joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ažuožeriai

Ažuožeriai (arba Užuožeriai) – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Anykščių, pakeliui į Kavarską, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Greta kaimo yra Ilgio ežerėlis, Karalienės liūnas, Puntuko brolis.

Kaime pastatyti kultūros namai, biblioteka (nuo 1967 m.). Ežero kaimynystėje pastatyti 3 stogastulpiai, skirti įamžinti A. Vienuolio kūrinių personažus:
 paskenduolei Veronikai (autoriaus J. Šlivinsko diplominis darbas, 1970 m.);
 astronomui Šmukštarui (autorius J. Šlivinskas 1974 m.)
 astronomui Šmukštarui (autorius L. Tarabilda 1976 m.).

Istorija 

Carinės Rusijos laikotarpiu kaimo pavadinimas buvo rusinamas: Zaoziory, Priozercy. 

1923 m. čia buvo 34 sodybos su 180 gyventojų. 1936 m. kaimas buvo išskirstytas į vienkiemius, o 469,39 ha žemės padalinta 63 naujiems savininkams. Kaime tarpukariu aktyviai veikė Pavasarininkai, vyko pokario rezistentinė kova, buvo ištremtų gyventojų į Sibirą.

1921 m. įsteigta pradžios mokykla, 1954–1997 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė. 1967 m. įsteigta biblioteka, 1968 m. įkurti kultūros namai. Nuo 1949 m. kaimas priklausė kolūkiui „Tarybinė žemė“, Anykščių vaismedžių medelynui, Anykščių sodininkystės tarybiniam ūkiui, Ažuožerių sodininkystės kolūkiui, kol 1991 m. šis ūkis iširo. Kartu Ažuožeriai buvo centrinė gyvenvietė.  1997–2005 m. mokyklos patalpose veikė Ažuožerių vaikų globos namai (vėliau juos pakeitė Jokūbavos vaikų šeimyna).

Kaime 1976 m. liepos 19–31 d. vyko liaudies meno meistrų seminaras (36 dalyviai). Jo metu išdrožti medžio paminklai papuošė daugelį žymių rajono vietų. Atgimimo metais ir vėliau Fluxus judėjimo menininkai rengė hepeningų festivalius AN-88, AN-89, AN-97.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Daiva Agafanovienė (g. 1963 m.) – vyr. bibliotekininkė, 2012 m. pelniusi Lietuvos „Metų kultūros šviesulio“ vardą.
 Janina Cibienė (1932–2003) – rašytoja, Ažuožeriuose gyvenusi nuo 1972 m. iki gyvenimo pabaigos.
 Antanas Vienuolis (1882–1957) – rašytojas, gimęs Ažuožeriuose. Gimtoji sodyba neišlikusi. Jos perimetrą žymi gyvatvorė ir stogastulpis (liaudies meistrai J. Grabauskas ir P. Raudys, 1976 m.). Sodybvietė 2000 m. įtraukta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 V. Rimkus. Liaudies meno meistrų seminarai. – Kaunas, 1984, Šviesa, p. 55, 62.
 R. Mintaučkytė. Jaunimo gretos. 1970 m., nr. 10, p. 22, 23.

Nuorodos 
 Ažuožerių kaimo svetainė 
 

Anykščių rajono savivaldybės gyvenvietės
Dumblis (Varėnos r., Kaniavos sen., Krokšlio km.)

Dumblis arba Dubinka – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, 2 km į pietus nuo Krokšlio kaimo, apie 6,5 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,22 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 130,9 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę retmiškiu. Į rytus stūkso Karaviškių miškas. Ežeras nenutekantis, priklauso Ūlos baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Gumbinių ežerėlis

Gumbinių ežerėlis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 7,5 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežerėlio ilgis iš vakarų į rytus – 0,09 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 132,1 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę retmiškiu. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Ūlos upės baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Čepkelių ežeras

Čepkelių ežeras (arba Morės ežeras, Moris, Čepkių ežeras) – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 10 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raiste. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,21 km, plotis – iki 0,19 km. Altitudė 132,9 m. Krantai žemi, apaugę retmiškiu. Ežeras nenutekantis, priklauso Katros upės baseinui. Į rytus už 0,07 km telkšo didesnis Vido ežeras.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Ešerinukas

Ešerinukas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,29 km, plotis – iki 0,26 km. Altitudė 132,7 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Į rytus telkšo didesnis Ešerinio ežeras. Upeliu Ešerinuko ežeras jungiasi su pietuose telkšančiu Trikampio ežeru. Ežeras priklauso Ūlos baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Bagotoji

Bagotoji – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Kazlų Rūdos, Kazlų Rūdos miškų vakariniame pakraštyje. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Bagotosios Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1912 m.), yra Bagotosios pagrindinė mokykla, Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius, paštas (LT-69074). Stovi kryžius krikščionybės 2000 metų ir mokyklos 130 metų sukaktims pažymėti (autorius Mikas Varakinas).

Už 3 km į pietus nuo gyvenvietės yra Bagotosios geležinkelio stotis, anksčiau buvusi atskira gyvenviete.

Etimologija 

Bronius Kviklys teigė, kad kadaise gyvenvietė vadinta Bagotšiliu, o iškirtus miškus – Ubagšiliu. Tačiau vėliau pavadinimas vistiek sudarytas pabrėžiant gausumą (nuo slavybės bagotas – „turtingas“).

Istorija 

Kaimas įsikūrė XVIII a. Kazlų Rūdos miškų kirtimuose, šių miškų vakariniame pakraštyje. Pasakojama, kad anksčiau gyvenvietė vadinta Bagotšiliu, tačiau iškirtus miškus pavadinta Ubagšiliu (B. Kviklys).

Pirmą kartą minima 1737 m. Pilviškių seniūnijos knygoje. Išaugo, kai 1861 m. pro kaimą nutiestas geležinkelis Kaunas–Virbalis. 1910 m. kunigas Simonas Garmus įkūrė Lietuvių katalikų blaivybes draugijos skyrių, be carinės valdžios leidimo organizavo bažnyčios statybą. Kai 1912 m. ji buvo baigta, vietinė valdžia nebespėjo statytojų nubausti, nes netrukus prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas. Karo metu pro gyvenvietę ėjo fronto linija, beveik visa Bagotoji sudegė, po karo atstatyta. Klebonas Garmus suremontavo ir bažnyčią, ėmė telkti žmones visuomeniniam darbui. 1921 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa, 1930 m. pastatytas didysis altorius.

1929 m. įkurta girininkija. Pokario metais veikė Tauro apygardos, Geležinio Vilko partizanų rinktinės partizanai. 1940–1941 m. ir 1973–1992 m. greta Bagotosios, Guobiškės miške, veikė TSRS karinė bazė (Kazlų Rūdos poligonas). Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2007 m. liepos 14 d. pašventinta Bagotosios vėliava ir pirmą kartą sugiedotas Bagotosios kaimo himnas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Seinų vyskupo sufraganas Juozapas Olekas (, 1812–1890),
 JAV lietuvių veikėjas kunigas Pijus Brazauskas

Galerija

Šaltiniai 

 

Kazlų Rūdos savivaldybės gyvenvietės
Ešerinis (Varėnos r., Kaniavos sen.)

