joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Air Lituanica

Air Lituanica – Vilniaus miesto savivaldybei priklausiusi reguliarių skrydžių bendrovė, įsikūrusi Vilniuje. Savo veiklą vykdė nuo 2013 iki 2015 m. Bendrovės pagrindinė bazė buvo Vilniaus oro uostas, kur ją aptarnavo orlaivių antžeminio aptarnavimo ir degalų įmonė „Baltic Ground Services" (BGS). 2015 m. gegužės 22 d. kompanija paskelbė apie skrydžių nutraukimą.

Istorija 
Kompanija oficialiai įkurta 2013 m. gegužės 1 dieną, tačiau pirmuosius skrydžius pradėjo birželio mėnesį.

Bilietai parduodami Air Lituanica interneto tinklalapyje, taip pat tarptautiniuose bilietų pardavimo kanaluose.

Planuojama, kad per antrąjį 2013 metų pusmetį į Briuselį Air Lituanica nuskraidins apie 15 tūkst. keleivių, o į Amsterdamą – apie 20 tūkst. Iš viso per pirmą veiklos pusmetį oro bendrovė tikisi pervežti apie 70 tūkst. keleivių.

Skrydžių pradžiai aviakompanija nuomosis du lėktuvus. Iš bendrovės Estonian Air nuomojamas 76 vietų orlaivis Embraer E 170, iš Embraer antrinės įmonės ECC Leasing – 86 vietų Embraer 175.

Air Lituanica planuoja 2013 m. gauti 40 mln. litų pajamų, kitais metais tikimasi sulaukti 140 mln. litų.

83 proc. oro bendrovės priklauso Vilniaus savivaldybei. 17 proc.– naujai įsteigtai bendrovei Air Lituanica club, į kurią susibūrė 15 privačių investuotojų.

Pradiniame etape į bendrovę investuota 10 mln. litų. Per artimiausius dvejus metus (2014–2015) turėtų būti investuota dar po 5 mln. litų.

Planuojama iš privačių investuotojų pritraukti 2,5 mln. Lt investicijų, tai sudarytų ketvirtadalį pirminių investicijų (10 mln. Lt). Likę pinigai – iš Vilniaus miesto savivaldybės, tam pasitelktos Transporto vystymo programos lėšos.

2013 m. lapkričio 28 d. savo bendradarbiavimą su lietuvių kompanija nutraukė Estijos kompanija Estonian Air. Abi kompanijos kaltino viena kitą nesilaikant apmokėjimų susitarimų. Tuo pačiu Air Lituanica neteko ir vieno iš dviejų orlaivių nuomojamų iš estų kompanijos.

2014 m. sausio 2 d. bendrovė aptarnavo 50 000-ąjį savo klientą.

Veiklos sustabdymas 
2015 m. gegužės 22 d. kompanija paskelbė, kad nutraukia visus skrydžius nuo tos dienos vidurdienio. Pasak įmonės atstovų, „iškilo rizika, jog įmonė dėl finansinių sunkumų gali nepajėgti įvykdyti visų įsipareigojimų keleiviams, stabdo skrydžius visais savo maršrutais“. Vilniaus oro uosto duomenimis, paskutinis „Air Lituanica“ skrydis gegužės 22 d. buvo 11.25 val. į Paryžių. Tuo metu kiti šios bendrovės skrydžiai į Berlyną, Prahą, Stokholmą buvo atšaukti. Taip pat buvo atšaukti gegužės 23 d. skrydžiai į Amsterdamą, Miuncheną, Bilundą.

Daliai keleivių buvo rastas sprendimas bendradarbiaujant su Latvijos oro linijų bendrove „Air Baltic“, dėl likusios dalies skrydžių dar tariamasi.

Skrydžiai 

Kompanijos skrydžių maršrutai:

Flotilė

Avarijos ir gedimai 
 2015 m. balandžio 29 d. lėktuvas skridęs į Berlyną netrukus po išvykimo iš Vilniaus apsisuko įtrūkus stiklui ir grįžo atgal. Tai – techninis gedimas. Lėktuvas iš Vilniaus išskrido 12.47 val. ir Vilniuje nusileido 13.46 val.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficiali Air Lituanica svetainė

Buvusios Lietuvos oro bendrovės
Kira Kener

Kira Nikolė Kener (tikrasis vardas – Stephanie Knain; g. 1974 m. rugpjūčio 11 d. San Chosė) – buvusi JAV pornografinių filmų aktorė.

Biografija 
Kira gimė išeivio iš Norvegijos ir vietnamietės šeimoje. 

Tapti pornografinių filmų aktore nusprendė naktiniame klube, kur dirbo striptizo šokėja, susipažinusi su filmų prodiuseriu. Dar 1998 m. ji pasirašė sutartį su kompanija „Vivid Entertainment“, tačiau debiutas įvyko tik 1999 m. pabaigoje. Kiros karjera tęsėsi iki 2007 m., per tą laiką buvo sukurta  40 filmų.

2004 m. pradžioje „Vivid“ nutraukė su ja sutartį ir Kira padavė kompaniją į teismą, argumentuodama tuo, jog, nesilaikant higienos reikalavimų, ji buvo užkrėsta lytine liga per filmavimo metu naudojamą sekso žaislą, kurį prieš tai naudojo kita aktorė.

Teismai baigėsi 2007 m., o sprendimas oficialiai nebuvo paviešintas.

Kita veikla 
2002 m. Kira tapo žurnalo „Penthouse“ gruodžio mėnesio mergina.

2002 m. kovo mėnesio JAV „Playboy“ viršelį puošė jos ir Teros Patrik nuotrauka. Jos nuotraukos taip pat buvo spaudintos žurnaluose „Fox“, „Cheri“ (abu 2000 m.) ir „Adam Film World Guide Porn Stars“ (1999 m.).

Kira taip pat yra viena iš knygos, pasirodžiusios 2004 m., „How to Have a XXX Sex Life: The Ultimate Vivid Guide“ autorių.

Asmeninis gyvenimas 
Ji pasikeitė savo tikrąjį vardą į Kira Kener ir užregistravo šį kaip prekės ženklą. 

Šiuo metu Kira gyvena Šiaurės Karolinoje ir šoka įvairiuose naktiniuos klubuose.

1993 m. susilaukė dukters.

Apdovanojimai 
 Miss Nude Asia (1997 ir 1998 m.)
 Exotic Dancer Cover Girl of the Year (1998 m.)
 Best Stage Performer (1998 m.)
 Miss Dollhouse of America
 Miss Asian Fitness
 AVN nominacija „Best Interactive DVD“ už filmą „Virtual Sex with Kira Kener“ (2008 m.)

Šaltiniai

Nuorodos 

 IMDb profilis

JAV aktoriai
Pornografijos aktoriai
Rytų Timoro istorija

Rytų Timoro istorija prasidėjo atvykus portugalams XVI a. Šalį sudaro rytinė Timoro salos dalis, Atauro ir Jako salos. Pirmieji gyventojai buvo australoidai ir melaneziečiai. Portugalai pradėjo prekiauti su Timoru XVI a. pradžioje, o amžiaus viduryje pradėjo kolonizaciją. Kautynės su olandais baigėsi 1859 m. Vakarų Timoro praradimu. Japonijos imperija užėmė Rytų Timorą per Antrą pasaulinį karą, portugalai sugrįžo jiems pasidavus.

1975 m. lapkričio 28 d. Rytų Timoras paskelbė nepriklausomybę, bet po 9 dienų šalį užėmė Indonezija. Per 2 dešimtmečius vyko Rytų Timoro pacifikacija. Nors Indonezija investavo į infrastruktūrą, vietiniai vis tiek liko nepatenkinti. 1975–1999 m. užregistruota 102 800 mirčių, susijusių su konfliktu (18 600 nužudyta, 84 200 nuo ligų ir bado) per Indonezijos okupaciją.

