joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nijolė Miliauskaitė

Nijolė Miliauskaitė-Bložienė (g. 1950 m. sausio 23 d. Keturvalakiuose, Vilkaviškio raj. – m. 2002 m. kovo 25 d. Druskininkuose, palaidota Vilniuje, Antakalnio kapinėse) – Lietuvos poetė, lituanistė.

Biografija 
Vyras poetas Vytautas Bložė. 1973 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. Dirbo Lietuvos centriniame valstybės archyve, Knygų rūmuose, laikraščio „Kalba Vilnius“ redakcijoje.

Kūryba 
Jaunystėje žavėjosi Salomėja Nėrimi. Mokėsi internatinėje mokykloje, todėl kūryboje galima pastebėti apleistumo jausmą, namų ilgesį, prieglaudos motyvus. Didžiąją gyvenimo dalį praleido Druskininkuose. Artimai bendravo su Kornelijumi Plateliu, taip pat gyvenusiu Druskininkuose. Domėjosi Rytų kultūra. Nemėgo kalbėti apie savo kūrybą, buvo drovios, uždaros prigimties, todėl pirmąjį poezijos rinkinį išleido vėliausiai iš savo kartos poetų. Pagrindinė poetės kūrybos tema – tikrų namų ilgesys, savo tapatybės ieškojimas, trapus pasaulio grožis. Eilėraščiai pagrįsti skaudžia kūrėjos patirtimi. Pagrindiniai stilistiniai eilėračių bruožai – polinkis į minimalizmą, glaustumą, būdingos pasakojimo nuotrupos ar scenos.

Eilėraščiai proziški, būdinga paprastos kasdieniškos detalės, lakoniškas pasakojimas, kuriame daiktai, žmonių portretai, gamtovaizdis, erdvės detalės turėtų kviesti į negrįžtamai prarastus namus, atkuriamus tik sapnuose ir vaikystės prisiminimuose. Juose atgyja beveik pasakiška, bet konkreti, tapybiška namų erdvė. Skaudi asmeninė patirtis nedeklaruojama, kuriamos situacijos, kuriose skleidžiasi moters savivoka.

1969 m. kompozitorius Vytautas Jurgutis pagal N. Miliauskaitės žodžius sukūrė muzikinį ciklą „Mergaitė namų šešėliuose“. Poezija versta į anglų, lenkų, vokiečių ir kt. kalbas.

Bibliografija 
 Uršulės S. Portretas. Vilnius, leidykla „Vaga“, 1985 m.
 Namai, kuriuose negyvensim. Vilnius, leidykla „Vaga“, 1988 m.
 Uždraustas įeiti kambarys. Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1995 m.
 Sielos labirintas, rinktinė. Vilnius, leidykla „Vaga“, 1999 m.
 Širdies labirintas, rinktinė. Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2015 m.

Įvertinimas 
 1986 m. Zigmo Gėlės literatūrinė premija už poezijos debiutą („Uršulės S. portretas“).
 1995 m. Lietuvos rašytojų sąjungos premija už geriausią metų knygą „Uždraustas įeiti kambarys“.
 1999 m. Jotvingių premija už geriausią metų poezijos knygą „Sielos labirintas“.
 2000 m. Lietuvos nacionalinė premija

Literatūra 
 Moteris su lauko gėlėmis, sudarytoja Gražina Ramoškaitė-Gedienė, 2003 m. Knygoje išspausdinti atsiminimai apie N. Miliauskaitę bei į rinkinius neįėję jos eilėraščiai, laiškai.

Šaltiniai

Nuorodos 
 N. Miliauskaitės poezija

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos poetai
Queen's Park FC

Glazgo „Queen's Park“ – Škotijos futbolo klubas iš Glazgo. Seniausias Škotijoje, priklausantis „Club of Pioneers“ organizacijai. Yra dalyvavęs ne tik Škotijos, bet ir Anglijos futbolo varžybose.

Istorija 
Klubas įkurtas 1867 m.

Aprangos ir jų pokyčiai 
Sportinių aprangų gamos pokyčiai
 Namuose žaidžia baltos ir juodos spalvos aprangomis.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė

Queens Park
Brighton & Hove Albion FC

Braitono „Albion“ – Anglijos futbolo klubas iš Braitono.

Istorija 
Klubo komanda 1979–1983 m. (4 sezonus) žaidė Premjer lygoje, bet joje nepavyko įsitvirtinti. 

2016–2017 m. sezone antros pakopos pirmenybėse užėmė antrą vietą ir pateko į Premjer lygą po ilgos pertaukos.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 http://www.seagulls.co.uk

Brighton Hove
Swindon Town FC

Svindono „Town“ – Anglijos futbolo klubas iš Svindono. 1894 m. tapo profesionaliu klubu. Klubo komanda 2019-2020 m. sezone žaidžia Anglijos Antrojoje futbolo lygoje.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 

 http://www.swindontownfc.co.uk

Swindon Town
Northampton Town FC

Northampton Town FC – Anglijos futbolo klubas iš Nortamptono.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 http://www.ntfc.co.uk

Northampton Town
Luga (Senegalas)

Luga () – miestas, esantis šiaurės vakarų Senegale, Lugos regiono sostinė. Miesto plotas yra 18 km², jame gyvena 82 884 gyventojai (2007 m.).

Senegalo miestai
Mesjė 79

Mesjė 79 – kamuolinis spiečius, esantis Laputės žvaigždyne. Jis nuo mūsų yra nutolęs už 41000 šviesmečių. Objektas dar yra žymimas Mesjė NGC 1904 numeriu. Jo regimasis ryškis – 8,5.

Mesjė objektai
Spiečiai
Mesjė 82

Mesjė 82 (NGC 3034, taip pat vadinama Cigaro galaktika) – skersinė spiralinė galaktika, esanti Didžiųjų Grįžulo Ratų žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi 10,5 milijonų šviesmečių. Jos regimasis ryškis – 9,5.

Ši galaktika yra ir radijo bangų šaltinis. Joje matomi milžiniški vandenilio dujų srautai (čiurkšlės statmenos galaktikos plokštumai), kurių judėjimo greitis siekia 1000 km/s. Stebima intensyvi emisija radiodiapazone. Iki 1960 m. buvo manoma, kad prieš 1,5 milijono metų šios galaktikos branduolyje įvyko milžiniškas sprogimas. M 82 yra geriausiai žinomas galaktikos su tokiomis čiurkšlėmis pavyzdys.

Didesnės skiriamosios gebos stebėjimai atskleidė daugybę supernovų liekanų galaktikos centrinėje dalyje. Dabar manoma, kad M 82 čiurkšles sukuria gausus masyvių žvaigždžių formavimasis ir dėl jų evoliucijos vykstantys supernovų sprogimai. Tokios čiurkšlės iš galaktikų yra vadinamos galaktiniais vėjais ().

Šaltiniai

Literatūra 
 M. Beazley. Mokslas ir visata. vyr. enciklopedijų redakcija, Vilnius, 1989 m.

Nuorodos 
 M82 – sprogstanti ar aktyvios žvaigždėdaros galaktika  (anglų kalba)

Mesjė objektai
Galaktikos
Mesjė 86

Mesjė 86 – Lęšio galaktika, esanti Mergelės žvaigždyne. Galaktika nuo mūsų yra nutolusi už 60 milijonų šviesmečių. Objektas dar yra žymimas Mesjė NGC 4406 numeriu. Jo regimasis ryškis – 11.

Mesjė objektai
Galaktikos
Kubos revoliucija

Kubos revoliucija – 1959 m. sausio 1 d. Liepos 26-osios judėjimo, vadovaujamo Fidelio Kastro įvykdytas perversmas, nuverčiant diktatorių Fulgencio Batista. Po revoliucijos Kuba pasuko marksistinio socializmo keliu.

