego i J. Wąsickiego. – Poznań, 1952.

Mazovijos istorija
1793 m. vaivadijos
Palmės lapas (simbolis)

Palmės lapas – palmės (arekinių šeima) lapas, ikikrikščioniškais laikais simbolizavęs triumfą ir pergalę. Senovės Romoje palmės lapais kaip garbės ženklu apdovanodavo žaidynių nugalėtojus, kariškius už karines pergales.

Palmės lapas dažnai vadinamas palmės šakele ar palmės šaka (), nors anatomiškai tai yra sudėtiniai palmių lapai.

Lordo Nelsono devizas buvo  'Nusipelnęs teneša palmę'. Palmių lapai naudojami daugelio organizacijų simbolikoje. Žydai per šventes irgi nešioja palmių lapus.

Krikščionybė 

Ankstyviesiems krikščionims palmės lapas simbolizavo tikinčiųjų pergalę prieš sielos priešus. Palmių sekmadienį (Lietuvoje – Verbų sekmadienį) buvo švenčiamas triumfinis Jėzaus įžengimas į Jeruzalę. Krikščionių mene kankiniai paprastai būdavo vaizduojami laikantys palmių lapus, kas simbolizavo dvasios pergalę prieš kūną. Buvo plačiai tikima, kad palmės lapo atvaizdas antkapyje reiškia, kad čia palaidotas kankinys. Palmių lapai tapo kankinių simboliu, jie simbolizavo dvasinę pergalę prieš dvasinius priešininkus. Dėl to kankinių gyvenimų aprašymuose standartiškai būdavo naudojama frazė „jis gavo kankinystės palmę“.

1688 m. balandžio 10 d. Šventoji apeigų kongregacija nutarė, kad ant katakombų kapo pavaizduota palmė šaka reiškia, kad čia palaidotas kankinys. Vėliau ši nuomonė buvo Mabillon’o, Muratori’o, Benedikto XIV ir kitų pripažinta kaip nepagrįsta. Tolesni tyrimai parodė, kad palmių šakelės būdavo vaizduojamos ir ant pagonių kapų.

Ant vėlyvesnių krikščioniškų paminklų palmės šakos atvaizdas buvo naudojamas kaip ornamentas, skiriantis dvi scenas. Palmės taip pat reiškė rojų, ankstyvuosiuose atvaizduose Jėzų dažnai vaizduodavo tarp palmių.

Judaizmas 

Judaizme finikas (lulavas) laikomas viena keturių augalų rūšių, kurių šakelės naudojamos per Sukoto apeigas. Kitos rūšys yra mirta ir gluosnis. Finiko, mirtos ir gluosnio šakelių ryšulėlis su citrina (citrinmedis – ketvirtoji rūšis) simbolizuoja siekimą suvienyti keturis žydų tipus tarnyboje dievui.

XX a. 8-tą dešimtmetį kasinėjant Erodo Didžiojo rūmus aptiko Judėjos finiko sėklų, kurių amžius, manoma, apie 2000 metų. 2005 m. kelios tokios sėklos buvo pasodintos, ir viena jų sudygo. Išaugo vienas moteriškas individas, kuris pavadintas Methuselah ('Matuzalis').

Heraldika 

Palmių lapas kaip mobilioji figūra plačiai naudojamas heraldikoje. Jis aptinkamas tiek giminių ar asmeniniuose herbuose, tiek miestų ar valstybių herbuose.

Nuorodos 

Religinė simbolika
Mielniko žemė

Mielniko žemė () – LDK Trakų vaivadijos nuo XIV a. iki 1513 m. ir Palenkės vaivadijos 1513–1795 m. istorinis teritorinis vienetas egzistavęs dabartinės šiaurės rytų Lenkijoje. Žemės buvo išsidėstę dabartinės Palenkės, Mazovijos ir Liublino vaivadijose Semiatičės ir Losicės apskrityse. Žemių centras buvo Mielniko miestas. Didesnės žemių gyvenvietės buvo: Palenkės Mendzyžecas, Semiatičė, Nemiruvas, Horodiščė ir Rosošas. Šiaurėje žemės ribojosi su Bielsko žemėmis, vakaruose su Drohičino žemėmis, pietvakariuose su Livo žemėmis, rytuose su Bresto vaivadija. Žemė turėjo du atstovus Lenkijos Karalystės Seime. Žemės seniūnai reziduodavo Mielnike, Mielniko pilyje ir Losicėje.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai, kurių žemės buvo vadinamos Jotva. Iki XIV a. vidurio šios žemės priklausė Haličo-Volynės kunigaikštystei. XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. 1569–1793 m. ATR, Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m. žemės priskirtos naujai sudarytai Palenkės vaivadijai. Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. šiaurinė žemių dalis atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui, o pietinių žemių dalis atiteko Austrijos karalystės Vakarų Galicijai.