Ešerinis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, apie 8,5 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,55 km, plotis – iki 0,34 km. Altitudė 132,7 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Ežeras nenutekantis, priklauso Ūlos baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Užauga

Užauga arba Šėkinukas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,13 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 132 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę retmiškiu, tik rytiniame krante stūkso tankesnis miškas. Ežerą prateka upelis iš į šiaurę telkšančio Šėkinio ežero link į pietus esančio Zelenos ežero (Katros upės baseinas). Ežeras labai užžėlęs vandens augalija, užankantis.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Zelenos ežeras

Zelenos ežeras arba Žaliasis ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 10 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,4 km, plotis – iki 0,21 km. Altitudė 130,9 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę pelkiniu retmiškiu, tik pietiniame krante stūkso Čepkelių Raisto miškas. Šiaurėje įteka upelis iš Užaugos ežero, o pietuose išteka link Katros upės.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Pelkių ežeras

Pelkių ežeras (arba Šėkinaitis) – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9,5 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežeras beveik apvalus, jo ilgis iš vakarų į rytus – 0,12 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 131,4 m. Krantai žemi, pelkėti, pakrantės apaugę retmiškiu. Ežeras nenutekantis, priklauso Katros upės baseinui (Nemuno intakas).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Šėkinis

Šėkinis (arba Balno ežeras) – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 8,5 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,41 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 132,4 m. Ežere daug vandens augalų sąžalynų salelių. Krantai žemi, pelkėti, apaugę retmiškiu. Pietvakariuose išteka upeliukas link Užaugos ežero (Katros upės baseinas).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Šėkinukas

Šėkinukas (Čepkelių ežeras), arba Salos ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 8 km į pietvakarius nuo Rudnios, Čepkelių raisto rytinėje dalyje. Ežero viduryje yra 0,13 ha sala. Ežero ilgis iš pietų į šiaurės rytus – 0,24 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 132,3 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę pelkiniu retmiškiu (Artabalio miškas). Pietuose išteka upeliukas link Šėkinio ežero (Katros upės baseinas).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Aklikas

Aklikas arba Grūdelis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 16 km į pietus nuo Marcinkonių, 0,3 km į rytus nuo Grūdos ežero, Dainavos girioje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,41 km, plotis – iki 0,09 km. Altitudė 124,6 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežeras nenutekantis, priklauso Grūdos upės baseinui (Merkio intakas).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Kastinis

Kastinis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 1 km į rytus nuo Marcinkonių,  Dainavos girioje (Marcinkonių miške). Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,46 km, plotis – iki 0,34 km. Altitudė 123,4 m. Krantai neaukšti, sausi, ištisai apaugę medžiais. Vakariniame ir šiauriniame ežero krantuose įrengtos poilsiavietės. Ežeras nenutekantis, priklauso Grūdos intako Dorupio baseinui.

Ežerėvardis Kastìnis kildinamas nuo žodžio kastinis („iškastas“).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Trikampis (ežeras)

Trikampis – termokarstinis ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, tarp Puvočių ir Rudnios kaimų, 5 km į šiaurės vakarus nuo Marcinkonių, miškų glūdumoje (Trikampio miškas). Ežero ilgis iš šiaurės į pietus - 0,36 km, plotis - iki 0,27 km. Altitudė 109,9 m. Krantai daugiausia aukšti, tik šiaurinis žemas ir pelkėtas, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Grūdos upės baseinui.

Ežero vanduo nėra skaidrus, matomumas labai nedidelis. Yra sukurta legenda, kuri byloja apie šio ežero praeitį. Vietiniai žmonės sako, kad šiame ežere yra nuskendę du pokario metų lėktuvai, tačiau jų vis dar niekas nerado.

Legenda apie ežerą 
Prie Trikampio ežero gyveno trys broliai milžinai. Broliai per visą savo gyvenimą kaupė turtus, kol surinko neregėto dydžio lobį. Bet milžinai buvo labai gobšūs ir kiekvieną akimirką bijojo, kad jų lobio kas nors nepavogtų. Iš tos baimės jie nutarė tą lobį gerai paslėpti ir palaidojo jį ežero dugne. Tačiau dievai prakeikė milžinus už jų godumą: paslėpę lobį nuo svetimų akių, jie ir patys jo rasti nebegalėjo. Todėl sėdi dabar trys broliai milžinai, kiekvienas vis kitame ežero krante ir atidžiai klausosi – bene kas nors jų lobį suradęs džiūgauja. O kai tik kažką išgirsta – tuoj visi trys atsiliepia. Mat labai nori savo lobį atsiimti. Todėl prie ežero girdėti trys aidai. 

O viena naktis metuose milžinams būna ypatinga. Tą naktį Dievai suteikia broliams šansą išsivaduoti iš prakeiksmo. Lapkričio 3-ąją, vėlai vėlai vakare, lobis ežero dugne ima švytėti. Tuoj supuola visi trys broliai traukti jo iš ežero dugno. Ištraukę milžinai bėga su juo per mišką, tolyn nuo ežero. O tuo metu nuo vieno iš ežero krantų labai gerai matyti kaip tolsta milžinai su savo švytinčiu turtu. 

Milžinai niekaip nenugali savo godumo, todėl ir čia juos lydi dievų bausmė – vos tik mėnulis pateka virš miško, lobis pranyksta iš milžinų rankų ir vėl atsiduria ežero dugne. 
Ir vėl milžinai dienų dienas rymo trijuose ežero krantuose, atsiliepdami į kiekvieną garsą ir nežinodami, kad nuo prakeiksmo juos išvaduoti gali tik žmogus, atradęs milžinų lobį ir panaudojęs jį geriems tikslams. Nes patys milžinai jau tikriausiai niekada neatsikratys savo godumo.

Nuorodos 
 Dzūkijos nacionalinis parkas

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Ežeraitis (Varėnos r.)

Ežeraitis () – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Marcinkonių, Ežeraičio miške. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,18 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 107,5 m. Didžioji šio ežero dalis yra užpelkėjusi, todėl ežeras sunkiai prieinamas. Pakrantėje auga nendrės, spanguolės ir kita panaši drėgnų vietų augalija. Ežeras nenutekantis, priklauso Grūdos upės baseinui. Visai netoli į pietus tyvuliuoja Trikampio ežeras.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Mendosos provincija

Mendosos provincija () – provincija Argentinos 
vakaruose. Šiaurėje ribojasi su San Chuano, rytuose – su San Luiso, pietryčiuose – su La Pampos, pietuose – su Neukeno provincijomis. Visa vakarinė riba – siena su Čilės Respublika. Administracinis centras – Mendosa.

Geografija 
Visu vakariniu provincijos pakraščiu driekiasi Andų kalnų grandinės, kur yra aukščiausia ne tik provincijos, bet ir viso žemyno vieta – Akonkagvos k. (6959 m). Pietuose patenka į Sierras Pampeanas regioną – pavienius kalnų masyvus. Didžioji Mendosos provincijos dalis – lygumos (Cuyo regionas). Klimatas subtropinis; kontinentinis. Sausi ir saulėti orai būdingi visoje provincijoje. Vasaros labai karštos (dieną 30 °C, naktį 23 °C), žiemos palyginti šaltos (dieną 12 °C, naktį gali nukristi žemiau 0 °C). Didelis dienos ir nakties temperatūrų skirtumas. Per metus iškrinta 150–350 mm kritulių. Vyraujantys vėjai: Zondo – labai sausas pietų vėjas, pampero – švelnų orą nešantis, smarkus pietvakarių vėjas, Viento Norte – šiltas šiaurės vėjas. Būdinga kserofilinė augalija, prisitaikusi prie sauso oro ir didelių temperatūros svyravymų. Rytiniu provincijos pakraščiu teka Desaguaderas, o per provinciją, iš kalnų, jo intakai – Tunujanas (Río Tunnuyán), Djamantė (Río Diamante), Atuelis (Río Atuel), Mendosa (Río Mendoza). Pietuose – Kolorado upės aukštupys. Dauguma upių sausrų metu išdžiūsta. Gausu laikinų ežerų, druskos lygumų. Didelė dalis upių patvenkta (El Nihull, Agua del Toro, Carrizal tvenkiniai). Kalnuose yra ežerų, kalnų ledynų. Gamtos rezervatai: Akonkagvos, Tupungato, Llancanelo ežero, El Payen.