Revoliucijos ištakos prasidėjo 1953 m. kai apie 100 menkai ginkluotų partizanų atakavo Monkados kareivines. Dauguma partizanų žuvo, o Fidelis bei Raulis Kastrai buvo sučiupti. Nors jie buvo nuteisti 15 m. kalėjimui, vėliau per politinių kalinių amnestiją išlaisvinti. Vėliau Kastrai išvyko į Meksiką, kur sutiko Če Gevarą ir ėmė ruošitis naujam puolimui.

1956 m. nedidele jachta Granma 82 revoliucionieriai pasiekė rytinius Kubos krantus ir išsilaipinę patraukė į Siera Maestros kalnus. Po susirėmimų su armija dauguma partizanų žuvo, teliko nedidelė grupė žmonių, tarp kurių Fidel Castro, Raul Castro, Che Guevara, Camilo Cienfuegos, Juan José Pàjaro. Nepaisant to šalyje ėmė veikti vis daugiau revoliucinių grupių. Studentai, valstiečiai, darbininkai masiškai jungėsi prie revoliucionierių. 1958 m. vasarą vyko intensyvūs mūšiai Siera Maestroje, revoliucinės pajėgos perėmė iniciatyvą. Kastro vyrai pasigrobė daug ginklų ir pradėjo žygį į vakarus, laimėdami prieš Batistos armiją. Rudenį buvo užimti Orjenteso ir Las Viljaso miestai, o 1959 m. sausio 1 d. Fidelio Kastro pajėgos užėmė Santjagą, tuo pat metu Če Gevara užėmė Santa Klarą. Susitikusios Če Gevaros ir Sjenfuegoso pajėgos patraukė į Havaną. Batista paspruko iš Kubos, o revoliucionieriai sostinėje džiaugsmingai sutikti liaudies.

Kuba
Socializmas
Revoliucijos
Kaniavėlės piliakalnis

Kaniavėlės piliakalnis, Apykopas – piliakalnis Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kaniavėlės (Kaniavos seniūnija) kaimo, Šepetos dešiniajame krante. Pasiekiamas nuo plento Varėna-Dubičiai, pervažiavus kanalizuotą Šepetą, už 300 m pasukus dešinėn pirmu keliu į vakarus, už 500 m lauko keliuku pavažiavus į dešinę šiaurės kryptimi 300 m.

Piliakalnis 
Piliakalnį iš vakarų, šiaurės ir šiaurės rytų juosia Šepetos slėnis, iš kitų pusių – laukai. Šlaitai nuo slėnio pusės 6–7 m, nuo laukų  2–3 m aukščio. Viršūnės aikštelė stačiakampė, apie 30 m ilgio ir 20 m pločio. Jos pietryčių pakraštį puslankiu juosia pylimas, nuo aikštelės pusės 2 m, išorėje - 3 m aukščio. Už pylimo yra užslinkusio griovio liekanų.

Tyrimai 
1955 m. piliakalnį tyrė TSRS mokslų akademijos Materialinės kultūros istorijos instituto archeologė Frida Gurevič. Aikštelės pietiniame pakraštyje, prie pylimo, rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. pabaiga - I tūkstantmečiu m. e.  Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 10000 m².

Literatūra 
 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.203
 Шукевич B. Об археологических местностях в Лидском и Троцком уездах // Труды Виленского отделения Московского предварительного комитета по устройству IX apxeoлогического съезда в Bильне. Bильна. 1893. Отдел 1, c. 98
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Виленской губернии. Вильна. 1893. c. 106
 Гуревич Ф. Дpeвности Белорусского Понеманья. Москва, Ленинград. 1962. c. 154 (Hp. 34)
 Lietuvos archeologijos atlasas, p. 80 (Nr. 291)
 Zabiela G. Piliakalnių likimas Lietuvos valstybės susidarymo išvakarėse // Lituanistica. Nr. 4, 1991. p. 26, 30.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaniavėlės piliakalnis

Piliakalniai Varėnos rajone
Karmazinų piliakalnis

Karmazinų piliakalnis ir pilkapynas – piliakalnis ir pilkapynas Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Karmazinų kaimo.

Piliakalnis 
Piliakalnis, dar vadinamas Viršupiu, yra apie 0,8 km į šiaurės vakarus nuo kaimo, apie 40 m į vakarus nuo Dūkstos dešiniojo kranto. Žemą Dūkštos slėnio kalvą supa daubos ir pelkės. Šlaitai statūs, 7–12 m aukščio. Aikštelė ovali, 20x10 m dydžio. Piliakalnio šiaurės rytų šlaite, 1 m žemiau aikštelės krašto, yra 4 m ilgio ir 0,5 m aukščio pylimas. Kitas 6 m ilgio ir 0, 5 m aukščio pylimas yra pietvakariniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės krašto. Abu pylimus piliakalnio šiaurės vakarų šlaite jungia 1–2 m pločio ir 28 m ilgio terasa. Aikštelėje ir pietinėje papėdėje yra kultūrinio sluoksnio liekanų.

Pilkapynas 
Karmazinų pilkapynas yra apie 1,8 km į pietryčius nuo piliakalnio, apie 0,3 km į šiaurės rytus nuo kaimo, apie 0,2 km į šiaurės rytus nuo Neries dešiniojo kranto, miške. Išliko apie 150 pilkapių. Sampilai nuo 6 m iki 12–15 m skersmens ir 0,3-1,0 m aukščio, dauguma plokšti, dalis apardyti. Piliakalnių pagrindus juosia grioviai arba duobės.

Tyrimai 
1857 m. Konstantinas Tiškevičius ištyrė 3 pilkapius, 1933 m. Vilniaus universiteto archeologijos muziejus – 43 pilkapius (tyrimų vadovė H. Cehak-Holubovičova), 1997 m. Vilniaus universitetas (tyrimų vadovas Gintautas Vėlius) – 3 pilkapius. Pilkapius nutarta tirti, nes vienas jų buvo nuolat ardomas, ariant miško kvartalinę liniją, kiti du – sandėliuojant medieną miško aikštelėje.

Dalis pilkapių buvo su akmenų vainikais. Rasta sudegintų mirusiųjų kapų, kurie įrengti sampile ar ant pagrindo, su įkapėmis. Rasta verpstukų, vytinių antkaklių ir peilių fragmentų, pjautuvėlis, melsvo stiklo karolis. Kai kurie kapai be įkapių, kai kurie apdėti akmenimis. Kapai datuojami VI a.-VIII a. 1997 m. ištirtų 3 pilkapių sampilai buvo vėl supilti. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Nuotraukos

Šaltiniai

Nuorodos 
 Karmazinų piliakalnis

Lietuvos pilkapiai
Piliakalniai Vilniaus rajone
Hiparchas (astronomas)

Hiparchas (; g. 190 m. pr. m. e. Nikėjoje – m. 125 m. pr. m. e.) – senovės graikų astronomas ir matematikas.

Hiparchas laikomas astronomijos pradininku. Labai aktyviai stebėjo šviesulius. Jis įvedė geografines koordinates – platumą ir ilgumą. Pasinaudodamas 129 metų pr. m. e. įvykusio saulės užtemimo duomenimis, nustatė tikslų atstumą nuo Žemės iki Mėnulio ir atstumą nuo Žemės iki Saulės.

Jis yra laikomas trigonometrijos kūrėju. Gali būti, kad jis yra pirmasis sukūręs saulės užtemimų prognozavimo metodą.