Mielniko seniūnai 

 Sanco de Melnyky – nuo 1388 m.
 Rafalis Račko iš Pučic Pučicki (Rafał Raczko) seniūnas nuo 1485 m.
 Rafalis Mlečko de Čaple (Rafał Mleczko de Czaple) – seniūnas nuo 1493 m.
 Stanislovas Nemira Gžimalič (Stanislav Niemira Grzymalicz) – 1499–1533
 Mikolajus Andruševičius (Mikołaj Andruszewicz) – 1533.XI.10-1535
 Nikodemas Janovičius Šviejko (Nikodem Janowicz Świejko) – 1537–1549
 Bohdanas Siemaško (Bohdan Siemaszko) – nuo 1549.08.17
 Janas Ižkovičius (Jan Irzykowicz) – 1551, 1554, 1557
 Jarošas Korickis (Jarosz Korycki) – 1559, 1565
 Gžegožas Volovičius (Grzegorz Wołłowicz) – nuo 1566 m.
 Motiejus Savivkis (Maciej Sawicki) – 1567.09.08-1576 m.
 Vojcechas Savickis (Wojciech Sawicki) – 1576–1611.12.25
 Vojcechas Niemira (Wojciech Niemira) – 1611–1625
 Kristupas Viesiolovskis (Krzysztof Wiesiołowski) – 1626–1637.04.19
 Mečislavas Mlečko (Mieczysław Mleczko ze Szkopów) – 1637.04.25 – 1646.06.19
 Vojcechas Emerikas Mlečko (Wojciech Emeryk Mleczko) – 1646.06.19 – 1665.04.21
 Stanislavas Mlečko (Stanisław Mleczko) – 1665.04.21 – 1667
 Kazimieras Cieciševskis (Kazimierz Cieciszewski) – 1667, 1669, 1672, 1673, 1682
 Janas Severinas Cieciševskis (Jan Seweryn Cieciszewski) – 1689, 1697, 1701, 1702
 Simonas Jurskis (Szymon Jurski) – 1709–1711
 Janas Vladislavas Kunatas Virozembskis (Jan Władysław Kunat Wyrozębski) – 1717–1725
 Mykolas Juozapas Sapiega (Michał Józef Sapieha) – 1727
 Karolis Juozapas Sedlnickis (Karol Józef Sedlnicki) – 1732–1738
 Lukas Aleksandras Butleris (Łukasz Aleksander Butler) – 1739–1775
 Adamas Šidlovskis (Adam Szydłowski) – 1777, 1791, 1797, 1800, 1807

Šaltiniai 

Trakų vaivadija
Palenkės vaivadijos žemės
Mielnikas
Jerzy Szmajdziński

Ježis Šmaidzinskis (, g. 1952 m. balandžio 9 d. Vroclave – 2010 m. balandžio 10 d. Smolenske) – lenkų politikas, ilgametis Lenkijos Seimo narys ir Seimo vicepirmininkas, buvęs Nacionalinės gynybos ministras.

Biografija 
1975 m. baigė Vroclavo ekonomikos akademiją. Nuo 1973 buvo LJDP narys, 1986–1990 m. – partijos CK narys. 1984–1989 vadovavo Lenkijos socialistinio jaunimo sąjungai, 1989–1990 m. buvo LJDP CK Organizacinio skyriaus vedėjas. Šią partiją paleidus, aktyviai dalyvavo „Lenkijos Respublikos Socialdemokratijos“, vėliau – Lenkijos demokratinės kairiosios sąjungos veikloje, nuo 2008 m. buvo šios partijos vicepirmininkas. Vienas artimiausių prezidento A.Kvasnevskio bendražygių. Per 2005 m. Lenkijos prezidento rinkimus vadovavo V.Cimoševičiaus rinkiminiam štabui.

Septynias kadencijas (1985–1989 ir 1991–2010 m.) buvo Lenkijos Seimo narys, 2007–2010 m. – Seimo vicepirmininkas (vicemaršalka).

2001 m. spalio mėn. – 2005 m. spalio mėn. buvo Nacionalinės gynybos ministras L.Milerio ir M. Belkos vyriausybėse.

Žuvo 2010 m. balandžio 10 d. aviakatastrofoje prie Smolensko kartu su visa prezidentą L.Kačinskį lydėjusia delegacija.

Šaltiniai 

|-

|-

Lenkijos Seimo nariai
Lenkijos gynybos ministrai
Algimantas Kulieša

Algimantas Kulieša (g. 1931 birželio 4 d. Žemutiniuose Kaniukuose, Kaune) – Lietuvos tautodailininkas, medžio drožėjas, aktyvus visuomenininkas, sandraugos „Kitokia Lietuva“ narys.

Biografija 

A. Kulieša gimė 1931 m. Po privalomosios tarnybos Tarybinėje armijoje dirbo vairuotoju, užsiiminėjo sportu (Lietuvos TSR motokroso prizininkas, čempionas). Sunkūs pokario metai neužgožė meniško pastabumo aplinkai, gyvajai gamtai, kurios grožis davė pradžią užsiimti tautodaile. Drožybos paslapčių mokėsi Kauno taikomosios dailės mokykloje (vėliau – S.Žuko taikomosios dailės technikumas), įstojo į Lietuvos tautodailininkų sąjungą.

Kūryba 

A. Kulieša domisi apvaliąja skulptūra, įvairiais personažais. Jo kūryboje vyrauja įvairių žanrų medžio drožiniai: suvenyrai, dekoratyvinės kompozicijos, skulptūros,  koplytstulpiai, Rūpintojėliai. Sėkmingesnio kūrybinio darbo pradžia laikomi 1972 m., kada A. Kulieša pradėjo dalyvauti parodose, kūrybiniuose seminaruose Lietuvoje ir už jos ribų. 1975, 1978 m. dalyvavo Rumšiškių liaudies buities muziejaus rengtuose seminaruose, 1981, 1988 m. – Juodkrantėje, 1982, 1984 m. – Kėdainių rajono Antano Sniečkaus ir Labūnavos kolūkiuose bei Palangoje, 1989, 1990 m. – Kauno Karo muziejaus sodelio kryžių atstatyme.

 Apie dešimt A. Kuliešos medžio skulptūrų, kitų medžio drožinių įkurdinta Linksmadvaryje, šalia Universiteto gatvės esančio tvenkinio prieigose – vietinių gyventojų pamėgtoje poilsio vietoje. 
 Be to, čia minint Žalgirio mūšio 601-ąsias metines, Aleksoto seniūnijos ir bendruomenės pastangomis 2011 m. oficialiai atidengta tautodailininko sukurta skulptūra Vytautui Didžiajam.
 Skulptūros „Žvejys“, „Muzikantas“, „Dekoratyvinis suolas“ Raganų kalne Juodkrantėje.
 Paminklinis akmuo skulptūrų parkelyje prie Universiteto g., Aleksote (2014 m.).
 Paminklinis akmuo Šaulių skvere Linksmadvaryje (2015 m.).

