joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Asmara

Asmara – Eritrėjos sostinė ir didžiausias miestas, netoli Raudonosios jūros. Mieste yra medžio apdirbimo pramonė, grūdų ir daržovių apdirbimas, kvepalų, stiklo, cemento, plytų pramonė. Netoliese yra vandens jėgainė, aukso ir vario kasyklos. Mieste yra techninė ir profesinė mokyklos.

Istorija 

Asmara tapo sostine po 1900 m. (anksčiau buvo Masava), kai Eritrėja dar buvo Italijos kolonija. 2017 m. miestas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Nuorodos 
 UNESCO svetainė
Eritrėjos miestai
Sostinės
Pasaulio paveldo objektai Afrikoje
Bamakas

Bamakas () – miestas Malio pietvakariuose, šalies sostinė ir didžiausias miestas. Šalia teka Nigerio upė. 2,45 mln. gyventojų (2018 m.). Tai pagrindinis administracinis, verslo, finansų, gamybos ir transporto centras šalyje. Mieste išvystyta įvairi pramonė: medvilnės apdirbimas, variklių gamyba, maisto pramonė, žemės ūkio technika, metalo pramonė, statybinės medžiagos. Geležinkeliu miestas yra sujungtas su Dakaru Senegale, šitaip susisiekdamas su Atlanto vandenynu. Mieste taip pat yra mokslinių tyrimų insitutai, vadybos, inžinerijos, medicinos, odontologijos koledžai.

Istorija 

Malio imperijos laikais (XI-XV a.) miestas buvo svarbus musulmonų mokslo centras, tačiau palaipsniui jo svarba mažėjo, o 1883 metais, kai miestą užėmė prancūzų karinės pajėgos, vadovaujamos Žozefo Simono Galjenio (Joseph Simon Gallieni), Bamakas tebuvo kaimas. Tačiau jau 1908 m. jis buvo paskelbtas Prancūzijos Sudano (kolonijinis Malio pavadinimas) administraciniu centru, o 1960 m. tapo nepriklausomo Malio sostine.

1991 m. kovo 22 d. per protestus buvo nužudyta virš 300 žmonių. Po keturių dienų buvo nuverstas Traore, 1992 m. prezidentu oficialiai tapo Alfa Oumaras Konari.

2015 m. lapkričio 20 d. du ginkluoti vyrai įsiveržė į Radisson Blu viešbutį ir paėmė 140 žmonių įkaitais. Per septynias valandas apgulties 21 įkaitas ir abu užpuolikai žuvo.

Galerija

Išnašos 

Sostinės
Milijoniniai miestai
Malio miestai
Dakaras

Dakaras () – miestas vakarų Senegale, sostinė ir didžiausias šalies miestas. Išsidėstęs ant Žaliojo Kyšulio pusiasalio (labiausiai į vakarus nutolusio Afrikos žemyno taško), prie Atlanto vandenyno. 2,35 mln. gyventojų (2007). 

Dakare yra vienas geriausių uostų Vakarų Afrikoje, su šiuolaikine laivų pakrovimo įranga. Miestas yra labai svarbioje strateginėje vietoje, pusiaukelėje tarp Europos ir Pietų Afrikos bei Europos ir Pietų Amerikos, todėl tai svarbus oro ir jūrų uostas. Dakaras taip pat gerai sujungtas oro ir geležinkelio linijomis su kitais Afrikos miestais. Pagarsėjęs Dakaro raliu.

Pastaraisiais dešimtmečiais ypač vystoma žvejybos pramonė (ypač tuno). Taip pat išvystyta žemės riešutų, cukraus apdirbimas, alaus varymas, muilo gamyba, tekstilės pramonė. Itin modernūs yra meno muziejus ir didelis medicinos centras. Katalikų arkivyskupijos centras. Universitetas įkurtas 1949 m.

Istorija 

Dakarą 1857 m. įkūrė prancūzai, kai Gorė salos nebeužteko priimti prekybos laivus. Kaip verslo centras jis įgijo svarbą apie 1885 m., nutiesus geležinkelį. 1902 m. Dakaras pakeitė Sen Lui miestą kaip Prancūzijos Vakarų Afrikos administracinį centrą. Antrojo pasaulinio karo metu miestą valdė prancūzų Viši režimas, kol 1942 m. miestą iki karo pabaigos užėmė JAV kariuomenė.

Miestų partnerystė 
  Vašingtonas, JAV

Taip pat skaitykite 
 Gorė sala

Sostinės
Milijoniniai miestai
Senegalo miestai
Moronis

Moronis () – miestas Komoruose, Didžiojo Komoro salos (Grande Comore) pietvakariuose, šiaurinėje Mozambiko sąsiaurio dalyje. Tai sostinė ir didžiausias šalies uostas. Pagrindinis importas – maisto prekės; eksportas – vanilė, kakava, kava. Miestas turi arabišką kultūrą, daug gražių mečečių. Apylinkėse yra Princo Saido Ibrahimo oro uostas.

Istorija 
Jau XVI a. Moronis buvo žymus kaip arabų pirklių uostas. XIX a. miestą užgrobė prancūzai, 1947–1975 m. jie buvo Komorų kolonijos centras, o vėliau tapo nepriklausomybę gavusių Komorų salų valstybės sostine.

Šaltiniai 

Sostinės
Komorų miestai
Cirkliškis

Cirkliškis – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, prie plento , 3 km į pietvakarius nuo Švenčionių. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos, biblioteka.

Etimologija 

Kaimo vardas yra asmenvardinis vietovardis – gyvenvietė kūrėsi prie dvaro, kuris buvo vadinamas Tirklio (tarmiškai – Cirklio) vardu. Kaimas dar vadinamas Cirkliške.

Istorija 

Cirkliškio vietovės istorija prasideda nuo „archeologinės senovės“: parko pakraštyje, prie nedidelio ežerėlio, medžiuose dunkso didingas IV–XIV a. Cirkliškio piliakalnis – Perkūno kalnas. Vėliau šalia atsiradęs Cirkliškio dvaras buvo vadinamas Tirklio (tarmiškai – Cirklio) vardu. Jį valdė Lietuvos didysis kunigaikštis, XV a. – Goštautai, vėliau Radvilos. XVIII a.–XIX a. valdant Mostovskiams pastatyti iki dabar išlikę dvaro rūmai.

1959 m. įkurtas Žemės ūkio technikumas, nuo 1976 m. tarybinis ūkis – technikumas, nuo 1990 m. Žemės ūkio mokykla), nuo 2000 m. Švenčionių profesinio rengimo centras. Veikia žuvų perdirbimo įmonė „Jolada“. 

|}

Architektūra 
 XIX a. Cirkliškio dvaro sodyba:
 Vėlyvojo klasicizmo formų rūmai, su 6 dorėniškųjų kolonų portiku pagrindiniame fasade. Pastatydinti 1830 m. D. ir E. Mostovskių, nuo 1999 m. restauruojami pagal 1974 m. archit. K. Gibavičiaus projektą.
 Ledainė – klasicizmo laikotarpio apskrito plano statinys su kūginiu stogu.
 Klasicistinių formų kalvė su puskolonių portalu pagrindiniame fasade.
 34,5 ha parkas, įkurtas XIX a. pradžioje, turi angliškojo parko bruožų, jame yra Cirkliškio piliakalnis ir 11 ha ežeras.
 Iki 1947 m. kaime stovėjo XVIII a. grafų Mostovskių mauzoliejinė koplyčia, sovietinės okupacijos metais susprogdinta, vietoje jos įrengtos TSRS karių perlaidojimo kapinės.
 7 neveikiančios kapinės.
 Per nacių okupaciją 1941 m. kaime nužudyta grupė žydų vyrų, žudynių vietoje pastatytas memorialinis paminklas.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt
Juodšiliai

Juodšiliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Vilniaus, abipus Vilniaus–Lydos geležinkelio. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Baltosios Vokės, A. Mickevičiaus, Reisleravos, Šv. Uršulės). Veikia 2 vidurinės mokyklos („Šilo“ ir U. Leduchovskos), Valčiūnų mokyklos pagrindinio ugdymo skyrius, biblioteka, Juodšilių Palaimintojo Mykolo Sopočkos bažnyčia, ligoninė, ambulatorija, vaistinė, paštas (LT-14001). Iki Pirmojo pasaulinio karo ir tarpukariu Juodšiliai buvo populiarus vilniečių kurortas, mėgiamas dėl pušynų ir Vokės slėnio. 1940 metais Juodšiliai įtraukti į kurortinių vietovių sąrašą.

Etimologija 

Gyvenvietė kūrėsi XX a. pradžioje ir iš pradžių vadinosi Reslerava – asmenvardinis vietovardis pagal to meto Polesės geležinkelių valdybos direktoriaus Reslerio pavardę. 1920 m. pavadinta Juodšiliais, kadangi gyvenvietė įkurta buvusio Juodojo Šilo miško plotuose.

Geografija 

Gyvenvietė įsikūrusi pušyne, prie Baltosios Vokės durpyno. Šiaurės vakariniu pakraščiu teka nedidelis bevardis Vokės intakas; jis užtvenktas maudymuisi. 1,5 km į pietus nuo Juodšilių yra Valčiūnų geležinkelio stotis. Juodšilius aptarnauja VVT – 82 maršrutas (Juodšilių I ir Juodšilių II st.).

Istorija 

Kaime yra Juodšilių pilkapiai. 1908 m. dėl būsto brangumo Vilniaus mieste, Polesės geležinkelių vadovybė nusprendė įrengti gyvenvietę savo darbuotojams už miesto. Gyvenvietė ir netrukus įrengta geležinkelio stotelė pavadinta ir iki 1920 m. buvo vadinama Reslerava. Lenkijos valdymo metais buvo vienuolynas, prie kurio veikė našlaičių prieglauda ir pradžios mokykla. Ne sykį čia lankėsi garsi vienuolė, šventoji Uršulė Leduchovska.

Sovietmečiu veikė durbių perdirbimo įmonė, durpyno kontora, pieninė.

|}

Žymūs žmonės 

Juodšiliuose gimė:
 Petras Auštrevičius (1963), diplomatas, Lietuvos politikas, nuo 2014 m. Europos Parlamento narys.

Gyventojai

Sportas 
 FK Rasika Juodšiliai (futbolas)

Šaltiniai
Didžioji Riešė

Didžioji Riešė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio , 12 km į šiaurę nuo Vilniaus. Riešės seniūnijos ir parapijos centras, 4 seniūnaitijos. Stovi Riešės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (pastatyta 1939 m.), veikia Riešės pagrindinė mokykla (nuo 1995 m.), laisvalaikio centras, paštas.

Gyvenvietę aptarnauja 26 ir 87 maršruto autobusai (Kiparisų, Samanų, Lauko, Kooperatyvo, Kaštonų, Didžiosios Riešės st.).

Istorija 

Ldk Aleksandras Jogailaitis Riešės palivarką su bravoru 1500 m. atidavė Vilniaus kapitulai. 1950–1992 m. tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, kaime įkurtas Vilniaus valstybinis žirgynas. 1929 m. pastatyta Riešės Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia. 1938–1939 m. parapijiečių rūpesčiu pastatyta Riešės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia. 2017 m. patvirtintas Didžiosios Riešės herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Riešės bendruomenės svetainė

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Rukainiai

Rukainiai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio Vilnius–Ašmena ir Rukainės upelio. Seniūnijos centras, Rukainių seniūnaitija. Stovi Rukainių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1823 m.), veikia Rukainių gimnazija, pradinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-13016). Veikia vaikų darželis, ambulatorija, kultūros centras, girininkija, ir kiti visuomeninės paskirties objektai. Stovi Jėzaus Kristaus skulptūra Krikščionybės 2000‑ųjų metų jubiliejui įamžinti (pastatyta 1999 m., skulptorius Edvardas Podberiozkinas).

Į rytus nuo kaimo prasideda Rukainių miškas, yra Kenos hidrografinis draustinis, į pietryčius – Mūrininkų piliakalnis ir pilkapynai.

Istorija 

Rukainiai pirmą kartą buvo paminėti 1435 metais. 1538 m. pastatyta medinė bažnyčia, dabartinės mūrinės bažnyčios prototipas. 1775 m. buvo 110 sodybų. XIX a. 2 pusėje Rukainiai buvo valsčiaus centras; veikė pradinė mokykla, pašto stotis. 1812 m. Rukainius nusiaubė prancūzų kariuomenė. 1838 m. Rukainiuose suimtas sukilėlis Simonas Konarskis.

1949 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė (specializacija – bulvių auginimas). 1968 m. prie Rukainių prijungti Rukainių I ir Rukainių II kolonijų kaimai.

|}

Gyventojai 

Žymūs žmonės
 Tadeusz Wasąg (1926–2021), chemikas

Šaltiniai

Nuorodos
Zujūnai

Zujūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, faktiškai vakarinis Vilniaus priemiestis. Seniūnijos centras, Zujūnų seniūnaitija. Pietinė kaimo dalis prijungta prie miesto. Veikia Zujūnų vidurinė mokykla, biblioteka, spaustuvė „Spaudos kontūrai“, lietuvių liaudies instrumentų gamybos dirbtuvės.

Gyvenvietę aptarnauja 32 nr. VVT autobusų maršrutas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Vilniaus miesto dalys
Ašmena

Ašmena – miestas Baltarusijoje, apie 50 km į pietryčius nuo Vilniaus. Ašmenos rajono centras. Išsidėstęs kalvotose, derlingose vietose, prie Ašmenos upės. Per miestą eina plentas .

Yra stačiatikių cerkvė, katalikų bažnyčia (Šv. Mykolo Arkangelo). Veikia lengvoji ir maisto pramonė. Yra kraštotyros muziejus.

Istorija 

Minima nuo 1340 m. kaip Vilniaus kunigaikštystės miestas, nuo 1384 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaras. Po 1387 m. pastatyta Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo katalikų bažnyčia, viena pirmųjų Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje, kurią administravo pranciškonai. 1505 m. bažnyčia sudegė, atstatyta, 1812 m. pastatyta mūrinė, XIX a. sunyko.

XV a. per Ašmeną ėjo Hanzos pirklių keliai. XV a. pradžioje – XVIII a. pabaigoje Ašmenoje būta rezidencinės pilies. 1432 m. rugsėjo 1 d. sąmokslininkai Ašmenoje nuvertė nuo sosto Švitrigailą. 1432 m. gruodžio 8 d. prie miestelio įvyko Ašmenos mūšis. XVI a. pradžioje miestui suteikta Magdeburgo teisė, nuo XVI a. pradžios iki 1940 m. buvo Ašmenos apskritis. 1519 ir 1655 m. Ašmena buvo užimta rusų kariuomenės, dėl sugriovimų ir nuskurdusių gyventojų 1655, 1661 ir 1677 m. atleista nuo mokesčių. 1566–1940 m. buvo Ašmenos apskrities centras. 1792 m. Stanislovas Augustas Ašmenai suteikė herbą. Caro laikais miestas priklausė Vilniaus gubernijai.