1999 m. rugpjūčio 30 d. JTO surengtame referendume dauguma vietinių balsavo už nepriklausomybę. Po to Indonezijos remiami kariai nusiaubė šalį. Jie nužudė 1400 žmonių, 300 000 buvo priversti bėgti į Vakarų Timorą. Didžioji infrastruktūros dalis buvo sugriauta. 1999 m. rugsėjo 20 d. į šalį atvyko JTO taikdariai. 2002 m. gegužės 20 d. Rytų Timoro nepriklausomybė buvo pripažinta tarptautinės bendruomenės.

Išnašos 

Rytų Timoras
Valstybių istorija
Malajų salyno istorija
Riau

Riau – Indonezijos provincija Sumatros centre ir rytinėje pakrantėje prie Malakos sąsiaurio. Iki 2004 m. liepos provincijai priklausė Riau Salos, kurios dabar sudaro atskirą provinciją. Provincijos sostinė yra Pekanbaru. Kiti dideli miestai: Dumajus, Selat Panjangas, Bagansiapiapis, Bengkalis, Bangkinangas, Rengatas ir Siak Sri Indrapura.

Riau yra viena turtingiausių Indonezijos provincijų. Joje yra nafta, gamtinės dujos, gumos, alyvpalmių plantacijos, tačiau buvo iškirsta daug miškų. 1982 m. jie sudarė 78 % salos ploto, o 2005 m. – 33 %, o 2009 m. – 22 %. Miškų kirtimas dėl palmių aliejaus ir popieriaus sukėlė nuolatinius dūmus virš provincijos, potvynius ir purvo nuošliaužas.

2010 m. provincijoje gyveno 5 543 031 žmonės.

Provincijoje plačiausiai vartojama malajų kalba. Kinai vartoja įvairias kinų tarmes, populiariausios Pietų minų tarmės, kurios atsirado Fudziane, pietryčių Kinijoje.

Riau provincijos malajų kalba, lingvistų nuomone, turi vieną paprasčiausių gramatikų pasaulyje, neskaitant kreolų kalbų.

Administracinis suskirstymas 

Riau provincijoje yra 10 regencijų ir 2 autonominiai miestai.

 # Kepulauan Meranti regencijos 2000 m. duomenys priskiriami Bengkalio regencijai.

Ekonomika 

Riau ekonomika auga labiau (8,66 % 2006 m.) nei Indonezijos vidurkis (6,04 % 2006 m.).

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Pietų Sumatra

Pietų Sumatra – Indonezijos provincija. Ji yra pietinėje Sumatros dalyje. Provincijos administracinis centras yra Palembangas. Pietų Sumatroje gyvena 7 446 401 žmogus (2010 m.).

Administracinis suskirstymas 
Provinciją sudaro 11 regencijų ir 4 autonominiai miestai.

 2000 m. Empat Lawang regencijos duomenys priskiriami Lahat regencijai.

Kalnakasyba 
Pietų Sumatroje yra 22,24 milijardų tonų akmens anglies, tai sudaro 48,45 procentus šalies rezervų.

Indonezijos provincijos
Benkulus

Benkulus – Indonezijos provincija pietrytinėje Sumatros dalyje. Provincijai priklauso Engano sala. Didžiausias miestas yra Benkulu.

Provincijoje buvo įkurtas britų garnizonas, vadintas Benkulenu.

Istorija 
Anglų Rytų Indijos kompanija įkūrė pipirų prekybos centrą ir garnizoną Benkulu mieste 1685 m. 1714 m. britai pastatė Malboro tvirtovę, kuri išliko iki šių laikų. Prekybos postas nebuvo pelningas britams dėl prastos vietos ir jie negalėjo surinkti pakankamai pipirų. Uoste sustodavo Anglų Rytų Indijos kompanijos laivai.

Nepaisant sunkumų anglai išsilaikė 140 metų, kol atidavė olandams ir susitelkė į Malaką. Benkulus priklausė Nyderlandų Rytų Indijai iki kol ją Antrojo pasaulinio karo metu užėmė japonai.

Kai olandai įkalino būsimą prezidentą Sukarno, jis trumpai gyveno Benkuluose. Čia jis sutiko žmoną Fatmawati, su kuria susilaukė 7 vaikų, tarp jų buvo būsimoji Indonezijos prezidentė Megawati Sukarnoputri.

Benkulus dažnai niokoja žemės drebėjimai ir cunamiai. 2000 m. birželį žemės drebėjimas nužudė 100 žmonių. Teigiama, kad Benkulus gresia pavojus būti užtvindytai cunamių per artimiausius keletą dešimtmečių dėl požeminių žemės drebėjimų prie Sumatros krantų. 2007 m. rugsėjį žemės drebėjimas nužudė 13 žmonių.

Administracinis suskirstymas 

Provinciją sudaro devynios regencijos ir vienas autonominis miestas.

 # 2005 m. Centrinės Benkulu regencijos duomenys priskiriami Šiaurės Benkulu regencijai.

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Džambis

Džambis – provincija Indonezijoje, Sumatros rytinėje dalyje. Provincijos administracinis centras yra Džambis. Provincijos plotas yra 50 058,16 km², joje gyvena 3 088 618 žmonių (2010 m.).

Istorija 

Džambyje buvo Šrividžajos karalystė, kuri prekiavo Malakos sąsiauryje ir už jo ribų. Džambis vietoj Palembango, jo pietinio ekonominio ir karinio varžovo, tapo karalystės sostine. Tą iš dalies nulėmė Čolos piratų iš Pietų Indijos antpuolis 1025 m. nuniokojęs Palembangą.

Atvykus olandams jų pirkliai varžėsi su britais, kinais, arabais ir malajais. Džambio sultonas pasipelnė iš pipirų prekybos su olandais. Santykiai nutrūko apie 1770 m., po to apie 60 metų sultonatas nebendravo su olandais.

1833 m. vietinių nesutarimai su olandais, kurie buvo įsikūrę Palembange, lėmė, kad jie norėjo kontroliuoti padėtį Džambyje. Jie privertė sultoną Facharudiną sutikti su olandų įtaką regione ir prekybos kontrole, bet sultonatas nominaliai liko nepriklausomas. 1858 m. olandai, bijodami kitų šalių įsikišimo, įsiveržė į Džambį iš Džakartos. Pasipriešinimas buvo nedidelis, sultonas Taha pabėgo į aukštupį, Olandai į sostą pasodino marionetę Nazarudiną, kuris valdė žemupį ir sostinę. Kitus 40 metų sultonas Taha iš aukštupio palaipsniui išplėtė įtaką į žemupį per santuokų susitarimus ir politinius susitarimus. 1904 m. olandai sugavo ir nužudė Tahą, 1906 m. visa sritis buvo tiesiogiai valdoma kolonistų administracijos.

Administracinis suskirstymas 

 * Sungai Penuho miesto plotas ir gyv. skaičius 2005 m. priskiriamas Kerinci regencijai.

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Lampungas

Lampungas – provincija Indonezijoje, pietinėje Sumatros dalyje. Šioje provincijoje gyvena lampungai, kalbantys savo kalba ir turintys savo raštą. Lampungo administracinis centras yra Bandar Lampungas.

Provincijoje gyvena 7 596 115 žmonės (2010 m.). Trys ketvirčiai provincijos gyventojų yra migrantai iš Javos, Maduros ir Balio.

Lampungą dažnai niokoja žemės drebėjimai ir ugnikalniai. 2005 m. gegužės 10 d. provinciją nuniokojo 6,4 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. Krakatau išsiveržimas 1883 m. sugriovė provinciją.

Lampungas priklausė Banteno sultonatui, kol jį užėmė olandai 1752 m. ir pavadino Residentie Lampoengse Districten. Jis priklausė Nyderlandų Rytų Indijai.

