joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Erdmonas Simonaitis

Erdmonas Simonaitis (1888 m. Spiečiai, Tilžės apskritis – 1969 m. Veinheimas, Vokietija, 1991 m. perlaidotas Lėbartų kapinėse šalia Klaipėdos) – Mažosios Lietuvos politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Šilutės gimnazijoje, tačiau baigė Tilžės gimnaziją. Dirbo vyresniuoju sekretoriumi Tilžės ir Pilkalnio teismuose. 1909 m. Tilžėje įsitraukė į lietuvišką veiklą. 1912 m., kartu su kitais vietos lietuviais, Tilžėje įkūrė lietuvių klubą ir jam dvejus metus vadovavo. Jo veikloje dalyvavo ir Vydūnas. 1913 m. sudarė pirmąjį spausdintą Mažosios Lietuvos bibliotekos lietuviškų knygų katalogą. Pirmojo Pasaulinio karo metu mobilizuotas į Vokietijos kariuomenę. Po tarnybos kariuomenėje nuo 1918 m. rugpjūčio mėn. dirbo vokiečių spaudos skyriaus nariu Vilniuje, kur susipažino ir suartėjo su Lietuvos Tarybos nariais ir kitais lietuvių politiniais veikėjais. Nuo to laiko rėmė mažlietuvių ir didlietuvių politinio suartėjimo idėją. 1918 m. lapkričio viduryje trumpam grįžo į Tilžę, kur dalyvavo steigiant Prūsų lietuvių tautos tarybą, o šiai tarybai priėmus Tilžės aktą, grįžo į Vilnių, akto taip ir nepasirašęs.

1919 m. Klaipėdos kraštą atskyrus nuo Vokietijos, su lietuvininkų delegacija vyko į Paryžių, kur Tautų sąjungos komisijai nuodugniai apibūdino krašto ekonominę padėtį siekdamas įrodyti, jog tik susijungęs su Lietuva, kraštas galės klestėti. 1923 m. buvo nominalus Klaipėdos sukilimo politinis vadovas ir sausio – vasario mėn. vadinamosios „sukiliminės“ direktorijos pirmininkas. Šiose pareigose kreipėsi į Prancūzijos, Italijos ir Anglijos vyriausybes, reikalaudamas iš Klaipėdos krašto išvesti Prancūzijos kariuomenę.

1924–1926 m. buvo Šilutės apskrities viršininkas, vėliau aktyviai dalyvavo Klaipėdos krašto politiniame gyvenime. Nuo 1926 m. iki 1934 m. Klaipėdos apskrities viršininkas. Per Neumanno-Zaso bylą gubernatoriaus Jono Navako 1934 m. paskirtas Klaipėdos miesto vyriausiuoju burmistru, tačiau Klaipėdos miesto taryba tokio paskyrimo nepriėmė ir Simonaičiui algos nemokėjo. Buvo šiose pareigose iki 1936 m. 1939 m. kovo mėnesį naciamas okupavus Klaipėdos kraštą, pasitraukė į Kauną. 

Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, nacių suimtas, nuo 1942 m. lakpričio iki 1945 m. balandžio 29 d. kalintas Mauthauzeno ir Dachau koncentracijos stovyklose. Išlaisvintas JAV kariuomenės. 1946 m. atnaujinus Mažosios Lietuvos tarybos veiklą, atstovavo Vokietijos lietuvių bendruomenei Pasaulio lietuvių bendruomenės seime, buvo Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto narys.

Įvertinimas 
 Gedimino ordinas;
 Vytauto Didžiojo ordinas;
 Šaulių žvaigždė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Sukilėlių vado dukra neišsižadėjo Klaipėdos.

Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjai
Lietuvos burmistrai
Brogiškės

Brogiškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybės pietvakariuose, šalia kelio Dusetos-Vyžuonos. Į šiaurę nuo kaimo telkšo Žiegas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Mozyrius

Mozyrius – miestas pietų Baltarusijoje, Pripetės upės dešiniajame krante, Gomelio sritis; Mozyriaus rajono centras.

Istorija 
Pirmą kartą paminėtas 1153 m., priklausė Kijevo, Černigovo ir Turovo kunigaikštystėms. 1174 m. Mozyrių užpuolė lietuviai, 1227 m. ir 1244 m. nusiaubė totoriai. XIV a. viduryje atiteko Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo XV a. pabaigos priklausė M. Glinskiui, kuris 1508 m. pasidavė Maskvai, pagal Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Maskvos 1508 m. taiką grąžintas Lietuvai. Nuo 1565 m. Mozyriaus pavieto centras. 1577 m. gavo miesto teises. 1497 m. ir 1521 m. miestą sudegino Krymo totoriai, 1648 m. nusiaubė kazokai, 1654 m. užėmė Rusijos kariuomenė, 1667 m. grąžintas Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1793 m. atiteko Rusijos imperijai, 1795–1924 m. apskrities centras. 1919 m. atiteko Baltarusijos TSR. Per Lenkijos–Tarybų Rusijos karą prie Mozyriaus lenkai 1920 m. kovo mėn. sumušė bolševikus. 1938–1954 m. Mozyrius buvo Polesės srities centras. Smarkiai nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą.

Ekonomika 
Yra oro uostas, upių uostas, geležinkelio stotis. Per miestą eina geležinkelis ir plentas Babruiskas–Žitomyras (Ukraina), naftotiekis Draugystė. Vyrauja naftos perdirbimo, metalo apdirbimo, įrengimų gamybos, medienos apdirbimo, chemijos (trąšų), elektrotechnikos, baldų, tekstilės (trikotažo), siuvimo, maisto (pieno, alaus) pramonė. Prie Mozyriaus nuo 1982 m. kasama akmens druska.

Kultūra 
Yra Padagoginis institutas, kraštotyros muziejus, Dramos teatras. Yra Šv. Mykolo bernardinų bažnyčia, pastatyta 1760–1775 m., perstatyta XIX a., Šv. Arkangelo Mykolo (1743–1745 m.) vienuolynas ir bažnyčia, XVIII a. Cistersų vienuolynas.

Sportas 
 FK Slavija-Mazyr (futbolo klubas);
 „Jaunystės“ („Junactva“) stadionas, kurio talpa daugiau nei 17 tūkst. žiūrovų.

Šaltiniai
Žlobinas

Žlobinas (, ) – miestas pietryčių Baltarusijoje, prieplauka prie Dniepro upės; rajono centras. Per miestą eina Minsko-Gomelio plentas ir geležinkelis. Mašinų gamybos, plieno, lengvoji, maisto pramonė.

Istorija 

Žlobinas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1492 m.

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Svetlahorskas

Svetlahorskas () – miestas Baltarusijoje, prieplauka Biarezinos upės pakrantėje; rajono centras. Per miestą eina Žlobino – Žytomyro geležinkelis. Celiuliozės, lengvoji, chemijos pramonė, šiluminė elektrinė. Yra dvi cerkvės ir katalikų bažnyčia.

Istorija 

Svetlahorskas miesto statusą turi nuo 1961 m.

Sportas 
 FK Khimik– buvęs futbolo klubas.
 „Paperniko“ stadionas, kurio talpa 2,5 tūkst žiūrovų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Būrai

Straipsnis apie Pietų Afrikos Respublikos baltųjų tautą – Afrikanai
Būrai (iš  „valstietis“, vok. dial. Būr) – Mažosios Lietuvos valstiečiai.

Būrų epas 
XVIII a. būrų gyvenimo panoramą atskleidžia Kristijono Donelaičio poema „Metai“ (1765–1775). Poemoje vaizduojami būrai iš Vyžlaukio valsčiaus reprezentuoja lietuvių tautą. Jų yra 34 vyrai ir 15 moterų. K. Donelaitis skirsto būrus į „viežlybus“ (teigiamus) ir „nenaudėlius“ (neigiamus). Viežlybiesiems būrams priklauso Pričkus, Krizas, Lauras, Selmas; nenaudėliams – Dočys, Slunkius, Pelėda, Enskys, Plaučiūnas. Viežlybųjų būrų gyvenimu, jų lūpomis autorius moko, kaip reikia dirbti ir gyventi. Nenaudėliai yra girtuokliai, triukšmadariai, tinginiai ir dėl to nuskurdėliai. Moterys veikia kaip kolektyvas, ryškesnių jų paveikslų K. Donelaitis nevaizduoja. Visi būrai gyvena sunkiomis baudžiavinių darbų ir santykių sąlygomis.