1667 m. dominikonai pastatė Šv. Mykolo bažnyčią. 1797 m. ji sudegė, atstatyta, 1850 m. uždaryta, 1904–1938 m. vėl atstatyta. 1794 m. Ašmenoje buvo J. Jasinskio sukilėlių štabas, suformuotas M. K. Oginskio būrys. 1812 m. Ašmeną užėmė Napoleono kariuomenė, vyko mūšiai, dalis miesto sudegė. Per 1831 m. sukilimą Ašmeną nusiaubė Rusijos imperijos kariuomenė, kuri bažnyčioje nužudė apie 150 žmonių. XIX a. antroje pusėje pastatyta stačiatikių cerkvė, smuklė (karčema). 1912 m. pastatyta sinagoga. Pagal 1920 m. Lietuvos sutartį su Sovietų Rusija Ašmena atiteko Lietuvai, bet 1920 m. ją okupavo Lenkija. 1939 m. užimta sovietų, priskirta Baltarusijos SSR. 1942–1944 m. priklausė Lietuvos generalinei sričiai.

Pavadinimo kilmė 
Miesto pavadinimas yra lietuviškos kilmės (susijęs su žodžiu ašmuo, ašmenys).

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Lietuviai 
Ašmenos apylinkėse nuo seno gyveno lietuviai. Per XVII a. šeštojo dešimtmečio ir XVIII a. pradžios karus, badą ir marą daug gyventojų išmirė. Į jų vietą atkelta gudų. Pirmiausia lietuviai pradėjo slavėti palei traktą Minskas-Ašmena-Vilnius, ypač greta Ašmenos. XIX a. viduryje Ašmenos apylinkių žmonės lietuviškai jau nebekalbėjo. Lenkijos statistikos duomenimis, 1919 m. Ašmenoje buvo 10 lietuvių, 1931 m. liko tik 6.

Sportas

Futbolas 
 FK Ašmena-BDUFK (buvęs futbolo klubas);
 FAK stadionas, kurio talpa 525 žiūvovai.

Šaltiniai

Nuorodos
Bandžulis

Bandžulis (, iki 1973 m. Baterstas, ) – miestas vakarų Gambijoje, prie Gambijos upės žiočių, kur ji įteka į Atlanto vandenyną. Šalies sostinė, didžiausias miestas, ekonomikos ir švietimo centras. Svarbiausias Gambijos transporto centras, veikia uostas, Bandžulio tarptautinis oro uostas. 44,2 tūkst. gyventojų (1994). Išsidėstęs Bandžulio salos (anksčiau – Šv. Marijos sala, Saint Mary's Island) smėlėtame pusiasalyje. Miestą su pietine šalies dalimi jungia tiltai, su šiaurine – keltai. Pagrindinės pramonės šakos – žemės riešutų, žuvies apdirbimas, brangakmenių ir audinių pramonė. Mieste veikia Gambijos nacionalinis muziejus, kelios mečetės ir bažnyčios.

Istorija 
Miestą 1816 m. įkūrė anglai – kaip uostą ir prekybos vergais centrą. Kurį laiką jis priklausė britų Siera Leonės kolonijai, kol 1889 m. tapo Britų Gambijos kolonijos ir protektorato centru. 1965 m. tapo nepriklausomos Gambijos sostine. XX a. 8-ajame dešimtmetyje buvo labai modernizuotas uostas.

Gambijos miestai
Sostinės
Nemunaitis

Nemunaitis – miestelis Alytaus rajono savivaldybėje, 18 km į pietus nuo Alytaus, 9 km į vakarus nuo kelio , dešiniajame Nemuno krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.

Stovi mūrinė Nemunaičio Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia (pastatyta 1904 m.), buvusi Nemunaičio pagrindinė mokykla (yra mokyklos muziejus), veikia biblioteka, paštas (LT-64021), bendrosios praktikos gydytojo kabinetas. Yra senosios žydų kapinės, Nemunaičio mineralinė versmė, stūkso Nemunaičio piliakalnis.

Paminklas „Žuvusiems už Lietuvos nepriklausomybę“ – Lietuvos nepriklausomybės paminklas, atidengtas 1990 m. vasario 16 d. Mokytojo Antano Saulevičiaus iniciatyva į Nemunaitį 1939 m. buvo pakviestas žymus skulptorius Vincas Grybas. Jis sukūrė paminklą jau prasidėjus II pasauliniam karui, dėl to paminklas ilgus metus buvojo įvairiose vietose. Tai buvo paskutinis V. Grybo darbas. Vietos bendruomenės iniciatyva 1989 m. skulptūra buvo išlieta iš naujo (restauravo skulptorius Jonas Naruševičius, postamentą suprojektavo architektė Irena Gudaitytė).

Etimologija 

Miestelio vardas yra vandenvardinis vietovardis – priesagos -aitis vedinys iš Nemuno, kurio pakrantėje įsikūręs miestelis, vardo.

Liaudies etimologija byloja, kad prieš daug amžių čia sustojo iš užjūrių atplaukęs vikingų vadas Nemonas. Jam patiko vietos gyventojų svetingumas ir rūpestis, tad išvykdamas jis apdovanojo visus įvairiais turtais. Dėkingi gyventojai vado garbei pavadino vietovę Nemunaičiu.

Geografija 

Miestelį supa Nemunaičio miškas, netoliese įsikūręs Nemunaičio kaimas, atsiveria klintinių tufų Nemunaičio atodanga, prie miestelio stūkso Nemunaičio piliakalnis. Šiaurės vakariniame pakraštyje stūkso Klebono akmuo, apylinkėse atsiveria Nemunaičio atodangos, Nemunaičio mineralinė versmė, įsteigtas Balkasodžio botaninis draustinis.

Istorija 

1384 m. Kryžiuočių karo kelių aprašymuose minima Nemunaičio pilis, kuri buvo svarbus Lietuvos gynybos centras, nuo 1387 m. minimas miestelis. Po Žalgirio mūšio, atkovojus iš Ordino Užnemunę, Nemunaičiui atiteko miškai iki pat sienos su Prūsija. Tuo metu miestelis, minimas nuo 1519 m., tapo svarbiu miško ruošos ir prekybos centru. 1549 m. Ldk Žygimantas Augustas Nemunaitį užrašė Barborai Radvilaitei.

1792 m. kovo 19 d. Ldk Stanislovas Augustas Nemunaičiui suteikė Magdeburgo teises ir herbą. Po kelių mėnesių dėl politinės suirutės savivalda buvo panaikinta. Vietos gyventojai nenorėjo su tuo susitaikyti ir su Rusijos valdžia bylinėjosi beveik iki XIX a. vidurio, bet prarastų teisių nebeatgavo. XIX a. Nemunaitis ėmė garsėtis mineralinėmis versmėmis, tačiau kurortu vietovė nepaskelbta.

1934 m. atidarytas Nemunaičio pranciškonų vienuolynas, uždarytas XX a. 6-ajame dešimtmetyje. Sovietmečiu nuo 1950 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, pastatytas kultūros centras, netoliese įkurta tarprajoninė pionierių stovykla.