Administracinis suskirstymas 
Provinciją sudaro 12 regencijų ir 2 autonominiai miestai.

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Raudonosios Jūros vilajetas

Raudonosios Jūros vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra šalies šiaurės rytuose, Šiaurės regione, Raudonosios jūros pakrantėje. Administracinis centras – Port Sudanas.

Geografija 

Vilajetas ribojasi su Egiptu šiaurėje, su Eritrėja pietuose. Juridiškai vilajetui priklauso Halaibo trikampis (ir Sijalo salos), kurį iš tikro kontroliuoja Egiptas. Didžiąją dalį paviršiaus užima Nubijos dykuma.

Gyventojai 

Teritorijoje gyvena daugiausia bedžų gentys. Svarbiausi miestai: Port Sudanas, Suakinas.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 4 rajonus:
 Halaibo rajonas
 Port Sudano rajonas
 Sinkato rajonas
 Tokaro rajonas

Sudano vilajetai
Baltojo Nilo vilajetas

Baltojo Nilo vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra šalies vidurio pietuose, Žydrojo Nilo regione. Administracinis centras – Rabakas.

Sudarytas 1994 m., atskyrus nuo Nilo vilajeto.

Geografija 

Vilajetas pietuose turi sieną su Pietų Sudanu. Teritorija išsidriekusi abipus Baltojo Nilo upės ir aplink jį plytinčių derlingų lygumų.

Gyventojai 

Svarbiausi miestai: Kustis, Rabakas, Dueimas.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 4 rajonus:
 Dueimo rajonas
 Kusčio rajonas
 Gutainos rajonas
 Džabaliano rajonas

Sudano vilajetai
Riau salos

Riau salos – Indonezijos provincija, kurią sudaro Riau salynas ir gretimos salos.

Riau salos buvo atskirtos nuo Riau provincijos 2004 m. liepos mėn.

Istorija 

Nuo Šrividžajos iki XVI a. Riau salos priklausė įvairioms didelėms malajų karalystėms. Malajams giminingos oranglautų tautos apgyvendino Riau salas.

1511 m. žlugus Malakai, Riau salos tapo Džohoro sultonato, įsikūrusio Bintano saloje, centru.

Riau kaip regiono politinio ir ekonominio regiono centro vaidmuo pasikeitė, kai Singapūre įsikūrė britai. Tai padalino Džohoro sultonatą į dvi dalis. 1824 m. sutartis padalino malajų valdas tarp britų ir olandų.

Po šimtamečio kolonistų valdymo naujai nepriklausomos teritorijos persiorganizavo ir įvyko konfrontacija tarp Malaizijos ir Indonezijos dėl įvairių teritorijų, tarp jų – Riau salų.

Regione vienybės šiek tiek atsirado 1989 m. įkūrus Sijori augimo trikampį. Ekonominė plėtra suskaldė salas: Batamas buvo išplėtotas ekonomiškai ir tapo regiono centru, pritraukė tūkstančius darbininkų iš Indonezijos, kurie nebuvo malajai.

Riau salose nuo Indonezijos nepriklausomybės kilo judėjimas dėl autonomijos ar nepriklausomybės.

Administracinis suskirstymas

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Chartumas (vilajetas)

Chartumo vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra centrinėje šalies dalyje. Administracinis centras – šalies sostinė Chartumas.

Geografija 

Teritorija išsidriekusi abipus Nilo upės ir aplink jį plytinčių derlingų lygumų.

Gyventojai 

Teritorija tankiai gyvenama. Vyrauja arabai, nubiai. Svarbiausi miestai: Chartumas, Omdurmanas, Šiaurės Chartumas.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 7 rajonus:
 Chartumo rajonas
 Um Bados rajonas
 Omdurmano rajonas
 Karario rajonas
 Šiaurės Chartumo rajonas
 Pietų Chartumo rajonas
 Rytų Nilo rajonas

Sudano vilajetai
Džezira (vilajetas)

Džeziros vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra centrinėje šalies dalyje, Žydrojo Nilo regione. Administracinis centras – Vad Medanis.

Geografija 

Teritorija teka Žydrasis Nilas. Aplink jį įrengta sudėtinga irigacinė sistema – Džeziros projektas, taip pat sudarytas Senaro tvenkinys.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 7 rajonus:
 Kamlino rajonas
 Šark el Džeziros rajonas
 Šiaurės Džeziros rajonas
 Mahagilo rajonas
 Pietų Džeziros rajonas
 Um al Guros rajonas
 Rytų Džeziros rajonas

Sudano vilajetai
Kadarifas (vilajetas)

Kadarifo vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietrytinėje šalies dalyje, Kasalos (Rytų Sudano) regione. Administracinis centras – Kadarifas.

Sudarytas 1994 m., atskyrus nuo Rytų vilajeto.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Etiopija. Paviršus daug kur kalnuotas.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 4 rajonus:
 Favo rajonas
 Kadarifo rajonas
 Rahdo rajonas
 Galabato rajonas

Sudano vilajetai
Kasala (vilajetas)

Kasalos vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietrytinėje šalies dalyje, Kasalos (Rytų Sudano) regione. Administracinis centras – Kasala.

Sudarytas 1994 m., padalinus Rytų vilajetą.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Eritrėja. Paviršus daug kur kalnuotas (Takos kalnai). Teka Atbaros, Gašo upės.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 6 rajonus:
 Setyto rajonas
 Atbaros Upės rajonas
 Kasalos rajonas
 Gašo rajonas
 Hamaškoriebo rajonas
 Fuškos rajonas

Sudano vilajetai
Nilo Upės vilajetas

Nilo Upės vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra šiaurinėje šalies dalyje, Nubijos istoriniame regione. Administracinis centras – Dameras.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Egiptu. Vilajetu teka Nilas ir jo intakas Atbara, aplink plyti Nubijos dykuma. Prie Nilo yra senovės Nubijos miestų ir piramidžių liekanų (svarbiausias – Meroė).

Gyventojai 

Krašte gyvena daugiausia arabai, nubiai ir bedžai. Svarbiausi miestai: Dameras, Atbara, Šendis, Berberas, Abu Hamadas.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 6 rajonus:
 Abu Hamado rajonas
 Berbero rajonas
 Damero rajonas
 Atbaros rajonas
 Šendžio rajonas
 Matamos rajonas

Sudano vilajetai
Bantenas

Bantenas – provincija Indonezijoje, vakarinėje Javos dalyje. Provincijos administracinis centras yra Serangas, jame gyvena virš 11 mln. gyventojų. Bantenas buvo Vakarų Javos provincijos dalis iki 2000 m.

Kultūriškai Bantenas skiriasi nuo likusios Javos salos. Šiaurinė provincijos dalis, esanti prie Džakartos ir Javos jūros, yra labiau urbanizuota nei pietinė dalis, kurią supa Indijos vandenynas.

Istorija 

V a. Bantenas buvo Tarumanagaros karalystės dalis.

1947 m. kaimuose šalia Ci Danghiyang rasti poezijos įrašai Sanskrito kalba. Įrašai kalba apie karaliaus Purnavarmano drąsą. Žlugus Tarumanagarai dėl Šrividžajos antpuolių Vakarų Java atiteko Sundai. Kinų šaltinyje „Chu-fan-chi“ apie 1200 m. Chou Ju-kua mini, kad Šrividžaja vis dar valdė Sumatrą, Malaką ir Vakarų Javą. Sundos uostas klestėjo, jo pipirai buvo laikomi labai aukštos kokybės. Žmonės dirbo žemės ūkyje, namus statė ant medinių polių (rumah panggung). Tačiau šalį niokojo plėšikai. Galėjo būti, kad kinų minimas Sundos uostas yra Bantenas.