Hiparchas sudarė 850 žvaigždžių koordinačių katalogą. Jas suskirstė į 6 ryškių klases. Ryškiausias žvaigždes jis pavadino pirmojo ryškio žvaigždėmis, silpniausias – šeštojo.
Atrastas žvaigždes suskirstė į 28 žvaigždynus. Vėliau, analizuodamas savo matavimų rezultatus su savo pirmtakų patirtimi, aptiko Žemės ašies precesiją bei nustatė jos dydį.

Šaltiniai 

Astronomai
Geografai
Senovės Graikijos asmenybės
Šalinėnai

Šalinėnai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 4 km į pietryčius nuo Antalieptės.

Šiaurėje remiasi į Jūžinto ežerą ir Šventosios senvagę, pietuose riba eina 200–300 metrų šiauriau Zarasų-Utenos plento. Rytuose – Zokoriai, o vakaruose – jau išnykę Kruopeliai. Išlikusios senos kapinaitės.

Istorija 
Šalinėnai priklausė Balčių dvarui. Minimas nuo 1634 m. Dvaro savininkai – didikai Strutinskiai – 1637–1744 m. laikotarpiu buvo išnuomavę Tomaševičiams. XVIII a. antroje pusėje dvarą, tuo pačiu ir kaimą, įsigyjo Chliudzinskiai. 1790 m. gyveno 45 baudžiauninkai, nuomavo žemę 4 laisvųjų valstiečių šeimos (31 asmuo) ir 11 šlėktų – viso 87 gyventojai. Veikė karčiama, kurią nuomojo Antalieptės žydas Radovičius.

Po baudžiavos panaikinimo 1865 m. gyveno 24 šeimos, 132 asmenys. Balčių dvaro savininkas, kuriam priklausė Šalinėnų kaimas, ponas Averlianas Chliudzinskis 14-ai šeimų skyrė po 18 dešimtinių žemės. Trys nuomotojai žemę išsipirko vėliau, o 7-ios šeimos liko be nieko. Iki XIX a. pabaigos visa žemė priklausė valstiečiams. 1913 m. kaime įvyko žemės reforma. Visi 27 valstiečiai gavo sklypus ir pradėjo keltis į vienkiemius.

1941 m. birželio-liepos mėnesiais kaime aktyviai veikė partizanų-sukilėlių būrys. 1966–1970 m. numelioravus ir įrengus ganyklas, iškeldintos 8 sodybos.

Kapinės 
Nuo seniausių laikų veikė kapinaitės, kuriose iki baudžiavos panaikinimo laidojo visus mirusius baudžiauninkus ir kai kuriuos šlėktas. Vėliau laidojimų mažėjo. XX a. laidojo tik senelius, kūdikius ir vienišius. Paskutinį mirusįjį palaidojo 1955 m. Gerokai apleistos, akmeninė tvora išgriuvusi.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Iš Šalinėnų kilę: Lietuvos kariuomenės majoras, Vyčio kryžiaus ordininkas Antanas Žemaitis, rašytoja-poetė pedagogė Genovaitė Randienė (Kvedaraitė), filologas hab. daktaras profesorius Kazimieras Musteikis, metalotyrininkas daktaras docentas Valdas Kvedaras.
 Šalinėnuose 1934 m. balandžio 8 d. gimė Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras Bronislavas Kvedaras.

Šaltiniai

Literatūra 
 Gimtieji Šalinėnai (sud. Bronius Kvedaras). – Kaunas: Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga, 2009. – 284 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-940-49-4

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Arbata (muzikos grupė)

Arbata – 2001 m. vasarą Vilniuje susikūrusi roko grupė, labiausiai išgarsėjusi dainomis „Nuo durų prie durų“ ir „Linkėjimai tau“.

Istorija 
Grupė susibūrė 1996 m. pavadinimu „Princesė Diana“, o koncertuoti pradėjo 2001 m. pavadinimu „Arbata“.

Nariai

Dabartiniai 
 Zala (balsas, akustinė gitara)
 Povilas Račas (elektrinė gitara)
 Sigis Lobė(akordeonas, klavišiniai, Back vocal)
 Mindaugas Stundžia (būgnai)

Buvę 
 Marius (būgnai)
 Jonas (būgnai)
 Justinas Ladyga(elektrinė gitara)
 Milda Prušinskaitė (barokinė fleita)
 Gincė (bosinė gitara)
 Gediminas Svilas (bosas)
 Andriucha (el. gitara)
 Aušra Murauskaitė (bosinė gitara)
 Gediminas Stankevičius (būgnai)

Apdovanojimai 
 3 vieta festivalyje „Gers Ruoks“
 2 vieta „Brodvėjus Star 2005“
 1 vieta laidoje „Lietuvos dainų dešimtukas“ (2006)

Diskografija

Albumai 
 „Molekulių džiaugsmui“ (2009 m.).
 „Linkėjimai tau“ (2007 m., debiutinis).
 „SOS“ (2011 m.). 
 "Kiekvienas teisus" (2013)
 Visiems saviems iš mėnulio" (2015) 
 15 ± 1'' (vinilas 2017)

Dainos, nepriklausančios jokiam albumui 
 Aguona (su A. Orlova)
 Ačiū
 Prie fontano
 Kalėdos
 Andriucha bliuz
 V rot menia
 Tavim sergu
 Tai buvo vakar
 Prabėgus
 Petras
 Nebylus kinas
 Mergaitė
 Lopšinė
 Lelija
 Kodėl
 Kimono
 Gyvenk kuo smagiau
 Gyvenime
 Gyvenantis žmogus
 Bėk, sese, bėk

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Lietuvos roko atlikėjai
Riufiskas

Riufiskas (, ) – miestas vakarų Senegale, Dakaro regione, Žaliojo kyšulio pusiasalyje. Mieste gyvena 162 056 gyentojai (2007 m.). Seniau Riufiskas buvo svarbus Senegalo uostas, tačiau šiuo metu tai yra Dakaro priemiestis.

Riufiskas taip pat yra to paties pavadinimo rajono sostinė.

Istorija 
Iš pradžių miestas buvo žvejybinis kaimas, vadintas Tenguedj (), Riufiskas tapo svarbus XVI a. kaip pagrindinis Kajorų karalystės uostas. Miestą dažnai lankė portugalai (kurie pavadino jį Rio Freska ar „Gėlavandene Upe“), Olandijos, Prancūzijos ir Anglijos prekybininkai.

1840 m. pora Sen Lui prekiautojų pastatė ant kranto sandėlius riešutams saugoti. Kiti prekiautojai pasekė šiuo pavyzdžiu. Kadangi arachisų riešutų prekyba sparčiau augo, miestas plėtėsi komerciškai. 1859 m. Riufiske prancūzai pastatė uostą ir prijungė miestą prie Senegalo kolonijos. 1880 m. Riufiskas paskelbtas komuna, o 1885 m. jo uostas buvo sujungtas su geležinkelio linija Dakaras–Sen Lui. 1909 m. Galandou Diouf (m. 1941 m.) buvo išrinktas atstovu Sen Lui kolonijos Taryboje, tapdamas pirmuoju afrikiečiu tokiose pareigose.

Uosto smukimas 
XX a. pradžioje turėdamas geresnius uostus sparčiai vystėsi Dakaras, o tai smukdė Riufiską. Miestas prarado visas turizmo sektoriaus ir visuomenines investicijas, todėl šiuo metu jis yra vienas iš labiausiai apleistų Senegalo didžiųjų miestų.

Senegalo miestai
Štanga

Štanga ( – strypas) – metalinis virbalas su galuose užmaunamais svorio diskais. Naudojama įvairiose sporto šakose (kultūrizmas, fitnesas ir kt.) atlikti fizinius kėlimo, spaudimo ir kt. pratimus treniruojant įvairias raumenų grupes (krūtinę, nugarą, rankas ir kt.).