1999 m. patvirtintas dabartinis Nemunaičio herbas.

Gyventojai

Šnekta 

Nemunaičio apylinkių šnektą, priklausančią pietų aukštaičiams, dar prieš I pasaulinį karą aprašė rusų kalbininkas Borisas Larinas.

Sportas 

Miestelyje žaidžia FK Nemunaitis futbolo klubas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Nemunaičio istorija ir herbas
Pivašiūnai

Pivašiūnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 23 km į šiaurės rytus nuo Alytaus, šalia kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Pivašiūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1825 m.; garsėja Dievo Motinos paveikslu), Pakalnės koplyčia (1853 m.) ir buvusi Senųjų Trakų benediktinų rezidencija, veikia Pivašiūnų vidurinė mokykla, muzikos mokykla, biblioteka, paštas (LT-64069).

Pivašiūnai garsūs savo Šv. Mergelės Marijos atlaidais per Žolinę, kai ten atvyksta daug tikinčiųjų. Gyvenvietės pagrindinis objektas – ant kalno pastatyta Pivašiūnų bažnyčia; nakties metu apšviesta, ji yra matoma apylinkėse beveik 5 km spinduliu, o šviesos pašvaistės siekia beveik 10 km atstumu nutolusias vietoves. Dievo Motinos paveikslas išliko per miestelio gaisrus. Paveikslas papuoštas sidabro vainiku ir pavaizduotas miestelio herbe.

Etimologija 

Kaimo vardas – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Pivašiūnas (lenk. Piwosz).

Geografija 

Kaimas yra Pivašiūnų moreniniame masyve (Dzūkų aukštuma). Netoli kaimo stūkso Pivašiūnų piliakalnis, šiaurės rytuose telkšo Ilgio ežeras, šiaurės vakaruose yra Pivašiūnų miškas ir Pivašiūnų geomorfologinis draustinis, žvyro telkinys.

Istorija 

Kaimelis pirmą kartą paminėtas 1608 m. žemių ribų dokumentuose, kuriame užsimenama apie kelią einantį iš Dusmenų. 1639 m. dvarininkas Jonas Klockis Pivašiūnų žemes padovanojo Senųjų Trakų benediktinų vienuolynui. 1648 m. Medilo seniūnas pastatydino bažnyčią, tapusią Trakų bažnyčios filija. Fundatorius pavedė bažnyčią Trakų vienuoliams benediktinams, kurie čia gyveno iki 1831 m. sukilimo. Dvi pirmosios Pivašiūnų bažnyčios stovėjo įkalnėje, bet sudegė. 1825 m. parapijos klebonas Celestinas Soroka ant kalvos (aukščiausia miestelio vieta) pastatė naują klasicizmo stiliaus bažnyčią mūrinėmis kolonomis.

XIX a. Pivašiūnai vadinti miesteliu. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2006 m. patvirtintas Pivašiūnų herbas. Kaimą smarkiai nusiaubė 2010 m. rugpjūčio 8 d. škvalas – nukentėjo šventorius, gatvės, Pivašiūnų piliakalnis.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Alfonsas Petrulis (1873–1928), Lietuvos Nepriklausomybės akto signataras, 1909–1927 m. klebonavo Pivašiūnuose
 Sigitas Jakubauskas (1956–), teatro ir kino aktorius

Šaltiniai

Literatūra 
 
 Žalias miškas gyvas: iš Pivašiūnų bažnyčios ir parapijos istorijos / Jonas Kaušyla. – Trakai; Vilnius: Voruta, 1994. – 134 p.: iliustr. – ISBN 9986-510-02-3
 Pivašiūnai / Vytautas Vitunskas. – Alytus: Alytaus sp., 2000. – 75 p.: iliustr. – ISBN 9986-472-55-5
 Pivašiūnai ir apylinkės / Vytautas Vitunskas. – Marijampolė: Piko valanda, 2004. – 143 p.: iliustr. – ISBN 9986-875-99-4
 Pivašiūnai: gyvenvietė, bažnyčia, Dievo Motinos paveikslas / sudarytojas ir fotografas Klaudijus Driskius. – Vilnius: Tautos paveldo tyrimai, 2013. – 255 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95156-4-9

Nuorodos 
 Pivašiūnų bažnyčios altorius
 Pivašiūnai: istorija, religinė reikšmė, atlaidai
Rudamina (Lazdijai)

Rudamina – miestelis Lazdijų rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Lazdijų, prie kelio , Sūduvos aukštumoje. Seniūnaitijos centras. Stovi Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1592 m.), jos šventoriuje palaidotas klebonas Juozas Zdebskis. Veikia Rudaminos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-67059). Pietuose, apie 1 km nuo miestelio, stūkso Rudaminos piliakalnis, yra XVIII a. statyti Rudaminos dvaro rūmai.

Apylinkėse įsteigtas Rudaminos kraštovaizdžio istorinis draustinis.

Etimologija

Vietovardis galimai kilęs iš ankstesnės formos Rudamenà, kuri iš liet. rudamenà, plg. rùdmenos, rudmuõ 'ruda dėmė, rūdys', t. y. vieta, kur rūdinga žemė. Taip pat gali būti, kad Rudamina – vandenvardinis vietovardis, kadangi pro gyvenvietę prateka upelis Rudamina.

Istorija 

Žinoma nuo XVI a., nors Rudaminos piliakalnyje gyventa jotvingių dar X–XIII amžiais. 1576 m. kaimą įsigijo Masalskių šeima, kuri čia pasistatė dvarą ir pradėjo kirsti aplinkinius miškus. 1592 m. Masalskiai finansavo Rudaminos Švč. Trejybės bažnyčios statybas. XVII a. gyvenvietei buvo suteiktos Magdeburgo teisės, tačiau miestelis niekada per daug neišsiplėtė, kadangi buvo užgožtas šalia esančių didesnių Lazdijų ir Šeštokų miestelių.

XIX a. buvo Rudaminos valsčius ir palivarkas.

2018 m. patvirtintas Rudaminos herbas.

|}

Gyventojai 

Rudaminos šnektą, kuri priklauso pietų aukštaičių tarmei, intensyviai tyrė Elzė Mikalauskaitė.

Žymūs žmonės 
 Jonas Koščicas Vitkevičius (1881–1958) – lietuvių kilmės lenkų architektas, istorinių paminklų restauratorius.
 Jonas Giniūnas (1887-?) – politinis bei visuomenės veikėjas.
 Zigmas Starkus (1892–1944) – politinis bei visuomenės veikėjas.
 Jonas Starkus (1895–1968) – katalikų kunigas, pedagogas, bažnytinės teisės daktaras.
 Andrzej Rudolf Czaykowski (1912–1953) – Armijos Krajovos kovotojas, Varšuvos sukilimo dalyvis, Lenkijos kariuomenės majoras.
 Vytas Jonas Greblikas (1934–) – žurnalistas, redaktorius.
 Deividas Jursevičius (1982–), žurnalistas.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Rudaminos žemėlapiai ;
Kučiūnai

Apie kaimą Varėnos rajone žr. Kučiūnai (Varėna).

Kučiūnai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, prie kelio , 10 km į pietus nuo Lazdijų, į vakarus nuo Galsto ežero, 2,5 km nuo sienos su Lenkija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-67047).

Per kaimą teka Zapsio intakas Alna.