Portugalų tyrinėtojas Tome Pires XVI mini Sundos uostus Banteną, Pontangą, Cheguidę (Cigede), Tangaramą (Tangerangas), Calapą (Sunda Kelapa) ir Chimanuką (Cimanuko upės žiotys).

1527 m. atvykus portugalams ką tik priėmę islamą javiečiai vadovaujami Sunan Gunungjati užėmė Banteną ir įkūrė Banteno sultonatą. J. de Barros teigė, kad sultonato sostinė Bantenas prilygo Malakai ir Makasarui. Uostas buvo įlankos vidury. Per miesto centrą tekėjo švari laivuojama upė. Dabar upė nusekusi. Šalia buvo tvirtovė iš plytų, o centre turgaus aikštė, kurios pietinėje dalyje buvo karaliaus rūmai, o vakarinėje – mečetė.

XVII a. pradžioje Bantenas buvo svarbus prekybos centras. Uosto valdžia tuo metu rėmė ekonominę plėtrą. Bantenas valdė sritis Lampunge pietinėje Sumatroje.

Atvykę olandai Bantene rado portugalus. Anglai įkūrė Bantene atstovybę, po to olandai. Po to uoste pradėjo prekiauti prancūzai ir danai. Kovoje dėl prekybos kontrolės laimėjo olandai. 1601 m. olandų nugalėtas portugalų laivynas pasitraukė iš Banteno.

Administracinis suskirstymas 

 (a) 2000 m. Serango miesto duomenys pridėti prie Serango regencijos.
 (b) 2000 m. Pietų Tangerango miesto duomenys pridėti prie Tangerango regencijos.

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Vakarų Java

Vakarų Java – provincija Indonezijoje, vakarinėje Javos dalyje. Provincijos administracinis centras yra Bandungas. Vakarų Java yra tankiausiai apgyvendinta ir gausiausia Indonezijos provincija su 43 mln. gyventojų (2010 m.).

Bogoras, Vakarų Javos miestas, yra antras pagal gyventojų tankumą miestas pasaulyje, o Depokas ir Bekasis yra septintas ir dvyliktas pagal dydį priemiesčiai pasaulyje.

Istorija 
Seniausi žmonių gyvenimo įrodymai provincijoje rasti Anjere su bronzos ir geležies metalurgijos daiktais, kurie yra X a. senumo. Priešistorinės Bunio kultūros (prie dabartinio Bekasio) puodai irgi rasti Anjere. Artefaktai, datuojami 400 m. pr. m. e. – 100 m., dažniausiai buvo laidotuvių dovanos.

Seniausi įrašai yra iš Tarumanagaros karalystės, septyni IV a. akmenys su Palavų laikų Wengi raidėmis ir sanskrito įrašai apie karalius, taip pat rasti šiame regione. Tarumanagara žlugo užpuolus Šrividžajai VI a.

Po to Sunda tapo galingiausia valstybe regione, ką mini Kebon Kopi II įrašas (932 m.).

Sunan Gunung Jati atvyko į Cireboną, norėdamas platinti islamą. Tuo metu Demako sultonatas iš Centrinės Javos pradėjo kelti grėsmę Sundos karalystei. Kad apsigintų nuo agresorių, Prabu Surawisesa Jayaperkosa 1512 m. sudarė sutartį su portugalais. Mainais portugalai gavo teisę statytis tvirtoves, sandėlius ir prekiauti su karalyste. Šis įvykis atmenamas 1522 m. Cilivungo pakrantėje pastačius Padrao akmenį.

Nepaisant sutarties Sunda Kalapą 1524 m. užėmė Demako ir Cirebono sultonato (buvusio Sundos vasalo) sąjunga, o po to užėmė ir miestą. Tuo metu Sunan Gunung Jati užėmė Banteną ir įkūrė Banteno sultonatą, kuris buvo Demako sąjungininku. Karas truko penkerius metus iki taikos sutarties 1531 m. Valdant paskutiniajam Sundos karaliui Raja Mulya (1567–1579 m.) valstybė nusmuko dėl Banteno spaudimo. Po 1576 m. Sundos karalystė nebegalėjo išlaikyti sostinės Pakuan Padžadžarano (dabar Bogoras). Banteno sultonatas užėmė beveik visą karalystę, išskyrus Prianganą karalystės pietryčiuose, kurį užėmė Mataramo sultonatas.

Žlugus Banteno sultonatui britai ir olandai įkūrė prekybos kompanijas Vakarų Javoje. Kitus 300 metų Nyderlandų Rytų Indija valdė Vakarų Javą, kuri tapo nepriklausomos Indonezijos provincija 1950 m. Dėl šalies decentralizacijos politikos 2000 m. spalio 17 d. Banteno provincija buvo atskirta nuo Vakarų Javos. Yra pasiūlymų pakeisti provincijos pavadinimą į Pasundaną (Sundų provincija).

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Palanka Raja

Palanka Raja () – miestas Indonezijoje, Centrinio Kalimantano sostinė. Jis yra tarp Kahajano ir Sabangau upių. Palankarajoje gyvena 170 000 žmonių. Artimiausias oro uostas yra Tjilik Riwut.

Istorija 
Centrinio Kalimantano provincija buvo įkurta 1957 m. gegužės 23 d. Generolas Suharto, paskelbęs Indonezijos nepriklausomybę, įsakė pradėti statyti Centrinio Kalimantano sostinę. Palankarają iš pradžių buvo nuspręsta padaryti nauja Indonezijos sostine, bet tas klausimas sprendžiamas iki šiol.

Sportas 
 Kalteng Putra FC futbolo klubas,
 „Tuah Pahoe“ stadionas

Miestai partneriai 
 Jangonas, Mianmaras
 Semarangas, Indonezija

Išnašos 

Indonezijos miestai
Vakarų Nusa Tengara

Vakarų Nusa Tengara – provincija Indonezijoje, vakarinėje Mažosios Sundos salų dalyje be Balio salos, kuri yra atskira provincija. Dvi pagrindinės salos yra Lombokas ir Sumbava. Mataramas Lomboko saloje yra provincijos administracinis centras ir didžiausias miestas.

Gyventojai 

70,4 % provincijos gyventojų gyvena Lomboke. Dauguma Lomboko gyventojų yra sasakai, taip pat gyvena baliečiai. Sumbavos gyventojai yra sumbavai ir bimai, kalbantys tų pačių pavadinimų kalbomis.

Administracinis suskirstymas

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Pietų Darfūras

Pietų Darfūro vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietvakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Njala.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Čadu, Pietų Sudanu ir Centrinės Afrikos Respublika. Daugiausia plyti sausringos savanos. Šiam vilajetui priskirtinas ginčytinas Kafia Kindžio kraštas.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 9 rajonus:
 Kaso rajonas
 Ed al Fursano rajonas
 Njalos rajonas
 Šearijos rajonas
 Deaino rajonas
 Adajalos rajonas
 Buramo rajonas
 Tuluso rajonas
 Rehed al Birdžio rajonas

Sudano vilajetai
Pietų Kordofanas

Pietų Kordofano vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietinėje šalies dalyje, Kordofano regione. Administracinis centras – Kaduklis.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Pietų Sudanu. Daugiausia plyti drėgnosios savanos, iškilę Nubijos kalnai.

Pietų Kordofanui priskiriamas ginčytinas Abjėjaus rajonas, kuriame gausu naftos išteklių.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 8 rajonus:
 Dilingo rajonas
 Rašado rajonas
 Abu Džubajos rajonas
 Talodžio rajonas
 Kaduklio rajonas
 Lagavos rajonas
 Salamo rajonas
 Abėjaus rajonas

Sudano vilajetai
Šiaurės Sulavesis

Šiaurės Sulavesis – Indonezijos provincija Šiaurės Sulavesyje. Provincijos sostinė yra Manado, joje gyvena 2 265 937 žmonės (2010 m.).

Administracinis suskirstymas

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Rytų Darfūras

Rytų Darfūro vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietvakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Dueinas.