Įvertinimas 

2006 m. A. Kuliešos nuopelnai Kauno miesto aplinkosaugai įvertinti savivaldybės apdovanojimu – stikline „Gerumo plyta“.

Šaltiniai

Nuorodos 

 A. Kuliešos skulptūros Vytautui Didžiajam atidengimas 
 Aplinkosaugos aktyvistas A. Kulieša

Lietuvos tautodailininkai
Lietuvos motociklų lenktynininkai
Lietuvos medžio drožėjai
Gardino apskritis (LDK)

Apie 1919–1939 m. Antrojoje Lenkijos Respublikoje egzistavusią apskritį žr. Gardino apskritis.
Gardino apskritis (, ) – LDK Trakų vaivadijos nuo 1413 iki 1793 m. istorinis teritorinis vienetas egzistavęs dabartinės Baltarusijos vakaruose, Lenkijos šiaurės rytuose ir Lietuvos pietvakariuose. Apskrities centras buvo Gardino miestas. Šiaurėje ribojosi su Trakų apskritimi, vakaruose su Palenkės vaivadijos Bielsko žeme ir Prūsijos karalyste, pietryčiuose su Naugarduko vaivadijos Valkavisko apskritimi ir rytuose su Vilniaus vaivadijos Lydos apskritimi.

Apskritis apėmė teritorijas, kur dabar yra Baltarusijos Gardino, Berastavicos rajonai, Lenkijos Sokulkos apskritis ir Lietuvos Druskininkų savivaldybė.

Istorija 
Apskritis formavosi Jotvingių gentinės žemės Jotvos teritorijose. Apskritis įkurta 1413 m., kai pagal Horodlės sutartį buvo panaikintos Lietuvos kunigaikštystė, Trakų kunigaikštystė ir Gardino kunigaikštystė bei sudarytos Vilniaus ir Trakų vaivadijos. Prieš kunigaikštysčių panaikinimą apskrities vietoje egzistavo Gardino kunigaikštystė. Apskritis tapo naujai įkurtos Trakų vaivadijos dalimi. 1422 m. Melno taikos sutartimi prie apskrities buvo prijungta dalis jotvingių gyventų žemių – Dainava. Per 1564–1566 m. administracines reformas apskritis gavo bajorų savivaldos teises, teritorija mažai pakito. XVII a.–XVIII a. didžiąją dalį apskrities ploto sudarė Gardino ekonomijos žemės. 1775 m. įvyko apskrities dūmų surašymas.

Apskritis iki 1793 m. priklausė Trakų vaivadijai. 1793 m. vykdant reformą, buvo sukurta Gardino vaivadija, kuriai priskirta Gardino apskritis ir iš Naugarduko vaivadijos perimtos Valkavisko bei Slanimo apskritys. Tuo pačiu iš vakarinių Gardino apskrities žemių suformuota Sokulkos apskritis. 

Po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1795 m. Gardino apskritį pasidalino Prūsijos karalystė ir Rusijos imperija. Prūsijai atitekusios teritorijos Užnemunėje perduotos Vygrių apskričiai, o likusiose dalyse suformuotas Gardino ujezdas.

Suskirstymas 
Apskritį sudarė 5 seniūnijos: Gardino, Pervalko, Pilypavo, Prieraslio ir Vasilkuvo seniūnijos.

Didžiausios apskrities gyvenvietės buvo: Adelskas, Halinka, Indura, Krinkai, Leipalingis, Luna, Mastai, Pervalkas, Sapackinė, Skidlius, Sokulka, Supraslis, Vasilkuvas, Veisiejai, Didžioji Berastavica ir Zabluduvas.

Literatūra 
 Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 1: Абаленскі – Кадэнцыя. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 684 с.: іл. ISBN 985-11-0314-4.
 Энцыклапедыя гісторыі Беларусі. У 6 т. Т. 3: Гімназіі – Кадэнцыя / Беларус. Энцыкл.; Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал. рэд.) і інш.; Маст. Э. Э. Жакевіч. – Мн.: БелЭн, 1996. – 527 с.: іл. ISBN 985-11-0041-2.

Šaltiniai 

 
Gardino apskritis
Trakų vaivadijos apskritys
Slatina

Slatina – miestas Rumunijoje, įsikūręs ant Olto upės kranto. Olto apskrities centras, administruoja vieną kaimą – Cireaşov.

Istorija 
Miestas pirmą kartą paminėtas 1368 m. sausio 20 d. neoficialiame Valakijos princo Vladislovo I dokumente.

Rumunijos miestai
Leonas Žuklys

Leonas Žuklys (g. 1923 m. kovo 19 d. Degučiuose, Obelių valsčius) – Lietuvos skulptorius.

Biografija 
Broliai skulptoriai Vladas, Albertas ir Leonas, biologas Lionginas, medikas Julius.

1931–1938 m. mokėsi Aleksandravėlės pradžios mokykloje, 1948 m. baigė Kauno vidurinę dailės mokyklą. 1942–1949 m. studijavo Kauno valstybiniame taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. Mokytojai Vytautas Kašuba, Viktoras Palys, Juozas Mikėnas. 

1949–1951 m. Kauno taikomosios dailės instituto Piešimo katedros asistentas. 1951–1966 m. LSSR dailės instituto Piešimo katedros vyr. dėstytojas, 1966–1982 m. docentas, nuo 1982 m. profesorius, 1985–1990 m. Piešimo katedros vedėjas.

Kūryba 
Nuo 1950 m. dalyvauja parodose. Kuria portretus, figūrines kompozicijas, dekoratyvines skulptūras. Iš viso sukūrė daugiau kaip 150 darbų. Nuo 1950 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Skulptūriniai portretai: tekintojas Sergejus Tarnauskas (1954 m.), Vincas Mykolaitis-Putinas (1957 m., 1958 m.), kolūkietis-tėvas (1957 m.), trys Rusnės žvejai (1961–1963 m.), Augustas Pronckus (1962 m.), Irena Žebenkienė (1963 m.), Kazys Ambrozaitis (1977 m.), Mykolas Marcinkevičius (1979 m.), Pranas Jodelė (1979 m.), Vincas Krėvė (1985 m.)