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Kučiūnai pirmą kartą paminėti 1685 m. XIX a. pab. kaimas priklausė Seinų apskrities Alnų valsčiui, veikė pradinė mokykla. 1907 m. įkurta parapija. 1938 m. pradėta statyti Kučiūnų Šv. Kazimiero bažnyčia, užbaigta (architektas Algimantas Mikėnas) ir pašventinta 1996 m. 1918 m. įsteigta pradžios mokykla, vėliau uždaryta, 1930–1945 m. pradžios mokykla, 1945–1999 m. septynmetė, nuo 1999 m. Kučiūnų pagrindinė mokykla. Pokario metais apylinkėse veikė Dainavos apygardos, Šarūno partizanų rinktinės partizanai.

1950–1995 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1950 m. įkurta biblioteka, 1959 m. kultūros namai, medicinos punktas, paštas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Vytautas Bendoravičius, karo gydytojas, pulkininkas leitenantas.

Šnekta 

Kučiūnų šnekta priklauso pietų aukštaičių tarmei. Ji yra išsamiai aprašyta 2006 m. išleistame leidinyje „Kučiūnų krašto šnektos tekstai“ (autorė Asta Leskauskaitė).

Literatūra 
 Kučiūnų parapijos istorija (sud. Lina Pileckienė). – Alytus: Albagrafija, 2007. – 40 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-639-12-1
 Kučiūnų krašto šnektos tekstai (sud. Asta Leskauskaitė). – Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2007. – 428 p.: iliustr. + 1 elektron. opt. diskas (CD-ROM). – ISBN 978-9955-704-19-5

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Kučiūnų parapijai 100 metų
Šventežeris

Šventežeris – miestelis Lazdijų rajono savivaldybėje, 9 km į rytus nuo Lazdijų, šalia kelio , Sūduvos aukštumoje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia (pastatyta 1882 m.), veikia Šventežerio vidurinė mokykla (joje yra kraštotyros muziejus), biblioteka, veikia plastikinių langų ir durų gamykla „Megrame“.

Į šiaurę nuo miestelio telkšo Šventežerio ežeras, pagal kurį ir buvo pavadintas miestelis. Priešingame ežero krante ir ratu apie miestelį įsikūręs Šventežerio kaimas.

Istorija 

Iki XVI a. vietovė buvo negyvenama, plytėjo dykra. 1511 m. dabartinio Šventežerio apylinkes Žygimantas Senasis padovanojo Trakų kaštelionui Jurgiui Radvilai, kuris čia įkūrė Seirijų dvaro palivarką, vėliau pavadintą Šventežeriu. Jo palikuonys 1598 m. miestelyje pastatė evangelikų-reformatų bažnyčią ir padarė miestelį parapijos centru. Pagal 1650 m. inventorių Šventežeryje buvo turgaus aikštė, ir jame gyveno 78 šeimos.

Šiaurės karo metu (1655–1661 m.) Šventežeris nukentėjo, jame teliko teliko 47 šeimos (1663 m.). 1663 m. evangelikų-reformatų bažnyčią užėmė katalikai. 1746 m. buvo pastatyta nauja bažnyčia, bet ji sudegė 1863 m. Naujoji neoklasicizmo stiliaus bažnyčia buvo pastatyta 1882 m. ir stovi iki šiol. 1744 m. Šventežerio parapijai priklausė dvaras ir 10 kaimų. 1783 m. Radvilos neteko Šventežerio nuosavybės teisių. 1863 m. katalikų bažnyčios valdos nusavintos.

Nuo XIX a. pradžios iki 1950 m. buvo Šventežerio valsčiaus centras. 1880 m. įsteigta pradinė mokykla (nuo 1953 m. vidurinė). Prieš I pasaulinį karą veikė „Žiburio“ ir Blaivybės draugijos skyriai. 1920–1930 m., kai buvo padalintas buvęs dvaras, miestelio gyventojų truputį padaugėjo. Tarpukariu buvo valsčiaus valdyba, mokykla, paštas, policijos nuovada, sveikatos punktas, vaistinė, šaulių ugniagesių komanda, vartotojų kooperatyvas „Artojas“, pieninė, motorinis malūnas ir elektrinė, aliejaus spaudykla, kelios krautuvės, amatininkai. Šventežeryje žydai negyveno (tik kurį laiką valdė dvarą).

1945 m. įsteigta biblioteka. LTSR laikais Šventežeris buvo Šventežerio apylinkės centras ir „Spartuolio“ kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Samuelis Boguslavas Chilinskis (apie 1631–1668), Biblijos vertėjas į lietuvių kalbą, gimė Šventežeryje. Jo vertimas buvo pirmasis, kuris buvo pradėtas spausdinti;
 Karolė Požėraitė, rašytoja.

Literatūra 

Rašytojas Kazys Saja 1971 m. parašė pjesę „Šventežeris“ apie sovietmečių kolūkius.

Šaltiniai
Noragėliai

Noragėliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Seirijų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Seirijų vidurinės mokyklos skyrius, biblioteka. Praeina kelias .

Istorija 

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Noragėliuose gimė inžinierius technologas, tekstilininkas, profesorius, habilituotas technologijos mokslų daktaras Algirdas Matukonis (1920–2013).

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Panočiai

Panočiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie pat sienos su Baltarusija. Kaniavos seniūnijos ir Panočių seniūnaitijos centras. Yra Panočių pagrindinė mokykla (nuo 1922 m.), biblioteka, Panočių koplyčia (nuo 1991 m.), bendrosios praktikos gydytojo kabinetas, kapinaitės, fermų kompleksas. Rytiniu pakraščiu teka Nočia, skirianti kaimą nuo Baltarusijos.

Pro kaimą eina vieškelis , atsišakoja .

Istorija 

XIX a. kaimas pateko į Lydos apskrities Kaniavos valsčių ir apylinkę, buvo Kaniavos dvaro valda.

1982 m. prijungtas Slučajaus kaimas. LTSR metais buvo Kaniavos apylinkės centras.

|}

Gyventojai 

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 111 žmonių, iš kurių visi užsirašė lietuviais.

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Vydeniai

Vydeniai – kaimas Varėnos rajono savivaldybės rytuose, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Pietiniu pakraščiu teka Uosupis (dešinysis Ūlos intakas). Telkšo Vydenių tvenkinys.

Istorija 

XIX a. pabaigoje minimi du Vydenių kaimai Lydos apskrities Kaniavos valsčiuje, Čepelūnų apylinkėje. Vienas priklausė Kaminskių Kijučių dvarui, kitas Eišiškių dvarui.

LTSR laikais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1952–2020 m. veikė Vydenių pagrindinė mokykla.

|}

Gyventojai 

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 256 žmonės, iš kurių 239 užsirašė lietuviais, 13 lenkais ir 4 žydais.

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Sendvaris

Apie kaimą Panevėžio rajone žr. Sendvaris (Panevėžys).

Sendvaris – Klaipėdos miesto dalis, esanti į rytus nuo miesto centro, į pietus nuo Paupių.

Istorija 

Prie Klaipėdos miesto prijungtas 1996 m. kovo 12 d.

Gyventojai

Sportas 
 FK Sendvaris (futbolas)

Šaltiniai 

Klaipėdos miesto dalys
Aleksandrija (Skuodas)

Aleksandrija – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, šalia kelio , 10 km į rytus nuo Skuodo, pasienyje su Latvija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Aleksandrijos Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (pastatyta 1865 m.), Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas, veikia Aleksandrijos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-98047), kavinė-motelis „Gintagnė“. Gamtos paminklas – Augustausko kadagys. Kaimas įsiterpęs tarp Apuolės ir Gėsalų kraštovaizdžio draustinių.

