joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tryškiai

Tryškiai – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, šalia kelio , 7 km į šiaurę nuo kelio , prie Virvytės upės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Urbanistikos paminklas. Stovi medinė Tryškių Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1751 m.; su 1804 m. varpine ir vartais), kapinės su koplyčia, Tryškių dvaras, Pavirvyčio dvaras. Veikia Tryškių Lazdynų Pelėdos gimnazija, biblioteka, poliklinika, paštas (LT-88011). Vienas pagrindinių miestelio simbolių – Tryškių šv. Florijono koplytstulpis (XIX a. vidurys; dailės paminklas). Centrinėje aikštėje stūkso saugomas Tryškių akmuo. Tryškių geležinkelio stotis yra Vainočiuose. Tryškiuose nuo 2010 m. veikia 0,9 MW galios mažoji hidroelektrinė.

Etimologija 

Tryškiai yra vandenvardinis vietovardis, kadangi miestelio pavadinimas tiesiogiai siejamas su upelio Tryškys (dešinysis Virvytės intakas), tekančio pro miestelį, vardu. Tačiau esama ir versijų, gyvenvietės atsiradimą siejančių su didiko Tryškio vardu.

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose Tryškiai pirmą kartą paminėti 1538 m., nors tikėtina, kad gyvenvietė čia pradėjo kurtis dar XV a. pabaigoje. 1537 m. minimas Tryškių dvaras ir aplink jį išsiplėtęs miestelis. 1792 m. gegužės 15 d. Lietuvos-Lenkijos valstybės karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis Tryškiams suteikė Magdeburgo teises ir herbą. Tryškiai tapo miestu. Buvo suteikta teisė steigti prekymečius ir savaitinius turgus.

Gyventojų skaičius miestelyje labiausiai ėmė augti nuo XVIII a. pabaigos. Tai tiesiogiai susiję su žydų apsigyvenimu Tryškiuose. Nuo XVIII a. pabaigos iki XIX a. vidurio Tryškiuose žydų skaičius tolygiai augo. Didėjantis Tryškių gyventojų skaičius lėmė augančią ekonominę miestelio gerovę.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio gyvenvietė, veikė „Masčio“ trikotažinio gamybinio susivienijimo ir Telšių sviesto gamyklos cechai.

2004 m. patvirtintas dabartinis Tryškių herbas.

|}

Urbanistinė struktūra 

Tryškių senamiestis yra urbanistikos paminklas, įtrauktas į kultūros objektų paveldo sąrašą. Principinis miestelio planas yra autentiškai išlikęs nuo XVIII a. pabaigos – XIX a. pradžios. Nepaisant to, kad Tryškiai daugybę kartų buvo nukentėję nuo gaisrų (miestelis kelis kartus visiškai sudegė XIX a., per Pirmąjį ir Antrąjį pasaulinius karus), miestelio gatvių tinklas ir centrinė aikštė išliko nepakitę.

Buvusi turgaus aikštė, esanti pačiame Tryškių centre, išsiskiria savo dydžiu ir erdve. Vakariniame jos pakraštyje stovi šv. Florijono koplytstulpis, pastatytas apie XIX a. vidurį. Šv. Florijonas turėjo saugoti miestelį nuo gaisrų.

Šv. Florijono koplytstulpis yra urbanistiškai reikšmingas elementas, sujungiantis dvi svarbias miestelio erdves – turgaus aikštę ir bažnyčią.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Tryškių kapinėse palaidota rašytoja Lazdynų Pelėda (1867–1926 m.).
 Maria Witkiewiczowa (1853–1931) – dailininko ir architekto Stanislovo Vitkevičiaus žmona, muzikos mokytoja.
 Feliksas Galminas (1862–1935) – knygnešys, savivaldybininkas.
 Aivas Ivaškevičius (1886–1975) – JAV verslininkas, Lietuvos visuomenės veikėjas.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Tryškiai: istorija ir dabartis 
 Trumpai apie Tryškius 
 Žydai Tryškuose
Žarėnai

Apie kaimą Šiaulių rajone žr. Žarėnai (Šiauliai).

Žarėnai – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, Minijos upės aukštupyje (3 km į rytus nuo Žarėnų yra Minijos ištakos). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Plentai į Telšius, Varnius, Tverus, Luokę, Medingėnus, Lieplaukę. Stovi medinė Žarėnų Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia (pastatyta 1911 m.), veikia „Minijos“ pagrindinė mokykla (su muziejumi), biblioteka, paštas (LT-88061), ambulatorija, kultūros centras, vaikų darželis. Šalimais stūkso Paplienijos piliakalnis. 1964–1965 m. miestelyje išgręžtas vienas giliausių gręžinių Lietuvoje (2053,2 m).

Etimologija 

Nors miestelio herbe yra žaros simbolika, tačiau iš tiesų Žarėnai yra vandenvardinis vietovardis, pavadintas pagal Žarnos upelį (Minijos intakas).

Istorija 

Žarėnai (kaip Sare) minimi 1253 m. Gyvenvietę 1367 m. apiplėšė Livonijos ordinas. 1528 m. minimas Žarėnų dvaras ir miestelis. 1552 m., skatinant prekybą Varniuose, Žarėnuose uždrausti turgūs, uždaryta karčema; vėliau suteikta turgaus ir prekymečių privilegija, 1665 m. pakartota.

Žarėnų bažnyčia minima nuo XVI a., 1626 m. įkurta parapija. 1667 m. minimas Žarėnų pavietas. Per 1709–1710 m. marą mirė visi žarėniškiai. 1792 m. gavo savivaldą. 1805 m. atidaryta parapinė mokykla.

Tarpukariu Žarėnuose veikė veterinarijos punktas, paštas, policijos nuovada, malūnas, lentpjūvė, smulkaus kredito draugija, plytinė. 1941 metais liepos mėnesį Žarėnuose buvo sušaudyti 28 žydų tautybės piliečiai. Pokariu apylinkėse veikė Šatrijos rinktinės Žarėnų kuopos partizanai.

LTSR metais – apylinkės centras, tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2012 m. kovo 14 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-990 patvirtino Žarėnų herbą.

|}

Gyventojai 

1789 m. buvo 18 kiemų.

Žarėnų šnektą (šiaurės žemaičiai telšiškiai) 1970 m. išsamiai nagrinėjo ir aprašė S. Birkantienė.

Žymūs žmonės 
 Kazys Sivickis (1951–), inžinierius, politikas.
 Iš Žarėnų dvaro yra kilęs vyskupas Abraomas Vaina.

Galerija

Literatūra 
 Žarėnai. Kviklys B. Mūsų Lietuva: Krašto vietovių ist., geogr., etnogr. bruožai. 2-oji (fotogr.) laida. Vilnius. Mintis, 1989–1992

Šaltiniai

Nuorodos
Kalesninkai

Kalesninkai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, prie kelio , 10 km į vakarus nuo Eišiškių, netoli Lietuvos valstybės sienos su Baltarusija. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra paštas (LT-17020).

Kalesninkai įsikūrę abipus Versekos intako Turės. Į pietus nuo kaimo yra Šarkučių geomorfologinis draustinis.

Istorija 

1643 m. bajoras K. Kunavičius karmelitams paskyrė Kalesninkų dvarą. 1676 m. įkurtas karmelitų vienuolynas, prie jo veikė mokykla. 1703 m. pastatyta bažnyčia, 1707 m. įkurta parapija. 1832 m. Rusijos imperijos valdžia bažnyčią ir vienuolyną uždarė, parapiją prijungė prie Eišiškių parapijos, 1838 m. bažnyčia išardyta ir perkelta į Rodūnią (Baltarusija).