Olimpinė štanga 
Olimpinės štangos virbalas sveria 20 kg, yra 220 cm ilgio ir 28 mm diametro, o virbalo galai yra storesni (51 mm diametro). Ant galų užmaunami įvairaus svorio 450 mm diametro diskai – 25 kg (raudonos spalvos), 20 kg (mėlynos spalvos), 15 kg (geltonos spalvos) arba 10 kg (žalios spalvos). Kad diskai nenuslystų nuo virbalo, dedami užraktai, kurio vieno standartinis svoris 2,5 kg.

Pasitaiko diskų, kurių svoris 50 kg.

Standartinė štanga 
Standartinės štangos virbalas sveria 10 kg ir yra 25 mm diametro. Ant galų užmaunami įvairaus svorio diskai – 20, 15, 10, 5, 2,5, 1,25 kg.

Štanga su išlenktu virbalu 
Kai kuriais atvejais naudojama štanga su išlenktu virbalu (dar vadinamu EZ virbalu). Ši štanga dažniausiai naudojama atliekant fizinius pratimus treniruoti rankų raumenis (dažniausiai bicepsus).

Taip pat skaitykite 
Kita sportinė įranga raumenims treniruoti:
 Svarmuo (hantelis)
 Tampyklė (espanderis)
 Svarstis (gyra)

Nuorodos 
 Pratimai įvairioms raumenų grupėms
 Treniruotės su svarmenimis 
 Pratimai su štanga treniruoti rankų raumenims 
 Pratimai visoms raumenų grupėms

Jėgos sportas
Treniruokliai
KFUM København

Kopenhagos KFUM – Danijos futbolo klubas iš Kopenhagos.

Istorija 
1899 m. liepos 4 d. įkurtas klubas. Žaidė nacionalinuose turnyruose. Karo metais (1941 m.) sugebėjo iškovoti trečią vietą čempionate. Vėliau tokių aukštumų nebepasiekė.

1958 m. pateko į Pirmą divizioną 9tuo metu tai būta pirmos pakopos).

Sezonas nesusiklostė sėkmingai ir ekipa prarado vietą aukščiausioje šalirs futbolo lygoje.

Vėliau klubas pasitraukė iš profesionalaus futbolo.

Pasiekimai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė

Kfum Kobenhavn
Kopenhaga
BK Frem Saxkøbing

BK Frem Saxkøbing – Danijos futbolo klubas iš Sakskiobingo.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1906 m. gegužės 2 d.

2011 m. žaidė IV pakopoje.

Nuorodos 
 http://www.bfremsaks.dk

Frem Saxkobing
Liubomilis

Liubomilis () – miestas šiaurės vakarų Ukrainoje, Voluinės srityje, prie sienos su Lenkija.

Mieste yra Liubomilio Šv. Trejybės bažnyčia ir keturios stačiatikių cerkvės.

Istorija 
Miestas nuo 1951-ųjų metų.

Voluinės srities miestai
Kivercai

Kivercai () – miestas Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono administracinis centras. Įkurtas 1870 m., miesto statusas nuo – 1951 m. Miestas išsidėstęs penkių upių, didžiausia kurių – Styrė. Geležinkelio mazgas.

Voluinės srities miestai
Ratnė

Ratnė () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono administracinis centras. 

Ratnė išsidėsčiusi prie Pripetės upės; gyvenvietę kerta tarptautinė autostrada  sutampanti su europiniu greitkeliu .

Istorija 
Ratnė minima nuo XIII a., Magdeburgo teisė – nuo 1440-ųjų, miesto tipo gyvenvietės statusas nuo – 1940-ųjų metų.  

XIII a. priklausė Haličo–Voluinės kunigaikštystei. 

Nuo 1340 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės priklausomybėje. Miestą valdė kunigaikštis Liubartas.

1440 m. Lenkijos karalius Vladislavas III miestui suteikė Magdeburgo teises. 

Nuo 1795 m. Ratnė priklausė Rusijos carinės imperijai, buvo Voluinės gubernijos dalis. 

1921-1939 m. Ratnė priklausė Lenkijos Respublikai. Nuo 1939 m. dalis Ukrainos SSR. Nuo 1991 m. Nepriklausomos Ukrainos dalis.

Ekonomika 
Mieste veikia maisto pramonės įmonės, aliejaus gamykla, medienos ruošos įmonės.

Nuorodos 
 Облікова картка

Voluinės srities gyvenvietės
Turijskas

Turijskas () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities centrinėje dalyje, į pietvakarius nuo Kovelio. Rajono centras. 10 000 gyventojų.

Per miestelį teka Turijos upė.

Nuorodos 
 Turijskas Ukrainietiškojoje tarybinėje enciklopedijoje

Voluinės srities gyvenvietės
Ivanyčiai

Ivanyčiai () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities pietvakariuose. Rajono administracinis centras. 7200 gyventojų. Miestas įkurtas 1540 m.

Galerija 

Voluinės srities gyvenvietės
Manevyčiai

Manevičiai () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities rytuose. Rajono administracinis centras. 13 200 gyventojų. Įkurtas 1892 m.

Miestai partneriai 
Manevičiai yra užmezgę partnerystės ryšius su:
  Kupiškis, Lietuva
  Zgežas, Lenkija

Voluinės srities gyvenvietės
Šackas

Šackas () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities šiaurės vakaruose. Rajono administracinis centras. Gyvenvietė išsidėsčiusi istoriniame Polesės regione. Šalia gyvenvietės yra Šacko ežerynas.

Voluinės srities gyvenvietės
Lokačiai

Lokačiai () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono administracinis centras. 4000 gyventojų.

Istorija 
1916 m. Pirmojo pasaulinio karo metu Lokačių kaimynystėje vyko mūšiai tarp Rusijos ir Austrijos imperijų pajėgų. Šie karo veiksmai dar žinomi kaip Brusilovo puolimas.

1921 m. Lokačiuose gyveno 1265 žydai, 1937 m. iš viso gyveno 1790 gyventojai.

Nuorodos 
 Lokačiai Ukrainietiškojoje tarybinėje enciklopedijoje

Voluinės srities gyvenvietės
Stara Vyživka

Stara Vyživka () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srityje. Rajono administracinis centras. 

Voluinės srities gyvenvietės
Torčynas

Torčynas () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Voluinės srities Lucko rajone. Gyvenvietėje išvystyta maisto pramonė – veikia viena didžiausių Ukrainoje padažų, pastų, majonezų gamintoja „Volynholding“.
 

Voluinės srities gyvenvietės
Vanda Juknaitė

Vanda Juknaitė (g. 1949 m. lapkričio 28 d. Papiliuose, Rokiškio raj.) – Lietuvos prozininkė, dramaturgė, eseistė.

Biografija 
1972 m. baigė VU lietuvių kalbą ir literatūrą. Mokytojavo, dėstė Klaipėdos konservatorijoje. Nuo 1975 m. dėsto Lietuvos edukologijos universitete, bendradarbiauja kultūrinėje spaudoje. Dirba socialinės pedagogikos srityje su benamiais, gatvės vaikais, neįgaliaisiais, įsteigė jiems vasaros stovyklą Inkūnuose (Anykščių raj.). Gyvena ir dirba Vilniuje.

Nuo 1990 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Išgarsėjo romanu „Šermenys“.