Istorija 

Kaimas, tada vadintas Truikinais, žinomas nuo 1660 m., kai Skuodo žemių valdytojas, Žemaičių ir Vilniaus vyskupas Aleksandras Kazimieras Sapiega jame pastatė medinę koplyčią. 1778 m. inventoriuje kaimas vadinamas ir Trokiny. Tais metais kunigaikštis Pranciškus Sapiega pastatė koplyčią, kuriai 1797 m. dovanotas valakas žemės, o kaimas Aleksandro Sapiegos garbei pradėtas vadinti Aleksandrija. 1785 m. pastatyta Aleksandrijos bažnyčia.

1950–1993 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1953 m. įkurta biblioteka.

2007 m. lapkričio 7 d. girtas policininkas kaime sukėlė avariją, kurios metu žuvo 3 vaikai. Šis įvykis sukėlė didelį ažiotažą žiniasklaidoje, dėl to po kelių dienų atsistatydino vidaus reikalų ministras Raimondas Šukys ir policijos generalinis komisaras Vytautas Grigaravičius.

2011 m. kovo 29 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-647 patvirtino Aleksandrijos herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Jonas Raudonis, atsikėlęs į Aleksandriją 1911 m., nelegaliai mokęs vaikus lietuviško rašto, agronomas, IV Seimo narys;
 Ferdinandas Kaunackis, medicinos daktaras, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas, palaidotas kaimo kapinėse;
 Arūnas Grubliauskis, Aleksandrijos kolūkio agronomas;
 Benediktas Gadeikis (1943–2000), estrados dainininkas, ansamblio „Nerija“ solistas, palaidotas kaimo kapinėse.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Aleksandrijos žemėlapiai
Šatės

Šatės – kaimas Skuodo rajono savivaldybės pietryčiuse, į vakarus nuo Barstyčių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Šačių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (nuo 1886 m.), Šačių kapinių koplyčia, veikia Šačių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1955 m.), paštas (LT-98017). Pro kaimą teka Šatos upelis.

Etimologija 

Šatės – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Šatos upelio.

Istorija 

1670 m. pastatyta pirmoji Šačių bažnyčia, XIX a. veikė parapinė mokykla.

2011 m. gegužės 17 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-694 patvirtino Šačių herbą.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai
Notėnai

Apie kaimą Kelmės rajone žr. Notėnai (Kelmė).

Notėnai – kaimas pietinėje Skuodo rajono savivaldybės dalyje, prie kelio  ir Notės upės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Notėnų Šv. kankinės Kotrynos bažnyčia (nuo 1906 m.), šventoriaus koplyčia (XVIII a.), yra Notėnų pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1946 m.), paštas (LT-98023).

Etimologija 

Kaimo vardas kilo iš hidronimo Notė. Vietovardis rašomas , , , , , .

Istorija 

Viduramžiais priklausė Ceklio žemei. Vardas pirmąkart paminėtas 1253 m. Kuršo vyskupo Henriko rašte Livonijos ordino magistrui dėl pietinio Kuršo žemių dalybų.

1568 m. pažymėtas Telšių valsčiaus vakarinės dalies plane. Priklausė didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto Platelių dvarui, XVIII–XIX a. – Gintališkės dvarui.

1750 m. buvo 22 katalikų kiemai, 1846 m. – 45 dūmai, 1923 m. –133, 2011 m. – 197 ūkiai. XIX a. Notėnai vadinami miesteliu, XX a. I pusėje – bažnytkaimiu.

1720 m. į kaimo teritoriją įsibrovė profesorius, generolas Silvestras R. Vidžiūnas (šaltiniuose dar minimas, kaip „juodasis vanagas“), įnešęs sumaištį kaime sugriovė visas tvoras ir pavogė arklius. 1730 m. buvo išvarytas vietinių gyventojų.

Dvasiniu kaimo gyvenimu 1630–1779 m. rūpinosi Salantų, 1779–1929 m. – Gintališkės, nuo 1929 m. – Notėnų parapijų kunigai. Notėnų Šv. kankinės Kotrynos bažnyčia pastatyta apie 1789 m., iki 1929 m. buvo Gintališkės parapijos filija.

Tarpukariu Notėnuose veikė pradinė mokykla, vartotojų bendrovės parduotuvė, pora krautuvių, vandens malūnas, katalikių moterų draugijos skyrius, šaulių būrys, kuris 1932 m. pastatė Kristaus karaliaus paminklą.

Antrojo pasaulinio karo pradžioje, 1941 m. birželio 23 d. vokiečių kariai Notėnuose sušaudė šaulius Kostą Kontenį, Feliksą Liaučį, Kostantiną Pocevičių, Kastantiną Pocių ir Antaną Šoblinską, atvykusius iš Šliktinės saugoti viešosios tvarkos. Jiems atminti 1998 m. pastatytas paminklas.

Sovietų okupacijos metais Notėnai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė Notėnų vidurinė mokykla, biblioteka, kultūros namai, felčerui-akušerio punktas, kooperatyvo parduotuvė, malūnas.

2011 m. gegužės 30 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-711 patvirtino Notėnų herbą.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Notėnai: Skuodo krašto enciklopedija
 Notėnai (miestelis): Skuodo krašto enciklopedija
 Notėnai (sen): Skuodo krašto enciklopedija
 Notėnų kaimo tremtiniai
Gardamas

Gardamas – miestelis Šilutės rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Šilutės, 6 km į šiaurės vakarus nuo Žemaičių Naumiesčio. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi, Gardamo Šv. Roko bažnyčia (yra 3 dailės paminklai), lurdas, Mažvydo kelio – Knygos kelio koplystulpis (skulpt. Vytautas Bliūdžius, pastatytas 2007 m.). Yra paštas (LT-99063). Veikia mėsos perdirbimo įmonė UAB „Linegis“, Gintaro Šarkos veterinarijos klinika, R. Paulauskaitės IĮ (lentpjūvė), mišrių prekių parduotuvė.

Per Gardamą teka Tenenys. Keliai veda į Žemaičių Naumiestį, Švėkšną, Šylius, Ramučius.

Etimologija 

Vietovardis neaiškios kilmės, galbūt sietinas su žodžiu gar̃das („aptvaras lauke ar ganykloje gyvuliams“).

Istorija 

1304 m. Gardamą sunaikino Vokiečių ordinas. 1561 m. minimas Gardamo kaimas, išmatuotas valakais, 1651 m. miestelis. 1595 m. Gardamas pažymėtas geografo Merkatoriaus žemėlapyje. 1636 m. minima koplyčia. Gardamas nurodytas 1679 m. K. Langės Prūsijos žemėlapyje. 1706 m. Kvėdarnos seniūno Paco rūpesčiu pastatyta pirmoji Gardamo bažnyčia, jai sunykus, Gardamas tapo Žemaičių Naumiesčio bažnyčios filija.

XIX a. pabaigoje buvo vienas knygnešystės centrų. Draudžiamąją lietuvių spaudą Gardame platino knygnešys Juozas Freitakas, kun. P. Grigaliūnavičius ir kiti.

1932 m. pastatyta dabartinė Gardamo Šv. Roko bažnyčia, 1933 m. gruodžio 16 d. įkurta parapija. Miestelyje dar buvo trys arbatinės, krautuvė, pašto tarnybos agentūra, pradžios mokykla. 1934 m. dalis miestelio gyventojų išsikėlė į vienkiemius.