1906 m. įkurta rusiška pradžios mokykla, nuo 1919 m. mokykloje dėstoma lenkų kalba, nuo 1957 m. – vidurinė, 1961 m. pastatytas priestatas, nuo 2006 m. Kalesninkų Liudviko Narbuto vidurinė mokykla. 1915 m. kunigas M. Rudzys-Rudzis įsteigė lietuvišką mokyklą, kurią 1932 m. uždarė lenkų valdžia. 1992 m. įsteigta pradinė mokykla dėstomąja lietuvių kalba, nuo 1997 m. Kalesninkų pagrindinė mokykla.

1922 m. pastatyta mūrinė Kalesninkų Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia. 1950–1995 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Tuo metu įkurtas vaikų darželis, biblioteka, paštas, ambulatorija.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vaclovas Lastauskis (1883–1938) – Lietuvos ir Baltarusijos visuomenės veikėjas, Baltarusijos rašytojas.
 Jonas Basiulis (1929–1991) – bibliografas, pedagogas.
 Zbigniew Sareło (g. 1949 m.) – kunigas, dėstytojas, profesorius.
 Lech Leonovič (g. 1952 m.) – Vilniaus rajono politinis ir visuomenės veikėjas.
 Valdemaras Novickis (1956–2022) – rankininkas, olimpinis čempionas, rankinio treneris.

Šaltiniai
Turgeliai

Turgeliai – miestelis Šalčininkų rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurės rytus nuo Šalčininkų. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra Turgelių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (nuo 1837 m.), Turgelių koplyčia (1850 m.), 2 gimnazijos (Turgelių Aistuvos gimnazija ir P. K. Bžostovskio gimnazija, su kraštotyros muziejumi), biblioteka, ambulatorija, paštas (LT-17044). Piečiau miestelio prateka Merkys, stūkso Turgelių piliakalnis. Didžioji dalis gyventojų yra lenkai.

Turgeliuose susikerta rajoniniai keliai:

Istorija 

Turgelių dvaras, vadinamas Mažąja Merkine, minimas XV a. pabaigoje. Kaimas įsikūrė prie 1500 m. pastatytos bažnyčios. Vietoje sudegusios 1722 m. pastatyta nauja. XVIII a. prie bažnyčios veikė parapinė mokykla, Turgelių palivarkas priklausė Merkinės dvarui. XIX a. ir XX a. pirmoje pusėje miestelyje vyko prekymečiai, buvo kelios parduotuvės ir smuklė. 1836–1837 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia. Vėliau pamaldos perkeltos į mūrinę kapų koplyčią, statytą 1842 m. Iki 1909 m. bažnyčia padidinta.

Merkinės kaime gyvavo Turgelių klebono P. K. Bžostovskio įkurta Paulavos respublika. Pagal 1769 ir 1791 m. nuostatus ją valdė prezidentas (pats dvaro savininkas) ir valstiečių seimas. Respublika turėjo vėliavą, herbą, kaldino monetas; buvo suorganizuota uniformuota valstiečių milicija. Tai neturėjęs precedento Vidurio ir Rytų Europos reiškinys.

1940 m. įkurta biblioteka. Per nacių Vokietijos okupaciją Turgeliuose veikė tarybinių karo belaisvių stovykla. Nuo 1943 m. rudens iki 1944 m. birželio Armijos Krajovos daliniai buvo tvirtai įsitvirtinę miestelyje ir buvo įkūrę Turgelių respubliką.

LTSR metais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2012 m. sausio 16 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-928 patvirtino Turgelių herbą. 2016 m. suteiktas miestelio statusas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Edvardas Paulavičius (1825–1909), dailininkas, rezistentas;
 1832 m. kaime palaidotas teisininkas, VU rektorius Simonas Malevskis.

Šventės 

Rugpjūčio 15 dieną kiekvienais metais Turgeliuose yra švenčiama Žolinė. Žolinės iškilmėse visa parapija meldžiasi prašydama Dievo Motinos Marijos užtarimo. Šv. Mišios būna aukojamos už vaikučius, jų tėvelius ir šeimas bei derlių. Po mišių visi patraukia į Turgelių P. K. Bžostovskio vidurinės mokyklos stadioną, kuriame vyksta linksmybės.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Istorija ir žemėlapiai
Semeliškės

Semeliškės – miestelis Elektrėnų savivaldybėje, į vakarus nuo Trakų, prie kelio . Seniūnijos centras, Semeliškių miestelio seniūnaitija. Valstybės saugomas urbanistikos paminklas, išsaugotas senasis suplanavimas su beveik trikampe aikšte, XIX a. pabaigos gatvių tinklas. Veikia Semeliškių gimnazija, vaikų darželis, paštas (LT-21301), ambulatorija, Semeliškių kultūros klubas, biblioteka (nuo 1946 m.), stovi medinė Semeliškių Šv. Lauryno bažnyčia (pastatyta 1783 m., yra vertingų dailės kūrinių) su varpine, Švč. Mergelės Marijos nekalto prasidėjimo koplyčia (pastatyta 1857 m.), Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė, XX a. pradžios vandens malūnas. Netoli miestelio (Dargonių miške) – masinių žydų žudynių kapavietė.

Etimologija 

Manoma, kad miestelio pavadinimas yra asmenvardinis vietovardis, tačiau neaišku, kokia buvusi pradinė to asmenvardžio lytis. Labiausiai tikėtina, kad ji buvusi Samilis (pagal vieną pirmųjų gyvenvietės minėjimų rašytiniuose šaltiniuose). Pasakojama, kad tas Samilis galėjęs būti įkurdintos prūsų genties vadas (tai vakarinių baltų asmenvardis). Kalbininkai mano, kad tai vienas seniausių priesagos -iškės vedinių Lietuvoje.

Gyvenvietė ilgą laiką buvo žinoma kaip Samiliškės, vėliau Semeliškiai, kol XX a. 1-ojoje pusėje nusistovėjo Semeliškės.

Geografija 

Miestelis įsikūręs prie Strėvos, Dabintos ir Beržuolės upių, apsuptas didesnių ir mažesnių ežerų, todėl labai mėgstamas poilsiautojų. Didžiausias apylinkių ežeras yra Nestrėvantys, esantis į rytus nuo miestelio; šiauriau šio ežero yra mažesnis Beržuolis.

Istorija 

Spėjama, kad gyvenvietė įkurta apie 1276–1283 m., kai Ldk Traidenis čia leido apsigyventi nuo kryžiuočių pabėgusiems prūsams ir vakariniams lietuviams. 1375 m. minimas Semeliškių kaimas. 1501 m. Ldk Aleksandras fundavo pirmąją bažnyčią. 1529–1567 m. vietovė pažymėta LDK neprivilegijuotų miestų sąraše, vėliau minimas miestelis, turėjęs turgaus ir prekymečių privilegijas, 1597 m. – Semeliškių valsčius. Daug kartų kentėjo nuo gaisrų ir karų.

Ilgą laiką Semeliškės priklausė didikams Riomeriams. XVIII a. jas valdė Zavišos. Šalia Semeliškių dvaro, kuris neišliko, išaugo miestelis.

Sovietmečiu Semeliškės buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, 1969 m. paskelbtos vietinės reikšmės urbanistikos paminklu. 2002 m. patvirtintas Semeliškių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Leonidas Šumskis (1945–2022), Lietuvos ir Rusijos estrados dainininkas.

Masinių žydų žudynių vieta 

Į šiaurės rytus nuo Semeliškių yra masinio žydų holokausto vieta. 1941 m. spalio 6 d. nacistinės Vokietijos valdžios suorganizuotos Einsatzgruppen grupės egzekucijos metu nužudyta ir užkasta 962 Semeliškių, Žaslių ir Vievio žydų tautybės gyventojai: 213 vyrų, 359 moterys ir 390 vaikų.  Prieš sušaudymą žydai buvo laikomi buvusiuose kultūros namuose Semeliškėse.