V. Juknaitės kūryba išversta į anglų, latvių, lenkų, rusų, švedų, hebrajų, vokiečių kalbas.

Kūryba 
 Ugniaspalvė lapė: apysaka ir apsakymai. – Vilnius: Vaga, 1983
 Šermenys: joromanas. – Vilnius: Vaga, 1990
 Stiklo šalis: apysaka. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1995; Alma littera, 2012
 Šermenys: romanas; Stiklo šalis: apysaka; Formulė: drama. – Vilnius: Alma littera, 2000, 2001
 Išsiduosi. Balsu: esė, pokalbiai. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2002
 Saulėlydžio senis: Romualdo Granausko kūrybos interpretacijos / kartu su Elena Nijole Bukeliene. – Vilnius: Alma littera, 2004
 Tariamas iš tamsos: pokalbiai su vaikais. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2007, 2012
 Ponios Alisos gimtadienis: dvi pjesės. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2010

Apdovanojimai 
 1993 m. Juozo Paukštelio premija už romaną „Šermenys“
 1994 m. Žemaitės literatūrinė premija už romaną „Šermenys“
 2001 m. Juozo Grušo premija už dramą „Formulė“
 2003 m. G. Petkevičaitės-Bitės literatūrinė premija už esė ir pokalbių knygą „Išsiduosi. Balsu“
 2004 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės meno premija
 2008 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija
 2008 m. Juozo Keliuočio literatūrinė premija

Šaltiniai 
 Daujotytė-Pakerienė, Viktorija. Parašyta moterų. Vilnius: Alma littera, 2001. ISBN 9955-08-112-0.
 Literatūros vadovėlis 12kl., antra dalis. Išplėstinis kursas. Vilnius: "Baltų lankų" leidyba, 2004.

Nuorodos 
 Kūrybos metas. Stiklo šalis. Rašytoja Vanda Juknaitė

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Gabrielės Petkevičaitės-Bitės premijos laureatai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos visuomenės veikėjai
Garvežys

Garvežys – bėginė transporto priemonė, naudojanti garo variklį. Dažniausiai garvežys juda ant žemės nutiestais bėgiais, tačiau būna ir kelio garvežių.

Didesni garvežiai turi nuolat prijungtą tenderį, kuriame vežamos vandens ir kuro atsargos. Garvežiai dažniausiai buvo varomi malkomis, anglimi arba nafta. Garvežio jėgainė paprastai yra stūmoklinė garo mašina. Būta ir garo turbinomis varomų garvežių tačiau tie bandymai nelaikomi sėkmingais.

Garvežiui valdyti paprastai reikalingi bent du žmonės, mašinistas (vedantis garvežį) ir kūrikas (kuris taip pat rūpinasi vandens kiekiu ir apskritai garo mašinos darbu). Garvežys turi savo nepriklausomą stabdymo sistemą bei gali tiekti suspaustą orą ar vakuumą vagonuose esantiems stabdžiams.

Garvežiai dominavo nuo XIX a. vid. iki XX a., o vėliau juos pakeitė dyzeliniai ir elektriniai lokomotyvai.

Garvežiai yra klasifikuojami pagal jų ratų išdėstymą. Populiariausios dvi klasifikacijos – Ejyte žymėjimas (Didžiojoje Britanijoje) ir UIC klasifikacija (likusioje Europoje).

Daugumoje šalių garvežiai yra priskiriami atskiroms klasėms. Skirstymas į klases taip pat žymimas pagal ratų išdėstymą.

Dyzelinio kuro kainų didėjimas sukėlė kelias iniciatyvas atgaivinti garvežių veikimą, tačiau iki šiol garvežiai veikia tik kai kuriose mažose stotyse arba jais vežiojami turistai.

Taip pat skaitykite 
 Garo mašina

Lokomotyvai
Ariogalos rajonas

Ariogalos rajonas – 1950–1962 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos viduryje, abipus Dubysos vidurupio. Centras – Ariogala. Užėmė 763 km² teritoriją.

Istorija 

Sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš Raseinių apskrities 16 apylinkių ir Vilkijos apskrities 21 apylinkės. Iki 1953 m. priklausė Kauno sričiai. 1956 m. Ariogalai suteiktos rajoninio pavaldumo miesto teisės. 1962 m. gruodžio 8 d. Ariogalos rajonas prijungtas prie Raseinių rajono. 

Rajone leistas laikraštis „Žvaigždė“.

|-
| 1950 m.  || 763 || || 37 apylinkės ||
|-
| 1954 m.  || || || 14 apylinkių ||
|-
| 1959 m.  || 764 || 24 370 || 14 apylinkių || 1 miestas (Ariogala), 2 miesteliai (Betygala, Pernarava)
|}

Šaltiniai
Estijos futbolo taurė

Estijos futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras nepriklausomoje Estijoje. Rengiamas nuo 1938 metų.

Finalai 

|-
|  || Sport Tallinn || Tallinna JK || 1:1 ir 2:1
|-
|  || Tallinna JK || Kalev Tallinn || 4:1
|-
|  || Tallinna JK || Esta Tallinn || 4:1
|-
|  || colspan=3 | Nevyko dėl karo
|-
|  || Sport Tallinn || Kalev Parnu || 3:0
|-
|  || PSR Tartu || Kalev Tallinn || 1:0
|-
| 1944–1990 m. || colspan=3 | Sovietų okupacija
|-
|  || TVMK Tallinn || Keemik Kohtla-Jarve || 0:0 (baud. 4:3)
|-
|  || Nikol Tallinn || Norma Tallinn || 0:0 (baud. 4:2)
|-
|  || Norma Tallinn || Trans Narva || 4:1
|-
|  || Flora Tallinn || Lantana Tallinn || 2:0
|-
|  || Tallinna Sadam || EP Johvi || 2:0
|-
|  || Tallinna Sadam || Lantana Tallinn || 3:2
|-
|  || Flora Tallinn || Lantana Tallinn || 3:2
|-
|  || Levadia Maardu || Tulevik Viljandi || 3:2
|-
|  || Levadia Maardu || Tulevik Viljandi || 2:0
|-
|  || Trans Narva || Flora Tallinn || 1:0 (prat.)
|-
|  || Levadia Tallinn || Levadia Maardu || 2:0
|-
|  || TVMK Tallinn || Flora Tallinn || 2:2 (baud. 4:1)
|-
|  || Levadia Tallinn || TVMK Tallinn || 3:0
|-
|  || Levadia Tallinn || TVMK Tallinn || 1:0
|-
|  || TVMK Tallinn || Flora Tallinn || 1:0
|-
|  || Levadia Tallinn || Trans Narva || 3:0
|-
|  || Flora Tallinn || Maag Tammeka Tartu || 3:1
|-
|  || Flora Tallinn || Nomme Kalju Tallinn || 0:0 (baud. 4:3)
|-
|  || Levadia Tallinn || Flora Tallinn || 3:0
|-
|  || Flora Tallinn || Trans Narva || 2:0
|-
|  || FC Levadia Tallinn || JK Narva Trans || 3:0
|-
|  || Flora Tallinn || Nomme Kalju Tallinn || 3:1
|-
|  || FC Levadia Tallinn || FC Santos Tartu || 4:0
|-
|  || Nomme Kalju Tallinn || Paide Linnameeskond || 2:0
|-
|  || Flora Tallinn || JK Sillamäe Kalev || 3:0 (prat.)
|-
|  || FCI Tallinn || JK Tammeka || 2:0
|-
|  || FC Levadia Tallinn || Flora Tallinn || 1:0
|-
|  || JK Narva Trans || Nõmme Kalju FC || 2:2 (prat.)
|-
|  || FC Flora || JK Narva Trans || 2:1
|-
|  || FCI Levadia || FC Flora || 1:0
|-
|  || Paide Linnameeskond || JK Nõmme Kalju || 1:0 (prat.)
|}

Taip pat skaitykite

Išnašos

Nuorodos 
 RSSSF duomenų bazė
 Foot.dk archyvas
 SOCCERWAY

Estijos futbolo varžybos
UEFA šalių taurės
SK Tallinna Sport

Talino „Sport“ – buvęs Estijos futbolo klubas iš Talino.