1908–1910 m. veikė „Saulės“ draugijos pradinė mokykla, 1911 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla; iki 1948 m. pradinė, 1948–1961 m. septynmetė, 1961–1986 m. aštuonmetė, 1986–1998 m. devynmetė, 1998–2003 m. dešimtmetė, nuo 2003 m. Gardamo pagrindinė mokykla. 1947 m. įsteigta biblioteka, dab. biblioteka-filialas su viešosios interneto prieigos tašku; 1949 m. įsteigta skaitykla, 1958 m. kultūros namai, medicinos punktas, 1996 m. laisvalaikio salė.

Po Antrojo pasaulinio karo Gardamo apylinkėse veikė Jungtinės Kęstučio (nuo 1948 m. Kęstučio) apygardos Lietuvos partizanai. Sovietmečiu buvo Gardamo kolūkio centrinė gyvenvietė, vėliau „Ramučių“ tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Įsteigta Gardamo kaimo bendruomenė „Tenenys“.

2010 m. gruodžio 7 d. patvirtintas Gardamo herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Gardame gimė Jonas Gocentas (1897–1974), Lietuvos kariuomenės savanoris, literatas, teisininkas, kraštotyrininkas, bibliofilas, sakytojas.
 Gardamo bibliotekoje 41 metus išdirbo bibliotekininkė Z. Gocentienė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gardamo nuotraukų galerija
Akmenynai

Akmenynai – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 9 km į pietvakarius nuo Kalvarijos, į pietus nuo kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Akmenynų Šv. Roko bažnyčia (pastatyta 1991 m.), veikia Akmenynų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-69047), medicinos punktas. Pagrindinis rajoninis kelias – .

Etimologija 

Akmenynai savo vardą bus gavę nuo didžiulio akmens (3 m aukščio, 5 m ilgio, 3 m pločio), kuris gulėjo kaimo laukuose ir buvo gyventojų gerbiamas. Anksčiau kaimas ir vadinosi Akmuo. Iš tolo akmuo atrodė kaip gera šieno kupeta, ant jo viršūnės susėsdavo apie 30 mokyklinio amžiaus vaikų. Šį gamtos paminklą 1941 m. pavasarį bolševikų kariuomenė susprogdino ir jo medžiagą panaudojo karo įtvirtinimams statyti.

Istorija 

Yra žinių, kad kaimas įkurtas prieš didįjį 1710 m. marą. 1738 m. Kalvarijos seniūnijos inventoriuje yra minimas Kalvarijos parapijai priklausantis kaimas Kamień (lenkiškai „akmuo“). Tokiu pat vardu kaimas minimas 1744 m. Vilniaus vyskupijos Alvito dekanato sąrašuose, tuo metu priklausęs Kalvarijos parapijai. Seniau gyventojai gyveno viename sodžiuje, bet XIX a. vidurį išsiskirstė į vienkiemius.

1941 m. sovietų pasieniečiai ties Akmenynais pristatė daug įtvirtinimų ir nemažą baraką. Prasidėjus II pasauliniam karui jie statinius paliko ir 1942 m. viename barake įrengta Akmenynų bažnyčia.

1950 m. įsteigta biblioteka, laisvalaikio salė. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

Gyventojai

Šaltiniai
Liubavas

Apie kaimą Vilniaus rajone žr. Liubavas (Vilnius).

Liubavas – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 14 km į pietvakarius nuo Kalvarijos, 2 km nuo sienos su Lenkija, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Radialinio plano.

Stovi Liubavo Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1956 m.), veikia Liubavo pagrindinė mokykla, biblioteka, medicinos punktas, laisvalaikio salė, paštas (LT-69044). Lietuvos nepriklausomybės paminklas lenkų partizanų nužudytų lietuvių atminimui (pastatytas 1929 m., restauruotas 1988 m.). Minint 70–ąsias žūties metines atidengtas paminklas Lietuvos rezistentui Juozui Lukšai-Daumantui (2021 m.).

Kaimas įsikūręs pasienyje su Lenkija. Už kelių kilometrų į pietryčius teka Šešupė. Apylinkės kalvotos.

Etimologija 

Liubavas – asmenvardinis vietovardis, siejamas su asmenvardžiu Liubas, Liubys.

Istorija 

Įkurtas XVIII a. pradžioje, priklausė Ldk valdų Kadariškių seniūnijai. Apie 1717 m. pastatyta koplyčia, 1744 m. suteikta savaitinio turgaus ir keturių prekymečių privilegija, 1770 m. pastatyta Liubavo bažnyčia, įkurta parapija. 1791 m. suteiktos miesto teisės ir Liubavo herbas. 1797 m. buvo 84 namai.

XIX a.–XX a. kartais vadintas kaimu, kartais – miesteliu. 1852 m. pabaigoje Liubavas neteko miesto teisių. Per lietuviškos spaudos draudimą pro Liubavą buvo gabenamos draudžiamos knygos lietuvių kalba. 1905 m. gruodžio 11 d. valstiečiai užpuolė valsčiaus valdybą ir sunaikino dokumentus. 1907 m. įsteigta „Žiburio“, 1912 m. – Lietuvių katalikų blaivybės draugijų skyriai. Per pasaulinius karus Liubavas sudegė. 1919 m. rugsėjo mėn. – 1920 m. liepos mėn. Liubavą buvo užėmusi Lenkijos kariuomenė, vėliau jį kelis kartus puolė lenkų partizanai, kurie 1922 m. spalio 11 d. nužudė 5 lietuvių pareigūnus ir inteligentus.

Sovietų valdžia 1940–1953 m. į Sibirą ištrėmė 10 gyventojų. Po II pasaulinio karo Liubavo valsčiuje veikė Tauro apygardos Vytauto rinktinės partizanai. 1951–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1956 m. prie mūrinės kapinių koplyčios pristatytas medinis Liubavo bažnyčios priestatas. 2017 m. patvirtintas naujasis Liubavo herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Apie 1913–1914 m. gyveno Jeronimas Jonas Pečkaitis (1885–1925), Liubavo bažnyčios vikaras, nuo 1914 m. vienuolis pranciškonas, Lietuvos pranciškonų komisaras ir tretininkų direktorius, Lietuvos bitininkų draugijos ir pranciškonų žurnalo „Šv. Pranciškaus varpelis“ įkūrėjas.

Šaltiniai
Sangrūda

Sangrūda – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Kalvarijos, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Netoliese yra Lietuvos ir Lenkijos siena. Kaime stovi medinė Sangrūdos Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia (pastatyta 1999 m.), Sangrūdos gimnazija, savivaldybės vaikų laikinosios globos namai, biblioteka, paštas (LT-69037).

Etimologija 

Vietovardis siejamas su bendrinės kalbos žodžiu sangrūda – „kas susigrūdę, susitelkę; susikimšimas, spūstis“.

Geografija 

Sangrūdos bažnytkaimis yra prie Gazdos upelio (kairysis Kirsnos – Šešupės šakos – intakas, 15 km ilgio). 26 km į šiaurės vakarus nuo Seinų, 10 km į pietus nuo Kalvarijos, tik 4 km nuo buvusios Lietuvos-Lenkijos administracinės linijos.