Ekonomika 
Svarbiausia ūkio šaka – žemės ūkis. Vynuogininkystė (70 % šalies vyno produkcijos), sodininkystė (obuoliai, slyvos, kriaušės, alyvuogės, vyšnios, persikai, svarainiai), daržininkystė, bitininkystė. 14 % Argentinos naftos rezervų glūdi Mendosos provincijoje. Kalkių ir urano gavyba. Vyndarystė; maisto, naftos rafinavimo, cemento pramonė. Turizmas (~ 700 000 lankytojų per metus).

Gyventojai 
Provincijoje gyvena daugiau nei pusantro milijono gyventojų (4 % Argentinos gyventojų). Dauguma jų susitelkę dvejuose regionuose: šiaurės vakaruose (aplink Mendosą) ir pietuose (aplink San Rafaelį). Rečiausiai gyvenami šiaurės rytų ir pietvakarių rajonai. Svarbiausi miestai:
 Mendosa,
 San Rafaelis,
 Godoi Krusas,
 Tunujanas,
 Luchan de Kujas,
 Malargujė,
 Tupungatas,
 Cheneral Alvearas.

Nuorodos 
 Provincijos žemėlapis
 Oficiali svetainė
 Turizmas Mendosos provincijoje

Argentinos provincijos
Gintaras Karosas

Gintaras Karosas (g. 1968 m. birželio 25 d. Kryžiokuose, Vilniaus rajonas) – Lietuvos menininkas, visuomenės bei kultūros veikėjas, Europos parko ir Liubavo muziejų įkūrėjas, VĮ Europos parkas prezidentas.

Biografija 
1998 m. baigė skulptūrą Vilniaus dailės akademijoje. 1991 metais pastatė pirmąją skulptūrą Europos parke – „Europos parko simbolį“, kuri buvo paskata kitiems menininkams prisidėti prie Europos parko plėtros. Gintaras Karosas yra viso Europos parko 55 ha kraštovaizdžio autorius. Be šio kūrinio, Europos parke stovi šie didelio mastelio Gintaro Karoso kūriniai: „LNK Infomedis“, „Europos centro monumentas“, „Jūsų patogumui“, „Vieta“, „Pamatai/Langas“, „Nuo svajonės iki dabar“, „Besikeičiantys“, „Ženklas“, „Siena“, „Kultūra“, „Kristijonui Donelaičiui“ ir kiti. 2001-2006 m. Europos parke sukūrė skulptūrinės architektūros Edukacijos centrą. 

2009–2011 m., 2011–2015 m., 2015–2019 m. ir nuo 2019 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.

Koalicijos Kartu – už pažangą Vilniaus rajone! iškeltas kaip nepartinis kandidatas 2015 m. dalyvavo rinkimuose į Vilniaus rajono merus ir surinko 17,26 proc. rajono gyventojų balsų (liko antroje vietoje po LLRA kandidato). 

Sutuoktinė Lina.

Įvertinimas 
2006 m. Nacionalinė pažangos premija.

Nuorodos 
 Gintaro Karoso svetainė

Šaltiniai 

Vilniaus rajono politikai
Lietuvos skulptoriai
Nacionalinės pažangos premijos laureatai
Tupungatas

Tupungatas () – ugnikalnis Andų kalnuose, Cordón de Plata kalnagūbryje, Argentinos (Mendosos prov.) ir Čilės (Santjago m. r.) pasienyje, 168 km į rytus nuo Santjago. Vienas aukščiausių kalnų Pietų Amerikoje (aukštis 6550 m, kitais duomenimis – 6800 m). Pavadinimas indėnų harpių k. reiškia „žvaigždžių stebėtojas“. Paskutinis išsiveržimas įvyko 1986 m. Pirmieji įkopė Matthias Zurbriggen ir Stuart Vines. Koordinatės: 33°21’58„ S 69°46’21“ W.

Nuorodos 
 Tupungato ugnikalnis

Argentinos ugnikalniai
Čilės ugnikalniai
Maipas

Maipas () – ugnikalnis (stratovulkanas) Andų kalnuose, Argentinos (Mendosos prov.) ir Čilės (Santjago m. r.) pasienyje. Aukštis 5264 m (kitais duomenimis 5323 m). Paskutinis išsiveržimas įvyko 1908 m. Papėdėje yra patvenktinis Lago Diamante ežeras. Koordinatės: 34°09′39.6″S, 69°49′58.8″W.

Nuorodos 
www.volcano.si.edu puslapis apie Maipo ugnikalnį

Argentinos ugnikalniai
Čilės ugnikalniai
Titanikas (1997 m. filmas)

Titanikas () – 1997 m. JAV epinė romantinė drama, kurios režisierius, scenarijaus autorius ir vienas prodiuserių bei montuotojų James Cameron. Pagrindinius vaidmenis atliko Leonardo DiCaprio ir Kate Winslet.

Filmas pasakoja apie įsimylėjėlių kelionę Titaniku, atrastą meilę ir katastrofišką kelionės pabaigą. „Titanikas“ yra antras pelningiausias visų laikų filmas (po J. Cameron „Įsikūnijimo“), visame pasaulyje uždirbęs per 2,196 mlrd. JAV dolerių, bei pirmasis, pasiekęs 1 mlrd. pajamų ribą. Filmas pelnė daugybę apdovanojimų, nominuotas 14 „Oskarų“, 11 iš jų laimėjo. Įtrauktas į JAV Nacionalinį kino registrą.

Aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
 Leonardo DiCaprio – Jack Dawson
 Kate Winslet – Rose DeWitt Bukater
 Billy Zane – Caledon 'Cal' Hockley
 Kathy Bates – Molly Brown
 Frances Fisher – Ruth DeWitt Bukater
 Gloria Stuart – Old Rose
 Bill Paxton – Brock Lovett
 Bernard Hill – Captain Edward J. Smith
 David Warner – Spicer Lovejoy
 Victor Garber – Thomas Andrews
 Jonathan Hyde – J. Bruce Ismay
 Suzy Amis – Lizzy Calvert
 Lewis Abernathy – Lewis Bodine
 Nicholas Cascone – Bobby Buell
 Dr. Anatoly M. Sagalevitch – Anatoly Milkailavich

Apdovanojimai ir nominacijos 
Laimėjo šių nominacijų „Oskarus“:
 Meninis apipavidalinimas: Peter Lamont
 Dekoracijos: Michael Ford
 Kinematografija: Russell Carpenter
 Kostiumų dizainas: Deborah L. Scott
 Režisierius: James Cameron
 Filmo montažas: Conrad Buff, James Cameron, Richard A. Harris
 Muzika (drama): James Horner
 Muzika (originali daina): „My Heart Will Go On,“ muzika: James Horner; atliko Caline Dion
 Geriausias filmas: James Cameron and Jon Landau, Producers
 Garsas: Gary Rydstrom, Tom Johnson, Gary Summers, Mark Ulano
 Garso efektų montažas: Tom Bellfort, Christopher Boyes
 Vizualiniai efektai: Robert Legato, Mark Lasoff, Thomas L. Fisher, Michael Kanfer

Nominuotas, tačiau nelaimėjo:
 Geriausia pagrindinio vaidmens atlikėja: Kate Winslet
 Geriausia antraplanė aktorė: Gloria Stuart
 Grimas: Tina Earnshaw, Greg Cannom, Simon Thompson

Išnašos 

1997 filmai
Dramos
Romantiniai filmai
JAV filmai
Idėjų kalvė

Idėjų kalvė, smegenų centras () – nuolatinė asmenų grupė, kartu kelianti, plėtojanti ekonomines strategijas, veiklos programas, skatinanti diskusijas kokių nors idėjų pagrindu ir pan. Kai kurios kalvės iš principo nepriima valstybės finansavimo, kitais atvejais šis finansavimas yra svarbi jų pajamų dalis. Dauguma jų visgi nėra „liaudies judėjimai“ (), labiau tai savo kompetenciją pabrėžiančios elitinės grupės.