Tarptautinis bendradarbiavimas 
  Šosnovo valsčius, Lenkija

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos
Taujėnai

Taujėnai – miestelis Ukmergės rajono savivaldybėje, prie senojo kelio Ukmergė-Panevėžys. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Taujėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia (nuo 1858 m.), išlikusi Taujėnų dvaro sodyba su klasicistiniais rūmais (XVIII a.) ir parku, veikia Taujėnų vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-20054), įsikūrusi miestelio bendruomenė (nuo 2002 m.), stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (pastatytas 1928 m., perstatytas 1989 m.).

Pro miestelį teka Mūšia (dešinysis Šventosios intakas) bei jos intakas Giedrė, įrengtas Taujėnų tvenkinys. Į vakarus nuo miestelio Taujėnų miškai. Pro Taujėnus eina kelias  (senasis Vilniaus–Panevėžio plentas), taip pat kelias .

Etimologija 

Senuosiuose dokumentuose aptinkamos bajorų Taujanskių (Taujėniškių) pavardės, tačiau sunku tiksliai pasakyti, ar miestelis pavadintas pagal dvarininkus, ar atvirkščiai (panašiai kaip Siesikai).

Istorija 

Taujėnų dvaras minimas nuo 1595 m. Nuo XVIII a. vid. Taujėnai žinomi kaip miestelis. XIX a. pastatyti didingi rūmai, 1858 m. – Taujėnų bažnyčia.

XVII a. pabaigoje Taujėnuose veikė parapinė mokykla. 1776 m. miesteliui suteikta turgaus ir prekymečių privilegija. 1790 m. Taujėnus nusiaubė gaisras.

XIX a.–XX a. pirmojoje pusėje Taujėnai buvo valsčiaus centras. Nuo 1865 m. veikė valdinė berniukų, 1868 m. – mergaičių pradinės mokyklos. 1895 m. įsteigtas paštas. 1928 m. miestelyje buvo 7 krautuvės (5 priklausė žydams), aludė, 3 vilnos karšyklos. 1936 m. buvo 15 žydų namų, mokykla. 1941 m. rugpjūtį–rugsėjį Pivonijos miške Taujėnų žydai išžudyti.

1955–1993 m. Taujėnai buvo sodininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Nuo 1992 m. Taujėnuose leistas laikraštis „Tėviškėlė“.

2005 m. kovo 21 d. Prezidento dekretu patvirtintas Taujėnų herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Benediktas Krištaponis (1870–1944), kunigas, visuomenės veikėjas, knygnešys
 Edvardas Kaštaunas (1911–), aktorius
 Saulius Nefas (1960–), pedagogas, politikas
 Aivaras Tušas (1976–), politikas

Literatūra 
 Taujėnai: skiriama Taujėnų miestelio 410 m. jubiliejui (sud. Gražina Žukauskienė). – Ukmergė: Valdo leidykla, 2005. – 52 p.: iliustr.- ISBN 9986-853-75-3

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Taujėnų svetainė
 Dvaro valdytojo puslapis
Ribosoma

Ribosomos () – nedidelės ląstelės dalelės, kuriose vyksta baltymų sintezė. Ląstelė gali turėti kelis milijonus ribosomų, kurių dydis 20-30 nanometrų. Ribosomos yra citoplazmos matrikse, taip pat ant endoplazminio tinklo membranų. Daugiausia ribosomų randama intensyviai besidauginančiose audinių ląstelėse. Paprastai ribosomos išsidėsto grupėmis – poliribosomomis. Polisomą sudaro nuo 7 iki 70 ribosomų. Manoma, kad ribosomos susidaro branduolėlyje, o paskui iš branduolio patenka į citoplazmą.

Ribosomų sandara 
Ribosoma susideda iš dviejų nevienodų subdalelių (subvienetų), kurių kiekviena susidaro atskirai. Jos susijungia tik tada, kai iRNR prisijungia prie mažesniosios subdalelės. Ribosomoje iRNR slenka tarp subdalelių ir teikia informaciją baltymo biosintezei. Be to, siūliška iRNR molekulė panašiai kaip perlų vėrinį keletą ribosomų gali sujungti į polisomą (poliribosomą).

Stambesnės 80 S ribosomos (S – sedimentacijos konstanta svedbergais) aptinkamos eukariotinių ląstelių citoplazmoje. Jos gali būti susijungusios su endoplazminiu tinklu. Jų subdalelės sintetinamos ląstelės branduolyje. Eukariotinė ribosoma sudaryta iš 78 ribosominių baltymų ir keturių ribosominių RNR. Jai formuojantis reikalinga GTP.

Prokariotinėse ląstelės yra smulkesnių 70 S ribosomų. 70 S ir 80S ribosomos skiriasi RNR, baltymų sudėtimi bei subdalelių dydžiu. Kiekvienoje subdalelėje yra viena didelė rRNR molekulė, o didžiojoje subdalelėje dar yra 1-2 trumpos rRNR. Ribosomose ypač daug magnio.

Funkcijos 
 Baltymų biosintezė

Išnašos 

Organoidai
Pagiriai (Vilnius)

Pagiriai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į pietus nuo Vilniaus, prie Vokės upės. Seniūnijos centras, 8 seniūnaitijos (Gedimino, 4 Šiltnamių, Kaštonų, Kadagių, Žemųjų Pagirių). Vakarinė kaimo dalis prijungta prie Vilniaus. Veikia Pagirių gimnazija, biblioteka, paštas (LT-14004), ambulatorija, sveikatingumo kompleksas. Yra karjeras, kuriame nukenksminami sprogmenys. Tai šiltnamių kombinato darbininkų gyvenvietė, tapusi miesteliu, turinčiu savo valdžią, kultūrą ir kt. Sovietmečiu šiltnamiai buvo vieni garsiausių ir geriausiai aprūpintų visoje SSRS.

Pagirius aptarnauja 78 ir 51 VVT autobusų maršrutas.

Istorija 

1971 m., kai dar gyvenvietės vietoje driekėsi laukai, čia buvo pradėtas statyti didžiausias Pabaltijyje Vilniaus šiltnamių kombinatas. Šalia senojo Pagirių kaimo kilo daugiaaukščiai namai įmonės darbuotojams.

Nuo 1994 m. Pagiriuose veikia muzikos mokykla, kuri 2009 m. rugsėjo 1 d. įgijo savarankiškos mokyklos statusą ir tapo Pagirių muzikos mokykla.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Lavoriškės

Lavoriškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio , 24 km į rytus nuo Vilniaus centro, 8 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos centras, Lavoriškių seniūnaitija. Stovi Lavoriškių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1906 m.), vidurinė ir pagrindinė mokyklos, biblioteka, paštas (LT-15032). Rytuose prie Lavoriškių yra sienos su Baltarusija perėjimo punktas (Lavoriškės-Kotlovka), pro kurį gali vykti visų rūšių transporto priemonės ir kelionės dokumentus turintys visų valstybių piliečiai.

Į šiaurę nuo kaimo plyti Lavoriškių giria, į šiaurės rytus yra Baravykinės kraštovaizdžio draustinis, į šiaurės vakarus – Vilnios hidrografinis draustinis.