Vilajetas sudarytas 2012 m.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Pietų Sudanu. Daugiausia plyti savanos.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 9 rajonus:
 Dueino rajonas
 Abu Džakros rajonas
 Abu Karinkos rajonas
 Adilos rajonas
 Asalajos rajonas
 Bahr el Arabo rajonas
 Ferdouso rajonas
 Jasino rajonas
 Šearijos rajonas

Sudano vilajetai
Vidurio Darfūras

Vidurio Darfūro vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietvakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Zalingejus.

Vilajetas sudarytas 2012 m. iš Vakarų ir Pietų Darfūro dalių.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Čadu ir Centrinės Afrikos Respublika. Daugiausia plyti savanos.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 8 rajonus:
 Zalingejaus rajonas
 Azumo rajonas
 Vadi Saliho rajonas
 Mukdžaro rajonas
 Um Dukhuno rajonas
 Nertičio rajonas
 Rokoro rajonas
 Bindisio rajonas

Sudano vilajetai
Vakarų Darfūras

Vakarų Darfūro vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietvakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Geneina.

2012 m. iš dalies Vakarų Darfūro sudarytas Vidurio Darfūras.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Čadu. Daugiausia plyti sausringos savanos (Sahelis).

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 4 rajonus:
 Kulbuso rajonas
 Geneinos rajonas
 Džebel Maros rajonas
 Habilos rajonas

Sudano vilajetai
Šiaurės Darfūras

Šiaurės Darfūro vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra vakarinėje šalies dalyje, Darfūro regione. Administracinis centras – Faširas.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Čadu ir Libija. Daugiausia plyti sausringos savanos (Sahelis), siekia Sacharos dykumą. Taip pat iškilęs vulkaninis Maros masyvas su Deribos kaldera.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 5 rajonus:
 Melito rajonas
 Kutumo rajonas
 Um Kadados rajonas
 Kabkabijos rajonas
 Faširo rajonas

Sudano vilajetai
Vakarų Sulavesis

Vakarų Sulavesis () – provincija Indonezijoje, vakarų Sulavesyje. Provincijos administracinis centras yra Mamudžu, jame gyvena 1 158 336 žmonės (2010 m.). Vakarų Sulavesis buvo įkurtas 2004 m., atskyrus nuo Pietų Sulavesio.

Administracinis suskirstymas

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Gyčio Ivanausko teatras

Gyčio Ivanausko teatras (GI Teatras) – šokio teatras, esantis Vilniuje. Teatro įkūrėjas,  režisierius, choreografas, aktorius ir šokėjas – Gytis Ivanauskas.

Istorija 
Šokėjo, aktoriaus ir choreografo Gyčio Ivanausko teatras buvo įkurtas 2005 metais birželio 28 dieną. Gytis Ivanauskas publikai gerai žinomas iš teatro režisierių Oskaro Koršunovo ir Gintaro Varno bei choreografų Airos Naginevičiūtės, Anželikos Cholinos ir Jurijaus Smorigino spektaklių. Už debiutinį Gyčio Ivanausko teatro šokio spektaklį „Praba“ (2005) žurnalas „Pravda“ teatrą pripažino „Geriausiu nauju teatru“. Nuo gyvavimo pradžios iki 2013 metų pradžios jaunas teatras pristatė trylika spektaklių. 
 
Gyčio Ivanausko teatro atsiradimą lėmė jauno aktoriaus noras parodyti kitokį teatrą, kitokį šokį, įgyti nepriklausomą kūrybinį potencialą bei aktyviai įsitraukti į individualios kūrybos sklaidos procesą.
 
Teatras išsiskiria iš kitų savo novatoriškumu, spektaklių stilistika, raiška bei nestandartiniais kūrybiniais sprendimais. Gyčio Ivanausko teatro kredo – tai visiškai naujas požiūris į kūrėjus bei profesionalųjį scenos meną, kuriame įmanoma netgi pačių netikėčiausių kūrybinių formų samplaika. Teatro spektakliuose šoka aktoriai, aktoriai-šokėjai, sėkmingai vaidinantys dramos spektakliuose bei kine, ir netgi dainininkai, savo individualiu indėliu praturtinantys pasirodymų kalbą. Teatras, gausindamas savo repertuarą, nuolat ieško naujų formų ir netradicinės raiškos sprendimų.

Spektakliai 
Nuo 2005 m. Gyčio Ivanausko Teatras pristatė 13 spektaklių.

 2005 m. Praba – choreografas G. Ivanauskas
 2006 m. Vyrai baltais sijonais – choreografas G. Ivanauskas
 2007 m. Aš tave labai myliu – choreografas G. Ivanauskas
 2007 m. 8 kvadratiniai metrai – režisierius G. Ivanauskas, choreografė B. Urbietytė
 2008 m. Atgyjantys Kūnai – choreografas G. Ivanauskas
 2008 m. Raudonos Kurpaitės – (pagal H. C. Andersen pasaka) choreografas G. Ivanauskas
 2009 m. Premjera – choreografai G. Ivanauskas ir Sanja Tropp Fruehwald
 2009 m. Dialogai – režisierius G. Ivanauskas, choreografė B. Urbietytė
 2011 m. Paukščiai – choreografas G. Ivanauskas
 2011 m. Marko (Kavolių Kabaretas) – režisierius G. Ivanauskas
 2011 m. Fobijos – režisierius G. Ivanauskas
 2012 m. Tango Salon – režisierius G. Ivanauskas, choreografė B. Urbietytė
 2013 m. Bollywood – režisierius ir choreografas G. Ivanauskas

Apdovanojimai ir nominacijos 
 2005 m. Gyčio Ivanausko Teatras su spektakliu „Praba“ gavo Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos premija už geriausią profesionaliojo meno debiutą.
 2005 m. žurnalo „Pravda“ apdovanojimas „Geriausias naujas teatras“.
 2007 m. Antros vietos laimėjimas šokio teatro kategorijoje „Gyčio Ivanausko teatrui“ už miniatiūras – „Verkimo sonata“ ir „Raudonos kurpaitės“ tarptautiniuose šokio apdovanojimuose „Barcelona Dance Awards 2007“ (Ispanija).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficialus Gyčio Ivanausko teatro puslapis

Vilniaus teatrai
Lietuvos šiuolaikinio šokio teatrai
Palu

Palu – miestas Indonezijoje, Centrinio Sulavesio sostinė. Miestas yra prie Palu upės, kur ji įteka į siaurą ilgą įlanką. Dėl aplinkui stūksančių kalnų vyrauja sausas klimatas. Palu gyvena 335 297 žmonės (2010 m.).

Istorija 
Palu priklausė Nyderlandų Rytų Indijai iki Indonezijos nepriklausomybės 1945–1949 m.

1958 m. balandį Šiaurės Sulavesyje sukilus Permestai, JAV parėmė sukilėlius. CŽV bombardavo taikinius aplink Palu ir pačiame mieste.

2005 m. sausio 24 d. miestą sudrebino 6,2 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. Žuvo 1 žmogus, 4 sužeisti, sugriauta 177 pastatų. Panikuojantys gyventojai pabėgo į aukštumas bijodami cunamio.

Miestai partneriai 
  Semarangas, Indonezija
  Tegusigalpa, Hondūras

Išnašos 

Indonezijos miestai
Žydrojo Nilo vilajetas

Žydrojo Nilo vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietrytinėje šalies dalyje, Žydrojo Nilo regione. Administracinis centras – Damazinas.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Pietų Sudanu ir Etiopija. Daugiausia plyti drėgnosios savanos. Vilajetą kerta Žydrasis Nilas, kurio slėnyje įrengtas Merovės tvenkinys.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 5 rajonus:
 Damazino rajonas
 Roseireso rajonas
 Geisano rajonas
 Bau rajonas
 Kurumiko rajonas

Sudano vilajetai
Senaras (vilajetas)

Senaro vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra pietrytinėje šalies dalyje, Žydrojo Nilo regione. Administracinis centras – Senaras.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Etiopija. Daugiausia plyti drėgnosios savanos. Vilajetą kerta Žydrasis Nilas, kurio slėnyje įrengtas Senaro tvenkinys. Įsteigtas Dindero nacionalinis parkas (prie Nilo intako Dindero).