Portretiniai bareljefai: Antanas Strazdas (1949 m.), Justinas Vienožinskis (1972 m.), Ignas Domeika (1979 m.), Zigmas Žemaitis (1973 m.), Alfonsas Merkys (1977 m.), Vladas Kuzma, Eduardas Budreika (abu 1981 m.), Antanas Gudaitis (1983 m.), Petras Aleksandravičius (1984 m.), Liudvikas Strolis (1985 m.),Tumas-Vaižgantas (1987 m.).

Figūrinės kamerinės skulptūros: Kolūkietė (1960 m.), Giedrios viltys (1965 m.), Darbininkas (1967 m.), Duona (1969 m.), Taika (1974 m.), Julius Janonis (1981 m.), Taikioje žemėje (1982 m.), Žuvusiųjų prisiminimas (1985 m.)

Paminkliniai biustai: Vladas Rekašius (Plungė, 1956 m.), Adomas Hrebnickis (Rojus, 1960 m.), Icikas Meskupas (Ukmergė, 1976 m.)

Antkapinės skulptūros: tėvų ir brolio (Degučiai, 1964 m., kartu su Vladu Žukliu), Zigmas Žemaitis (Vilnius, 1976 m.), Stasys Pupeikis (Vilnius, 1978 m.), Ona Straigienė (Vilnius, 1985 m.), Juozas Tatoris (Kaunas, 1978 m.)

Dekoratyvinės skulptūros ir paminklai: Šeima (Vilnius, 1982 m.), Juozas Naujalis (Raudondvaris, 1994 m.), Arka (Rokiškis, 1999 m.), Motinystė (Antakalnis, Vilnius, 2000 m.), Motiejus Valančius (Kauno rotušės aikštė, 2005 m.)

Įvertinimas 
 1973 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 2009 m. Rokiškio krašto garbės pilietis

Šaltiniai

Literatūra 
 Leonas Žuklys: skulptūra / Romualdas Alekna. – Vilnius: Petro ofsetas, 2004. – 260 p.: iliustr. – ISBN 9955-534-63-X

Nuorodos 
 Garbės pilietis Leonas Žuklys: bažnyčios grožis įskiepijo meilę skulptūrai, 2012-01-05

Lietuvos skulptoriai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Vilniaus lengvosios atletikos maniežas

Vilniaus lengvosios atletikos maniežas – lengvosios atletikos sporto bazė Vilniuje (Žemaitės g. 6) skirta treniruotis uždarose patalpose. Manieže taip pat vykdomos ir oficialios lengvosios atletikos varžybos.

Vilniaus lengvosios atletikos maniežo struktūra:
Standartinis uždarų patalpų bėgimo takelis (200 m);
Šuolių rungčių sektoriai;
Metimų rungčių sektoriai
Papildoma infrastruktūra:
Teniso aikštelės;
Aerobikos ir fechtavimosi salė;
Sauna;
Treniruoklių salė.

Šaltiniai 

Vilniaus sporto statiniai
Lietuvos lengvoji atletika
Mazovijos vaivadija (ATR)

Apie dabartinę Lenkijos vaivadiją žr. Mazovijos vaivadija.

Mazovijos vaivadija (, ) – 1529-1569 m. Lenkijos karalystės Didžiosios Lenkijos provincijos, o 1569-1795 m. - Abiejų Tautų Respublikos, Lenkijos karalystės karūnos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė Varšuva. Vaivadija šiaurėje ribojosi su Prūsijos karalyste, rytuose su Palenkės vaivadija, pietryčiuose su Liublino vaivadija, pietuose su Sandomiežo vaivadija ir vakaruose su Ravos vaivadija ir Plocko vaivadija. Vaivadija turėjo du atstovus Senate: vaivadą ir Čersko kaštelioną. Kartu su Plocko ir Ravos vaivadijomis sudarė Mazovijos regioną.

Istorija 

Vaivadija įkurta 1529 m. gruodžio 27 d. karaliaus Žygimanto Senojo įsakymu. Vaivadija buvo įkurta vietoje buvusios Mazovijos kunigaikštystės, kuri 1526 m. buvo įtraukta į Lenkijos karalystės karūnos sudėtį. Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m. vaivadijos teritorijoje buvo įkurtos dvi mažesnės Mazovijos ir Varšuvos, kurios 1795 m. po Trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo atiteko Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos provincijai ir Habsburgų monarchijos Vakarų Galicijai.

Suskirstymas

XVI a. vaivadijoje buvo 266 katalikų parapijos, 63 miestai ir 3 957 kaimai. Vaivadiją sudarė dešimt žemių:

 Čersko žemė, centras Čerskas, plotas (4042,43 km²); 
 Varšuvos žemė, centras Varšuva, plotas (2859,69 km²); 
 Višogrudo žemė, centras Višogrudas, plotas (628,78 km²);
 Zakročimo žemė, centras Zakročimas, plotas (1155,35 km²);
 Cechanuvo žemė, centras Cechanuvas, plotas (2705,22 km²);
 Viznos žemės, centras Vizna, plotas (1419,60 km²);
 Lomžos žemė, centras Lomža, plotas (4260,30 km²);
 Nuro žemė, centras Nuras, (3655,64 km²);
 Livo žemė, centras Livas, plotas (3655,64 km²);
 Ružano žemė, centras Ružanas, plotas (897,36 km²).

Vaivados

Literatūra

 Adolf Pawiński: Polska XVI wieku pod względem geograficzno-statystycznym. T. 5: Mazowsze. Warszawa: Księgarnia Gebethnera i Wolffa, 1895, s. 50. 