Istorija 

Kaimo pietvakarinėje dalyje yra Lavoriškių piliakalnis. 1523 m. minimas Lavoriškių kaimas ir valsčius. XVI–XVII a. čia, pasitelkus Vilnios vandens energiją, buvo lydoma geležis. Per Lavoriškes ėjo Stepono Batoro traktas. XVII a. veikė popieriaus fabrikas. XVII a. pradžioje Lavoriškės tapo miesteliu (nuo 1959 m. – kaimas). 1642 m. pastatyta medinė bažnyčia, kuri per Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos karą sudegė. 1775 m. Vilniaus vyskupo rūpesčiu bažnyčia perstatyta. 1899–1906 m. pastatyta mūrinė Lavoriškių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1927 m. ji konsekruota; bažnyčioje išliko XVIII a. – XIX a. paveikslų, Slucko juostos dalis, žalvarinis varpas, išlietas 1774 m.

1655 m. Lavoriškės buvo sudegintos. XVIII a. pabaigoje veikė pradinė mokykla. 1863 m. rugpjūčio 28 d. prie Lavoriškių kovėsi Gustavo Čechovičiaus ir Karolio Jasevičiaus vadovaujami sukilėlių būriai.

1919 m. Lavoriškėse pradėjo veikti lenkiška keturmetė mokykla. Joje dirbo mokytoja A. Glinska. 1937 m. I Lenkijos maršalo Juzefo Pilsudskio garbei Vilniaus rajone pastatyta 100 mokyklų, tarp jų ir Lavoriškių vidurinė.

1950–1995 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1991 m. sausio 27 d. sovietų armija užpuolė ir sunaikino Lavoriškių pasienio postą. 2018 m. patvirtintas Lavoriškių herbas.

|}

Gyventojai

Sportas 
 FK Legionas Lavoriškės (futbolas)

Galerija

Šaltiniai
Mickūnai

Mickūnai – miestelis Vilniaus rajono savivaldybėje, 14 km į rytus nuo Vilniaus, prie kelio . Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos. Stovi Mickūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1826 m.), Mickūnų gimnazija, lopšelis-darželis, paštas (LT-13004), ambulatorija, yra tarybinių karių kapinės.

Geografija 

Per Mickūnus teka Vilnia ir jos intakas Mukna, greta kurios žiočių sudarytas tvenkinys. Į šiaurės rytus nuo Mickūnų yra Vilnios hidrografinis draustinis. Pro Mickūnus eina plentas , atsišakoja kelias į Sadūniškes. Už 2 km į šiaurę eina geležinkelis Vilnius–Turmantas prie kurio yra Mickūnų geležinkelio stotis (joje stoja keleiviniai traukiniai). Miestelį aptarnauja priemiesčio autobusai bei 67 miesto autobusas.

Istorija 

XVII a. – XVIII a. minimas Vilniaus vyskupijos kapitulos Mickūnų dvaras. XVIII a. pirmoje pusėje pastatyta koplyčia davė pradžią gyvenvietei. 1775 m. Mickūnų kaime buvo 6 kiemai. 1795 m. jau buvo privatus Moravskienės dvarelis su Mickų kaimu. Nuo 1802 m. Mickūnus valdė Semaškos, čia 1802 m. gimė garsus lietuvių gydytojas, memuaristas, etnografas ir poetas Stanislovas Moravskis, 1818–1824 m. dvarą – Vilniaus universiteto profesorius Augustas Liudvikas Bekiu. 1826 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, kuri 1871–1915 m. buvo paversta stačiatikių cerkve. XIX a. antroje pusėje veikė valstybinė mokykla. 1905 m. lankėsi Feliksas Dzeržinskis, kuris organizavo mitingą prieš Rusijos valdžią. 1923 m. įkurta parapija. 1939 m. TSRS perduota Lietuvai. Po Antrojo pasaulinio karo Mickūnai tapo miesteliu. Nuo 1950 m. – F. Dzeržinskio kolūkio centrinė gyvenvietė, nuo XX a. dešimto dešimtmečio pirmosios pusės – žemės ūkio bendrovės centras.

1923 m. atidaryta pradžios mokykla, 1945–1989 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1989–1993 m. gimnazija, nuo 1993 m. vidurinė mokykla.

2013 m. rugsėjo 13 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė patvirtino Mickūnų herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Edward Pacewicz (1888–1962), karininkas

Šaltiniai 

 
 
 Algimantas Miškinis. Rytų Lietuvos miestai ir miesteliai. Lietuvos urbanistikos paveldas ir jo vertybės t. 2 kn. 1, Vilnius 2002 m.
Rudamina (Vilnius)

Rudamina – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Vilniaus, piečiau Nemėžio, prie Rudaminos upelio. Seniūnijos centras, 6 seniūnaitijos. Stovi medinė Rudaminos Švč. Mergelės Marijos, Gerosios Patarėjos, bažnyčia (nuo 1909 m.), Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčia, veikia 2 gimnazijos (F. Ruščico ir „Ryto“), Rudaminos meno mokykla, 2 vaikų darželiai, Vilniaus rajono savivaldybės centrinė biblioteka, paštas (LT-13031), įsikūrusi AB „Vilniaus paukštynas“. Yra Rudaminos Viešpaties Atsivertimo cerkvės liekanos, buvusi smuklė (architektūros paminklas), tarybinių karių kapai, dvaro sodybos (XVI–XIX a.) fragmentai: XVIII a. rūmai, tvarto liekanos.

Gyvenvietę aptarnauja 12 nr. VVT autobusas.

Etimologija 

Viena iš versijų teigia, kad senovėje dvaras priklausė Rudaminoms-Dusetiškiams, nuo jų ir galėjęs kilti Rudaminos vietovardis. Tokiu atveju tai būtų dvarininkinis vietovardis.

Istorija 

Šaltiniuose Rudamina minima nuo 1377 m., o nuo 1397 m. Rudamina vadinama miesteliu. Ldk Algirdo valdymo metu, 1377 metais, 700 Lietuvos karių, norėdami užkirsti kelią į Vilnių, laimėjo mūšį prieš kryžiuočius. 1394 m. Ldk Vytautas Didysis netoli Rudaminos patyrė pralaimėjimą mūšyje prieš tuo pačius kryžiuočius ir prarado 4 karo pulkus, o kunigaikštis Jonas Alšėniškis pateko į nelaisvę.

1781 m. Rudaminos parapinėje mokykloje mokėsi 10, 1782 m. – 21 vaikas.

Sovietmečiu buvo Vilniaus paukštyno gyvenvietė, veikė paukštienos gamybos fabrikas (20–30 t mėsos kasdien), tarprajoninė Vilniaus veislininkystės įmonė.

2010 m. prie Rudaminos prijungti Čekėnai. 2016 m. patvirtintas Rudaminos herbas.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai
Šumskas

Šumskas – miestelis Vilniaus rajono savivaldybėje, į rytus nuo Vilniaus, prie pat sienos su Baltarusija, kur baigiasi kelias  toliau vedantis į Baltarusijoje esančias Lipkas. 3 seniūnaitijos (Jaunimo, Pasienio, Šumsko). Stovi Šumsko Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1789 m.), buvęs dominikonų vienuolynas, Šumsko dvaro ansamblis – sodyba (XIX a.) su parku, veikia lenkiška Šumsko pagrindinė mokykla, lietuviškas Lavoriškių pagrindinės mokyklos Šumsko skyrius, biblioteka, palaikomojo gydymo ir slaugos ligoninė. Paštas (LT-13013) veikė iki 2019 m. spalio mėn.

Netoli miestelio yra Šumsko geležinkelio stoties gyvenvietė.

Etimologija 

Iki XVII a. pabaigos vadinosi Laukininkai. 1696 m. dvarininkas Mykolas Šumskis pastatydino medinę Šumsko bažnyčią ir kaimą pavadino Šumsku, nors kai kurie šaltiniai nurodo, kad Šumsku gyvenvietė pavadinta anksčiau – 1618 m., kai valdą iš Sakavičių nusipirko Vilniaus pastalininkas Kazimieras Šumskis. Kaip bebūtų, tai yra dvarininkinis vietovardis.