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 3 rajonus:
 Senaro rajonas
 Singos rajonas
 Dindero rajonas

Sudano vilajetai
Giedrė Gučaitė

Giedrė Gučaitė (1948 m. sausio 21 d. Vilniuje – 2014 m. rugsėjo 29 d. Kaune) – Lietuvos dailininkė grafikė, pedagogė.

Antano Žmuidzinavičiaus anūkė.

Biografija 
1966 m. baigė M. K. Čiurlionio meno mokyklą (nuo 1955 m. mokėsi muzikos, nuo 1961 m. dailės skyriuje, kur baigė grafikos specialybę). 1972 m. baigė grafikos studijas Valstybiniame dailės institute.  1972–1976 m. dėstė Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume. Nuo 1989 m. dėstė M. K. Čiurlionio menų mokykloje. Palaidota Kleboniškio kapinėse.

Kūryba 
G. Gučaitė tęsė žymios šeimos kūrybinę tradiciją. Menininkė kūrė estampus, ekslibrisus, plakatus, knygų iliustracijas, rankų darbo popierių su reljefiniais audimų raštais, objektus, piešė, tapė ant popieriaus.

G. Gučaitė buvo kūrybinės grupės „Archyvas“ narė , nuo 1983 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Surengė per dvidešimt personalinių parodų Varšuvoje ir Vroclave (Lenkija), Vienoje (Austrija), Atėnuose (Graikija), Vilniuje, Kaune, Birštone, Anykščiuose ir kitur.

Apipavidalino ir sukūrė iliustracijas vadovėliams „Jums mažieji“ (1981 m.), „Mažųjų skaitiniai“ (1986 m.), knygelėms vaikams „Šešios žąsys“ (1988 m., 2001 m.), „Vaikų pasaka“ (1990 m., 2008 m.), „Pasakos be galo“ (2007 m.), užsienio šalyse išleistoms knygoms „Mała historia dandyzmu“ (1995 m., Lenkija), „Die Argonauten“ (1997 m., Vokietija); žurnalams („Nemunas“, „Genys“, „Laimiukas“) bei laikraščiams („Dienovidis“) ir kt.

Dailininkė apdovanota žurnalo „Nemunas“ premija, diplomais Lietuvos gražiausios metų knygos konkursuose (1980 m., 1981 m., 1986 m., Vilnius) ir kt. 2009 m. jai paskirta Lietuvos Respublikos kultūros ir meno kūrėjo stipendija. 

Menininkės darbų yra įsigiję Nacionalinis M.K.Čiurlionio dailės, Lietuvos dailės ir kiti muziejai, privatūs asmenys Lietuvoje ir užsienyje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 G. Gučaitės kūrybinė biografija

Lietuvos grafikai
Nacionalinės M.K. Čiurlionio menų mokyklos auklėtiniai
Šiaurės vilajetas

Šiaurės vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra šiaurės vakarinėje šalies dalyje, Nubijos regione. Administracinis centras – Dongola.

Geografija 

Teritorija turi sieną su Egiptu ir Libija. Rytine dalimi teka Nilas (yra dalis Nasero tvenkinio), tuo tarpu likusią dalį daugiausia užima Sacharos dykuma. Ties šiaurės vakariniu pakraščiu yra Džebel Uveinato masyvas. Prie Nilo yra senovės Nubijos miestų liekanų (Napata, Senoji Dongola, Kerma, Džebel Barkalis).

Gyventojai 

Krašte gyvena daugiausia nubiai ir arabai, dykumose – beduinai. Svarbiausi miestai: Dongola, Vadi Halfa, Karima, Daba.

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 4 rajonus:
 Vadi Halfos rajonas
 Dongolos rajonas
 Meravio rajonas
 Dabos rajonas

Sudano vilajetai
Šiaurės Kordofanas

Šiaurės Kordofano vilajetas () – Sudano vilajetas. Yra centrinėje šalies dalyje, Kordofano regione. Administracinis centras – Obeidas.

Geografija 

Teritoriją užima daugiausia sausringos savanos ir pusdykumės (Sahelis).

Administracinis suskirstymas 
 
Vilajetas padalintas į 7 rajonus:
 Soudario rajonas
 Džebrat al Šeicho rajonas
 Šeikano rajonas
 Baros rajonas
 Ravabos rajonas
 Nuhudo rajonas
 Ghebeišo rajonas

Sudano vilajetai
Pietryčių Sulavesis

Pietryčių Sulavesis – provincija Indonezijoje, pietryčių Sulavesio saloje, kuri kartu su Butono, Munos, Kabaenos ir Vovonio salomis sudaro pusiasalį. Provincijos administracinis centras yra Kendaris, jame gyvena 2 230 569 žmonės (2010 m.).

Provincija neturi greitkelio, kuris sujungtų šiaurės vakarinę ir pietrytinę provincijos dalis. Pagrindinis susisiekimas yra tarp Vatamponės (Pietų Sulavesis) ir Kolakos uostų kursuojantis keltas.

XVII–XX a. pradžioje teritoriją valdė Butono sultonatas.

Administracinis suskirstymas 

 * 2005 m. Šiaurės Butono regencijos gyv. skaičius priskiriamas Butono regencijai.
 # 2005 m. Šiaurės Konavės regencijos gyv. skaičius priskiriamas Butono regencijai.

Indonezijos provincijos
Pietų Sulavesis

Pietų Sulavesis – provincija Indonezijoje, pietų Sulavesyje. Jai priklauso Selajaro salos.

2010 m. Pietų Sulavesyje gyveno 8 032 551 žmogus. Tai gausiausia provincija Sulavesyje. Provincijos administracinis centras Makasaras yra didžiausias miestas saloje.

Administracinis suskirstymas 

 # 2000 m. Palopo duomenys priskirti Luvu regencijai.
 * 2000 m. Rytų Luvu regencijos duomenys priskirti Šiaurės Luvu regencijai.
 ** 2000 m. Šiaurės Toradžos regencijos duomenys priskirti Tana Toradžos regencijai.

Indonezijos provincijos
Centrinis Sulavesis

Centrinis Sulavesis – provincija Indonezijoje, centriniame Sulavesyje. Provincijos didžiausias miestas ir administracinis centras yra Palu. 2010 m. provincijoje gyveno 2 633 420 gyventojų.

Centrinis Sulavesis įkurtas 1964 m. Jo plotas 61841,29 km².

Istorija 

Lore Lindu nacionaliniame parke yra per 400 granitinių megalitų, kurių 30 savo forma panašūs į žmones. Didžiausi akmenys siekia 4,5 m aukštį. Struktūrų tikslas nežinomas. Kiti megalitai yra lėkščių (Tutu’na) ir puodų (Kalamba) formos. Jie sukurti 3000 m. pr. m. e. – 1300 m.

Administracinis suskirstymas 

 * 2000 m. Parigi Moutong regencijos ir Sigi regencijos duomenys priskirti Dongalos regencijai.
 # 2000 m. Tojo Una-Una regencijos duomenys priskirti Poso regencijai.

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Gorontalas (provincija)

Gorontalas – provincija Indonezijoje, šiaurės Sulavesyje. Joje gyveno 1 038 590 žmonių (2010 m.), administracinis centras – Gorontalas.