Istorija

Klubas daugiausia pasiekė XX a. tarpukariu. 1937 m. jis su LFLS Kaunas klubu sužaidė 0:0. 

Sovietmečiu laimėjo 9 Estijos čempionatus, vėliau vuvo iširęs, tačiau atkurtas 2003 m.

Pasiekimai

Lietuviai
 Viktoras Bridaitis, gynėjas 1985

Šaltiniai

Nuorodos 

Sport
Talinas
Tallinna JK

Talino JK – buvęs Estijos futbolo klubas iš Taline.

Istorija

Klubas įkurtas XX a. tarpukariu. 1922 m. jis viešėjo Lietuvoje, kur 7:1 įveikė čempionus LFLS Kaunas komandą, nors su Kauno rinktine sužaidė 0:0.  1937 m. TJK pralaimėjo Taline LFLS Kaunas klubui.  Užėjus sovietams komanda iširo. 2002 m. atkurta, tačiau 2008 m. su SK Legion Tallinn susijungė į Tallinna JK Legion klubą.

Pasiekimai

Šaltiniai

Nuorodos 

Tallinna JK
Dagerotipija

Dagerotipija – vienas pirmųjų fotografavimo, vaizdo fiksavimo poliruotoje, sidabru padengtoje plokštelėje būdas. 1839 m. išrado dailininkas Lui Dageras ( (Prancūzija). Dagerotipijos išradimo metai laikomi fotografijos pradžia.

Dagerotipija turėjo didelį pasisekimą Europoje ir JAV. 1840 m. Niujorke atidaryta pirmoji fotoateljė.

Jautrų dagerotipo paviršių saugodavo laikydami dagerotipus įstiklintose dėžutėse (futliaruose). Taip pat dagerotipai, įmontuoti įstiklintame futliare, sudarė gilumo ir trimačio vaizdo iliuziją.

Lietuvoje 
Apie dagerotipiją sužinota praėjus mėnesiui po išradimo. 1839 m. vasario 14 d. apie tai paskelbė laikraštis Kurier Wileński. Pirmieji dagerotipai Lietuvoje buvo padaryti tų pačių metų vasarą. Verkių dvaro savininko grafo Liudvigo Vitgenšteino vaikų guvernantas, prancūzas Marsiljakas, dagerotipavo rekonstruojamus dvaro rūmus.

Pirmieji į Lietuvą (Vilnių) dagerotipininkai atvyko iš Vokietijos 1843 m. Pirmuoju iš Lietuvos kilusiu dagerotipininku laikomas vilnietis Šlioma Rozensonas, kuris amato mokėsi Karaliaučiuje. 1845 m. Š. Rozensonas įkūrė savo fotoateljė. Kitaip nei JAV ar Vakarų Europoje, Lietuvoje dagerotipai nebuvo montuojami į dėžutes. Buvo įprasta juos kabinti ant sienų ar statyti ant stalo, todėl Lietuvoje jų išliko labai mažai. Dėl šviesos, drėgmės ar dulkių dagerotipai greitai sunykdavo. Žinoma, kad daug dagerotipų buvo sunaikinta per 1863 m. sukilimą bei po jo užsitęsusias represijas. Taip pat didelę dalį dagerotipininkų klientūros sudarė rusų karininkai ir valdininkai, kurie apsistodavo laikinai.

Tuo metu Lietuvoje kaip Rusijos imperijos dalyje dagerotipai kainavo nuo 3 iki 10 rublių.

Principas 
Varinė plokštelė padengiama sidabru ir nupoliruojama. Prieš pat fotografavimą plokštelė apdorojama jodo garais. Taip plokštelės paviršius padengiamas plonu jautriu šviesai sidabro jodido sluoksniu. Po fotografavimo plokštelė apdorojama gyvsidabrio garais, taip išryškinamas vaizdas, kuris yra užfiksuojamas natrio tiosulfato pagalba.

Toks vaizdo gavimas ir išsaugojimas buvo vienintelis iki 1851 m., kai atsirado „šlapiasis“ kolodijaus procesas.

Šaltiniai 

Fotografija
Šiaurės Osetija

Šiaurės Osetija (taip pat Šiaurės Osetija-Alanija) (; ) – autonominė respublika Rusijoje, Kaukazo kalnuose. Ribojasi su Kabardos-Balkarijos Respublika, Stavropolio kraštu, Čečėnijos bei Ingušijos respublikomis ir Gruzija (Pietų Osetija).

Geografija 

Respublika įsikūrusi Didžiojo Kaukazo šiauriniame šlaite. Einant į šiaurę paviršius leidžiasi žemyn. Aukščiausia viršukalnė – Kazbekas (5033 m). Klimatas žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -4 °C, liepos mėnesio +20-23 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 450–800 mm. Svarbiausia upė – Terekas (su intakais – Ardonu, Uruchu, Fiagdonu). Pašlaitėse auga plačialapių miškai, sudaryti iš bukų, ąžuolų, skroblų. Aukštikalnėse plyti subalpinės ir alpinės pievos, įdubose – mišrieji miškai. Įsteigtas Šiaurės Osetijos draustinis.

Tautinė sudėtis 
 osetinai – 60,7 %
 rusai – 23,2 %
 ingušai – 5,0 %
 armėnai – 2,4 %
 kumykai – 1,8 %
 gruzinai – 1,5 %

Miestai 

Didžiausi miestai 2002 m. (> 15 tūkst. gyventojų):
 Vladikaukazas
 Mozdokas
 Beslanas
 Alagiras
 Ardonas

Rusijos respublikos
Vagonas

Vagonas – geležinkelių transporto priemonė, kurių jungtis sudaro traukinį. Vagonus dažniausiai traukia vienas ar keli lokomotyvai, o kartais būna savaeigių vagonų. Vagonai dalinami į keleivinius ir krovininius.

Keleiviniai vagonai 
Keleiviniuose vagonuose telpa įvairus skaičius žmonių. Sėdimos vietos taip pat dėliojamos įvairiai. Tarp sėdimų vietų būną pastatyti staliukai, taip pat dažnos sėdynės atsilenkia.

Keleiviniai vagonai būna pilni komforto, tarkim juose įrengiami oro kondicionieriai. Ilgesnių kelionių traukiniuose vagonai skirstomi pagal įvairias funkcijas: miegamieji, vagonai – restoranai, diskotekų ar kino teatrų vagonai.

Dažnai keleiviniai vagonai būna sujungti vienas šalia kito, kad keleiviai galėtų laisvai pereiti iš vieno vagono į kitą. Kai kurie vagonai sujungti permatoma pertvara, kad kleiviams būtų jaukiau, atrodytų kaip vienas ilgas vagonas.

Kiti vagonai 

Krovininiai vagonai būna labai įvairių tipų, pritaikomi pagal atskirą krovinio tipą.

Be paminėtų skirstymų, egzistuoja ir kareiviniai vagonai, kurie skirti išskirtinai tik karių reikmėms – nuo pačių kareivių vagonų iki skirtingų ginklų, amunicijos ir transporto priemonių vagonų.

Taip pat skaitykite 
 Lokomotyvas

Traukiniai
Tuataros

Tuataros, haterijos (lot. Sphenodon) – vienintelė iki šių dienų išlikusi snapagalvių roplių gentis. Genčiai priklauso dvi rūšys.

Tuataros gyvena Naujojoje Zelandijoje. Kūnas žalsvai rudas, iki 80 cm ilgio. Jos turi mažą išlikusią trečiąją – pakaušinę – akį. Dar neišsiaiškinta, kokios jos funkcijos. Tuataros turi ir daugiau primityvių bruožų, todėl jas tiriant galima daugiau sužinoti apie roplių evoliuciją. Tuataros nyksta dėl buveinių nykimo, be to, joms grėsmę kelia introdukuotos mažosios žiurkės (Rattus exulans).