Istorija 

XVI–XVII a. buvo Laukininkų dvaras. 1696 m. Šumsko dvarininkas Mykolas Šumskis pastatydino medinę bažnyčią.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės
 Kunigas Konstantinas Naimavičius (Konstantyn Najmowicz), kuris gimė Šumske, yra Varšuvos prioras Šv. Pijaus X kunigų brolijoje.

Galerija

Šaltiniai 
 Ambros M. Zarys statystyczny szkół wydziału Wileńskiego// Ateneum Wileńskie. Nr.14 1939,145 – 231 psl. (1808–1812 m. žinios apie Šumsko parapinę mokyklą psl.178-179).http://buwcd.buw.uw.edu.pl/e_zbiory/ckcp/ateneum_wilenskie/1939/zeszyt1/imagepages/image93.htm.
 Baliński M. Lipiński T. Starożytna Polska pod względem historycznym, jeograficznym i statystycznym.– Warszawa,1886.– T. 4 (minima Šumsko bažnyčia ir dominikonų vienuolynas psl.178 http://bc.mbpradom.pl/dlibra/doccontent?id=9203&from=FBC.
 Barokas Lietuvoje:Vadovas.-Vilnius,1996.(Šumskas psl.77).
 Kultūros paminklų enciklopedija. Rytų Lietuva II.-Vilnius,1998.(Šumsko dvaro sodyba psl.336-338, Šumsko bažnyčios ir vienuolyno ansamblis psl.338-341.)
 Lebedytė R. Šumsko dvaro ansamblio ir dominikonų vienuolyno istoriniai-meniniai tyrimai.-Vilnius, 1980. Paminklų restauravimo projektavimo instituto archyvas (PRPI). F. 5. B.2274// Vilniaus apskrities archyvas.
 Levandauskas V. Medininkų pilis;Šumsko sodybos ansamblis//Draugystė.-1982 vasario 9, psl.18
 Levandauskas V. Šumsko sodybos ansamblis// Statyba ir architektūra.-1982 Nr.8, psl.22-23
 Wierzbowski T. Szkoły parafialne w Polsce i na Litwie za czasów Komisji Edukacji narodowej.- Kraków 1921 (Šumskas psl.225 http://kpbc.umk.pl/dlibra/doccontent?id=9697&dirids=1]).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Buvęs dominikonų vienuolynas
 Žemėlapiai
Sužionys

Sužionys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, į šiaurę nuo Nemenčinės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Sužionių Šv. Felikso Valua bažnyčia (pastatyta 1795 m.), yra Sužionių pagrindinė mokykla ir Eitminiškių vid. mokyklos skyrius, biblioteka, girininkija, paštas (LT-15004), veikia kapinės, stovi kaimo kryžius, paminklinis akmuo. Kaime telkšo Sužionių ežeras, į šiaurę nuo kaimo teka Kirnė, pietuose dunkso Sužionių miškas. Vakariniame kaimo pakraštyje stūkso Sužionių piliakalnis. Į šiaurę ir rytus nuo Sužionių yra Asvejos ežeras.

Sužionyse susikerta keliai  ir . Yra autobusų stotelė.

Istorija 

Sužionių gyvenvietė paminėta kryžiuočių kronikose. Tai buvo mažas dvaras. XIV a. kryžiuočių amžina kronika mini, kad kryžiuočių Livonijos (inflantų) ordino vyresnysis Ewerhard 1334 m. žygiavo su savo kariuomene Lietuvos žeme. Tuo metu ir buvo sunaikintos valdos: Dubingių, Sikulių (Sicculen; šiandien nežinoma). Tuomet žuvo 1200 žmonių. Dokumente minima, kad kariuomenė buvo 4 mylios nuo Vilniaus. Galima daryti prielaidą, kad kryžiuočiai galėjo sunaikinti ir Nemenčinės bei Sužionių valdas (jeigu tokios buvo). Istorijos dokumentuose apie vėlesnius du amžius duomenų nerandama. Pirma istorinis Sužionių paminėjimas yra 1554 m. Nemenčinės valdų inventoriuje paminėta apie poną Onikėjų, nors nežinoma kuo jis buvo, nei jo kilmės, nei valdos ribų. Daugiausiai svarbios informacijos randama inventoriuose, juose ir randama Sužionių aprašymas 1686 m. Tuomet Sužionių dvaras priklausė Adamui Krošynskiui, kuris ir paskolino 3 m. Eleonorai Danilevič (paskui dar dvarą valdė Bronius ir Petras Liguckiai).

1795 m. pastatyta bažnyčia.

Tarybiniais metais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikė ryšių skyrius, felčerių ir akušerių punktas, Iki 1951 m. veikė pradinė, iki 1961 m. – septynmetė mokykla (vėliau tapo vidurine).

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai
Matuizos

Matuizos – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie Vilniaus–Marcinkonių geležinkelio, 9 km į šiaurės rytus nuo Varėnos. Kaimo rytiniu pakraščiu teka Merkio intakas Duobupis. Seniūnijos centras, yra Kalno ir Senųjų Matuizų seniūnaitijos. Yra geležinkelio stotis, paštas (LT-65071), kapinės. Veikia statybinių medžiagų bendrovės „Matuizų plytinė“, „Matuizų dujų silikatas“, „Matuizų metalas“.

Geografija 

Prie Matuizų kasamas molis, mergelis, žvyras, kvarcinis smėlis. Apylinkėse plyti Dainavos giria. Pro kaimą eina kelias , atšakos į Molius, Giraitę.

Istorija 

Kaimas susikūrė XIX a. pradžioje, iki I pasaulinio karo vadintas Baculionimis. Pateko į Lydos apskritį, buvo Narbutams priklaususio Versekos dvaro valda.

1950–1995 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Medicinos punktas, vidurinė mokykla (1936 m. įsteigta pradžios mokykla, 1953–1958 m. septynmetė, 1958–1962 m. vidurinė, 1962–1993 m. aštuonmetė, nuo 1993 m. Matuizų vidurinė mokykla; veikia mokyklos muziejus). 1948 m. įkurta biblioteka, taip pat kultūros namai, medicinos punktas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Mindaugas Lužys (1955–), inžinierius mechanikas, Varėnos rajono politinis veikėjas
 Lina Kujalytė (1977–), politikė, Lietuvos žemės ūkio viceministrė

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Bukonys

Bukonys – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir parapijos centras, 2 seniūnaitijos (Bukonių I ir Bukonių II). Stovi Bukonių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1829 m.), veikia Bukonių pagrindinė mokykla, kultūros centras, biblioteka, paštas (LT-55075), yra kapinės (rytiniame pakraštyje), Bukonių dvaro liekanos.

Etimologija 

Bukonys – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Bukonis daugiskaitos.

Istorija 

Kaimas žinomas jau XVI a. prie svarbaus kelio Sankt Peterburgas–Varšuva. XIX a. tiesiant naująjį plentą Bukonys liko nuošalėje.

1950–1992 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2014 m. įteisintas Bukonių seniūnijos herbas.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai
Upninkai

Upninkai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, Šventosios kairiajame krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Upninkų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1845 m.), kuri stovi atokiau į šiaurę nuo gyvenvietės, netoli Upninkų tilto Šventosios slėnyje. Nuo bažnyčios į upės pusę yra nedidelis gražus parkas. Gyvenvietėje dominuoja sovietmečio statybos namai. Yra keletas daugiabučių, veikia Upninkų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-55096), ambulatorija, lopšelis-darželis, kultūros centras.