Paplitimas 
Praeityje šios kalvės buvo labiau būdingos išvystytoms Vakarų valstybėms, bet šiuo metu jų yra ir tokiose šalyse kaip Libanas, Bulgarija, Senegalas, Tailandas ir panašiai. Jų labai padaugėjo nuo maždaug 1970 m ir dabar beveik kiekviena bent keletą milijonų gyventojų ir bent pakenčiamą informacijos laisvę turinti valstybė paprastai turi ir savo idėjų kalvę.

Veikla 
Idėjų kalvės nagrinėja esamas politines problemas, siūlo sprendimus valstybinėms insitucijoms, vienaip ar kitaip įvertina valstybės vykdomas programas ir projektus. Jos taip pat gali skleisti idėjas tiesioginiu bendravimu, renginiais ar per socialinius tinklus. Jose gali formuotis būsimi politikai bei vyriausybės nariai.

Tipai 
Labiausiai paplitę keturi idėjų kalvių tipai: akademinis, užsakomųjų tyrimų, idėjas remiantis ir politinių partijų. 

Akademinė ir užsakomųjų tyrimų kalvės turi panašumų: abi stengiasi pritraukti rimtus akademinius laipsnius turinčius, prestižinius universitetus baigusius narius ir dalyvius, ir abi skiria daug dėmesio moksliniams metodams, siekdamos pateikti savo išvadas kaip objektyvias ir patikimas. Šie tipai skiriasi finansavimu. Akademinės kalvės daugiausia finansuojamos įvairių fondų, korporacijų ir pavienių asmenybių, kurie visi įtakoja nagrinėjamų temų pasirinkimą. Jos daugiausia skelbia straipsnius ir monografijas. Užsakomųjų tyrimų kalvė daugiausia remiasi valstybės institucijų užsakomaisiais tyrimais ir dažniausiai tiesiog pateikia savo analizės rezultatus užsakovams. 

Idėjas remiančios ir politinių partijų kalvės irgi tarpusavyje panašios. Idėjas remianti kalvė, nors ir išsaugodama formalią nepriklausomybę, yra susijusi su kokios nors konkrečios grupės ideologija bei interesais. Jos nariai linkę žiūrėti į savo pastangas kaip į „karą, kurį būtina laimėti“ ir gana dažnai neturi tiek gilaus akademinio išsilavinimo kiek pirmosios dvi grupės. Politinės kalvės derina savo veiklą su konkrečia politine partija, jos programa. Jų dalyviai neretai yra esami ar buvę šios partijos nariai.

Kalvei tenka pasirinkti tarp atviro atstovavimo konkrečioms idėjoms ar deklaruojamo neutralumo ir nesuinteresuotumo. Neutralus požiūris gali pritraukti daugiau įvairių rėmėjų ir įvairiopos žiniasklaidos dėmesio. Iš kitos pusės, aiškus atstovavimas geriau pritraukia būtent atstovaujamų idėjų šalininkus, tiek rėmėjus, tiek ir jais susijusią žiniasklaidą.

Žinomi smegenų centrai 
 Romos klubas
 Fordo fondas
 Lietuvos laisvosios rinkos institutas

Šaltiniai 

Ryšiai su visuomene
Mokslinės organizacijos
Balsiai

Balsiai yra:

 kalbos garsai, kurių pagrindą sudaro muzikiniai tonai: a, e, i, o, u ir jų dariniai;
 gyvenvietės:
 Akmenės rajone;
 Kėdainių rajone;
 Pakruojo rajone;
 Pasvalio rajone;
 Šiaulių rajone;
 Šilalės rajone;
 Tauragės rajone;
 Vilniaus mieste.
Balsiai (Šilalė)

Balsiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Šilalės, prie kelio . Balsių-Šilų seniūnaitijos centras. Kaime yra Ašučio tvenkinys, prie užtvankos yra aukščiausias kaimo taškas – 107,3 m. Taip pat prie tvenkinio yra stovyklavietė.

Istorija 

Išlikęs I a. Balsių pilkapynas. Pirmą kartą Balsiai minimi 1561 m., kai kaimas priklausė Kvėdarnos dvarui, kurį nuo 1618 m. valdė Mykolas Voina. Jam 1631 m. pavyko gauti privilegiją rengti šeštadieninius turgus ir taip konkuruoti su Šilale. Feodalizmo laikais Balsiai buvo miestelis, 1596 m. paminėti Žemaičių žemės gyvenviečių sąraše. 1640 m. Balsiuose pastatyta bažnyčia, kaime veikė 33 alaus ir 28 degtinės smuklės. Tuo metu Balsiai buvo 13 kartų didesni už Šilalę. Tačiau XVIII a. kilo Šiaurės karas, vėliau maras ir badas ir miestelis sunyko. 1863 m. bažnyčia nugriauta. 1990 m. buvusios bažnyčios vietoje pastatyta koplytėlė.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Šilalės rajono savivaldybės gyvenvietės
Žagarinė

Žagarinė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Baltosios Vokės, prie Merkio upės ir kelio . Seniūnaitijos centras. Ties Žagarine Merkys užtvenktas ir Merkio–Vokės kanalu sujungtas su Papio ežeru, iš kurio išteka Vokė.

Istorija 

Kaimas įsikūrė po baudžiavos panaikinimo. LTSR laikais – Rūdninkų žuvininkystės ūkio pagalbinė gyvenvietė.

Apie 1950 m. prie Žagarinės pradėta statyti durpyno darbuotojų gyvenvietė, pavadinta Naująja Žagarine ir vėliau tapusi Baltosios Vokės miestu.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Faunas

Romėnų mitologijoje Faunas – graikų Pano atitikmuo, viena iš seniausių romėnų dievybių. Tai laukų, miškų, ganyklų, gyvulių dievas. Būta vaizdinių ir apie įvairius, ir apie vieną Fauną. Jį atitinka mot. giminės dievybė Fauna, Fatuja, kurią imta laikyti Fauno dukterimi. Vėliau jį tapo žinoma Bona Dea vardu. Fauno pranašystės, kurias dažniausiai sužinodavo per sapnus aba iš medžių ošimo, buvo Saturno metrinės formos.

Fauną ir Piką buvos pagrobęs Numa, jam Faunas atskleidė, kaip išvengti Jupiterio žaibo. Faunas buvo laikomas klastinga dvasia, vagiančia vaikus, užtraukiančia ligas, sukeliančia košmarus. Kaip Inujas arba Inkubas Faunas poruodavosi su gyvūnais, suvedžiodavo moteris.

Fauno kulto vieta buvo Palatino kalno ola Luperkala (lot. lupus - "vilkas"). Žyniai vadinti luperkais. Per Luperkalijų šventes (vasario 15 d.) luperkai aukodavo Faunui šunį ir ožį. Luperkalijos buvo skaistinimo ir vaisingumo šventė. Ji buvo švesta ir tam, kad nugintų vilkus nuo kaimenių. Kaip bandų ir kaimo gyvenimo užtarėją Fauną itin garbino žemdirbiai. Jis buvo laikomas vienu iš Laurentos valdovų, Piko sūnumi
ir Latino tėvu.