Istorija 

1525 m. su portugalų pagalba buvo pastatytos trys akmeninės tvirtovės šalia Limboto ežero. Otonahos tvirtovė išliko. Ispanai atvyko iš Filipinų XVI a. vidury. Jie atgabeno čili pipirus, bulves, kukurūzus, arklius ir siestas. Olandai per Olandų Rytų Indijos bendrovę stengėsi išstumti Ternatės sultonatą ir kitus europiečius iš prieskonių prekybos. Palaipsniui regione jie įgavo politinės galios.

Gorontalas 1942 m. tapo nepriklausomas nuo olandų, kai vietinis didvyris Nani Wartabone išvijo japonus.

2000 m. Gorontalas buvo atskirtas nuo Šiaurės Sulavesio.

Administracinis suskirstymas 

Note: * Miestas taip pat provincijos sostinė.

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Zvi Kolitz

Zvi Kolitz (1912 m. gruodžio 14 d. Alytuje, Rusijos imperija – 2002 m. rugsėjo 29 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio bei JAV kino ir teatro režisierius. Labiausiai žinomas dėl savo 1946 m. sukurto kūrinio Yosl Rakover kalbasi su Dievu (), kuris tapo Holokausto literatūros klasika.

Biografija 

Gimė 1912 m. gruodžio 14 d. Alytuje. Jaunystėje mokėsi Slabados Ješivoje. 1937 m. išvyko į Italiją, kur mokėsi Florencijos universitete. Prasidėjus II pasauliniam karui išvyko į Palestiną, kur dalyvavo sionistiniame judėjime siekiant Izraelio nepriklausomybės, tačiau už savo politinę veiklą buvo suimtas vietinės britų valdžios ir pasodintas į kalėjimą. 1946 m. išvyko į Buenos Airės, kur parašė žymiausią savo knygą – Yosl Rakover kalbasi su Dievu. 1948 m. Izraeliui paskelbus nepriklausomybę pradėjo aktyviai dalyvauti šalies literatūriniame ir kultūriniame gyvenime.

1954 m. buvo pirmojo Izraelio pilnametražio filmo Hill 24 Doesn’t Answer bendraautoris. Filmą pristatė 1955 m. vykusiame Kanų kino festivalyje. Vėliau persikėlė gyventi į JAV, kur 1964 m. kartu su Rolf Hochhuth parašė pjesę Deputy apie Vatikano tylą Holokausto metu. Ši pjesė buvo rodoma devynis mėnesius Brodvėjuje. 1968 m. sukūrė pjesę The Megilla of Itzik Manger bei miuziklą I’m Solomon. Gyvendamas JAV parašė dar kelias knygas, taip pat rašydavo straipsnius į žydų laikraštį Algemeiner Journal bei dėstė kelis kursus žydų kalba Yeshiva universitete. Mirė 2002 m. rugsėjo 29 d. Niujorke.

Darbai

Knygos 
 Yosl Rakover Talks to God. Buenos Aires, 25. September 1946.
 Tiger beneath the Skin. Stories and parables of the years of death. Creative Age Press, New York 1947
 Survival for what? Philosophical Library, New York (1969)
 The Teacher. An existential approach to the Bible. Crossroad, New York 1982, ISBN 9780824505073
 Confrontation. The existential thought of Rabbi J.B. Soloveitchik. Ktav Publishing House, Hoboken (NJ) 1993, ISBN 0881254312.

Filmai 

 Hill 24 Doesn’t Answer (24 kalva neatsako). Izraelis 1955. 101 min.

Nuorodos 

 Autoriaus darbai ir darbai apie autorių (vok.);
 Biografija www.imdb.com (angl.);
 Zvi Kolitz, 89, Who Wrote an Enduring Holocaust Story (angl.).

Sionistai
Amerikos žydai
Kino prodiuseriai
Taburetė

Taburetė () – vienvietis sėdimasis baldas, primenantis kėdę be atlošo ir ranktūrių. Sėdynė paprastai kieta. Tai vienas senoviškiausių sėdimųjų baldų. Paprastai turi 3 ar 4 kojas, nors pasitaiko turinčių vieną koją ar penkias.

Taburečių kilmė nėra žinoma. Manoma, kad jos yra vieni seniausių medinių baldų. Baldų ekspertas Percy Macquoid teigė, kad tekintų taburečių idėją iš Bizantijos parsigabeno Bizantijos gvardijoje tarnavę normanai. Vėliau per normanų kultūrą taburetės pasiekė Angliją ir likusią Europą.

Viduramžiais sėdimieji baldai buvo suolai, taburetės ir labai retos sosto pavidalo kėdės, naudotos kaip aukšto statuso ženklas. Tuometinės taburetės buvo dviejų rūšių:
 lentinės taburetės (, kitaip gotiškosios taburetės () – trumpo suolo pavidalo, galuose – plačių lentų pavidalo kojos. .
 tekintos taburetės (). Iš tekintų taburečių vėliau atsirado tekintos kodės () ir vindzorinės kėdės (). Paprasčiausios tekintos taburetės priminė vinzorinę kėdę: sėdynė iš vientisos lentos su trimis kojomis, kurios įtvirtintos į apvalias angas. Tokias paprastas tabretes galbūt gamino naudodami žalios medienos techniką: išdžiovintos medienos kojas įstatydavo į žalio medžio sėdynes angas. Sėdynei džiūstant ir traukiantis angos siaurėja, todėl ir tvirtai suspaudžia įstatytas kojas. Kojas pradžioje darydavo iš apdrožtų reikiamo storio šakų ar medelių, vėliau kojas imta tekinti.

Trikojės taburetės žinomos iš XVII a., taip pat ir tekintos taburetės.

Vėliau, XVII a. atsirado taburetės iš sunertų medinių dalių. Tai buvo didelės dėžiškos taburetės. kurioms gaminti reikėjo labai nedaug medienos.

Nuorodos 

Sėdimieji baldai
Rytų Java

Rytų Java – provincija Indonezijoje, rytų Javos, Maduros, Kangeano, Sapudžio, Baveano ir Masalembu salose. Provincijos administracinis centras yra Surabaja, antras pagal dydį Indonezijos miestas, pramonės centras ir uostas. Joje gyveno 37 476 000 žmonių (2010 m.).

Istorija 
Rytų Javos istorija prasidėjo Kedirio ir Singhasario karalystėmis, kurios buvo šalia dabartinio Malango miesto. Madžapahitas Trovulane indoneziečių laikomas salyno aukso amžiumi. Rytų Java priklausė Mataramo karalystei išskyrus Blambangano karalystę ir Balį.

Administracinis suskirstymas 

Indonezijos provincijos
Džokjakarta (regionas)

Džokjakartos regionas – provincija Indonezijoje, Javos saloje. Regiono administracinis centras Džokjakarta, regione gyveno 3 452 000 žmonių (2010 m.).

Istoriškai ir kultūriškai Džokjakartos regionas yra Centrinės Javos dalis. Tai vienintelis regionas šalyje, kurį valdo ikikolonijinė monarchija – Džokjakartos sultonas. Indonezijos vyriausybė traktuoja jį kaip gubernatorių, kurio pareigos paveldimos. Be sostinės Džakartos, tai mažiausia provincija Indonezijoje. Džokjakartos pavadinimas kildinamas nuo Ajodhijos miesto, svarbaus indų mitologijai.

Istorija 
Japonijos imperija valdė Javą 1942–1945 m. Sukarno paskelbė Indonezijos nepriklausomybę 1945 m. rugpjūtį. Rugsėjo mėn. sultonas Hamengkubuvono IX laiške išreiškė paramą naujai respublikai ir pripažino, kad Džokjakartos sultonatas yra jos dalis. Surakartos sultonas pasielgė taip pat, bet dėl kairiųjų antimonarchinio sukilimo jo specialus statusas Indonezijos respublikoje buvo panaikintas ir jis buvo prijungtas prie Centrinės Javos 1946 m.