Istorija 

Upninkų vietovė pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1442 m., pirmo žinomo jos valdytojo Kristino Astiko testamente. Kitas Upninkų savininkas, jo sūnus Radvila Astikas, iki 1477 m. pastatė pirmąją bažnyčią. Upninkai ne kartą kentėjo nuo gaisrų. XVI a. 2-ojoje pusėje – 1650 m. bažnyčią buvo pasisavinę evangelikai reformatai. XVII a. buvo teismas, keletas smuklių, vykdavo turgūs. Katalikų bažnyčia pastatyta 1717 m. Ji 1750 m. perkelta į kitą vietą. XVIII a. veikė parapinė mokykla. XIX a. 1-ojoje pusėje Upninkus vėl nusiaubė gaisras. Čia buvo Upninkų dvaras.

Lietuvai atkūrus valstybę veikė šaulių, jaunimiečių, pavasarininkų organizacijų skyriai. Nuo 1944 Upninkų apylinkėse veikė Lietuvos partizanų Genio būrys (1945 m. skilo į 5 būrius, priklausančius Didžiosios Kovos apygardai). Tarybiniais metais Upninkai buvo apylinkės centras, tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2008 m. patvirtintas Upninkų herbas. 2010 m. Upninkų pagrindinė mokykla sukūrė filmą „Čia mano namai" apie Upninkus ir jų apylinkes.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Laimutis Alechnavičius (1966–), teisininkas, Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) teisėjas, buvęs tardytojas, prokuroras.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos
Domeikava

Domeikava – kaimas Kauno rajono savivaldybėje (faktiškai Kauno priemiestis), didžiausias kaimas Lietuvoje. Domeikava yra maždaug už 8 km į šiaurę nuo Kauno senamiesčio. Yra pašto skyrius (LT-54066), biblioteka, poilsio parkas su valstybinės reikšmės paveldo objektu – Domeikavos forto likučiais. Nuo 2002 m. veikia Domeikavos Lietuvos kankinių bažnyčia ir prie bažnyčios esantis skulptūrų parkas „Lietuvos tautos kančių kelias“. 2018 m. skvere įrengtas saulės laikrodis. Dauguma gyventojų dirba Kauno mieste.

Etimologija 

Domeikava yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo bajorų Domeikų pavardės.

Geografija 

Domeikava įsikūrusi šalia kelio , Domeikavos kalvagūbryje (70–80 m virš jūros lygio), dešiniajame Neries krante. Ribojasi su Vytėnais ir Sargėnais. Tai pagrindinė Domeikavos seniūnijos gyvenvietė, todėl gyvenvietėje yra įsikūrusi visa seniūnijos administracija. Su Domeikava besiribojančios smulkesnės gyvenvietės dažnai vadinamos Domeikavos vardu, nors jos turi kitokius oficialius pavadinimus – Žemaitkiemis, Sargėnai, Vytėnai, Ražiai, Radikiai, Kumpiai ir kt.

Viešajam susisiekimui iš Domeikavos į Kauną kursuoja 23 maršruto autobusas ir 93A priemiestinis maršrutas

Istorija 

Nuo XIX a. 2-osios pusės minimas Domeikavos dvaras, priklausęs Kauno užmiesčio parapijai. 1850 m. šį dvarą iš Jono Kudrevičiaus pirko Martusevičius. Dvaro dydis 30 valakų, taikoma trilaukė žemės dirbimo sistema.

Dvaro apylinkių gyventojai pasižymėjo per 1863 m. sukilimą, todėl caro valdžia daug žmonių ištrėmė į Sibirą, o čionai atkėlė rusų kolonistus. 1923 m. Domeikavoje buvo 40 gyv., 1936 m. 12 ūkių ir 60 gyventojų.

Sovietinės okupacijos metais Domeikava buvo mašinų stoties ūkio centrinė gyvenvietė.
Domeikavoje aktyviai kūrėsi grįžusieji iš sovietinės tremties.

2002 m. patvirtintas Domeikavos herbas. Iki 2010 m. veikė gaisrinė.

Gyventojai 

Domeikavos gyventojų skaičius nuo 2013 metų sparčiai auga dėl aktyvios naujų namų ir kotedžų statybos.

Žymūs žmonės 
 Kastytis Klimas (g. 1969), bėgikas
 Mindaugas Pukštas (g. 1978), bėgikas, olimpietis

Galerija

Literatūra 
 Domeikava, 2002 [Kauno rajonas]. – Kaunas: TŪB Artrema, 2002. – 16 p.: iliustr. – ISBN 9955-9456-2-1

Šaltiniai
Neveronys

Neveronys – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus už Palemono, prie geležinkelio mazgo. Seniūnijos centras. Veikia Neveronių gimnazija, biblioteka (nuo 1970 m.), paštas (LT-54093), ambulatorija, kultūros centras, žemės ūkio bendrovė, kapinės, nebeveikianti geležinkelio stotelė.

Ties Neveronimis išsišakoja geležinkelio vėžės Kaunas–Jonava (kaimo vakaruose) ir Kaunas–Vilnius (kaimo pietuose). Miške, į šiaurės rytus, slūgso mitologinis Daukliūnų akmuo (su „meškos ir veršiuko pėdomis“).

Etimologija 

Manoma, kad Neveronys – dvarininkinis vietovardis, kilęs iš bajorų Neverovičių pavardės, minimos XVI a. LDK kariuomenės sąrašuose.

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Neveronys minimi nuo 1744 m.

1923 m. buvo du kaimai – Senieji Neveronys ir Naujieji Neveronys. Šias dvi Neveronių dalis skiria Kauno–Vilniaus geležinkelis. Senuosiuose Neveronyse 1927 m. įkurta pradinė mokykla (ją įkūrė tuometinis viršaitis Jonas Jankauskas). 1934 m. mokykla perkelta į nepriklausomos Lietuvos šaulio Zigmo Apanavičiaus namą Naujuosiuose Neveronyse. Mokykla veikė tik metus ir buvo iškelta į Palemoną. Yra išlikę du mediniai pastatai, kuriuose ikikarinės nepriklausomos Lietuvos laikotarpiu veikė Neveronių pradinė mokykla.

Sovietmečiu Neveronys buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

2009 m. patvirtintas Neveronių herbas.

|}

Gyventojai 

1923 m. Senųjų Neveronių kaime buvo 204, Naujųjų Neveronių – 166 gyventojai.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gyvenvietės naujienų portalas
Piliuona

Piliuona – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, kairiajame Nemuno krante prieš jam išsiplečiant į Kauno marias. Taurakiemio seniūnijos centras. Veikia Piliuonos gimnazija, biblioteka (nuo 1959 m.), paštas (LT-53021), medicinos punktas, kultūros namai, yra Piliuonos koplyčia. Medienos apdirbimo, mėsos, žuvų perdirbimo pramonė.

Apylinkėse – draustinis (260 ha), Piliuonos piliakalnis. Miestelį kerta keliai:

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Piliuona yra minima 1586 m. Darsūniškio inventoriuje. 1744 m. priklausė Darsūniškio parapijai.

Prieš pastatant Kauno HE, Piliuonos miestelis buvo šiek tiek į šiaurę nuo dabartinės gyvenvietės .

Sovietmečiu Piliuona buvo „Pirmūno“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 2012 m. vasario 20 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-966 patvirtino Piliuonos herbą.

|}

Gyventojai 

1738 m. buvo 10 šeimų.

Žymūs žmonės 
 Piliuonoje gimė muziejininkė, meno istorikė Kazimiera Galaunienė (1924–2016).