Romėnų dievai
Medeikiai

Apie kaimą Molėtų rajone žr. Medeikiai (Molėtai).

Medeikiai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, prie kelio , 10 km į šiaurės rytus nuo Biržų, 3 km. į šiaurę nuo Parovėjos. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-41062), I pasaulinio karo aukų kapinės. Veikia žemės ūkio bendrovė „Medeikiai“, pieno perdirbimo įmonė „Nordic Proteins“. Yra Medeikių koplyčia, vaikų globos namai, bendruomenės namai, Medeikių pagrindinė mokykla.

Istorija 

Nuo kaimo 2 km į rytus yra buvęs Migdoliškių (Mažutiškių) piliakalnis. Parovėjos palivarko kaimas 1611 m. turėjo 24 valakus, buvo karčema.  1863 m. gegužės 7-10 d. prie Medeikių, Gudiškio, Šniurkiškių vyko sukilėlių, kuriems vadovavo Zigmantas Sierakauskas, Boleslovas Kajetonas Koliška, Biržų kautynės, kuriose sukilėliai atrėmė Rusijos imperijos kariuomenės majoro Merlino dalinį.

1904 m. įsteigta Medeikių pradžios mokykla, 1918 m. pradžios mokykla dėstomąja lietuvių kalba, 1949–1955 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1955–1994 m. vidurinė, nuo 1994 m. Medeikių pagrindinė mokykla.

1938 m. įkurta Medeikių pieninė, 1948 m. biblioteka, 1957 m. kultūros namai, 1974 m. vasario 2 d. atidarytas naujas Medeikių kultūros namų pastatas, 1977 m. spalio mėn. baigtas statyti mokyklos pastatas. 1950–1991 m. veikė Medeikių kolūkis, 1966–1988 m. jam vadovavo agronomas Petras Vileišis. 

|}

Gyventojai 
1670 m. Medeikiuose gyveno 32 šeimos.

Žymūs žmonės 
 1872 m. spalio 14 d. gimė Martynas Kregždė, 1924–1928 m. Panevėžio miesto ir apskrities policijos vadas
 1903 m. lapkričio 16 d. gimė mokytoja, evangelikų reformatų kuratorė Elzė Palšienė
 1925 m. birželio 17 d. gimė menotyrininkas, architektūros istorikas Jonas Tatoris
 1921 m. rugsėjo 19 d. gimė evangelikų reformatų bažnyčios kunigas Petras Čepas
 1950 m. liepos 13 d. gimė poetas, žurnalistas Petras Balčiūnas
 Medeikiuose dirbo poetas, pedagogas Vaidotas Spudas, pedagogas, literatas Julius Šimkevičius, pedagogė, tautodailininkė Monika Čalkauskaitė, chemikas, biologas Algirdas Kazimieras Liepinis, pedagogai Petras Anciūnas, Arūnas Arlauskas.

Šaltiniai 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Tirana

Tirana () – miestas Albanijos centrinėje dalyje, prie Išmo upės; šalies sostinė ir didžiausias pagal gyventojų skaičių miestas. 2021 m. duomenimis, tarp skaitlingiausių Europos žemyno miestų yra 80-oje vietoje. 2020 m. sausio 1 d. Tiranos prefektūroje gyveno 906 166 žmonių.

Tirana pagrindinis verslo, pramonės ir kultūros centras. Iš miesto nutiestas geležinkelis link Adrijos jūros – į uostamiestį Duresį. Pagrindinės pramonės šakos: tekstilės, metalo, avalynės, žemės ūkio mašinų, maisto.

Mieste yra Tiranos universitetas (įkurtas 1957 m.), žemės ūkio institutas (1951 m.), mokslų akademija (1972 m.), valstybinė biblioteka (1922 m.). Dažniausiai lankomos vietos: Albanijos nacionalinis kultūros muziejus; gamtos mokslų muziejus, nacionalinis istorijos muziejus, arcehologijos muziejus, meno galerija; Etehem Bey mečetė (pastatyta XIX a. pradžioje), esanti Skanderbego aikštėje.

Istorija 

Miestas įkurtas XVII a. pradžioje (1614 m.), valdant Osmanų imperijai. Iš pradžių vadinosi kaip ir Persijos sostinė – Teheranas. 1920 m. tapo Albanijos sostine, Antrojo pasaulinio karo metu (1939–1944 m.) buvo okupuota Ašies valstybių.

Tiranos meras Edis Rama 2000-2011 m. vykdė kampaniją, kurios metu Tiranoje buvo griaunami nelegaliai pastatyti pastatai. Buldozeriai taip pat griovė pastatus, kad būtų galima praplatinti gatves. Rama taip pat liepė nudažyti namų fasadus ryškiomis spalvomis, bet namų interjeras nebuvo tvarkomas. Mero kritikai teigė, kad pakeitimai buvo kosmetiniai, nebuvo imtasi rimtų problemų: geriamo vandens ir elektros trūkumo.

2007 m. birželį Tiranoje apsilankė JAV prezidentas Džordžas Bušas, tapęs pirmuoju Amerikos prezidentu apsilankiusiu Albanijoje.

2019 m. rugsėjį Tiraną nusiaubė 5,6 balų stiprumo žemės drebėjimas, kurio epicentras buvo netoli Duresio. Lapkritį vėl smogė 6,4 balų stiprumo žemės drebėjimas, bet šįkart buvo padaryta santykinai mažesnė žala. Tą patį mėnesį Tirana buvo paskelbta Europos Jaunimo sostine 2022 m.

Sportas

Futbolas 
 KS Dinamo Tiranë
 KF Partizani Tiranë
 KF Tirana

Miestų partnerystė 
Miestai, su kuriais Tirana yra pradėjusi partnerystės ryšius (skliausteliuose nurodyti metai):

  – Ankara, Turkija
  – Atėnai, Graikija
  – Barselona, Ispanija
  – Briuselis, Belgija
  – Bukareštas, Rumunija
  – Bursa, Turkija
  – Doha, Kataras
  – Florencija, Italija
  – Genuja, Italija
  – Kijevas, Ukraina
  – Koburgas, kanada
  – Madridas, Ispanija
  – Marselis, Prancūzija
  – Maskva, Rusija
  – Paryžius, Prancūzija
  – Pekinas Kinija (nuo 2005 m.)
  – Podgorica, Juodkalnija
  – Praha, Čekija
  – Priština, Kosovas
  – Prizrenas, Kosovas
  – Roma, Italija
  – Saragosa, Ispanija
  – Seulas, Peitų Korėja
  – Sofija, Bulgarija
  – Stokholmas, Švedija
  – Turinas, Italija
  – Ulcinis, Juodkalnija
  – Vilnius, Lietuva
  – Zagrebas, Kroatija

Taip pat skaityti 
 Pagal gyventojų skaičių didžiausių Europos miestų sąrašas

Šaltiniai 

Sostinės
Albanijos miestai
Dilis

Dilis (Díli, Dilly arba Dilli) – miestas Rytų Timoro sostinė. Apytiksliai 150 000 gyventojų. Išsidėstęs Ombai sąsiauryje, šiaurinėje Timoro salos (ryčiausios iš Mažųjų Sundų salų) pakrantėje. Tai pagrindinis šalies uostas ir verslo centras, yra jūrų ir oro uostai. Dauguma gyventojų – timoriečiai ir atoniečiai, taip pat yra portugalų, arabų musulmonų.