Abiejų Tautų Respublikos administracinis suskirstymas
Mazovijos istorija
Lenkijos karalystės vaivadijos
Club Atlético Estudiantes

Buenos Airių „Estudiantes“ – Argentinos futbolo klubas, 1898 metais įkurtas Buenos Airėse, Caseros kvartale. Klubo komanda 2011–2012 m. sezone žaidžia Argentinos Primera "B" Metropolitana lygoje.

Pasiekimai 
 Primera C (1942)
 Primera C (1966)
 Primera B (1977)
 Primera B Metropolitana (1999/2000)
 Primera B Metropolitana (Apertura 2006)

Nuorodos 
Estudiantes's Oficiali svetainė

Estudiantes
Janušas I Senasis

Janušas I Senasis, Janušas I Varšuvietis () (apie 1346 m. − 1429 m. gruodžio 8 d. Čerske) – Varšuvos kunigaikštystės kunigaikštis nuo 1373/1374 m. iki 1429 metų, 1381-1429 m. Čersko žemės, 1381-1429 m. Cechanuvo žemės, 1381-1429 m. Lomžos žemės ir 1391-1429 m. Palenkės kunigaikštis.

Istorija

1373/1374 m. Janušas tapo Varšuvos kunigaikštystės kunigaikščiu. 1381 m. po tėvo Semovito III Mazoviečio mirties tapo Čersko, Cechanuvo ir Lomžos žemių kunigaikščiu. Nuo 1386 m. tapo Lenkijos karalystės vasalu. 

Kai 1382 m. birželio 12 d. Jogaila atsiėmė iš Kęstučio Vilnių, o po poros mėnesių užėmė ir Trakų pilį, Kęstučio padėtis tapo kritiška. Janušas, į kurį Kęstutis buvo kreipęsis pagalbos, ne tik nepadėjo, bet, pasinaudodamas Lietuvoje kilusia sumaištimi, užėmė LDK pasienio sritis – Drohičiną ir Mielniką. Tuo pačiu smarkiai apnaikino Suražą, Bielską, Kamenecą, priartėjo prie Bresto, tačiau nedrįso jo pulti ir grįžo į Mazoviją. 

Nerasdamas kitos išeities, 1382 m. pabaigoje Vytautas kreipėsi pagalbos į kunigaikštį. Janušas priėmė iš Krėvos pilies pabėgusį svainį, tačiau Palenkės jam grąžinti nesutiko. Pasižadėjo duoti mažą miestuką ir tai su sąlyga, kad jis pasikrikštytų. Vytautas nesutiko su tokiomis sąlygomis ir kreipėsi pagalbos į Kryžiuočių ordiną. 1410 m. nepaisant senyvo amžiaus kunigaikštis dalyvavo Žalgirio mūšyje.

Šeima

Tarp 1371-1379 m. vedė Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Kęstučio dukrą Oną Danutę, su kuria susilaukė trijų sūnų Janušo, Boleslavo ir Konrado. Iki jo mirties, žuvus visiems sūnums, visas žemes paliko savo vaikaičiui, sūnaus Boleslavo sūnui Boleslavui IV Varšuviečiui. Janušas buvo palaidotas Varšuvos Šv. Jono Krikštytojo arkikatedroje bazilikoje.

Nuorodos

 Aprašymas apie kunigaikštį I ;
 Aprašymas apie kunigaikštį II ;

Literatūra

 Małgorzata Wilska, Książę Janusz Starszy, Zamek Królewski w Warszawie, Warszawa 1986, ISBN 8370220002, 9788370220006

Piastai
Žalgirio mūšio dalyviai
Mazovijos kunigaikščiai
Mykolas Antanas Pacas

Mykolas Antanas Pacas () (1754 m. - 1800 m.) – nuo 1783 m. Abiejų Tautų Respublikos generolas, Kauno seniūnas iki mirties. Žmona Liudvika Tyzenhauzaitė, sūnus Liudvikas Mykolas Pacas. Dauspudos dvare Antonio Canova buvo sukūręs Mykolo Paco epitafiją, kuri dabar perkelta į Račkų bažnyčią.

Biografija 
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdawa“ savininkas. Lietuvos didžiojo raštininko Antano Mykolo Paco (apie 1722–1774) ir Terezės Barboros Radvilaitės (1714–1780) sūnus.

1783 metais Mykolas Pacas buvo paaukštintas į Lietuvos armijos generolus-majorus. Tais pat nešiojo Kauno ir Bortiansko seniūno titulą. Buvo renkamas pasiuntiniu (deputau) į seimus.

Šeima 
1775 metais vedė Liudviką Tyzenhauzaitę (m. apie. 1791), su kuria išsiskyrė apie 1785 metus. Vaikai:

 Liudvikas Mykolas (1778–1835), pulkininkas (1810), brigados generolas (1812), divizijos generolas (1814), Lenkijos kongreso karalystės senatorius-kaštelionas (1825), Lenkijos kongreso karalystės senatorius-vaivada (1831)
 Sofija Aleksandra Pacaitė, 1-mas vyras Feliksas Potockis, 2-ras vyras Lenkijos armijos generolas Pranciškus Ksaveras Nesiolovskis (1771–1845).

Šaltiniai

Nuorodos
 Jiezno parapija Rusijos dvigalvio erelio nasruose 1794-1803 m..

Mykolas Antanas
Kauno seniūnai
ATR generolai majorai
ATR Seimo atstovai
Karo laivo rangas

Karo laivo rangas – karo laivo kategorija pagal jo paskirtį, kovinę galią (pagrindinę ginkluotę), vandentalpą, įgulos dydį, jėgainės tipą ir kt. požymius.

Rusijos Federacijos karo laivų rangai 
RF kariniame laivyne pagrindiniai karo laivai skirstomi į 4 rangus. Pagal laivo rangą nustatomas jų vadų vyresnumas, jų aprūpinimo eiliškumas..