Istorija 

1738 m. minimas karališkasis Sangrūdos dvaras. Pirmą kartą Sangrūda minima 1744 m. Vilniaus vyskupijos parapijų sąrašuose. Nuo senų laikų Sangrūda buvo gretimo Mockavos (Mockų) dvaro palivarkas. 1824 m. jo savininkas buvo rusų generolas Suvorovas. 1922 m. dvaras išdalintas, jo vietoje susikūrė kaimas.

Parapija Sangrūdoje atsirado dėl Lietuvos-Lenkijos demarkacijos linijos išvedimo. Po šių dviejų valstybių karo Punsko valsčius buvo padalintas į dvi dalis: pietinė su pačiu Punsku atiteko Lenkijai, šiaurinė – Lietuvai. Iš kaimų Lietuvos pusėje sudarytas Punsko valsčius su centru Sangrūdoje.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Kultūra 

Klebono iniciatyva kviečiami profesionalūs chorai, orkestrai ir atlikėjai, vyksta teatralizuoti vaidinimai Šv. Kalėdų bei Trijų Karalių švenčių progomis.

Minint 2000-uosius eucharistinius metus bendruomenėje organizuota savivaldybės vaikų ir jaunimo šventė „Dainuojanti ir šokanti jaunystė“. Ta proga labiausiai pasižymėjusiems kultūroje klebonas įsteigė sidabrinius atminimo ženklus. Bažnytinėje aplinkoje minimos ir valstybinės šventės, atliekant literatūrines – muzikines kompozicijas. Kultūrinėje veikloje dalyvauja Sangrūdos vidurinės mokyklos moksleiviai, Trumpalių bei Reketijos užkardų kariai, parapijiečiai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Sangrūdoje gimė kultūros darbuotoja ir chorvedė Marijona Janulaitytė-Dalangauskienė (1942–).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Sangrūdos kaimo interneto svetainė
Jankai

Jankai – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Kazlų Rūdos, 15 km į rytus nuo Griškabūdžio, vakariniame Kazlų Rūdos miškų pakraštyje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Jankų pagrindinė mokykla, felčerių punktas, Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius, paštas (LT-71029).

Etimologija 

Jankai yra asmenvardinis vietovardis, sudarytas iš asmenvardžio Jankus, Jankis daugiskaitos.

Istorija 

Kaimas minimas 1701 m. 1701–1830 m. kaimas minimas kaip Slabotka, nuo 1830 m. – Janki, vėliau – Jankai. 1918 m. įkurtas Jankų valsčius. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2014 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1889 patvirtino Jankų herbą.

|}

Gyventojai

Sportas 
 FK Mano kova Jankai (futbolas)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo svetainė
Plutiškės

Plutiškės – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 14 km į pietryčius nuo Kazlų Rūdos, 4 km nuo kelio . Seniūnijos centras, Plutiškių seniūnaitija. Stovi medinė Plutiškių Šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1839 m.), yra Plutiškių gimnazija, Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius, paštas (LT-69091).

Etimologija 

Plutiškės – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Pluta(s).

Liaudies etimologija pasakoja, kad senovėje šiose vietose dunksojo dideli, sunkiai įžengiami miškai. Vėliau į šį kraštą iš Sibiro atsibastę trys gyventojai, susirentę landynę ir apsigyvenę, tačiau labai skurdžiai ir vargingai. Maitindavęsi tik duona ir visada su savimi turėdavę kietesnių plutų, kurias čiulpdavę – dėl to šie žmonės kitų kaimų gyventojų buvę praminti Plučiais. Ilgainiui ir pati vietovė, kuri žymiai prasiplėtė, pasivadino Plutiškėmis.

Istorija 

Minimos nuo XVIII a. 2-osios pusės. XVIII a. pabaigoje pastatyta Plutiškių bažnyčia.

XX a. sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1970 m. gyventojų surašyme Plutiškės minimos kaip dvi gyvenvietės – kaimas ir miestelis, tačiau vėlesniuose šaltiniuose miestelis nebeminimas.

2020 m. patvirtintas Plutiškių herbas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Motiejus Brundza (1824–1870), kunigas ir švietėjas, palaidotas Plutiškių kapinėse.

Galerija

Šaltiniai
Antanavas

Antanavas – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Pilviškių, greta kelio , Šešupės dešiniajame krante. Šiauriniu pakraščiu teka Pilvė. Seniūnijos centras, Parko ir Sūduvos seniūnaitijos. Veikia Antanavo pagrindinė mokykla, Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius (nuo 1945 m.), vandens jėgainė, nuo 1935 m. veikia paštas (LT-69068). Išlikusi medinė Antanavo koplyčia (restauruota 2010 m.), Antanavo dvaro parkas, spirito gamykla (nuo 1890 m., dabar priklauso AB „Stumbrui“). Stovi Lietuvos šimtmečio paminklas (pastatytas 2018 m.). Išgaunami mineraliniai vandenys.

Etimologija 

Kaimo pavadinimas asmenvardinės kilmės. Manoma, kad jis kilo nuo XVIII a. dvaro šeimininko Jono Antano Chrapovickio antrojo vardo (dvarininkinis vietovardis). XX a. tarpukariu vadintas Antanava.

Istorija 

Kaimas žinomas nuo XVIII a. kaip Antanavo dvaras, priklausęs Jonui Antanui Chrapovickiui. Tada pastatyta koplyčia, įkurta spirito varykla. Per 1863 m. sukilimą dvare įvyko Augustavo vaivadijos sukilėlių suvažiavimas. Jame dalyvavo ir C. Akordas, centrinės sukilėlių vadovybės paskirtas Augustavo vaivadijos civiliniu viršininku, ir Šveikovskis, išrinktas vaivadijos laikinuoju kariniu viršininku. 1864 m. pastatytas medinis kryžius sukilėliams atminti (dabar atstatytas). 1875 m. dvarą nusipirko Šabunevičiai ir valdė jį iki II pasaulinio karo. Po jo dvaras sunyko, kai kurie perstatyti statiniai neteko paveldo vertės.

1923 m. dvaro žemė buvo išdalyta, centre paliktas kultūros ūkis. Veikė alaus darykla „Nektaras“, spirito varykla, mielių dirbtuvė. Pokario metais Antanavo apylinkėse veikė Tauro apygardos Lietuvos partizanai. 1957 m. netoli Antanavo pastatyta vandens jėgainė. Sovietinės okupacijos metais Antanavas buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

Kelių aplinkinių kaimų jaunimas iš gėlių 2006 m. sukūrė labirintą (320 m²), pirmąjį Baltijos šalyse. Iniciatyvą palaikė kaimo bendruomenė. 2009 m. patvirtintas Antanavo herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Žvirgždaičiai

Žvirgždaičiai – miestelis Šakių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Kudirkos Naumiesčio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Žvirgždaičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (medinė nuo 1960 m., naujoji mūrinė nuo 2012 m.), veikia Žvirgždaičių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-71045).

Pro miestelį teka Šešupės dešinysis intakas Nenupė. Miestelio pagrindiniai susisiekimo keliai –  ir .

Etimologija 

Žvirgždaičiai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžio Žvirgždáitis (plg. pavardes Žvir̃gždas, Žvirgždáuskas).

Istorija 

Istorijos šaltiniuose Žvirgždaičiai minimi XVIII a. pradžioje. 1917 m. įkurta parapija, iš Paluobių atvežta ir perstatyta medinė bažnyčia.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2022 m. patvirtintas Žvirgždaičių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Žvirgždaičiuose gimė lakūnas, karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas leitenantas Jonas Liorentas (1901–1991).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Istorija ir žemėlapiai