Istorija 
Dilį 1520 m. įkūrė portugalai kaip salos administracinį centrą. Siekdami salos kontrolės miestą buvo užėmę ispanai, olandai, anglai. Antrojo pasaulinio karo metu buvo okupavusi Japonija. Rytų Timoras 1975 m. gavo nepriklausomybę nuo Portugalijos, tačiau 1976 m. čia įsiveržė Indonezijos karinės pajėgos ir miestas tapo Indonezijos provincijos (Timor Timur) administraciniu centru. Kelis dešimtmečius vyko pilietinis karas tarp Indonezijos kariuomenės ir vietinių partizanų (nepriklausomybės šalininkų). 1999 metais šalis pateko JTO globon, o 2002 m. tapo visiškai nepriklausoma, o Dilis tapo Rytų Timoro sostine.

Sportas 
 ADR União de Timor futbolo klubas;
 AS Académica futbolo klubas;
 AS Ponta Leste futbolo klubas;
 Boavista futbolo klubas;
 Cacusan CF futbolo klubas;
 DIT FC futbolo klubas;
 Karketu Dili futbolo klubas;
 „National“ stadionas, talpinantis 5 000 žiūrovų.

Sostinės
Rytų Timoro miestai
Praja

Praja () – uostamiestis Žaliojo Kyšulio salose, šalies sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėsčiusi pietrytinėje Santjago salos (São Tiago, Santiago) pakrantėje, prie Atlanto vandenyno, nuo vakarinio Afrikos kyšulio nutolusi maždaug 640 km. Uoste pakraunamos prekės – bananai, kava, cukranendrės. Gerai išvystyta turizmo pramonė.

Istorija 

1770 m. Praja buvo paskirta portugalų kolonijos – Žaliojo Kyšulio – administraciniu centru. 1975 m. ji tapo nepriklausomos šalies sostine.

Pavadinimo kilmė 

Portugalų kalba šio miesto pavadinimas reiškia „paplūdimys“.

Sostinės
Žaliojo Kyšulio miestai
Žaliojo Kyšulio savivaldybės
Timpu

Timpu (bot. ཐིམ་ཕུ་) – Butano Karalystės sostinė bei didžiausias miestas. Išsidėstęs šalies vidurio vakaruose, Himalajų kalnuose prie Vango upės, maždaug 2000 m aukštyje virš jūros lygio. 1962 m. Timpu buvo oficialiai paskelbtas šalies valdžios buveine (iki tol buveinė buvo ten, kur gyveno karalius).

Mieste yra vienas įspūdingiausių Butano architektūros paminklų – Tašičo tvirtovė (dzongas) su vienuolynu. Dabar čia reziduoja karališkoji vyriausybė. Aplink karaliaus rūmus yra daug terasinių laukų, rodančių žemės ūkio svarbą šaliai. Pagrindinės žemės ūkio kultūros, auginamos apylinkėse yra ryžiai, kukurūzai, kviečiai. Taip pat svarbi medienos pramonė, mieste yra lentpjūvė. 1966 metais pradėjo veikti vandens jėgainė.

Timpu yra lėktuvų nusileidimo ir pakilimo takas, Indijos-Butano nacionalinė magistralė (atidaryta 1968 m.), iš kurios galima nuvykti į Phuntsholing miestelį – pagrindinį kelią iš Butano į Indiją.

Miestas unikalus tuo, kad jame yra labai mažai reklamos .

Sportas 
 Transport United FC (futbolo klubas įkurtas 2001 m.); 2017, 2018 m. čempionai.
 Thimphu FC buvęs futbolo klubas (2015–2019).
 Thimphu City FC futbolo klubas (nuo 2012 m.); 2016 m. čempionai.
 „Changlimithang“ stadionas, talpinantis 40 000 žiūrovų.

Galerija

Šaltiniai 

Sostinės
Butano miestai
Charbinas

Charbinas (pinyin: Hārbīn) – miestas šiaurės rytų Kinijoje, Heilongdziango provincijos sostinė. 3,23 mln. gyventojų (2005), kartu su priemiesčiais – 9,5 mln. Išsidėstęs prie Songhua upės, didelis uostas ir geležinkelio mazgas, pagrindinis regiono verslo, pramonės ir transporto centras. Pramonė: elektros, įrengimų, chemijos, maisto, cemento.

Istorija 

Miestą kaip geležinkelio centrą 1898 m. įkūrė rusai, tiesdami Transmandžiūrijos geležinkelį. Senesniuose Harbino rajonuose iki šiol galima surasti rusiškos architektūros pavyzdžių. Valdant japonams 1932–1945 m. vadinosi Pinkiang. Po 1949 m. tapo įvairios pramonės centru.

Mieste nuo 1985 m. rengiamas kasmetinis Charbino tarptautinis ledo ir sniego skulptūrų festivalis.

Milijoniniai miestai
Kinijos miestai
Didžioji Rusijos enciklopedija

Didžioji Rusijos enciklopedija (DRE, Большая российская энциклопедия, БРЭ) – universalioji moderni enciklopedija rusų kalba. Pirmas tomas išleistas 2004 kovą. Leidinį ruošia 29 mokslinės redakcijos, daugiau nei 200 kvalifikuotų specialistų, 140 redaktorių enciklopedininkų.

Taip pat skaitykite 
 Didžioji tarybinė enciklopedija

Rusiškos enciklopedijos
Rusijos
Batakių GS

Batakių geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Tauragės rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 2 km į pietus nuo Batakių miestelio, prie Ančios upės (Šešuvies intakas). Batakių mokyklos skyrius, biblioteka. Yra tvenkinys ir parduotuvė.

Istorija 

2010 m. Vyriausybė nutarė uždaryti Batakių geležinkelio stotį motyvuodama galimu AB „Lietuvos geležinkeliai“ lėšų sutaupymu ir  krovininių traukinių pagreitėjimu.

Pavadinimo kilmė 

Pavadinimas yra kilęs nuo netoliese esančio Batakių miestelio.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

Panaikintos Tauragės rajono savivaldybės gyvenvietės
Batakiai
Refleksinis radijo imtuvas

Refleksinis radijo imtuvas – imtuvas, kuriame tas pats stiprintuvas panaudojamas tiek radijo dažniui (iki detekcijos), tiek ir garso dažniui (po detekcijos) sustiprinti. Pirmąkart sustiprintas signalas detektuojamas ir vėl paduodamas į to paties stiprintuvo įėjimą. Stiprintuvas sustiprina dabar jau garso dažnio signalą antrą kartą. Pirmąkart pasiūlytas 1913 m. vokiečių mokslininkų Wilhelm Schloemilch ir Otto von Bronk. 

Stiprintuvo išėjime paprastai statomas radijo dažnio transformatorius (šio straipsnio schemoje kairysis) nuo kurio antrinės apvijos nuimamas sustiprintas radijo dažnio signalas (schemoje iškart detektuojamas diodu). Šis transformatorius garso dažnio stiprinimui daug įtakos neturi. 

Refleksinis radijo imtuvas turi mažiau detalių ir vartoja mažiau galingumo, nei kiti panašaus jautrumo ir garsumo imtuvų tipai. Tačiau tokia schema yra nelabai stabili ir ją reikia rankiniu būdu derinti. Derinama parenkant optimalias kai kurių rezistorių reikšmės ir prireikus sukeičiant vietomis aukšto dažnio transformatoriaus apvijų galus. Refleksiniai imtuvo privalumai labiau pasireiškia lempiniuose imtuvuose, nes radijo lempa yra palyginus brangi, kaitinimui reikalinga papildoma galia, naudinga mažinti jų skaičių. Transistoriniai refleksiniai imptuvai kartais vis dar buvo siūlomi dėl ekonomiškumo ar (kol nebuvo mikroschemų) miniatiūriniams variantams.