 Pirmas rangas. Tai aukščiausias rangas. Jį turi stambiausi antvandeniniai laivai ir atominiai povandeniniai laivai:
 lėktuvnešiai,
 raketiniai kreiseriai,
 priešpovandeniniai kreiseriai,
 linijiniai laivai,
 sunkieji ir lengvieji kreiseriai,
 atominiai povandeniniai laivai.
Šio rango laivai yra pirmieji aprūpinant ištekliais, komplektuojant įgulas, įvairiose iškilmėse. Šių laivų vadai paprastai būna pirmo rango kapitonai.
 Antras rangas. Jį turi:
 didieji ir vidutiniai dyzeliniai povandeniniai laivai,
 didieji raketiniai laivai,
 didieji priešpovandeniniai laivai,
 eskadriniai minininkai (tiesa, 956-ojo projekto eskadriniai minininkai priskiriami pirmajam rangui),
 tolimieji sargybiniai laivai,
 didieji desantiniai laivai,
Antro rango laivo vadas paprasta būna antro rango kapitonas.
 Trečias rangas. Jį turi:
 raketiniai kateriai,
 mažieji priešpovandeniniai laivai,
 artimieji sargybiniai laivai,
 vidutiniai desantiniai laivai,
 jūros minų traleriai.
Trečio rango laivo vadas paprasta būna trečio rango kapitonas.
 Ketvirtas rangas. Jį turi:
 mažieji desantiniai laivai ir kateriai,
 artilerijos kateriai,
 priešpovandeniniai kateriai,
 torpediniai kateriai,
 reidiniai ir baziniai minų traleriai.
Ketvirto rango laivo vadas paprasta būna kapitonas leitenantas, vyresnysis leitenantas ar leitenantas.

Rusijos karinio laivyno pirmo ir antro rangų karo laivai stovėdami ant inkaro ar prisišvartavę prieplaukoje ar prie plūduro iškelia ne tik Rusijos karinę jūrų vėliavą, bet ir specialią nosies vėliavą ().

Nuorodos 

Karo laivai
Mykolas Juozapas Sapiega

Mykolas Juozapas Sapiega (, ) (1670 m. – 1738 m. kovo 6 d. Šampanės Šalone, Prancūzijoje) – 1687–1692 m. Lietuvos didysis taurininkas, 1692–1698 m. Lietuvos Didysis sargybinis, 1698–1730 m. Lietuvos lauko raštininkas, 1727 m. Mielniko seniūnas ir 1728–1738 m. Palenkės vaivada.

Biografija 

XVII a. pabaigoje studijavo Varšuvos Jėzuitų kolegijoje. 1687–1688 m. buvo išvykęs mokytis į Prancūziją ir Italiją. 1690 m. buvo seimo narys. 1696 m. dalyvavo mūšyje prieš Grigalių Antaną Oginskį, kuris buvo vienas iš Valkininkų konfederacijos, nukreiptos prieš Sapiegų įsigalėjimą Abiejų Tautų Respublikoje, organizatorių.

Šiaurės karo metu buvo Švedijos karaliaus Karolio XII pusėje. 1705 m. rėmė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą tapti karaliumi. 1705 m. išrūpino Kalvarijos gyvenvietei miesto teises ir herbą. 1720 m. ir 1726 m. seimo narys. 1725 m. tapo Mielniko seniūnu. 1727 m. gavo Baltojo erelio ordiną.

Dėl prastos sveikatos ir sūnaus Frederiko savižudybės 1735 m. išvyko iš Abiejų Tautų Respublikos. 1738 m. kovo 6 d. mirė Jėzuitų vienuolyne Šampanės Šalono mieste, Prancūzijoje. Palaidotas Semiatičėje.

Šeima 

Tėvai: Benediktas Povilas Sapiega ir Izabela Tarla. 

1700 metais vedė Mariją Teresę Vieloplską (m. po 1717 m.), Karūnos didžiojo kanclerio Jono Vielopolskio (m. 1688 m.) dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus: 

 Benediktas Augustas (m. 1730), Melnicos seniūnas (1730)
 Juzefas Frederikas (1717−1732), Melnicos, Punsko ir Stakliškių (1730) seniūnas, Karūnos armijos rotmistras.

Galerija 

|-

Mykolas Juozapas
Palenkės vaivados
Lietuvos lauko raštininkai
Lietuvos didieji sargybiniai
Lietuvos taurininkai
Mielniko seniūnai
Babruisko seniūnai
ATR pasaulietiniai senatoriai
ATR generolai leitenantai
ATR Seimo atstovai
Karolis Juozapas Sedlnickis

Karolis Juozapas Sedlnickis () (1703 m. birželio 13 d. Opavicoje – 1761 m. sausio 8 d. Konstantinuve) – 1736–1738 m. karaliaus rūmų iždininkas, 1738–1745 m. Palenkės vaivada ir 1745–1761 m. Karūnos didysis iždininkas ir Mielniko seniūnas.

Biografija 

1725 m. susituokė su Konstancija Branicka. 1730 m. ir 1732 m. buvo seimo narys. 1738 m. gavo Baltojo erelio ordiną. Palenkės gyvenvietėje Vituline turėjo savo rezidenciją.

Literatūra 
 Henryk Palkij, Karol Józef Sedlnicki, w: Polski Słownik Biograficzny, t. XXXVI, 1995–1996, s. 144–148.

|-

Lenkijos bajorai
Karūnos dvaro paiždininkiai
Karūnos didieji iždininkai
Palenkės vaivados
Mielniko seniūnai
Mykolas Juozapas Rževuskis

Mykolas Juozapas Rževuskis () (1699 m. – 1769 m.) – nuo 1729 m. užsienio karinių samdinių generolas, nuo 1744 m. karūnos raštininkas, 1752–1762 m. Palenkės vaivada, 1762–1770 m. Podolės vaivada. 1734 m. vasario 7 d. gavo Baltojo erelio ordiną. Tėvas: Adamas Rževuskis.