Džokjakartos parama buvo svarbi per Indonezijos tautinę revoliuciją 1945–1949 m., Džokjakartos miestas buvo Indonezijos sostinė 1946 m. sausį – 1948 m. gruodį, kai olandai užėmė Džakartą. Kai olandai užpuolė Džokjakartą, sostinė buvo perkelta į Bukitingį Vakarų Sumatroje gruodžio 19 d.

2006 m. gegužės 27 d. regioną sudrebino 6,3 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimas. 5782 žuvo, 36 tūkst. sužeista, 600 tūkst. liko be namų. Labiausiai nukentėjo Bantulo apylinkės.

Administracinis suskirstymas

Partnerystė 
 Kalifornija, JAV
 Ipohas, Malaizija
 Kioto prefektūra, Japonija

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Šiaurės Molukai

Šiaurės Molukai – provincija Indonezijoje, apimanti šiaurines Molukų salas. Provincijos administracinis centras nuo 2010 m. yra Sofifis, o anksčiau buvo Ternatė.

Anksčiau Molukų salos buvo viena provincija, o 1999 m. Šiaurės Molukai buvo atskirti.

Istorija 
XVI-XVII a. Šiaurės Molukai buvo vadinami Prieskonių salomis. Tuo metu tai buvo vienintelis gvazdikėlių šaltinis. Olandai, ispanai, portugalai, Ternatės ir Tidorės sultonatai kovojo dėl prieskonių prekybos kontrolės. Kai Kvapnusis gvazdikmedis buvo pasodintas kitose šalyse tarptautinė Šiaurės Molukų svarba smuko.

2010 m. Šiaurės Molukuose gyveno 1 035 478 žmonės.

Administracinis suskirstymas

Išnašos 

Indonezijos provincijos
Vakarų Papua

Vakarų Papua – provincija Indonezijoje, vakarinėje Naujosios Gvinėjos saloje. Joje gyvena 760 855 žmonės (2010 m.). Administracinis centras yra Manokvaris. Iki 2007 m. provincija buvo vadinama Vakarų Irian Džaja. Provinciją sudaro Paukščio galvos pusiasalis, Bomberajaus pusiasalis ir Radža Ampato salos.

Administracinis suskirstymas

Taip pat skaitykite 
 Vakarų Naujoji Gvinėja

Išnašos 

Indonezijos provincijos
John Houlding

Džonas Holdingas (angl. John Houlding 1833–1902 m.) – anglų verslininkas, Liverpulio miesto meras, bei Liverpool FC klubo įkūrėjas.

Biografija 

Gavęs išsilavinimą Liverpulio koledže buvo savadarbis verslininkas, turėjęs savo alaus daryklą, kuri užtikrino jo finansinę padėtį iki pat jo mirties. Prieš 1897 m. tapdamas Liverpulio meru, buvo išrinktas į Liverpulio savivaldybę nuo konservatorių partijos, atstovavo joje Evertono administracinį rajoną.

Prieš rinkimus Holdingas buvo susijęs su Evertono klubu. 1882 m. dėl naujų taisyklių Evertonas buvo priverstas žaisti namų rungtynes uždaroje aikštėje, prieš tai žaidęs Stenley parke. Po susitikimo Sandon viešbutyje, Anfilde, kuris priklausė Holdingui, buvo pasiūlyta nuomotis aikštę Priory Road. Kai aikštės savininkas paprašė klubą palikti, Holdingas surado naują vietą Anfield Road (būsimame Anfield stadione), mokant nedidelį nuomos mokestį Džonui Orelui (). Anfield stadione pirmos rungtynės buvo sužaistos 1884 m. rugsėjo 28 d., kai Evertonas 5-0 sutriuškino Earlstown.

Anfielde pastačius tribūnas, žiūrovų skaičius pasiekdavo 8000 žmonių per rungtynes. 1888 m. Evertonas tapo Anglijos futbolo lygos vienu iš įkūrėjų. Kaip bebūtų, Holdingas vis labiau pradėjo kištis į klubo reikalus; jis pakėlė nuomos sutartį tuo priversdamas futbolininkus naudotis Sandon viešbučiu prieš ir po rungtynių.
 
1891 m. Džonas Orelas norėjo susigrąžinti Anfield Road teisę į nuomą. Holdingas atsakė pasiūlymu įkurti ribotos atsakomybės įmonę (Limited Liability Company) ir įsigyti sklypą. Orelas norėjo parduoti sklypą, bet Holdingui priklausė šalia esantis sklypas ir jis tikėjosi, kad nauja kompanija išpirks šią žemę.

Daugybė klubo narių kaltino Holdingą už tai, kad jis nori pasipelnyti iš Evertono. 1892 m. sausį 279 klubo nariai susirinko aptarti šį klausimą. 1892 m. kovo mėnesio susirinkime Holdingas buvo atmestas balsų dauguma. To pasekoje Evertonas paliko Anfield. Už aštuonis tūkstančius svaras sterlingų jie įsigijo Goodison Park.
 
Holdingui ir Orelui liko tuščias stadionas. Holdingas nusprendė įkurti naują futbolo klubą – Liverpool FC, kuris pirmąsias rungtynes sužaidė 1892 m. rugsėjo 1 d. draugiškame susitikime prieš Rotherham Town. Rungtynės buvo laimėtos rezultatu 7-1. Naujo klubo treneriu tapo John McKenna.

Šaltiniai 

Anglijos asmenybės
Anglijos verslininkai
Zygmunt Ugiański

Zygmunt Ugianski () (1906 m. liepos 9 d. Alytuje, Rusijos imperija – 1972 m. kovo 18 d. Varšuvoje, Lenkijos Liaudies Respublika) – Lietuvos lenkakalbių gyventojų visuomenės veikėjas, politikas, žurnalistas.

Biografija 

Gimė 1906 m. liepos 9 d. Alytuje. 1925 m. pradėjo studijuoti teisę Kauno Vytauto Didžiojo universitete. 1923–1927 m. dirbo Lietuvos Seimo nario Viktoro Budzinskio patarėju. Buvo vienas iš Vytauto Didžiojo universiteto lenkakalbių studentų bendrijos įkūrėjų. 1928 m. tapo Lietuvos lenkakalbių akademinės bendruomenės profesinės sąjungos Lauda nariu, kurios vadovu buvo nuo 1932 m. iki 1934 m. 1930 m. įstojo į Varšuvos žurnalistų aukštąją mokyklą, baigęs studijas grįžo į Lietuvą, kur rašė straipsnius ir redagavo jaunimo žurnalą Iskry, kuris buvo publikuojamas lenkų kalba leistame laikraštyje Dzień Kowieński. 1937 m. tapo Kaune lenkų kalba leidžiamo laikraščio Chata Rodzinna redaktoriumi. Antrojo pasaulinio karo metu dirbo Kauno Armijos Krajovos apylinkės spaudos ir propagandos skyriuje, vėliau tą patį darbą dirbo Vilniaus Armijos Krajovos apylinkėje. 1946 m. suimtas už antitarybinę veiklą ir ištremtas į Sibirą, iš kur į Lenkiją grįžo 1955 m. ir įsidarbino Lenkijos mokslų akademijoje. Mirė 1972 m. kovo 18 d. Varšuvoje, palaidotas Varšuvos Brudnovskų kapinėse.

Literatūra 
 J. Sawicki Rozkwit i upadek. Polski ruch akademicki na Litwie w latach 1922–1940. [w:] „Magazyn Wileński“ nr 1(157), styczeń 1997, s. 13-15.
 M. Jackiewicz Polacy na Litwie 1918–2000. (Słownik biograficzny). Warszawa 2002, s. 221

Šaltiniai

Nuorodos 
 Biografija (lenk.);
 „Laudos“ profesinės sąjungos istorija;

Lietuvos lenkų bendruomenės veikėjai
Lenkijos žurnalistai