Šaltiniai

Nuorodos 
Refleksiniai lempiniai radijo imtuvai:
 FEDA 160 Neutrodyne, 1920 m. refleksinio imtuvo schema. pdf
 General Electric F40, 1937 m.  refleksinio imtuvo schema. pdf

Elektronika
Radijas
Hugenotai

Hugenotai () – XVI-XVIII a. Prancūzijos kalvinistai. Šį tikėjimą praktikavo pietų Prancūzijos kilmingoji dvasininkija ir feodalai didikai bei nemažai miestiečių. Dalis miestų buržuazijos ir amatininkų tapo hugenotais ir šiaurės Prancūzijoje. Kova tarp jų ir katalikų virto karais, kurių metu 1572 m. įvyko didelės hugenotų žudynės, vadinamos Baltramiejaus naktimi. Hugenotų ir katalikų teises sulygino Didžioji Prancūzų revoliucija.

Nuorodos 
 Hugenotų istorija

Protestantizmas
Arijonizmas

Arijonizmas – krikščionybės srovė, atsiradusi IV amžiuje. Tikėjimo pagrindas – kunigo Arijaus iš Aleksandrijos skelbta Švenčiausios Trejybės koncepcija, kuri neigė Trejybės dogmą ir Kristaus dieviškumą.
Dar IV amžiuje Nikėjos (325 m.) ir Konstantinopolio (381 m.) susirinkimai paskelbė arijonus eretikais. Arijonizmas, išsilaikęs iki VII amžiaus, lėtino Romos bažnyčios įtakos plitimą.

Reformacijos laikotarpiu arijonizmas atgaivintas Vakarų Europoje. XVI a. plito su kitomis reformacijos kryptimis Lietuvoje bei Lenkijoje, 1562 metais Lietuvos arijonai pasivadino Lietuvos broliais, atsiskiriant nuo reformatų, 1565 metais susiformavo savarankiška bažnyčia. Gausiausios bendruomenės buvo Kėdainiuose, Tauragėje.
XVII a. 6-7 dešimtmečiais persekiojami katalikų ir reformatų išsikėlė iš Lietuvos ir Lenkijos.

Krikščionybės istorija
Krikščioniški judėjimai
Puritonai

Puritonai (,  – švarus) – griežtos protestantizmo atmainos XVI-XVII a. Anglijoje šalininkai. Kovojo su absoliutizmu ir Anglikonų bažnyčia, reikalavo griežtos moralės, kuo paprastesnių pamaldų. Puritonai kilo XVI amžiuje kaip reformų sąjūdis. Jų tikslas buvo nuoseklus reformacijos principų įgyvendinimas. Kalvinistiškai pamokytiems puritonams rūpėjo apvalyti (angl. to purify) pirmiausia Bažnyčią, asmeninį gyvenimą, o galiausiai visuomenę. Jie buvo pavyzdingi akcentuodami asmeninį išganymą ir Šventojo Rašto vaidmenį. Daugelis puritonų emigravo į žemyną ir į kolonijas. XVII a. penktuoju dešimtmečiu buvo įgiję pirmaujančias pozicijas parlamente, nuo 1660 m. visai neteko politinės valdžios.

Nuorodos 
Puritonai: praeitis, dabartis ir ateitis

Protestantizmas
Dažinė ciberžolė

Dažinė ciberžolė (Curcuma longa) – imbierinių (Zingiberaceae) šeimos ciberžolių (Curcuma) genties augalų rūšis. Natūraliai auga Pietų Azijos tropinėse srityse. Tai vienas svarbiausių prieskoninių augalų Azijoje.

Tai daugiametis žolinis augalas, išaugantis iki 90 cm aukščio. Turi didelius, paprastuosius lapus. Šakniastiebiai iki 4 cm skersmens, geltonai rudi. Žiedynas 30 cm ilgio su žaliais (apačioje) ir baltais (viršuje) prielapiais. Tarpe jų yra nedideli, vamzdiški, geltoni žiedai.

Iš dažinės ciberžolės šakniastiebių gaunama pudra, vadinama kurkuma (). Ji yra pagrindinė kario prieskonių sudėtinė dalis, suteikianti būdingą aromatą ir geltoną spalvą. Šis prieskonis plačiai naudojamas Indijos, Artimųjų Rytų, Pietryčių Azijos virtuvėse. Augale esantis kurkuminas turi medicininių, priešvėžinių savybių, naudojamas tradicinėje Ajurvedos medicinoje. Kurkuminas naudojamas kaip maisto dažiklis (E100), Indijoje juo dažomi sariai, budistų vienuolių apdarai. Dažinė ciberžolė taip pat naudojama vestuvių, aukojimų dievybėms (pudža), apsivalymų ritualuose.

Istorija 
Europoje ciberžolė žinota jau antikoje. Savo knygoje "De Materia Medica" (gr. Peri hulês iatrikês, Περὶ ὕλης ἰατρικῆς) ją aprašė graikų medikas ir botanikas Dioskoridas.

Ciberžolė minima keliautojo Marko Polo knygoje 1280 m., viduramžiais Europoje ji vadinta "indišku šafranu".

XVIII a. ciberžolę į Europą importuodavo visos galingos jūrinės valstybės: Anglija, Olandija, Portugalija ir Prancūzija. Ji naudota ir dažams bei medicinai. Dažnai ja keistas brangesnis prieskonis šafranas.

Šaltiniai 
 Georgius Everhardus Rumphius, Herbarium Amboinense (Amstelaedami: Chanquion, 1741-1750) vol. 5 p. 164 et tab. 67
 http://www.mccormickscienceinstitute.com/resources/culinary-spices/herbs-spices/turmeric (angl.)
 Andry, Charles-Louis-François, Matière médicale extraite des meilleurs auteurs, et principalement du Traité des médicamens de M. de Tournefort, et des leçons de M. Ferrein. Tome 3 / ; par M***, docteur en médecine; Paris, Debure fils jeune, 1770. (skaityti online, pranc.) 
 Poerner, Carl Wilhelm, Instruction sur l'art de la teinture et particulièrement sur la teinture des laines, par M. Poerner : ouvrage traduit de l'allemand par M. C***., Paris, Cuchet, 1791.
 Ferme générale, Tarif général des droits dus aux entrées de Paris sur les marchandises et denrées y arrivant par terre : avec une table indicative des objets y sujets, Paris, impr. de Lamesle, 1781 (skaityti online, pranc.)
 Dodoens, Rembert, Histoire des plantes, en laquelle est contenue la description entière des herbes… non seulement de celles qui croissent en ce païs, mais aussi des autres estrangères qui viennent en usage de médecine, par Rembert Dodoens… traduite de bas aleman en françois, par Charles de l'Escluse, Anvers, impr. de J. Loe, 1557
 http://lt.kotanyi.com/prieskoniu-pasaulis/prieskoniu-abc/product/peceni-piscanec-mesanica-zacimb/?tx_kotanyi_pi1%5BletterRange%5D=AF 
 http://cms.herbalgram.org/herbalgram/issue84/article3450.html?ts=1520797652&signature=0282f6fa1fce2435d86603638901dbd5

Išnašos 

Imbieriniai
Prieskoniniai augalai
Dažiniai augalai
Los Andželo Lakers

Los Andželo „Lakers“ – () NBA Vakarų konferencijos Ramiojo vandenyno pogrupio profesionalus krepšinio klubas iš Los Andželo.