Biografija 
Lenkijos magnatų Rževuskių giminės atsstovas, herbo „Kšivda“ savininkas. Palenkės vaivados Adomo Rževuskio (m. 1717) ir Petronėlės Zborkovnos sūnus. 

Po tėvo mirties perėjo į savo dėdės, Palenkės vaivados ir Karūnos lauko etmono Stanislovo Mateušo Rževuskio globą.  

Ištarnavo iki Lenkijos armijos pulkininko laipsnio. Už nuopelnus 1734 metų vasario 7 d. buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 1729 metais Mykolas Juozapas Rževuskis gavo Karūnos didžiojo raikytojo pareigybę, o 1744 metais buvo paskirtas Karūnos didžiuoju raštininku. 

1729 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą. Sekančiais metais buvo renkamas nuo Lvovo žemės pasiuntiniu į naują seimą. 1752 metais Mykolas Juozapas Rževuskis gavo Palenkės vaivados pareigybę, o 1762 metais buvo paskirtas Podolės vaivada. 1764 metais elekciniame seime palaikė Stanislovo Augusto Pniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.

Šeima 

Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona buvo Uršulė Stamirovska, nuo santuokos su kuria vaikų nebuvo. Antrą kartą vedė Prancišką Cetnerytę. Vaikai:

 Ana, Karūnos didžiojo vėliavininko Juzefo Gumieckio žmona 
 Petronelė Antonina (m. 1806), Karūnos didžiojo kanclerio Jaceko Malachovskio (1737–1821) žmona nuo 1765 metų 
 Adomas (m. 1776), Krokuvos kanauninkas (1757–1764), Lvovo kanauninkas ir kancleris (1760)
 Pranciškus (1730–1800), Karūnos lauko raštininkas (1752–1774), Karūnos dvaro maršalka (1775–1783)
 Jonas (1732–1759), Lietuvos didysis pastalininkis (1756–1759)
 Kazimieras (1750–1820), Karūnos lauko raštininkas (1774–1792), Austrijos imperijos grafas (1819).

Nuorodos 

|-

Karūnos didieji raikytojai
Palenkės vaivados
Podolės vaivados
Rževuskiai
ATR pasaulietiniai senatoriai
ATR pulkininkai
Karūnos didieji raštininkai
Bugo Kamiankos seniūnai
Peremyšlio seniūnai
ATR Seimo atstovai
Adamas Rževuskis

Adamas Rževuskis () (? - 1717 m.) – nuo 1710 m. kovo 12 d. iki 1710 m. gegužės 5 d. Palenkės kaštelionas. Viznos seniūnas bei karališkasis rotmistras.

Biografija 

Tėvas: Mykolas Florijanas Rževuskis, sūnus: Mykolas Juozapas Rževuskis.

Nuorodos 

|-

Rževuskiai
Palenkės kaštelionai
ATR pasaulietiniai senatoriai
Karaliaus rotmistrai
Adamas Kosinskis

Adamas Kosinskis () (XVI a. - 1573 m.) – Drohičino žemės raštininkas, Mielniko seniūnas ir 1569-1574 m. Palenkės kaštelionas. 1554 m. tapo Drohičino žemės raštininku. 

Palenkės kaštelionu buvo paskirtas todėl, kad rėmė Liublino uniją, priešingai nei jo pirmtakas kaštelionas Grigalius Tryzna.

Šeima

Tėvas: Lenartas Kosinskis, žmona: Ana Ižikovič, vaikai: Kotryna Kosinska, Janas ir Adamas.

Nuorodos 

|-

Kosinskiai
Palenkės kaštelionai
Mielniko seniūnai
ATR pasaulietiniai senatoriai
Mielniko vėliavininkai
Adamas Šidlovskis

Adamas Šidlovskis () – Mielniko seniūnas 1775, 1777, 1791, 1797, 1800 ir 1807 metais. Mielniko žemės maršalka. 1788–1792 m. Ketverių metų seimo narys, priklausė Targovicos konfederacijai. 1793 m. Gardino seimo narys.

Literatūra 

 Urzędnicy podlascy XIV–XVIII wieku. Spisy. Oprac. Ewa Dubas-Urwanowicz, Włodzimierz Jarmolik, Michał Kulecki, Jerzy Urwanowicz. Kórnik 1994
 Złota księga szlachty polskiej, r. XII, Poznań 1890

Lenkijos bajorai
Mielniko seniūnai
ATR Seimo atstovai
Lukas Aleksandras Butleris

Lukas Aleksandras Butleris () (1711 m. – 1782 m. sausio 21 d. Varšuvoje) – 1739–1775 m. Mielniko seniūnas ir Vytogalos seniūnas. 1764 m. dalyvavo Stanislovo Augusto Poniatovskio rinkimuose. Tėvas: Markas Antonis Butleris, motina: Franciška Ščuka. Palaidotas Varšuvoje.

Nuorodos 

 Butlerių šeimos genealogija ;

Mielniko seniūnai
Butleriai
Vytogalos seniūnai
Mečislavas Mlečko

Mečislavas Mlečko Škopietis () (1604 m. Škopuose - 1646 m. birželio 22 d.) – nuo 1626 m. iki 1633 m. Palenkės vaivadijos teismo teisėjas, nuo 1633 m. karaliaus sekretorius, 1633-1637 m. Drohičino žemės teisėjas, 1637-1646 m. Mielniko seniūnas.

Biografija

Dirbo rūmininku, ginklininku ir stalininku prie karalių Zigmanto Vazos ir Vladislovo Vazos. 1629 m. dalyvavo kariniame žygyje prieš švedus. 1632 m. dalyvavo elekciniame seime. Finansavo kelių unitų cerkvių statybas Mazovijoje. 

Lenkijos bajorai
Mielniko seniūnai
Lenkijos teisėjai
Karaliaus sekretoriai
Adamas Kazanovskis

Adamas Kazanovskis () (1599 m. - 1649 m. gruodžio 25 d.) – nuo 1634 m. didysis karūnos pakamaris, nuo 1643 m. didysis karūnos stalininkas, 1643-1649 m. Lenkijos dvaro maršalka, Barysavo, Bielsko, Naujojo Targo, Soleco, Kozenicės ir Varkos seniūnas. Nuo 1640 m. Veličkos druskininkas.