Galerija

Šaltiniai 

 
 KGB radiožvalgybos stotis „Nemunas“ Piliuonoje
Igliauka

Igliauka – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 1 km nuo kelio , 24 km į rytus nuo Marijampolės, 20 km į vakarus nuo Prienų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Šv. Kazimiero bažnyčia (pastatyta 1884), paštas (LT-69005), ambulatorija, A. Matučio gimnazija (1905–44 pradinė, 1944–49 progimnazija, 1949–2015 vidurinė mokykla), vaikų darželis, kultūros namai, biblioteka. Paminklas žuvusiesiems už Lietuvos nepriklausomybę.

Etimologija 

Igliauka yra prie nedidelio Yglos (Iglės arba Igliaukos) ežero. Iš ežero per miestelį teka Yglės upelis. Vietovė savo vardą gavusi nuo Iglės ežero ir seniau gyventojų buvo vadinama Ygliais.

Geografija 

Pro miestelį teka Yglė, telkšo ežeras Ygla, 1 km į rytus nuo kaimo yra Palių durpynas.

Istorija 

Piliakalniai, juos jungusios kūlgrindos liekanos bei medinės pilies pėdsakai byloja apie vietovės gynybinę reikšmę Viduramžiais. Rašytiniai šaltiniai Igliauką mini nuo XVIII a. 1781 m. Prienų seniūnas grafas Mykolas Butleris, Vilniaus vyskupo paragintas, pradėjo statyti bažnyčią, bet savo darbo nebaigęs mirė. Jo įpėdinis Kazimieras Sapiega statybai paskyrė 6000 auksinių ir pasitarė su marijonų vadovybe, kad ji paskirs kunigą. 1783 m. Vilniaus vyskupas Ignotas Jokūbas Masalskis pripažino Igliaukos bažnyčiai Marijampolės parapijos filijos teises, ji buvo pašventinta. 1783 m. pastatyta medinė bažnyčia, 1884 m. vietoj jos – mūrinė Igliaukos Šv. Kazimiero bažnyčia su gražiu aukštu bokštu. Pirmojo pasaulinio karo metu bokštas susprogdintas, nukentėjo ir šalia buvęs vienuolyno pastatai, žuvo dalis jame besislėpusių žmonių. XIX a. viduryje Igliaukoje veikė marijonų vienuolynas, po 1863 m. sukilimo numalšinimo Rusijos imperijos valdžios uždarytas. Buvę vienuolyno rūmai dabar klebonija.

1823 m. istoriniuose šaltiniuose paminėta ir Igliaukos mokykla, įsteigta vienuolių marijonų, uždaryta kartu su vienuolynu. 1905 m. įsteigta pradžios mokykla, 1944–1949 m. progimnazija, nuo 1949 m. vidurinė mokykla, nuo 1989 m. Igliaukos Anzelmo Matučio vidurinė mokykla. 

1905 m. įvyko demonstracijų prieš Rusijos imperijos valdžią. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkėse buvo aktyvus pasipriešinimas sovietinei okupacijai. Veikė Tauro apygardos, Geležinio Vilko partizanų rinktinės partizanai.

2021 m. patvirtintas Igliaukos herbas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Juozas Kancleris, valstietis, knygnešys.
 Viktoras Katilius, rašytojas, vertėjas.
 Juzefa Katiliūtė, tapytoja.
 Vincas Šmulkštys, politinis ir visuomenės veikėjas.
 Gražina Ligija Trimakaitė, gydytoja, politinė ir visuomenės veikėja.

Igliaukos apylinkėse, Zomčinės kaime, gimė rašytojas ir poetas Anzelmas Matutis (1923–1985). Čia įkurtas jo gimtinės muziejus. Šalia medžio skulptūrų parkas, poeto vardu pavadinta Igliaukos gimnazija.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Igliaukos bendruomenės svetainė
Upytė

Upytė – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Upytės Šv. Karolio Baromiejaus bažnyčia (pastatyta 1878 m.), Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas, yra Upytės Antano Belazaro pagrindinė mokykla (yra muziejus, lėlių teatras), biblioteka, paštas (LT-38040), eksperimentinis ūkis. Yra Lietuvos žemdirbystės instituto Upytės bandymų stotis. Upytės linų muziejus įsikūręs Stultiškiuose.

Geografija 

Upytės memorialinis draustinis (149 ha) skirtas išsaugoti istoriniu požiūriu vertingą Upytės miestelį su Augustavos ir Upytės buvusių dvarų sodybomis bei piliaviete – Čičinsko kalnu. Piliakalnyje buvo įsikūrusi svarbi gynybinė pilis, o vėliau piliakalnis išgarsėjo padavimais apie nedorą poną Čičinską. Vakaruose teka Vešeta (miestelis išsidėstęs kairiajame krante). Prie Upytės yra Upytės geomorfologinis draustinis (594 ha), įrengtas Upytės tvenkinys.

Istorija 

1208 m. žiemgaliai ir livoniečiai surengė žygį į Upytę ir pralaimėjo. Manoma, kad čia buvo Upytės žemės, minimos nuo XIII a. vidurio, centras. 1254 m. lotyniškai rašytame vokiečių dokumente apie Žiemgalos padalijimą tarp Rygos arkivyskupo ir Ordino minima Opiten vietovė. XIV a. kovų su Livonijos Ordinu metu Upytė buvo ne tik administracinis, bet ir svarbus gynybinis centras, čia stovėjo Upytės pilis, tapusi kovų su Ordinu centru.

Livonijos kronika mini, kad 1367 m. „magistras nuvedė kariuomenę prieš lietuvius į Upytės žemę, kurią 4 dienas žudymais ir gaisrais niokojo“. 1368 m. Livonijos ordinas niokojo Upytės apylinkes, ėmė į nelaisvę bajorus su šeimynomis. 1378 m. Livonijos magistras „įniršęs išėjo prieš lietuvius, ypač Upytę, kur 9 dienas ir naktis žudė, degino, teriojo ir viską griovė“.

Iš Upytės pilies liko 5 m piliakalnis – Čičinsko kalnas. Vėliau čia įsikūrė Upytės dvaras ir miestelis.

Upytės žemė – Panevėžio apskrities pirmtakė: 1564–1566 m. vykdant teismų ir administracinę reformą buvo įkurtas Upytės pavietas, nors dar prieš tai iš Upytės valsčiaus centro funkcijas perėmė Krekenava, o po minėtų reformų pavieto centru tapo Panevėžys. Tačiau naujai įkurtas pavietas išlaikė Upytės vardą iki pat XIX a., kai buvo suformuota Panevėžio apskritis. 1558–1582 m. ir 1655–1661 m. karų metu miestelis smarkiai nukentėjo. XVIII a. miestelyje įsikūrė sentikiai.

Sovietmečiu buvo Lietuvos žemdirbystės instituto bandymų stoties ir eksperimentinio ūkio gyvenvietė. Stotis buvo linų auginimo mokslinių tyrimų centras.

2004 m. patvirtintas Upytės herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Čičinskas (Vladislovas Sicinskis; 1615–1672), Upytės pavieto dvarininkas, vėliau tapęs literatūros personažu
 Ignacas Ivickis (1783-1823), pedagogas, religinis veikėjas
 Ermanas Magonas (1899-1941), karininkas
 Antanas Belazaras (1913–1976), muzikantas
 Sigita Markevičienė (1962-), lengvaatletė, paraolimpinių žaidynių prizininkė

Šaltiniai

Nuorodos 
 Upytės žemės 750 metų jubiliejus 
 Adomas Mickevičius: „Sustojimas Upytėje“.
Skėmiai

Skėmiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, prie geležinkelio (ruožo Kėdainiai–Radviliškis pusiaukelėje) ir kelių  ir . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Baisogalos mokyklos skyrius, biblioteka, paštas (LT-82028). Pro kaimą teka Dotnuvėlė.