Istorija 

1946 metais Detroito „Gems“ klubą nupirko Ben Berger ir Morris Chalfen ir perkėlė jį į Mineapolį. Jame komanda žaidė iki 1960 metų ir vadinosi Minneapolis "Lakers" vardu, vėliau persikėlė į Los Andželo miestą, kuriame žaidžia iki šiol Los Angeles Lakers pavadinimu.

Sezonai 

NBA čempionais yra tapę 16 kartų: 1949, 1950, 1952, 1953, 1954, 1972, 1980, 1982, 1985, 1987, 1988, 2000, 2001, 2002, 2009, 2010 m.

Žaidėjai

Šlovės muziejaus nariai 
 11 Bob McAdoo
 13 Wilt Chamberlain
 17 Jim Pollard (Mineapolis)
 19 Vern Mikkelsen (Mineapolis)
 22 Slater Martin (Mineapolis)
 22 Elgin Baylor (Mineapolis-Los Andželas)
 25 Gail Goodrich
 32 Magic Johnson
 33 Kareem Abdul-Jabbar
 34 Clyde Lovellette (Mineapolis)
 42 Connie Hawkins
 42 James Worthy
 44 Jerry West
 32 Shaquile O'Neal (Los Andželas)
 99 George Mikan (Mineapolis)
 Treneris John Kundla (Mineapolis)

Įamžinti marškinėliai 
Los Andželo „Lakers“ klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:
 Wilt Chamberlain (13)
 Elgin Baylor (22)
 Kobe Bryant (24)(8)
 Gail Goodrich (25)
 Magic Johnson (32)
 Kareem Abdul-Jabbar (33)
 Shaquille O'neal (34)
 James Worthy (42)
 Jerry West (44)
 Chick Hearn (Mikrofonas)
Pagerbti-.Vern Mikkelsen, George Mikan, Jim Pollard, Slater Martin, John Kundla, Clyde Lovellette. (Visi Mineapolio Lakers)

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

Los Andželo Lakers
Vaistinis kietis

Vaistinis kietis arba peletrūnas (Artemisia dracunculus) – astrinių (Asteraceae) šeimos kiečių (Artemisia) genties augalas.

Daugiametis žolinis 60-150 cm aukščio augalas. Stiebas tiesus, lapai ilgi, ištisiniai, viršūnėje su trumpais dygleliais. Graižai rutuliški. Siaurame šluoteliniame žiedyne susitelkę balsvi smulkūs žiedai. Žydi liepos – rugpjūčio mėn.

Sudėtis 
Turi apie 42 mg vitamino C, 15 mg provitamino A, eterinio aliejaus.

Mityba 
Dėl kvapo, kurį sukelia eteriniai aliejai, šviežia ir džiovinta kiečio žolė nuo seno vartojama kaip prieskonis. Dedama į daržovių ir mėsos patiekalus, gardinamos sriubos. Prancūzų virtuvėje jis derinamas su vištiena, lazanija, žuvies ir kiaušinių patiekalais, švieži ūgliai taip pat dedami į actą, kad suteiktų jam aromatą.

Kietis valgomas su sūriu, rūgpieniu, kaip salotos ir stalo žalumynas. 

Šis prieskonis dedamas į raugiamus agurkus, pomidorus, grybus, į marinatus.

Vaistinį kietį ypač mėgsta Kaukaze, arabų, rusų, armėnų ir persų kalbomis jis vadinamas tarchun (թարխուն, tariama [tarˈxuːn]; Тархун), nuo šio pavadinimo kilęs ir gaiviojo gazuoto ryškiai žalios spalvos gėrimo „Tarchun“, gaminamo iš vaistinių kiečių cukrinio užpilo, pavadinimas.

Etimologija 
Šio augalo lotyniškas pavadinimas kilęs iš senovės graikų žolininko ir farmakologo Pedanius Dioscorides, parašiusio knygą apie vaistinius augalus. Tuo metu buvo tikima, kad augalo išvaizda atspindi galimus jo panaudojimo būdus. Dėl serpentino šaknies formos buvo manoma, kad kietis gali išgydyti gyvačių įkandimus. Iš čia kilo graikiškas kiečio pavadinimas drakon, arabiškas tarkhum (mažas drakonas), lotyniškas dracunculus (mažas drakonas).

Vaistinės augalo savybės 
Liaudies medicinoje vartojamas kaip šlapimą varanti priemonė. Ideali priemonė pirties procedūrų metu, įdedama į vantas. Skleidžia malonų kvapą.

Kietyje yra flavonoido Apigenino pasižyminčio antivėžiniu veikimu. Kietis padeda sužadinti apetitą, gerina virškinimą, vartojamas kaip vaistas nuo vidurių pūtimo. Skystu ekstraktu gydomas lėtinis gastritas su pakitusia skrandžio sulčių sekrecija. 1-2 valgomieji šaukštai ekstrakto, išgerti 15-20 min. prieš valgį, padeda normalizuotis skrandžio sulčių rūgštingumui. 

Šaknų degtinės antpilas XIX a. buvo vartojamas kaip raminantis ir traukulius slopinantis vaistas. Duodamas nuo epilepsijos, spazminių traukulių. 

Rusijoje ir Kaukaze žolę vartojo nuo vandenės ir skorbuto. Iki šiol juo gydoma avitaminozė.

Nuorodos 

Astriniai
Prieskoniniai augalai
Vaistiniai augalai
Doha

Doha ( arba ad Dōḥah) – miestas Kataro rytuose prie Persijos įlankos, sostinė ir didžiausias šalies miestas, Dohos savivaldybės administracinis centras. 400 tūkst. gyventojų (2005). Yra didelis giliavandenis uostas, atidarytas 1969 m. Pramonė daugiausia susijusi su krevetėmis. Yra tarptautinis oro uostas.

1973 m. čia įkurtas Kataro universitetas, 1975 m. – Nacionalinis muziejus. Turgaus aikštėje yra Vyriausybės rūmai (1969 m.).

Istorija 

XIX amžiuje Doha buvo žinoma kaip nedidelis žvejų ir perlų ieškotojų kaimelis greta senojo uosto – Bidos. 1916 m. Doha tapo britų Kataro kolonijos administraciniu centru. 1949 m. Um Saide (Musajide) atradus naftos, prasidėjo spartus naftos eksportas ir miestas ėmė gauti dideles pajamas. 1971 metais Doha tapo nepriklausomo Kataro sostine.

Sportas 
2006 m. mieste įvyko Azijos žaidynės. 2010 m. Dohoje buvo surengtas 2010 m. Pasaulio uždarų patalpų lengvosios atletikos čempionatas. Čia vyko 2011 m. AFC Azijos taurė, rengiamas 2022 m. pasaulio futbolo čempionatas.

Miestų partnerystė 
  Brazilija (miestas)
  Tunisas (miestas)
Kingstaunas

Kingstaunas () – miestas Karibų jūros pietryčiuose, Sent Vinsento ir Grenadinų sostinė ir pagrindinis uostas. 15,9 tūkst. gyventojų (1999 m.). Išsidėstęs Sent Vinsento salos pietvakariuose, prie Kingstauno įlankos. Yra dirbtinis giliavandenis uostas, pro kurį gabenama bananai, marantė, kokoso riešutai. Netoliese esantis oro uostas užtikrina susisiekimą su kitomis Vest Indijos salomis.

Kingstaune yra muziejus, anglikonų katedra, botanikos sodas – seniausias Vakarų pusrutulyje (įsteigtas dar 1765 m.). Į šiaurę nuo miesto yra Šarlotės tvirtovė (Fort Charlotte), kurią XVIII a. pabaigoje įkūrė anglai, siekdami apsisaugoti nuo prancūzų invazijos.

Nuorodos 
 Istorija

Sostinės
Sent Vinsento ir Grenadinų miestai