Biografija

Vaikystėje kartu su broliu Stanislavu augo vienoje aplinkoje kartu su būsimu karaliumi Vladislovu Vaza. Kai 1632 m. Vladislovas Vaza tapo karliumi, Adamui Kazanovskiui suteikė daug privilegijų ir dovanų. Ganėtinai greitai buvo paskirtas karaliaus pastalininkiu, o vėliau ir stalininku. 

Daugliui to meto amžininkų Adamas Kazanovskis atrodė labai nemalonus žmogus, siekiantis prisigrobti kuo daugiau turtų ir skleisti intrigas. Kartą kai baigėsi visi karaliaus pinigai, šis jam paskolino daug pinigų sakydamas Mano didenybe, aš negaliu tapti vargšu būdamas šalia jūsų, bet aš nebūsiu turtingu neturėdamas jūsų šalia. Tokia draugystė suteikė jam didelę galią ATR valdyme. Nors jam nerūpėjo užsienio politika, bet jis labai mėgo klausytis ką kiti žmonės kalba apie karalių, vėliau viską papasakodamas karaliui. Žinodamas daug paslapčių jis kurdavo įvairiausias intrigas. 
  
1632 m. iš karaliaus gavo žemės Varšuvos apylinkėse, kur pradėjo Varšuvos Kazanovskių rūmų statybas, kurie tuo metu buvo patys prabangiausi visoje ATR. Po jo mirties vienas jo amžininkas rašytojas rašė: Niekada dar ši šalis nematė tiek turto sukaupto vieno žmogaus rankose. Toks pinigų švaistymas labai nepatiko ATR seimui, bet tai neturėjo jokios įtakos, nes Kazanovskis buvo didelis karaliaus draugas. 1633 m. vedė Elžbietą Sluščanką (1619-1671). Finansavo karmelitų vienuolyno statybas Bielsko mieste, o 1641 m. ir bažnyčios statybas. 

Jo įtaka sumažėjo kai karalius vedė Habsburgietę Sesiliją Renatą. Su šia moterimi Kazanovskis tapo dideliais priešais. Mirė 1649 m., palaidotas Varšuvos Šv. Jono Krikštytojo arkikatedroje bazilikoje. Vaikų neturėjo.

Galerija

Nuorodos
 Biografija (lenk.) .

|-

Kazanovskiai
Bielsko seniūnai
Borisovo seniūnai
Karūnos didieji stalininkai
Naujojo Targo seniūnai
Karūnos dvaro maršalkos
Karūnos dvaro pakamariai
ATR Seimo atstovai
Pranciškus Maksimilijanas Osolinskis

Pranciškus Maksimilijanas Osolinskis () (1676 m. balandžio 2 d. – 1756 m. liepos 1 d. Žarvil La Malgranže, Prancūzijoje) – nuo 1713 m. Karūnos rūmų iždininkas, nuo 1722 m. Seimo maršalka, 1729–1736 m. Karūnos didysis iždininkas ir Drohičino seniūnas. Buvo karaliaus Augusto II privatus sekretorius.

Biografija 

Karinę karjerą pradėjo XVII a. pabaigoje, padedamas Stanislavo Antano Ščiukos. 1703 m. tapo vėliavos pulkininku. 1709 m. gavo Baltojo erelio ordiną. Nuo 1718 m. buvo dažnas seimų dalyvis. 1727 m. tapo Veličkos druskininku. Per 1733 m. rinkimus rėmė Stanislovą Leščinskį ir dalyvavo šio karaliaus gynyboje. 1736 m. karaliumi tapus Augustui III, jis šiam neprisiekė ištikimybės ir pasitraukė į Prancūziją. Paskutiniais gyvenimo metais kolekcionavo įvairius meno dirbinius.

Šeima 
Tėvas: Maksimlijanas Osolinskis, motina: Teodora Krasovska. 1706 m. vedė Kotryną Miončinską, su kuria susilaukė Juozapo Kanto Osolinskio, Tomo Konstanto Osolinskio ir Anos Barbaros. Mirus pirmai žmonai 1732 m. vedė Kotryną Dorotą Jablonovską.

Nuorodos 
 Biografija (lenk.)
 Osolinskių genealogija I (lenk.)

Karūnos didieji iždininkai
Karūnos dvaro paiždininkiai
Drohičino seniūnai
Raudonojo erelio ordino kavalieriai
Osolinskiai
Karaliaus privatūs sekretoriai
ATR pulkininkai
ATR seimo maršalkos
ATR Seimo atstovai
Petras Viesiolovskis

Petras Viesiolovskis (, ) (? – 1621 m. rugsėjo 10 d.) – 1611–1621 m. Lietuvos didysis maršalka, 1615–1619 m. Lietuvos dvaro maršalka, Kauno, Tikocino ir Vasilkuvo seniūnas.

Biografija 

Jaunystėje studijavo reformatiškame universitete Vokietijoje. Prieš santuoka su žmona 1579 m. atsivertė į katalikybę. Buvo Balstogės rūmų statybų pradininkas. Finansavo Balstogės Marijos Dangun Žengimo arkikatedros bazilikos ir Stara Kamenos Šv. Onos bažnyčios statybas.

Šeima 

Tėvas: Petras Viesiolovskis, motina – Kotryna Valavičiūtė. 1579 m. susituokė su Sofija Lubomirskaite ir susilaukė Kristupo Viesiolovskio.

Nuorodos 

 Aprašymas apie Viesiolovskius (lenk.).

|-

Lietuvos dvaro maršalkos
Lietuvos didieji maršalkos
Viesiolovskiai
Kauno seniūnai
Tikocino seniūnai
Vasilkuvo seniūnai