Ropliai
Babrungas (upė)

Taip pat vadinama Babrungo gyvenvietė Plungės rajone.

Babrungas – upė Žemaitijoje, Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, Žemaičių aukštumoje, Minijos dešinysis intakas.

Geografija 
Išteka iš Platelių ežero. Teka į pietus, nuo Plungės į pietvakarius. Įteka į Miniją 130 km nuo jos žiočių ties Stonaičiais. Slėnis 100–150 m pločio, vagos plotis aukštupyje 4–8 m, žemupyje 10–15 m. Ilgis 59 km, baseino plotas 270 km². Plungėje upė yra užtvenkta ir yra susidaręs Gondingos hidroelektrinės tvenkinys. Žemiau Gondingos hidroelektrinės slėnis labai gilus stačiais šlaitais, o upė srauni. Srovės greitis 0,2 m/s. Vidutinis nuolydis 1,8 m/km. Vidutinis debitas 3,5 m /s. Upė turi keletą senvagių. Dažniausiai patvinsta pavasarį, rečiau žiemą.

Intakai 
Kairieji:
 Iešnalis, Uošna, Pietvė, Čerkšnė
Dešinieji:
 Dirnupis, Liepupė

Apylinkės 
15,5 km nuo žiočių yra derivacinė Gandingos hidroelektrinė ir 87 ha tvenkinys. Babrungo slėnis įeina į Gandingos kraštovaizdžio draustinį.  Žemiau Plungės, Babrungo dešiniajame krante stūkso Gandingos piliakalnis. Upės aukštupys yra Žemaitijos nacionaliniame parke.

Gyvenvietės 
Prie upės esančios gyvenvietės:
 Babrungėnai
 Nugariai
 Kaspariškė
 Jovaišiškė
 Babrungo gyvenvietė
 Plungė
 Noriškiai
 Kaušėnai
 Prūsaliai
 Stonaičiai

Pavadinimo kilmė 

Upėvardis kildinamas iš tarmybės babras („bebras“).

Nuorodos 
 Bobrunga Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom I, psl. 266 (lenk.)

Šaltiniai 

Plungės rajono upės
Gutaučių piliakalnis

Gutaučių piliakalnis ir gyvenvietė – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5685; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1475; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A978KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24090) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, 0,8 km į pietvakarius nuo Gutaučių kaimo, (Antalieptės seniūnija), į vakarus nuo kelio Antalieptė – Daugailiai, prie Zarasų ir Utenos rajonų ribos, prie Žirdės ištakų, jos dešiniajame krante. Kartais jis dar vadinamas Pilaite, Veleikių piliakalniu. Vienas iš didžiausių ir įspūdingiausių Zarasų rajono piliakalnių.

Piliakalnis 
Piliakalnis, yra kalva, kurią iš šiaurės ir rytų juosia dauba, iš pietų ir vakarų – slėnumos, buvusios pelkės. Šlaitai statūs, 8–10 m aukščio. Šiaurinio šlaito dalis nukasta. Aikštelė ovali, 60 x 25 m dydžio, apardyta, nes ilgai buvo ariama, išliko iki 0,3 m storio kultūrinis sluoksnis. XIX a. pabaigoje prie piliakalnio esančiuose laukuose rasta geležinių kirvių ir peilių, geležies gargažių, kitų radinių, kurie muziejuose neišliko. 

Piliakalnio papėdėse yra senovės gyvenvietės liekanų, kai kur aptiktas iki 0,6 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta lipdytos lygiu ir brūkšniuotu paviršiumi keramikos, liejimo samtelių, geležies gargažių, geležinis pentinis kirvis. Piliakalnis priskiriama brūkšniuotosios keramikos kultūrai ir datuojamas I tūkstantmečio I puse.

Tyrimai 
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1949 m. ir 1979 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1985 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos, 1994 m. Kultūros paveldo mokslinio centro  archeologai. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Rokiškio krašto muziejus. 

Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. 1977 m. nustatytos, o 1994 m. pakoreguotos piliakalnio teritorijos ir apsaugos zonos plotas 3,9 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1502000 m².

Nuotraukos

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.210
 Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
 Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 227.
 Gintautas Zabiela. 2001a. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, p. 53.
 Vytautas Indrašius Gutaučių piliakalnio papėdėje, Vilnius, 2017, p. 260

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Gutaučių piliakalnis

Piliakalniai Zarasų rajone
Bartolomé Mitre

Bartolomė Mitrė Martinesas (Bartolomé Mitre Martínez; g. 1821 m. birželio 26 d. – m. 1906 m. sausio 19 d.) – Argentinos politikas, karininkas, rašytojas. 1862–1868 m. buvo Argentinos prezidentu.

Mitrė buvo kaudilijaus Juan Manuel de Rosas oponentu, todėl dirbo tremtyje Urugvajuje, Čilėje, Bolivijoje, Peru. Po de Roso nugalėjimo Mitrė grįžo į Buenos Aires ir vadovavo sukilimui prieš Justo José de Urquiza. 1862 m. Mitrė tapo prezidentu, o netrukus vadovavo Aljanso pajėgoms prasidėjusiame Paragvajaus kare.

Mitrė yra vieno didžiausių Pietų Amerikos laikraščių La Nación įkūrėjas. Jis taip pat išvertė Dantės „Dieviškąją komediją“ į ispanų kalbą, parašė keletą veikalų apie Pietų Amerikos nepriklausomybės kovas.

Bibliografija 
 Historia de Belgrano y de la independencia argentina (1857 m.);
 Historia de San Martín y de la emancipatión sud – americana (1869 m.);
 Rimas (1890 m.);
 Ulrich Schmidel, primer historiador del Rio de la Plata (1890 m.).

|-

Argentinos prezidentai
Argentinos rašytojai
Dūkšto piliakalnis

Dūkšto piliakalnis ir gyvenvietė, Dūkšteliai I, Senasis Dūkštas – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 1978; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR271; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1515K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24761) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Dūkštelių kaimo vakariniame pakraštyje, tarp Parsvėto ir Samanio ežerų. Pasiekiamas iš plento  prieš Parsvėto ežerą pasukus į kairę vakaruosna, Dūkšteliuose pavažiavus link Antanavo, iš viso 1,5 km – yra kairėje kelio pusėje.

Piliakalnis 
Piliakalnis – nupjauto kūgio formos kalva Persvėto ežero šiaurės rytiniame krante. Šlaitai 13–15 m aukščio, viršutinėje 6 m aukščio dalyje dirbtinai pastatinti. Aikštelė ovali, 25 x 30 m dydžio. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais.

Tyrimai 
1909 m. Liudvikas Kšivickis ir jo mokiniai Tadas Daugirdas bei Antanas Žmuidzinavičius ištyrė aikštelę, rado lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos, akmens ir kaulo dirbinių, 6 x 12,5 m dydžio pusiau žeminės su atviru židiniu liekanų.  Piliakalnis naudotas I tūkstantmečio iki m.e. antroje pusėje – I tūkstantmečio m.e. pradžioje. Piliakalnį 1958 m. žvalgė ir 1966 m. archeologinius tyrimus atliko Istorijos institutas. Vytautas Daugudis, ištyrė 8 m² plotą. Rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi keramikos, geležies šlako, suanglėjusių grūdų bei apdegusių akmeniniu grindinių.

Aplink visą piliakalnį 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1966 m., kurios iki 1,1 m storio kultūriniame sluoksnyje rasta brūkšniuotos, lygios ir grublėtos keramikos.

Radinius saugo Peterburgo Ermitažas (32 daiktai), Vytauto Didžiojo karo muziejus, iš gyvenvietės – Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 28 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 3 502 000 m².

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p. 110.
 Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2. p.55 (163)
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 1, p. 152–153.
 J. Puzinas. Dūkšto piliakalnis.//Lietuviškoji enciklopedija, K., 1939. T. 7, skilt. 143.
 Gilios senovės lietuviški paminklai Ermitaže //Raudonoji vėliava (Šiauliai). 1956, lapkričio 21,-Tas pats: Tarybinė Klaipėda. 1956, lapkričio 25; Komunizmo aušra (Telšiai). 1956, lapkričio 29.
 Lietuvos archeologijos bruožai, V., 1961. P. 115–116.
 Krzywicki L. Grodzisko górno-litewskie. I. Grodzisko w Duksztach. II. Grodzisko w Warancach // Pamiętnik fizyograficzny. Warszawa. 1914. T. XXII. Dz. V, p. 13–32.
 A. Nezabitauskas. Dūkštas ir jo paminklai // Nauja vaga (Ignalina). 1965, liepos 15.
 Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928. p. 125.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai. Dūkšteliai I

Piliakalniai Ignalinos rajone
Eratostenas

Eratostenas (; g. 276 m. – m. 194 m. pr. m. e.) – vienas žymiausių Senovės Graikijos matematikų, astronomas, geografas. Laikomas pirmuoju žmogumi, apytikriai apskaičiavusiu Žemės pusiaujo ilgį ir panaudojusiu Žemės aprašymui skirtą žodį "geographem". Be to, jis buvo vienas iš mokslu pagrįstos chronologijos pradininkų. Eratostenas sudarė vieną tiksliausių tuo metu Oikumenos žemėlapių.

Biografija 

Eratostenas gimė Kirėnijoje (dabartinė Libija), dirbo Aleksandrijoje. Buvo nevedęs. Kurį laiką užėmė Aleksandrijos antrojo bibliotekininko pareigas. Draugavo su Archimedu. Prieš mirtį apako.

Žemės spindulio išmatavimas 
Eratostenas palyginti tiksliai išmatavo žemės spindulį. Kokį metodą jis taikė yra nežinoma, nes jo rašytiniai darbai neišliko, tačiau remiantis legenda ir vėlesnių autorių apibūdinimais, tai galima nuspėti.

Nuorodos 
 Kaip Eratostenas išmatavo žemės perimetrą
Kaip Eratostenas išmatavo žemę

Matematikai
Geografai
Astronomai
Žaliasis kyšulys

Žaliasis kyšulys () – labiausiai į vakarus nutolęs Afrikos pusiasalis ir kyšulys, esantis Senegale, išsikišęs į Atlanto vandenyną. Toliausiai į vakarus nutolusi pusiasalio vieta vadinama Almadi. Kyšulyje įsikūrusi šalies sostinė Dakaras. Pietinėje dalyje remiasi į įlanką su puikiais smėlio paplūdimiais. Kyšulyje nuo seno gyveno lebu žvejų gentis.

Pagal Žaliąjį kyšulį pavadintos 560 km į vakarus nuo jo esančios Žaliojo Kyšulio salos.

Senegalo geografija
Afrikos kyšuliai
Eišiškių pilis

Eišiškių pilis, Eišiškių piliavietė  – piliakalnis Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, į rytus nuo Eišiškių. Kartais vadinama Gornostajiškių piliaviete. Piliavietė pasiekiama pavažiavus iš Eišiškių link Šalčininkų plentu  1,4 km, yra kairėje šiaurėje, apaugusi.

Piliavietė 
Piliavietė 84 × 112 m dydžio aikštė, apjuosta apie 4 m aukščio ir 18–20 m pločio pylimu, už kurio yra apie 26 m pločio ir 5 m gylio griovys. Ties pylimo pietinės dalies viduriu yra 8 m pločio, rytinėje ir vakarinėje dalyse kiek siauresni, greičiausiai perkasti vėliau, įvažiavimai. Pylimo šiaurės vakarų kampe yra apie 8 m skersmens daugiakampio ar apvalaus mūrinio gynybinio bokšto pamatų liekanų, manoma, kad tai pilies senieji vartai.

Tyrimai 
1955 m. piliavietę žvalgė Istorijos institutas, 1968 m. – Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.  Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 3,03 ha. Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 13000 m².

Istorija 
Pilis buvo išplanuota ir įtvirtinta kaip tvirtovė ir greičiausiai yra XIII a. antrosios pusės - XIV a. Lietuvos metraščių legendinėje dalyje minima, kad XIII a. pirmoje pusėje pilį pastatydinęs Eišys. Manoma, kad XIV a. antroje pusėje ji priklausė didžiojo kunigaikščio Vytauto žmonos Onos tėvui Sudimantui. XVI a. metraštininkai mini Eišiškių pilį kaip vieną seniausių lietuvių pilių. 

Piliavietėje XIX a. pirmoje pusėje buvo optinio telegrafo Peterburgas–Varšuva stotis, pastatyta 1830 m., yra jos pastato 15 × 10 m liekanų.

Kai kurių tyrinėtojų manymu, Eišiškių žemės įtvirtinimai – piliavietė priklauso gardinėms (aptvarinėms) pilims – tvirtovėms, statytoms XII a. – XIV a. Šioms piliavietėms būdingas dviejų kontrastinių erdvinių – tūrinių sistemų: horizontalaus smarkiai ištęsto aptvaro ir sunkaus, gerokai aukštyn kylančio pagrindinio bokšto donžono derinys. Pastarasis savo formomis asocijuojasi su bokštinio tipo gynybiniais statiniais, plačiai žinomais XIII a. Voluinėje ir Nemuno aukštupyje. Eišiškių piliavietė yra tarsi Medininkų pilies prototipas.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.106
 Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 2, p. 422-423.
 Tomas Baranauskas. Lietuvos medinės pilys rašytinių šaltinių duomenimis // Lietuvos archeologija. Vilnius. 2003. T. 24, p. 67, 81.
 Samuolienė S. Eišiškių piliavietės konservavimas. Istoriniai tyrimai. V., 1982 (VAA. F. 5, b. 3028).
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Виленской губернии. Вильна, 1893, c. 115-116.
Шукевич B. Об археологических местностях в Лидском и Троцком уездах // Труды Виленского отделения Московского предварительного комитета по устройству IX apxeoлогического съезда в Bильне. Bильна. 1893. Отдел 1, c. 97.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai. Eišiškės

Piliakalniai Šalčininkų rajone
Išnykusios pilys Lietuvoje
Drovumas

Drovumas – pasitikėjimo savimi trūkumo jausmas bendraujant su kitais žmonėmis, būdingas daugiausia intravertams. Dažniausiai drovumas pasireiškia bendraujant su nepažįstamais ar mažai pažįstamais žmonėmis, nors kartais drovumas pasireiškia ir gerai žinomose situacijose. Drovūs asmenys vengia savo nuogąstavimo objektų, kad išvengtų nepatogumo jausmo, todėl dar labiau pagilina drovumą neįveikdami nežinomų situacijų. Drovumas gali blėsti su laiku (vaikas, kuris drovisi nepažįstamųjų, vėliau paaugęs praranda drovumą). Drovumas gali pasireikšti tik kai kuriose situacijose, kai kuriomis aplinkybėmis. Bendrais bruožais drovus žmogus nežino ką kalbėti, kaip elgtis, kaip reaguoti socialinėse situacijose. Tokiems žmonėms paprastai drovumą kelia akių kontaktas, kito žmogaus šypsena.

Drovumas nuo socialinės fobijos skiriasi tuom, jog tai nėra liguista ir paniška baimė.

Taip pat skaitykite 

 Sociofobija
 Meilės drovumas

Emocijos