Istorija 

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Vidiškės

Vidiškės – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Ignalinos, prie kelio į Tverečių. Seniūnijos centras, gyvenvietėje dvi seniūnaitijos (Draugystės ir Melioratorių). Stovi Vidiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia (nuo 1906 m.), išlikęs XVIII a. Vidiškių dvaro kompleksas, kurį sudaro šeši statiniai. Tarp Varnio ežerėlio ir aukštam šlaite stovinčių dvaro rūmų plyti nemažas ūksmingas parkas. Veikia Vidiškių gimnazija, biblioteka (nuo 1970 m.), paštas (LT-30030).

Etimologija 

Vidiškės – asmenvardinis vietovardis, priesagos -iškės vedinys iš asmenvardžio Vidas. XIX a. vietovė vadinosi Pšyjazne ().

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Vidiškės minimos nuo XVI a. Sovietmečiu buvo apylinkės centras, paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2015 m. liepos 16 d. patvirtintas Vidiškių herbas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

 Vidiškėse senatvėje gyveno žinomas aukštaičių (kilęs iš Kirdeikių) švietėjas Silvestras Gimžauskas (1845–1897). Jis šiame krašte rinko liaudies kūrybą, kalbos ir etnografijos dalykus, platino knygas.
 Algimantas Šalna, Lietuvos biatlonininkas, pasaulio ir olimpinių žaidynių čempionas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt 
 Vidiškių žemėlapiai
Antazavė

Antazavė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Pietų ir Šiaurės). Stovi medinė Antazavės Dievo Apvaizdos bažnyčia (architektūros paminklas su varpine ir vartais; pastatyta 1794 m.), veikia Antazavės Juozo Gruodžio vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-32019), visuomeninis istorijos muziejus, išlikę Antazavės dvaro pastatai ir parkas (rūmuose įkurtas krašto muziejus), dvare įsikūrę vaikų globos namai. Kaimo rezistentų kapas (istorijos paminklas, saugomas valstybės) ir stogastulpis Vyčio kuopos partizanams atminti. Koplyčia kaimo kapinėse (autorius Bronislovas Kontrimas). Kaime vyksta Antazavės festivalis.

Etimologija 

Antazavė – vandenvardinis vietovardis, kurio kilmė yra sėliška, nuo Zalvės ežero, telkšančio kaimo pietuose. Seniau tarmiškai vietovė vadinta Untazalve (arba Antazalve – šiaurės rytų aukštaičiams būdingas priešdėlis anta- ir ežero šaknis zalv-).

Geografija 

Į vakarus nuo kaimo plyti Antazavės šilas (jame yra Antazavės Šilo mūšio vieta, Vyčio kuopos partizanų žeminės), pietvakariuose telkšo Zalvės ežeras. Apylinkėse yra Duburio hidrografinis draustinis ir Kampuolio hidrografinis draustinis, auga Antazavės šilas, apsuptas 6 ežerų. Antazavė garsėjo giliausiu Zarasų rajone šuliniu (130 m gylio gręžinys).

Istorija 

Pirmą kartą kaimas minimas 1560 m. XVIII a. įkurtas dvaras, jo rūmus projektavo Laurynas Gucevičius. Zalvės ežero šiauriniame krante įkurtas XVIII a. būdingo taisyklingojo plano 5 ha parkas. 1796 m. įkurta Antazavės parapija, pastatyta Antazavės bažnyčia. 1861 m. veikė parapinė mokykla, 1864 m. įkurta valdiška pradžios mokykla.

Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Lokio partizanų rinktinės partizanai.

1949 m. įkurti kultūros namai, 1951 m. biblioteka, 1961 m. vaikų globos namai. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2015 m. liepos 16 d. Prezidentės dekretu patvirtintas Antazavės herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Emilija Pliaterytė (1806–1831), sukilėlių vadė, kilusi nuo Antazavės dvaro.
 Petras Gaulė (1923–1993), poetas, kilęs nuo Rokėnų.
 Kapinėse palaidotas leitenantas Juozas Andriūnas (1894–1920), žuvęs mūšyje su lenkais prie Giedraičių.
 Stanislava Kirailytė (1931–), pedagogė, rašytoja, Antazavės muziejaus įkūrėja.

Kultūros paminklai 
 1794 m. barokinė bazilikinė medinė bažnyčia
 1827 m. akmenų mūro varpinė
 1889 m. mūriniai neobarokiniai vartai
 kaimo rezistentų kapas

Šaltiniai 

 
 Antazavės krašto istorija: apybraiža (sud. Stanislava Kirailytė). – Utena: Utenos spaustuvė, 2006. – 289 p.: iliustr. – ISBN 9955-626-64-X

Nuorodos 
 Antazavės puslapis 
 Miesteliai.lt
 VIPT puslapis apie Antazavę
 Apie Antazavę
Vitus Bering

Vitus Jonasenas Beringas (dan. Vitus Jonassen Bering, rus. Витус Ионассен Беринг arba Иван Иванович Беринг; 1681 rugpjūtis – 1741 m. gruodžio 19 d.) – danų keliautojas, tarnavęs Rusijos laivyne.

Rusijos laivyne tarnavo nuo 1703 metų Petrui I Kronštate sukūrus Rusijos laivyną. Šiaurės karo metu tarnavo Baltijos laivyne, 1710–1712 metais dalyvavo Rusijos – Turkijos karuose tarnaudamas Azovo laivyne. Vadovavo pirmosioms dviejoms Azijos šiaurės rytinę pakrantę tyrusioms Kamčiatkos ekspedicijoms (1725–1730 bei 1733–1741). Pirmosios ekspedicijos metu su A. Čirikovu apiplaukė Kamčiatkos pusiasalį, Čiukčių pusiasalio pietinį ir rytinį krantus. V. Beringas galutinai įrodė, kad Azija ir Šiaurės Amerika nesusijungia. 1730 m. grįžęs į Sankt Peterburgą V. Beringas pakeltas į kapitonus komandorus.

Antrosios ekspedicijos metu išplaukė dviem laivais, bet šie audrų metu išsiskyrė. A. Čirikovo laivas atrado Aleksandro salyną Aliaskoje. V. Beringas tyrė ir kartografavo Rusijos arktinę ir Ramiojo vandenyno pakrantes, Aliaskos pakrantę iki 69° šiaurės platumos, atrado Kodiako salą, keletą Aleutų salyno salų.

Antrosios ekspedicijos metu laivui sudužus prie vienos Komandoro salyno salų, čia žiemodamas keliautojas mirė (palaikai rasti tik 1991 metais, mirties priežastis nėra aiški), o sala vėliau pavadinta Beringo sala. Žiemos nepergyveno ir 18 jo komandos narių.

Jo vardu dar pavadinta Beringo jūra, sąsiauris tarp Azijos ir Šiaurės Amerikos (nors patį sąsiaurį dar 1648 m. atrado Semionas Dežniovas), ledynas Aliaskoje bei kyšulys Ochotsko jūroje, taip pat Beringo kultūra (eskimų kultūrinio vystymosi periodas).

Beringas
Sariai

Sariai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, prie kelio , prie Sarių ežero ir Sarios upelio. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Ateities, Ežero, Paupio, Šilovės). Yra koplyčia, paštas (LT-18011), pradinė mokykla, sveikatos punktas, biblioteka (nuo 1973 m.), kaimo klubas, dirba ugniagesių komanda. Apylinkėse aptiktas Sarių kapinynas ir Sarių pilkapynas.

Etimologija 

Sariai yra vandenvardinis vietovardis, tikriausiai kilęs nuo upelio Saria vardo (ne nuo ežero), kuri yra Žeimenos intakas. Jos vardas gali būti kildintinas iš neolitinių fino-ugrų įtakos, galbūt iš indoeuropiečių kalbų ar net nostratinio kalbinio sluoksnio.

Istorija 

LTSR laikais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės