joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Falčionas

Falčionas () – europietiškas vienrankis vienašmenis kalavijas tiesia geležte su skersinio formos garda. Buvo naudojami XI–XVI a. Vieni falčionai primena skramasaksus (scramasax – ilguosius kovos peilius), kiti – kardus, treti – mačetes. Manoma, kad dalies falčionų geležtės link smaigalio platėjo.

Geležtės sandara kito einant laikui, ji buvo skirtinga skirtingose šalyse. Tačiau ji visada buvo vienašmenė, o ašmenys – išlenkti. Efesas turėjo skersinio formos gardą, kaip ir to meto tikrieji kalavijai. Vienas iš išlikusių XIII a. Anglijos falčionų svėrė ~0,9 kg, buvo 95,25 cm ilgio (geležtė – 80 cm). Kitas išvaizda priminė stambią mačetę.
Falčionas ilgai buvo papildomas anglų lankininkų ginklas, o XIV a. viduryje jį ėmė naudoti ir raiteliai, kadangi falčionai tiko kertantiems – pjaunantiems smūgiams. Kartais falčionus tvirtindavo prie trumpo (45-60 cm ilgio) medinio koto, ir falčionai virsdavo kotiniais ginklais, panašiais į japonišką naginatą ar trumpakotį gleivą (kovos dalgį).

Manoma, kad falčionai atsirado iš valstiečių ir skerdikų didžiųjų peilių. Falčionus kalviai kaldavo masiškai (iš geležies, su plieniniais ašmenimis), tačiau jų išliko labai mažai, žinoma tik apie tuziną egzempliorių. Manoma, kad to priežastis – jie buvo prastesnės kokybės, negu tikrieji kalavijai. Gali būti, kad falčionus iš tikrųjų naudodavo kaip darbo įrankius, kai jų nereikėdavo kaip ginklų. Benaudojami jie susidėvėdavo, ir juos perdirbdavo kaip metalo laužą. Spėjama, kad falčionai buvo valstiečių ginklai, nors kai kurie iš jų buvo labai puošnūs ir juos naudojo bajorai. Žinomas vienas 1560 m. auksuotas falčionas, įmantriai graviruotas, su Florencijos hercogo Kosimo de Mediči asmeniniu herbu.

Nuorodos 
 15th Century Falchion by Arms+Armor Manufacture (šiuolaikinė falčiono kopija) 
 Windlass Steelcrafts German Falchion (šiuolaikinė falčiono kopija) 

Kalavijai
Viduramžių Europos ginklai
Mokas

Mokas – mitologinis akmuo Ukmergės rajono Pabaisko seniūnijoje, netoli Sukinių kaimo, 5 km į rytus nuo Veprių. Objekto kodas Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąraše – M165K 1, identifikatorius – 3545.

Istorija 
Toteminis ir mitologinis akmuo Mokas yra vienas didžiausių riedulių Lietuvoje. Jis yra valstybės saugomas geologinis gamtos paminklas (2000 m.) ir archeologijos paminklas. Spėjama, kad šioje vietoje yra buvusi senovės lietuvių alkavietė, atnašautos aukos.

Aprašas 
Mokas yra ant stataus šlaito, kairiajame Šventosios upės krante, apaugusiame mišriu mišku. Akmens ilgis – 8,5 m, plotis – 6,26 m, aukštis – 6,2 m, perimetras 23,12 m. Akmenį sudaranti uoliena – biotitinis plagiogranitogneisas, pilkai šviesiai rusvai ir juosvai margas, vidutingrūdis. Akmuo įdomios formos, nuskilinėjęs ir laiptuotas. Akmens paviršius iš dalies padengtas samanomis, kurių  2008 m. išvalius gretimą mišką trumpam sumažėjo.

Šalia akmens yra stambi jo nuoskala – „Moko sūnus“ bei keletas smulkesnių nuoskalų. Į rytus nuo Moko, apie 0,7 km į Šventosios aukštupio pusę, yra kitas geologijos paminklas – Šaltupės akmuo. Greta akmens iki 2008 m. buvo įrengta poilsio aikštelė su mediniais suolais ir stalu, laužavietė ir šiukšliadėžė.

Vardas 
Mokas yra Rytų Lietuvoje gana paplitęs riedulių pavadinimas, kurio etimologija nėra iki galo išaiškinta. To paties pavadinimo akmenų yra Aukštaitijos nacionaliniame parke ir kitur. Akmuo Mokas apipintas legendomis ir padavimais.

Taip pat skaitykite 
 Didžiausi Lietuvos rieduliai

Lietuvos rieduliai
Lietuvos mitologiniai akmenys
Lietuvos gamtos paminklai
Ukmergės rajono paveldas
T.A.T.u.

t. A.T. u. – ТаТу () – buvęs Rusijos pop muzikos duetas, kurį sudarė Lena Katina ir Julija Volkova. Grupė sudaryta Maskvoje 1999 m. buvusio jos prodiuserio Ivano Šapovalovo. Pirmasiais gyvavimo metais grupė išgarsėjo kaip lesbiečių duetas. Tačiau 2003 m. TV laidoje grupė patvirtino, kad tai tebuvo reklaminis triukas. T.A.T.u. – sėkmingiausią tarptautinė karjerą padariusi Rusijos grupė. Dalyvauja tarptautiniuose turuose. Dainas atliko rusų ir anglų kalbomis.Dabar Lena Katina gyvena Los Angele turi vyrą ir vieną sūnų,o Julija Volkova ji turi dviejus vaikus.

2003 m. su daina Не верь, не бойся, не проси dalyvavo Eurovizijos dainų konkurse, kuriame užėmė 3 vietą.

Diskografija 
 200 по встречной (2001 m.)
 200 km/h in the Wrong Lane (2002 m.)
 Remixes (2003 m.)
 Dangerous and Moving (2005 m.)
 Люди Инвалиды (2005 m.)
 The Best (2006 m.)
 Управление Отбросами (2008 m.)
 Весёлые улыбки (2008 m.)
 Waste Management (2009 m.)

Singlai 
 „Я сошла с ума“
 „Нас не догонят“
 „30 минут“
 „Простые движения“
 „All the Things She Said“
 „Not Gonna Get Us“
 „Не верь, не бойся, не проси“
 „How Soon Is Now?“
 „30 Minutes“ (Promo)
 „All About Us“
 „Люди Инвалиды“
 „Friend or Foe“
 „Gomenasai“
 „Loves Me Not“
 „Белый плащик“
 „220“
 „Снегопады“

Nuorodos 

 Oficiali angliška svetainė
 
 t.A.T.u atlieka dainą 30 минут

|-

Rusijos atlikėjai
Pop atlikėjai
Merginų grupės
Rusijos atstovai Eurovizijoje
2003 m. Eurovizijos dalyviai
Kasanarės departamentas

Kasanarė () – departamentas Kolumbijos rytinėje dalyje. Administracinis centras – Jopalis.

Geografija 

Regionas driekiasi nuo Rytų Kordiljeros per Los Llanos lygumas. Žemumos klimatas drėgnas (ypač žiemą) ir karštas (vid. 27 °C). Kalnuose klimatas vėsesnis (18-20 °C). Pagrindinė upė – Meta.

Departamente gyvena pakankamai žymi indėnų dalis: kuibai, sikuani, mchasivari, amorujai, tsirapu, salivai.

Ekonomika 

Kasanarės departamentas – naftos koridorius, yra net 800 km naftotiekių. Žemės ūkis, gyvulininkystė. Ekoturizmas.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 97,07 %
 Indėnai – 1,46 %
 Juodaodžiai – 1,44 %

Svarbiausi miestai 
 Jopalis – 88,2 tūkst. gyv.
 Aguasulis – 24,6
 Ato Korasalis – 11,9

Kolumbijos departamentai
Mikoyan-Gurevich MiG-1

MiG-1 (rus. МиГ-1) – Tarybų Sąjungos naikintuvas, gamintas ir naudotas Antrojo pasaulinio karo metu.

Istorija 
Projektavimo darbai pradėti 1939 m. lapkričio 25 d. Projekto kodinis pavadinimas – I-200 (). Didelis dėmesys buvo skirtas aerodinamikai. Naikintuvui buvo keliami dideli reikalavimai: greitis apie 670 km/h 7 000 m aukštyje, pakilimo greitis iki 5 000 m mažiau nei per 5 minutes, iki 7 000 m – mažiau nei per 7 minutes, skrydžio nuotolis ne mažesnis nei 500 km. Taip pat jį buvo nuspręsta daryti universalų: prikabinus bombas panaudoti kaip smogiamąjį, o pakabinus papildomą baką kaip lydintįjį naikintuvą.

1939 m. gruodžio 25 d. buvo patvirtintas naikintuvo maketas. Sutelkus specialistų pajėgas gamykla Nr. 1 pagamino pirmąjį naikintuvo pavyzdį, kuris 1940 m. gruodžio 25 d. buvo patvirtintas kaip tinkamas. Naikintuvas pradėtas gaminti serijiniu būdu.

1940 m. rugpjūčio 18 d. naikintuvas buvo pristatytas apžiūrai Tušino aerodrome. Tais metais viso buvo pagaminta apie 100-as MiG-1 naikintuvų. 1941 m. šie naikintuvai pradėti tiekti karinėms oro pajėgoms. Pirmuosius MiG-1 gavo 31-asis inžinerinis aviacijos pulkas Kaune ir 41-asis inžinerinis aviacijos pulkas (Bialystoke).

Vėliau šio naikintuvo pagrindu buvo sukurtas ir gaminamas naikintuvas MiG-3.

Šalys naudotojos 
MiG-1 naudojo tik Tarybų Sąjungos karinės oro pajėgos (KOP).

Ginkluotė 
Naikintuvas MiG-1 buvo ginkluotas viena BS patranka (kalibras 12.7 mm) ir dviem ŠKAS kulkosvaidžiais (kalibras 7.62 mm).

Charakteristikos

Nuorodos 

 csd.uwo.ca
 ctrl-c.liu.se 
 aviation.ru 

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Rusijos vėliava

Rusijos vėliava – vienas oficialių Rusijos valstybinių simbolių. Tai stačiakampio formos audeklas padalintas į vienodo aukščio horizontalias juostas: baltą viršuje, mėlyną per vidurį ir raudoną apačioje.

Tai oficialus Rusijos Federacijos simbolis.

Istorija 

Yra dvi atsiradimo versijos:
 1699 m. lankydamasis Nyderlanduose rusų caras Petras I nusprendė, jog Rusijos laivynas privalo turėti savo vėliavą.
 1693 m. Petras I jau naudojo vėliavą savo laive, plaukiodamas Baltojoje jūroje, nusižiūrėjęs Olandų trispalvę; Ši buvo oranžinės, baltos ir mėlynos spalvų.

Manoma, jog spalvos buvo parinktos nusižiūrėjus Maskvos herbo spalvas: balta – šv. Jurgio žirgo spalva, mėlyna – šventojo apsiausto spalva, raudona – herbinio skydo spalva.

1705 m. caro Petro I įsaku visi prekybiniai laivai turėjo plaukti iškėlę šią trispalvę vėliavą. Tokia vėliava naudota ir karo laivuose iki 1712 m., vėliau pakeista į Rusijos laivyno vėliavą ().

Nuo 1858 iki 1883 metų valdant Romanovų dinastijai oficialia Rusijos imperijos vėliava buvo trispalvė iš juodos, geltonos (auksinė) ir baltos horizontalių juostų.

Oficialiai vėliava patvirtinta 1883 m. gegužės 7 d.

Po Spalio revoliucijos 1917 m. trispalvė pakeista į raudoną vėliavą su proletariato simboliais kūju ir pjautuvu, nors baltagvardiečiai naudavo Rusijos pilietinio karo metu ir išeivijoje.

Dabartinę Rusijos trispalvę vėliavą II pasaulinio karo metu naudojo Rusijos išlaisvinimo armija.

Po II pasaulinio karo Rusija, kaip sąjunginė Tarybų Sąjungos respublika, naudojo raudonos spalvos vėliavą su vertikalia žydra juosta ties flagštoku. Kaip ir visų sąjunginių respublikų vėliavose, kairiame viršutiniame kampe buvo įkomponuotas auksiniai kūjis ir pjautuvas.

Apie 1990 m. vėliava tapo demokratinio judėjimo simboliu. Galutinai vėliava įteisinta 1991 m. rugpjūčio 22 d.

Konstrukcija

Spalvos

Balta–mėlyna-balta vėliava 

 
Rusijos invazijai į Ukrainą nepritariantys ir prieš karą protestuojantys Rusijos piliečiai ir rusų diasporos atstovai kaip taikos ir laisvės simbolį naudoja variantą kuriame raudona spalva pakeista balta (balta-mėlyna-balta). The Guardian rašo jog tai Didžiojo Naugardo vėliavos variantas (be herbo centre ). Didysis Naugardas yra vienas seniausių Rusijos miestų. Ją protestuose naudoja nenorintys kad juos painiotų su ukrainiečiais rusai, nes pasirodyti su oficialia valstybės vėliava „visiškai neįmanoma“. Per daug jau šioji susijusi su valstybine propoganda ir armija. Tokiai vėliavai be raudonos spalvos pritaria Aleksejus Navalnas ir daugelis Rusijos meno atstovų. Oficialiai Rusijai tai ekstremizmo simbolis.

Panašios vėliavos 
Pagal spalvas panašias vėliavas naudoja slaviškosios valstybės.

Kroatijos ir Serbijos trispalvėse vėliavose skirtingas spalvotų juostų išdėstymas ir papildomai įkomponuoti herbai.

Šaltiniai

Nuorodos 

 flags.net 
 Rusijos konstitucija apie valstybinę vėliavą 

Rusijos atributika
Valstybinės vėliavos
Mikrokreditas

Mikrokreditas – labai nedidelis kreditas, kuris suteikiamas bedarbiams, smulkiems verslininkams bei žemiau skurdo ribos gyvenantiems žmonėms, kuriems bankai neteikia kreditų.

Kaip ir mikrodraudimas bei mikrotaupymai sudaro mikrofinansų sistemos paslaugą. Mikrokreditus teikiančių subjektų tikslai nėra vien tik verslo veikla; mikrokreditais siekiama padėti kredito gavėjui padėti jo ekonominėje veikloje.

1976 m. Bangladeše Muhammad Yunus inicijavo mikrokreditų programą, kurios dėka 1983 m. jai plėtoti buvo įsteigtas Grameen Bank bankas.

1995 m. Pasaulio bankas įkūrė „Konsultacinę pagalbos vargšams grupę“ (Consultative Group to Assist the Poor; CGAP), kurios tikslas – sutelkti 200  mln. JAV dolerių mikrokreditams.

Programos plėtra buvo aptarta 1997 m. Microcredit Summit metu.

Mikrokreditų institutai 
Visame pasaulyje priskaičiuojama per 70 000 mikrofinansavimo institutų (MFI).

Nuorodos 
 FINCA International (USA)
 „Vokietijos mikrofinansavimo institutas“
 Smulkios paskolos: mažiau pelno, mažiau skurdo 
 Konferencija apie mikrokreditą ir kovą su skurdu 
 Mikrokreditų teikimo ir administravimo taisyklės
 MicroFinance Network
 The European Union Project „Credit Cooperatives“  official web site

Finansavimas
Navikai (reikšmės)

Navikais vadinami kaimai:

 Anykščių rajone;
 Ignalinos rajone:
 Didžiasalio seniūnijoje,
 Kazitiškio seniūnijoje,
 Naujojo Daugėliškio seniūnijoje,
 Vidiškių seniūnijoje;
 Kaišiadorių rajone;
 Lazdijų rajone;
 Marijampolės savivaldybėje;
 Rokiškio rajone;
 Ukmergės rajone;
 Varėnos rajone;
 Zarasų rajone:
 Antazavės seniūnijoje,
 Dusetų seniūnijoje,
 Salako seniūnijoje,
 Turmanto seniūnijoje:
 kaimas,
 viensėdis;
 Zarasų seniūnijoje.
ANBO

ANBO (Antanas Nori Būti Ore akronimas) – inž. Antano Gustaičio sukonstruoti ir karo aviacijos dirbtuvėse pagaminti lėktuvai.

ANBO lėktuvų konstrukcijos 

Pagaminti lėktuvai buvo pusiau metalinės konstrukcijos su oru aušinamais varikliais. Fiuzeliažas iš suvirintų arba sukniedytų duraliuminio vamzdžių. Aptraukti drobe, o priekis ties kabina dengtas duraliuminine skarda. Sparnų konstrukcija iš medienos, aptraukti drobe arba fanera. Nuo 1925 iki 1939 m. buvo pagaminti 66 įvairių tipų lėktuvai. 1934 m. vasarą grupė karo lakūnų, vadovaujama konstruktoriaus A. Gustaičio, trimis ANBO-IV lėktuvais apskrido Europą nusibrėžtu maršrutu.

ANBO lėktuvų techniniai duomenys

Taip pat skaitykite 
 Dobi

Šaltiniai

Nuorodos 
 Broniaus Talačkos dokumentinis filmas „ANBO“
Juozas Jankauskas (1900)

Juozas Jankauskas (1900 m. kovo 4 d. Jaupėnuose, Rietavo valsčius, Telšių apskr. – 1967 m. rugpjūčio 3 d. Jonučiuose, Garliavoje) – Lietuvos karo lakūnas, LF karinio padalinio „Kęstutis“ generalinio štabo viršininkas, pulkininkas leitenantas, politinis veikėjas, rezistentas.

Biografija 
1912–1914 m. mokėsi Palangos gimnazijoje, baigė šešias klases. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui 1914 m. pasitraukė Rusiją, mokslą tęsė ir gyveno Saratove, Voroneže, Bobruiske ir Pskove. Baigęs šešias klases, ir prasidėjus perversmui Rusijoje, 1918 m. grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Kaune. Tais pačiais metais įstojo į Kauno kunigų seminariją. Joje jis mokėsi tik metus ir kai suprato, kad neturi būti pašaukimo būti kunigu, iš jos pasitraukė. 1919 m. birželio 20 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę ir paskirtas į Vilniaus atskirojo bataliono mokomąją kuopą. Tais pačiais metais paskirtas Kauno karo komendantūros raštininku. 1920 m. lapkričio 15 d. grįžo į kariuomenę ir įstojo į Karo mokyklą, kurią baigė 1921 m. gruodžio 18 d., suteiktas pėstininkų leitenanto laipsnis. 1922 m. rugsėjo 25 d. perkeltas į Karo mokyklą, paskirtas būrio vadu. 1923 m. sausio 9–22 d. dalyvavo Klaipėdos sukilime. Apdovanotas Klaipėdos išvadavimo medaliu. 1923 m. liepos 16 – rugpjūčio 4 d. laikinai ėjo Karo mokyklos adjutanto pareigas. 1928 m. gavo karo lakūno vardą. 1937 m. baigė Generalinio štabo akademiją Prahoje.

Sovietams okupavus Lietuvą 1940 m. gruodžio 31 d. iš kariuomenės buvo atleistas. Birželio sukilime vadovavo sukilėlių būriui Kaune, dirbo LAF'o Organizaciniame skyriuje. 1941 m. rugsėjo 15 d. pasirašė LAF’o memorandumą.

Įsikūrus Lietuvių frontui, dalyvavo jo vadovaujančioje grandyje, vėliau tapo Tautos Tarybos nariu. Organizavus karinį LF padalinį „Kęstutis“, nuo 1943 m. pradžios dirbo jo vyriausiojo štabo viršininku. Jam vadovaujant buvo įkurta mobilizacinio plano grupė, rengusi mobilizacinį planą, kuris vėliau tapo pagrindu siekiant atkurti Lietuvos kariuomenę. Organizavus Vietinę rinktinę, 1944 m. kovo 27 d. – gegužės 15 d. dirbo VR štabo trečiajame skyriuje. Vadovaujant Juozui Jankauskui „Kęstučio“ vyriausiajame štabe buvo parengta instrukcija „Kęstučio“ nariams sovietų reokupacijos atveju. Traukiantis vokiečiams, 1944 m. rugpjūčio mėnesį Rietave organizavo pasitarimą dėl LF strategijos sovietinės reokupacijos metu, kuriame buvo apsispręsta tausoti žmogiškuosius išteklius; nutarta nejungti „Kęstučio“ su Lietuvos laisvės armija.

Antrosios sovietų okupacijos laikotarpiu iš Lietuvos nepasitraukė ir tęsė pasipriešinimo veiklą. Dėl to 1953 m. vasario 3 d. suimtas ir nuteistas kalėti 25 metus; po Stalino mirties ši bausmė kaip politiniam kaliniui sumažinta iki 10 metų. 

Palaidotas greta žmonos, buvusios Karo ligoninės vyr. medicinos sesers tėviškėje Garliavoje, Jonučių kapinėse.

Nuorodos 

 Juozas Jankauskas. Lietuvos kariuomenės karininkai – antinacinio ir antisovietinio pasipriešinimo dalyviai

Šaltiniai 

Lietuvos karo lakūnai
Lietuvos pulkininkai leitenantai
Lietuvos rezistentai
Baltadėmis jūrų chirurgas

Baltadėmis jūrų chirurgas (Acanthurus guttatus) – chirurgžuvinių (Acanthuridae) šeimos žuvis. 

Jūrų chirurgai
Akvariuminės žuvys
Siauralapė gegūnė

Siauralapė gegūnė (Dactylorhiza traunsteineri) – gegužraibinių (Orchidaceae) šeimos daugiametis augalas. Stiebas 20-45 cm aukščio, pilnaviduris, raudono atspalvio, su 1-3 belapėmis makštimis pamate. Šakniagumbiai nedideli, su ilgomis šaknimis. Lapai lancetiški. Žiedynas cilindriškas, tankus, 4-8 cm ilgio. Žiedai purpuriniai arba violetiškai purpuriniai. Žydi birželio-liepos mėn.

Siauralapė gegūnė labai panaši į raudonąją gegūnę, nuo kurios skiriasi:
žiedynas gana retas, su nedaugiau kaip 20 stambių žiedų;
žiedynas tik žydėjimo pradžioje būna tankus, o vėliau išretėja;
lapai plačiausi ties viduriu ir yra tamsiai žali.

Paplitusi Vidurio, Rytų ir Pietų Europoje, Skandinavijoje, Sibiro rytinėje dalyjeLietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Literatūra 
Gudžinskas Z., Ryla M., 2006: Lietuvos gegužraibiniai (Orchidaceae). – Vilnius. 104 P. ISBN 9986-662-28-1.

Nuorodos 
Pasiūlymai ir pastabos dėl į Lietuvos Raudonąją knygą įtrauktų augalų sąrašo 
Flora of Northern Ireland: Dactylorhiza traunsteineri 

Gegužraibiniai
Karadžas

Karadžas (persų k. کرج = Karāj) – miestas Irano šiaurėje, 20 km į vakarus nuo Teherano. 1,45 mln. gyventojų (2005; su priemiesčiais 2,55 mln.). Išvystyta cukraus, tekstilės, avalynės, odos, chemijos, mašinų rinkimo pramonė.

Pavadinimo kilmė 

Manoma, kad Karadžo pavadinimas reiškia „uždegti ugnį, siekiant perduoti žinią“.

Milijoniniai miestai
Irano miestai
Indologija

Indologija – orientalistinė akademinė disciplina, tyrinėjanti Indijos subkontinento istoriją, kultūrą bei lingvistines tradicijas. Dar vadinama Pietų Azijos studijomis.

Indologiją iš esmės galima laikyti tarpdalykine sąvoka, kuri šiam regionui tirti taiko daugelio kitų mokslų (kultūrinė ir socialinė antropologija, kalbotyra, filologija, istorija, religijotyra ir t. t.) metodus.

Indologija apima ir Pietų Azijos mokslo, meno ir architektūros tyrimus.

Indologai paprastai didelį dėmesį skiria Pietų Azijos kalbų studijoms, ypač klasikinių – sanskrito, pali arba klasikinių tamilų bei persų kalbų. Šių kalbų  mokėjimas dažnai laikomas būtina sąlyga indologijos tyrimams.

Kaip akademinė disciplina ėmė formuotis XVIII ir XIX amžiaus sandūroje. Ryškiausia figūra indologijos mokslo formavimesi buvo William Jones (1746–1794), 1784 metais įkūręs Asiatic Society of Bengal (Azijinę Bengalijos draugiją) Kolkatoje.

Lietuvoje indologija dėstoma Vilniaus universiteto Orientalistikos centre (nuo 2018 m. Azijos ir transkultūrinių studijų institute) ir VDU Azijos studijų centre.

Išnašos
Vilkaviškio herbas

Vilkaviškio herbas – mėlyname herbinio skydo lauke raudona heraldinė dviguba lelija.

Istorija 
Vilkaviškio miestui herbas buvo suteiktas 1697 m. rugsėjo 19 d. Herbo simbolį nulėmė ta aplinkybė, kad Vilkaviškiui tapti miestu padėjo didikų Pacų giminė. Šios giminės herbe nuo seno vaizduojama dviguba sidabrinė lelija raudoname lauke. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės iždininko St. Paco ir jo sūnaus kanclerio Kristupo Zigmanto Paco garbei ir teisėms į miestą pažymėti Vilkaviškio herbas panašus į Pacų herbą. Ši parinkta simbolika tik patvirtina, kad jo savivaldos teisių ir heraldikos iniciatoriai buvo Lietuvos didikai Pacai. Lelija heraldikoje yra gėrio, vilties, dorovingumo ženklas. Balta spalva simbolizuoja skaistumą, mėlyna – didingumą ir grožį. Herbo skydo forma, smailėjanti į apačią, pabrėžia jo kilmę iš Prancūzijos.

1791 m. gruodžio 9 d. Lietuvos ir Lenkijos valdovas Stanislovas Augustas pakartotinai patvirtino miesto teises ir dovanojo miestui senąjį herbą. Privilegijos originalas saugomas Vyriausiajame senųjų aktų archyve Varšuvoje. Miesto herbo simbolika pasiskolinta iš Pacų heraldikos, mat Lietuvos kancleris Kristupas Zigmantas Pacas buvo Vilkaviškio seniūnu. Pacų herbe lelija buvo sidabrinė raudoname fone, todėl, kad kiek skirtųsi nuo pastarojo, miesto herbe buvo pakeistos spalvos.

1792 m. panaikinus savivaldą miesto herbas neteko galios.

Nepriklausomos Lietuvos laikais herbą išpopuliarino T. Daugirdo ir B. Šaliamoro išleisti atvirukai, kuriuose heraldinė lelija buvo pakeista į paprastą darželio leliją.

Istorinis herbas buvo atgaivintas 1969 m., bet jau sekančiais metais tuometinės valdžios uždraustas. Iš naujo atgaivintas Vilkaviškio herbas buvo patvirtintas Lietuvos Prezidento 1996 m. sausio 23 d. Dailininkė L. Ramonienė.

1996 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Vilkaviškis
Aleksandras Vasiliauskas (1940)

Aleksandras Vasiliauskas (1940 m. sausio 25 d. Žvirgždžiuose, Telšių rajonas – 2016 m. rugsėjo 12 d. Vilniuje) – Lietuvos matematikas, ekonomistas, LMA akademikas.

Biografija 
1958 m. baigė Pavandenės vidurinę mokyklą. 1958–1965 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete. 1978 m. ekonomikos mokslų daktaras. 
 
1965–1966 m. Lietuvos SSR mokslų akademijos Fizikos ir matematikos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1966–1969 m. LSSR Kaimo statybos ministerijos Centrinės statybos ekonomikos ir valdymo laboratorijos grupės vadovas, skyriaus viršininkas. 1969–1973 m. LSSR Valstybinio plano komisijos Skaičiavimo centro skyriaus vedėjas. 1973–1978 m. LSSR Valstybinio plano komiteto Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos instituto skyriaus vedėjas, 1978–1989 m. instituto direktorius. 

1980–1993 m. Vilniaus valstybinio universiteto profesorius. 1993–1994 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas ekonomikos klausimais. 1994–1995 m. Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėje – LR ekonomikos ministras.  1995–1999 m. LMA Europos integracijos tyrimų centro direktorius, nuo 1999 m. LMA Ekonomikos instituto vyriausias mokslinis bendradarbis, nuo 2001 m. Kauno technologijos universiteto (KTU) profesorius valandininkas, nuo 2002 m. KTU tarybos pirmininkas, nuo 2009 m. LMA prezidiumo narys, Humanitarinių ir socialinių mokslų skyriaus pirmininkas.

Žmona Egidija (g. 1955 m.). Vaikai Violeta (1965–1993), Artūras (g. 1970 m.), Lukas (g. 1988 m.).

Mokslinė ir pedagoginė veikla 
Tyrė ekonominės informacijos teorijos, valdymo ir planavimo informacinių sistemų, Lietuvos integracijos į Europos Sąjungą, šalies ekonomikos plėtros veiksnių ir strategijos, firmų ir įmonių strateginio valdymo problemas. Paskelbė per 120 mokslinių darbų, parašė 2 monografijas, 4 brošiūras, 3 vadovėlius universitetų studentams. Parengė 8 socialinių mokslų daktarus. Vadovavo ekspertų grupėms rengiant Lietuvos ekonomikos plėtros ilgalaikes strategijas iki 2015 ir 2020 m., Lietuvos nacionalinę energetikos strategiją iki 2020 m.

1991, 1996, 2001 ir 2006 m. rinktas LMA narys ekspertu, nuo 2009 m. narys korespondentas, nuo 2011 m. tikrasis narys.

Įvertinimas 
 2007 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

Šaltiniai 

|-

Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos ekonomikos ministrai
Lietuvos ekonomistai
Jerba Buena

Jerba Buena ( – „gera žolė“) – miestas Argentinoje, Tukumano provincijoje, Tukumano aglomeracijoje, apie 20 km į vakarus nuo Tukumano miesto. Departamento centras. 50,1 tūkst. gyventojų.

Jerba Buena – gyvenamasis Tukumano priemiestis. Čia įsikūrę daugiausia privatūs gyvenamieji namai, klubai, parduotuvės. Tačiau pakraščiuose yra ir skurdžių rajonų, vadinamųjų villa miserias. Netoli į vakarus nuo miesto iškilęs San Chavjero kalnas. Jerba Bueną supa Las Yungas miškai.

Nuorodos 
 Miesto portalas 

Tukumano provincijos miestai
Dvilapis purvuolis

Dvilapis purvuolis (Liparis loeselii) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalas. Daugiametis, gelsvai žalias, 8-20 cm aukščio. Stiebas tribriaunis, stačias, su 2 pamatiniais lapais, kurie pailgi arba elipsiški. Lapai blizgančiais paviršiais (nuo čia genties pavadinimas iš  – riebus, blizgantis). Žiedynas trumpas, turi iki 10 mažų gelsvai žalių žiedų. Žydi birželio – liepos mėn. 

Auga pelkėtose vietose.

Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Lietuvoje yra įsteigta pora draustinių saugančių šią rūšį, vienas iš jų yra Vyžuonų seniūnijoje augantis Vyžuonų šile. Čia įsteigtas Vyžuonų botaninis draustinis.

Gegužraibiniai
Alderetesas

Alderetesas () – miestas Argentinoje, Tukumano provincijoje, Krus Altos departamente, Tukumano aglomeracijoje, keli kilometrai į šiaurės rytus nuo Tukumano. 32,5 tūkst. gyventojų.

Alderetesas sudarytas 1987 m. susijungus Aldereteso, El Kortės ir Los Gutjereso gyvenvietėms.

Tukumano provincijos miestai
Kampinis (Zarasų r.)

Kampinis – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 7,5 km į pietvakarius nuo Turmanto, 3 km į šiaurę nuo Visagino. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 0,66 km, plotis iki 0,42 km. Altitudė 144,9 m. Krantai žemi, pelkėti, tik vakaruose, pietvakariuose sausesni. Ežerą iš visų pusių supa Pasmalvės miškas. Šiaurėje įteka upelis, vakaruose jungiasi su Skritelio ežeru (Smalvo ežero baseinas). 

Ežeras įeina į Smalvo kraštovaizdžio draustinį. Rytine pakrante eina Vilniaus-Daugpilio geležinkelis. Prie ežero yra Beržynės viensėdis.

Šaltiniai 

Zarasų rajono ežerai
Mikojan MiG-27

MiG-27 (rus. МиГ-27) – Tarybų Sąjungos trečios kartos naikintuvas.

Istorija 
Apie 1960 m. TSRS gynybos ministerija užsakė suprojektuoti ir pagaminti naujos kartos atakos naikintuvą, skirtą naudoti lokaliuose kariniuose konfliktuose. Tai turėjo būti lengvas, manevringas, sugebantis skristi ir lėtai ir greitai, naikintuvas, galintis skraidinti gana didelį ginklų kiekį. Ankstesnis tokio tipo naikintuvas MiG-23 nebeatitiko šių reikalavimų, todėl jo bazėje buvo pradėtas kurti naujasis.

Kodiniu pavadinimu 32-24, vėliau pervadintas MiG-235.20 1970 m. pirmą kartą pakilo į orą. Nuspręsta naikintuvą apginkluoti didesnio kalibro patranka. Jo taikiniai – ant žemės esantys objektai, tačiau naikintuvas, nors ir nebuvo apginkluotas oras-oras tipo raketomis, galėjo stoti į kovą su oro priešais.

Modifikacijos 
Pagal licenciją pavadinimu Bahadur gamina ir Indijos bendrovė Hindustan Aeronautics.

Flogger-D 
Mig-27 – bazinis modelis.
MiG-27D variantas specialiai pritaikytas branduolinių objektų naikinimui branduolinio karo atveju. Gamintas 1973 – 1977 m. (apie 560 vienetų).

Flogger-J 
MiG-27M patobulintas MiG-27D variantas su nauja patranka, papildyta elektronine įranga. Gamintas 1978 – 1983 m. (apie 150 naikintuvų).
MiG-27L patobulintas MiG-27M variantas skirtas Indijos KOP, papildytas oras-žemė tipo raketomis su infraraudonųjų spindulių taikikliais. Surinkta Indijoje apie 200 vienetų.
MiG-27H indiškojo varianto papildymas prancūziškais radarais. Vėliau pervadinatas į MiG-27Ls (apie 165 vnt.).

Flogger J-2 
MiG-27K – tarybinis variantas, papildytas raketomis su lazeriniais taikikliais, padidintas naikintuvo dydis. Surinkta apie 200 naikintuvų.

Šalys naudotojos

Dabar naudoja

Anksčiau naudojo 
 -

Ginkluotė 

 Viena GŠ-6-30 patranka (kalibras 30 mm), užtaisoma 260-300 šoviniais.
 Viso iki 4 000 kg oras-žemė tipo šaudmenų fiuzeliažo ertmėje ir pakabinta po sparnais.
Naikintuvui gali būti pakabinamas papildomas 450 litrų talpos degalų bakas.

Charakteristikos

Nuorodos 

 Global Security.org
 Global Aircraft.org

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Faustina Kovalska

Marija Faustina Kovalska (lenk. Maria Faustyna Kowalska, tikr. Helena Kowalska, Šv. Faustina, 1905 m. rugpjūčio 25 d. Głogowiece – 1938 m. spalio 5 d. Krokuvoje) – Lenkijos vienuolė, mistikė, Romos katalikų bažnyčios šventoji.

Gimė skurdžioje ir pamaldžioje valstiečių šeimoje. Buvo trečia iš dešimties vaikų ir pakrikštyta Helenos vardu. 3 metus mokėsi mokykloje, tačiau nuo 15-os metų metė mokyklą ir pradėjo dirbti, kad galėtų padėti savo šeimai. Nuo 17-os metų prašė tėvų leidimo stoti į vienuolyną, bet šie jai neleido. Pagaliau 1925 rugpjūčio 1 d. Helenai atsivėrė Dievo Motinos Gailestingumo seserų vienuolyno Varšuvoje durys. Pasibaigus postulatui, ji išvyko į noviciato namus Krokuvoje. Ten 1926 kovo 30 d. įvilktuvėse ji gavo abitą ir vienuolės Marijos Faustinos vardą. Po 2 metų ji davė laikinuosius, o 1933 m. gegužės 1 d. - amžinuosius skaistumo, neturto ir klusnumo įžadus. 1929 m. vasarį buvo trumpam atvykusi į Vilnių. Davusi amžinuosius vienuolinius įžadus, nuo 1933 m. gegužės 25 d. gyveno Vilniuje, čia patyrė Jėzaus apsireiškimų, kuriuos užrašė savo dienoraštyje. Vilniuje Faustinos dvasios tėvas buvo prof. kun. Mykolas Sopočka (1888–1975 m.), kuris ir paskatino vienuolę rašyti savo sielos dienoraštį. Jo padedama Faustina ėmėsi skelbti Viešpaties Gailestingumą. Kunigas Mykolas Sopočka taip pat susitarė su dailininku Eugenijumi Kazimirovskiu, kad jis nutapys Išganytojo atvaizdą pagal Faustinos regėjimus. Paveikslas buvo pradėtas tapyti 1934 m. sausio 2 d. Vienuolė pusę metų lankėsi dirbtuvėje kas savaitę, kad nurodytų klaidas bei patikslintų detales. 1934-ųjų birželį buvo nutapytas pirmasis Dievo Gailestingumo paveikslas. Iš Vilniaus 1936 m. Faustina perkelta į Varšuvą, vėliau  į Krokuvą. Visur ji dirbo paprastą darbą: virėjos, daržininkės, durininkės. Gyvendama Krokuvos vienuolijos namuose, ji pasiligojo ir du kartus gydėsi Prodniko ligoninėje (dab. šventojo Jono Pauliaus II lig.) greta Krokuvos. 1938 m. rugsėjo 17 d. slaugytoja ses. Alfreda Pokora seserį Faustiną iš Prodniko parveža į Lagievnikų vienuolyną, kur spalio 5 d. 22:45 val. sesuo Marija Faustina Kovalska po ilgų kantriai kentėtų kančių iškeliauja pas Viešpatį. Jos palaikai buvo palaidoti Krokuvoje - Lagievnikuose, Dievo Motinos Gailestingumo seserų vienuolyno kapinėse, bendrame kape, dabar Lagievnikų vienuolyno koplyčios altoriuje. 

2000 m. balandžio 30 d. Jonas Paulius II Faustiną Kovalską kanonizavo – paskelbė šventąja.

Lietuvoje jos vardu pavadinta Skaidiškių Dievo Gailestingumo apaštalės Šv. Faustinos koplyčia.

Nuorodos 

 Litany of Saint Faustina
 Šv. Faustina Kovalska, vienuolė, mistikė (1905-1938)
 Biografija 

Kovalska, Faustina
Kovalska, Faustina
Mikoyan-Gurevich MiG-25

MiG-25 (rus. МиГ-25) – Tarybų Sąjungos trečios kartos naikintuvas.

Istorija 
Šeštajame dešimtmetyje tuometinė valdžia užsakė konstruktorių biurui Mikoyan-Gurevich sukonstruoti naujos kartos naikintuvą, galintį pasiekti Mach 3 greitį. Tai buvo atsakas JAV projektuojamiems ir gaminamiems Lockheed YF-12, XF-108 Rapier.

Naikintuvas pradėtas projektuoti 1961 m. kovo 10 d. Pirmas prototipas, kodiniu pavadinimu E-155R, buvo pademonstruotas ir į orą pakilo 1964 m. kovo 10 d., o prototipas E-155P –  rugsėjo 9 d.

MiG-25 – pirmasis serijinis naikintuvas, kuris pasiekė 3 000 km/h greitį (27 000 m aukštyje). Tai daugiafunkcinis naikintuvas galintis vykdyti naikintuvo funkcijas, atlikti žvalgybines užduotis.

Bazinis serijinis modelis naikintuvas-perėmėjas MiG-25P yra aukštasparnio lėktuvo tipo, turi dvikilę statmeno komponavimo uodegą. Lėktuvo fiuzeliažui ir sparnams pagaminti panaudota apie 80 % plieno, apie 11 % – aliuminio ir 8 % – titano lydinių. Pusiau monokoko tipo fiuzeliažas pagamintas suvirinant. Specialiai suprojektuoti ir pagaminti didelio diametro ratai leidžia naikintuvui tūpti ir kilti aerodromuose su gruntinio tipo pakilimo takais.

1969 m. Gorkio mieste pradėta serijinė MiG-25P gamyba ir 1970 m. jie pradėjo tarnauti Tarybų Sąjungos KOP (Karinės oro pajėgos).

Su šiuo naikintuvu 1977 m. lakūnas-bandytojas A. Fedotov pasiekė absoliutų aukščio rekordą pakildama į 37 650 m aukštį, o vėliau su MiG-25 buvo pasiekti 29 pasaulio rekordai.

1982 m. MiG-25 dalyvavo Sirijos ir Izraelio konflikte, 1980-1988 m. Irano-Irako kare, 1991 m. Persijos įlankos kare. Manoma, kad šis naikintuvas buvo naudojamas ir Azerbaidžano ir Armėnijos konflikte.

Serijiniu būdu MiG-25 baigtas gaminti 1985 m.

Modifikacijos 
MiG-25 – projektinis modelis, skirtas žvalgybai (projektas E-155R) ir kaip naikintuvas-perėmėjas (projektas E-155P).

MiG-25P – serijinis naikintuvas-perėmėjas, pradėtas gaminti 1969 m., papildytas radaru RP-25 Smerč () su paraboline antena, galėjo susekti taikinį esantį už 100 km (su automatiniu lydėjimo nuotoliu apie 50 km).

MiG-25PD ir MiG-25PDS – serijinis naikintuvas-perėmėjas, pradėtas gaminti 1978 m., papildytas nauju radaru Sapfir-25 ().

Šalys naudotojos

Dabar naudoja 
  (apie 20 vnt.)
  (1 vnt.)
  (19 vnt.)
  (60 vnt.)
  (5 vnt.)
  (5 vnt.)

Anksčiau naudojo

Ginkluotė 
 Keturios oras-oras tipo, vidutinio nuotolio, radiolokacinės, pusiau aktyvios R-40R (Nato kodas AA-6 'Acrid') raketos
 Keturios papildomos, trumpo nuotolio artimai kovai, R-40T raketos su šiluminiu taikikliu.

Charakteristikos

Nuorodos 

 MiG-25 istorija
 MiG-25 prieš SR-71 Blackbird
 globalaircraft.org

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Mikoyan-Gurevich MiG-3

MiG-3 () buvo Tarybų Sąjungos antro pasaulinio karo naikintuvas. Tai buvo tolimesnė MiG-1 versija, kurioje buvo sumažintos lėktuvo valdymo problemos. Nors šios problemos niekada nebuvo galutinai išspręstos, šis modelis buvo laikomas pasisekusiu.

Istorija 
Mikojanas ir Gurevičius padarė daugybę MiG-1 konstrukcinių pakeitimų po to, kai bandymuose išryškėjo nemažai pavojingų šio lėktuvo savybių. Svarbesnis keitimas buvo išorinių sparnų kampo į viršų padvigubinimas siekiant didesnio lėktuvo stabilumo. Taip pat buvo prailgintas lėktuvo priekis, kad paslinkus į priekį variklį pasislinktų į priekį ir masės centras. Šie pakeitimai netrukus buvo įgyvendinti MiG-1 gamybos linijoje ir nuo 1941 kovo kasdien nuo konvejerio nuriedėdavo 10 lėktuvo vienetų. Netrukus modelis pasirodė mūšio lauke, sunaikino porą Ju 86 naikintuvų netgi šiek tiek prieš Tarybų Sąjungos ir Vokietijos konfliktą. Operacijos Barbarosos  metu buvo surinkta 1200 MiG-3 vienetų.

MiG-1 buvo sukonstruotas kaip didelio aukščio naikintuvas, o MiG-3 šioje srityje pastarąjį net pranoko. Vis dėlto daugiausia kovų prieš vokiečių naikintuvus vyko labai žemai, o tokiems aukščiams MiG-3 buvo ne itin pritaikytas. Buvo bandyta šį lėktuvą panaudoti kaip žemės atakos naikintuvą, tačiau greitai tokio panaudojimo buvo atsisakyta. MiG-3 gamybos pabaigą nulėmė AM-35 variklio gamybos nutraukimas (kad Aleksandras Mikulinas galėtų daugiau dėmesio skirti AM-38 varikliui, naudotam Il-2 gamyboje). Buvo bandymų naikintuve naudoti specialiai MiG-3 sukurtą AM-37 variklį. Ši modifikacija buvo pavadinta MiG-7, bet netrukus nutraukus ir šio variklio gamybą, projektas sustojo. Nuo 1942 pavasario MiG-3 buvo perkelti iš fronto dalinių į priešlėktuvinės gynybos eskadriles, ir kai kuriose iš jų šiuos lėktuvus naudojo net iki pat karo pabaigos.

Paskutinis bandymas buvo panaudoti ASh-82 radialinį variklį, tą patį variklį, kurį naudojo La-5 naikintuvuose, pakeitusiuose LaGG-3 naikintuvus. Pastarieji prototipai buvo pavadintiI-210 bei I-211, ir rezultatas buvo tiek sėkmingas, kad buvo nuspręsta modelį pradėti masiškai gaminti MiG-9 pavadinimu (nepainioti su vėlesniu reaktyviniu MiG-9). Tačiau La-5 jau buvo pradėtas gaminti, ir I-211 negalėjo pasiūlyti nieko geresnio už La-5.

Viso karo metu Mikojanas ir Gurevičius tobulino MiG-3 laikydamiesi didelių aukščių lėktuvo klasės standartų, tad sukūrė žymiai didesnius ir galingesnius prototipus nuo I-220 iki I-225 (kai kurie šaltiniai klaidingai priskiria MiG-7 vienam iš šių prototipų). Nors šie modeliai buvo daug žadantys, oro mūšiai virš Vokietijos pademonstravo, kad propelerinių lėktuvų era pamažu gęsta, todėl serijinė gamyba nebuvo pradėta. 

Paskutiniuose dviejuose prototipuose I-230 ir I-231 buvo stengiamasi kiek galima labiau patobulinti MiG-3 ir jo variklį, daugiausia lengvinant naikintuvą, bet tuo metu TSRS oro pajėgos jau nebesidomėjo šiuo projektu.

Naudotojai 
 Tarybų Sąjungos karinės oro pajėgos.

Charakteristikos

Panašūs lėktuvai 
 Heinkel He 100
 Curtiss XP-37

Nuorodos 

 MiG-3 versijos
 MiG-3 iš ctrl-c.liu.se 
 MiG-3
 MiG-3 fiddlersgreen.net puslapyje

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Povilas Aksomaitis

Povilas Aksomaitis (1938 m. kovo 29 d. Kaune – 2004 m. rugpjūčio 23 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, politinis veikėjas, signataras.

Biografija 
1956 baigė Kauno 8-ąją vidurinę mokyklą. 1961 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1967 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1961–1990 m. dirbo Lietuvos hidrotechnikos ir melioracijos mokslinio tyrimo institute Kėdainiuose. 1968–1975 m. mokslinės informacijos ir propagandos skyriaus vedėjas. 1975–1977 m. lietinimo sektoriaus vadovas. 1977–1990 m. drėkinimo laboratorijos vedėjas, 1968 m. vyr. mokslinis bendradarbis. 

1990 m. išrinktas į Lietuvos Respublikos Aukščiausiąją Tarybą, Kovo 11 d. Akto signataras. Kandidatavo 1992 m. Seimo rinkimuose.

1995–2000 m. Kėdainių rajono savivaldybės tarybos narys.

1993–1995 m. išrinktas Tėvynės sąjungos (TS) Kėdainių skyriaus tarybos pirmininku. 2000 m. pasitraukė iš TS, rinkimuose atstovavo Tėvynės liaudies partijai.

Palaidotas Kėdainių Kauno gatvės kapinėse.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo kryptis – žemės ūkio augalų drėkinimas, drėkinimo sistemų konstrukcijos ir eksploatavimo ypatumai.

Bibliografija 
 Daržovinių kultūrų laistymas, su J. Eidžiūnu, 1967 m.
 Kultūrinių ganyklų sausinimas ir naudojimas, su P. Balzarevičiumi, 1969 m., rusų kalba
 Žemės ūkio kultūrų lietinimas, su kitais, 1972 m.
 Hidrotechnikos inžinieriaus žinynas, su kitais, 1982 m.
 Agronomo žinynas, su kitais, 1987 m.
 Povilas Aksomaitis. – V.: Valstybės žinios, 2008. – 112 p. – ISBN 978-9986-18-176-7
 Povilas Aksomaitis: biografinė apybraiža (sud. Albina Mališauskienė). – V.: Valstybės žinios, 2008. – 174 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-18-182-8

Šaltiniai 

Lietuvos hidrologai
Lietuvos inžinieriai hidrotechnikai
Kovo 11 akto signatarai
Seimo nariai
Kėdainių politikai
Arkų nacionalinis parkas

Arkų nacionalinis parkas – JAV nacionalinis parkas, esantis Jutos valstijoje. Parko paskirtis – išsaugoti daugiau nei 2000 natūralių smiltainio arkų. Parkas įsteigtas 1971 m. lapkričio 2 d. Jo plotas apie 309 km².

Arkų formavimasis 
Arkų formavimosi mechanizmas yra sudėtingas procesas, kuris prasidėjo prieš 300 mln. metų. Tada susiklostė akmens druskos klodai, susidarę išgaravus jūros vandeniui. Vėliau jie buvo padengti kitomis uolienomis (dažnai smiltainiu). Atsidūrusi po kitais sluoksniais, akmens druska, veikiama milžiniško uolienų slėgio, pradėjo tekėti, raukšlėtis, formuoti taip vadinamus diapyrus. Taip palaipsniui suraukšlėjo ir virš akmens druskos esančius smiltainio sluoksnius. Vėliau visa teritorija buvo pakelta, o akmens druska buvo eroduota. Žymiai atsparesnė erozijai uoliena – smiltainis – liko arkų pavidalu.

Nuotraukų galerija 

JAV nacionaliniai parkai
Zigopetalas

Zigopetalas (Zygopetalum) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitiniai augalai su blizgančiais pailgais ar lancetiškais lapais. Graikiškai zygon jungas, – petalon – lapas, žiedalapis, t. y. turi nedidelį sustorėjimą prie lūpos pagrindo, prilaikantį žiedlapius. Žydi ryškiaspalviais gražiai margais žiedais. Žiedai kvapūs, juos apdulkina kolibriai.

Augalai paplitę Pietų Amerikos drėgnuose miškuose, daug rūšių auga Brazilijoje.

Gentyje yra 14 rūšių.

Priežiūra 
Šie augalai auginami giliuose vazonuose, nes jų šaknų sistema labai vešli. Jie tinka vidutinio dydžio medžio žievės gabaliukai, 20% perlito ir turėtų būti persodinami kas 2-3 metai pavasarį. Jiems patinka šiek tiek rūgštokas substratas. Cimbidiams skirtas substratas puikiai tiks ir zigopetalams.

Zigopetalams reikalingas 50-60% drėgmė. Saulėta, bet nuo tiesioginės saulės šviesos apsaugota vieta. Lapai dažniausiai būna gelsvai žali jei augalas gauna pakankamai šviesos. Tačiau jiems reikia mažiau šviesos nei cimbidžiams. O jei šviesos gauna per daug- jų lapai pagelsta ir nudega. Augalai taip pat nekraus žiedų jei negaus pakankamai šviesos. Tamsiai žali lapai rodo, jog augalas negauna pakankamai šviesos. Senų lapų galiukai dažniausiai paruduoja- tai yra visiškai normalu.

Šios orchidėjos gali pakęsti ir 40°C karštį jei yra sudarytos pakankamos drėgmės sąlygos. Optimali temperatūra, kurioje auginamas zigopetalas yra 21-26°C dienos metu ir 6-8°C nakties metu. Kai kurie augintojai teigia, jog jie gali ištverti ir temperatūrą netolimą nuliui. Tačiau esant itin dideliam karščiui- augalas gali numesti žiedų pumpurus. O toks dienos temperatūrų skirtumas yra būtinas, kad augalas galėtų krauti žiedus ir žydėti. Esant pastoviai temperatūrai augalas paprasčiausiai nežydės.

Rūšys 

 Zygopetalum brachypetalum
 Zygopetalum crinitum
 Zygopetalum ghillanyi
 Zygopetalum graminifolium
 Zygopetalum maculatum  
 Zygopetalum maxillare
 Zygopetalum microphytum
 Zygopetalum pabstii
 Zygopetalum pedicellatum
 Zygopetalum reginae
 Zygopetalum sellowii
 Zygopetalum silvanum
 Zygopetalum sincoranum
 Zygopetalum triste

Nuorodos 
 Orchids house: Zygopetalum 
 Orchidėjų namai: "Zygopetalum'

Gegužraibiniai
Lūpragė

Lūpragė (Stanhopea) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis.

Žiedai daugiau kaip 20 cm skersmens, apyžiedžio lapeliai stori, mėsingi. Žydi gana trumpai, 1-3 dienas, skleidžia stiprų aromatą. Vidurinės lūpos dalyje yra ragus primenančios skiltys. Žiedai visada išsiskleidžoa tarsi apversti žemyn. Augalai prisitaikę, kad jų žiedai būtų apdulkinami kryžmiškai.

Augalai paplitę Pietų ir Centrinėje Amdrikoje. Auga drėgnuose miškuose.

Rūšys 
Gentyje yra 55 rūšys:
 Kostarikinė lūpragė (Stanhopea costaricensis) 
 Abrikosinė lūpragė (Stanhopea jenishiana) 
 Akiuotoji lūpragė (Stanhopea oculata) 
 Tigrinė lūpragė (Stanhopea tigrina)
 Tikroji lūpragė (Stanhopea tricornis) 
ir kt.

Nuorodos 
 The Stanhopea Pages 

Gegužraibiniai
Sobralija

Sobralija (Sobralia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas XVIII a. ispanų botaniko Fransisko Sobralio garbei. Tai ant žemės augančios orchidėjos, nors yra ir epifitinių rūšių. Žiedai ryškiaspalviai, stambūs, išsiskleidžia vienas po kito, bet žydi trumpai.

Augalai paplitę Centrinėje ir Pietų Amerikoje. Auga šlapiuose miškuose.

Rūšys 
Gentyje yra apie 125 rūšys:
Puošnioji sobralija (Sobralia decora)
Stambiažiedė sobralija (Sobralia macrantha)
Geltonžiotė sobralija (Sobralia xantholeuca)
ir kt.

Nuorodos 
The Sobralia Pages
Sobralia
Galería de Orquídeas Peruanas: Sobralia 

Gegužraibiniai
Korbanas

Korbanas ( dgs. korbanot 'קרבנות) – Jeruzalės šventykloje iki 70 m. ant šventyklos altoriaus vykęs švarių gyvulių, paukščių aukojimas už žydų nuodėmes. Galutinai sustabdytas sugriovus Antrąją šventyklą. Korbano aukai dažniausiai buvo parenkami avinai ir jaučiai. Aukojimą atlikdavo Levio genties kunigai, vadinami konahim.

Nuorodos 

 Samariečių korbanotas tebedaromas iki šiol
 Vėl korbanotas už nuodėmes?
 Korbanotas šiandien? 

Judaizmo istorija
Antanas Simonas Pilypaitis

Antanas Simonas Pilypaitis (1932 m. sausio 31 d. Šiaudinėje, Šakių raj. – 2000 m. spalio 21 d. Vilniuje) – architektas, Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1949–1955 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1961–1964 m. Lietuvos statybos ir architektūros mokslinio tiriamojo instituto aspirantas.

1954–1956 m. Kauno miesto architektūros paminklų apsaugos inspekcijos architektas. 1956 m. SSKP narys. 1956–1961 m. Statybos ir architektūros reikalų komiteto Lietuvos architektūros paminklų valstybinės inspekcijos viršininkas.  1964–1966 m. Specialiųjų mokslinių restauracinių gamybinių dirbtuvių vyr. mokslinis bedradarbis, vyr. architektas. 1970–2000 m. Paminklų restauravimo instituto, AB „Paminklų restauravimo institutas“ projektų vyr. architektas, vyr. specialistas, Metodikos skyriaus viršininkas ir vyr. architektas, pirmasis direktoriaus pavaduotojas ir vyr. architektas.

1966–1970 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas. 1970–1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Urbanistikos katedros docentas. Be to, 1995–1997 m. dėstė Vilniaus universiteto Naujosios istorijos katedroje.

1969–1974 m. Architektų sąjungos valdybos sekretorius. 1982 m. Lietuvos SSR nusipelnęs architektas. 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys.  1997 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000 m. apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino V laipsnio ordinu (Riterio kryžius). LR valstybinės paminklosaugos komisijos narys, įvairių mokslinių ir metodinių tarybų narys.

Darbai 
Parengti Skuodo (1972 m.), Vilniaus (1975 m.), Trakų (1973 ir 1984 m.), Klaipėdos, Telšių senamiesčių regeneracijos projektai (su bendrautoriais). Daugelio Vilniaus senamiesčio kvartalų, pavienių vertingų pastatų regeneracijos projektų autorius.

Parašė knygas „Kauno rotušė“ (1961 m.), „Lietuvos architektūros istorija nuo seniausių laikų iki XVII a. vidurio“ (1987 m.), „Lietuvos banko rūmai“ (1995 m.) Paskelbė apie 40 straipsnių senamiesčio atnaujinimo, architektūrinio kraštovaizdžio apsaugos klausimais.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Vilniaus politikai
Randenė

Randenė (Caladenia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kurią 1810 m. aprašė Robertas Brounas (Robert Brown), rinkęs augalus Australijoje.

Tai smulkios ar vidutinio dydžio orchidėjos su vienu plaukuotu, lancetišku ar pailgu lapu, išaugusiu iš požeminių gumbų. Žiedynas raceminis, su 1-8 žiedais, kurie turi pirštuotus ar dantytus kraštus.

Augalai paplitę Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Indonezijoje ir Malaizjoje

Rūšys 
Gausi rūšių skaičiumi gentis. Žinoma apie 240 rūšių:
Geltonoji randenė (Caladenia flava)
Dailioji randenė (Caladenia patersonii) 
Ruožuotoji randenė (Caladenia roei) 
ir kt.

Nuorodos 
Caladenia 
Spider Caladenia Orchids 

Gegužraibiniai
Jonas Bliūdžius

Jonas Bliūdžius (1880 m. lapkričio 20 d. Bliūdžiškiuose, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis – 1948 m. ?) – Lietuvos mokytojas, karininkas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje ir Maskvos junkerių mokykloje.

1901–1909 m. pradžios mokyklų mokytojas. 1903–1908 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1905–1907 m. revoliucinių įvykių Užnemunėje organizatorius. Nuo 1909 m. dirbo savo ūkyje, bet 1911 m. už revoliucinę veiklą nuteistas 6 mėn. tvirtovės kalėjimo. 1914–1917 m. mobilizuotas, kariavo Pirmojo pasaulinio karo frontuose Sibire, Galicijos fronte, Ukrainoje. Vokiečiams užėmus Kijevą, kartu su kitais Lietuvos karininkais grįžo į Lietuvą. Nuo 1918 m. pabaigos tarnavo Lietuvos kariuomenėje, pulkininkas leitenantas.

Į Steigiamąjį Seimą iškeltas I (Marijampolės) rinkiminėje apygardoje pagal Lietuvos valstiečių sąjungos sąrašą. Nuo 1921 gruodžio 16 d., Seimo nario mandato atsisakius Konstantinui Žukui, tapo seimo nariu nuo socialistų liaudininkų demokratų ir valstiečių sąjungos bloko.

Pasibaigus Seimo kadencijai, grįžo į kariuomenę. Paskirtas Šaulių sąjungos viršininko antruoju pavaduotoju. 1929 m. gegužės 1 d. atleistas į atsargą, atsargos pulkininkas leitenantas.

Literatūra 
 Bliūdžius Jonas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 10.
 Bliūdžius Jonas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1954, t. 3, p. 75.
 Tamošaitis M., Bliudžius Jonas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 103–104.

Šaltiniai 

Seimo atstovai
Lietuvos pulkininkai leitenantai
Lietuvos pedagogai
Šaulių sąjungos nariai
Duoba

Duoba (Coelia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis.

Rūšys 

Coelia bella
Coelia densiflora
Coelia guatemalensis
Coelia macrostachya

Nuorodos 

Gegužraibiniai