Nuorodos 
 Kristijonas Donelaitis. METAI 
 K. Donelaičio „Metų“ analizė 

Mažoji Lietuva
Valstiečiai
Prūsijos žemėvalda
Rečyca

Rečyca (arba Rečica) – miestas pietryčių Baltarusijoje, apie 45 km į vakarus nuo Gomelio, prieplauka prie Dniepro upės; Rečicos rajono centras. Geležinkelio stotis. Statybinių medžiagų, medienos apdirbimo, lengvoji, maisto pramonė. Laivų remontas. Netoli miesto išgaunama nafta.

Pavadinimo kilmė 
Miesto pavadinimas – hidroniminės kilmės, siejamas su Dniepro intako – Rečicos upelio pavadinimu.

Istorija 

Manoma, kad gyvenvietė egzistavo jau XI a. II pusėje, o XII a. viduryje pateko į Turovo-Pinsko kunigaikštystės sudėtį. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1213 m.

Valdant Gediminui XIV a. I pusėje Rečica pateko į Lietuvos didžiosios kunigaikštystės sudėtį ir buvo jos valdoma iki 1793 m. antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo.

XIV a. pabaigoje Vytautas Didysis Recicoje pastatė medinę tvirtovę.

1511 m. spalio 11 d. LDK valdovas Žygimatas Senasis Rečicai suteikė Magdeburgo teises bei kitas privilegijas, kurias vėliau patvirtino kiti Lietuvos valdovai, 1561 m. Žygimatas Augustas, o 1596 m. – Zigmantas Vaza. 1634 m. Minsko vaivada Aleksandras Sluška Rečicoje fundavo domininkonų vienuolyną. Miestas smarkiai nukentėjo XVII a. vidurio karų su Maskva metu. Miesto statusą įgijo 1796 m.

Antrojo pasaulinio karo metais 
Vokiečiai užėmė miestą 1941 m. rugpjūčio 23 d., o lapkričio mėn. tris tūkstančius žydų atsidūrė gete. Lapkričio 25 d. žydai buvo išžudyti. Pokario metais į miestą grįžo dalis žydų, kurių apie 1970 m. čia buvo apie tūkstantį, tačiau žlugus Sovietų Sąjungai dalis jų išvyko gyventi į Izraelį ir kitas vakarų valstybes.

Sportas 
 FK Sputnik Rečica (futbolo klubas)
 FK Vedrič-97 Rečica (buvęs futbolo klubas)
 Centrinis miesto stadionas, kurio talpa 3 170 žiūrovų.

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Kalinkavičai

Kalinkavičai (arba Kalinkovičiai) – miestas pietų Baltarusijoje, 10 km į šiaurės rytus nuo Mozyriaus; rajono centras. Svarbus transporto mazgas. Mieste kertasi Bresto-Gomelio ir Babruisko-Žitomiro plentai ir geležinkeliai. Maisto, chemijos, baldų pramonė.

Istorija 

Kalinkavičai miesto statusą įgijo 1926 m.

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Rahačovas

Rahačovas (arba Rogačiovas) – miestas rytų Baltarusijoje, apie 20 km į šiaurę nuo Žlobino, prieplauka prie Dniepro ir Drutės santakos; rajono centras. Per miestą eina Mogiliovo-Žytomyro geležinkelis ir Bresto-Maskvos plentas. Maisto, baldų pramonė.

Istorija 
Rahačovas rašytiniuose šaltiniuose minimas XII a. Netrukus visa Padnieprė atiteko Lietuvos DK ir buvo valdoma.

Miesto statusą įgijo 1772 m. Netrukus po Žečpospolitos padalinimo atiteko Rusijos imperijai.

Sportas 
 „Makslaijn“ – futbolo klubas;

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Žytkavičai

Žytkavičai (arba Žitkovičiai) – miestas pietų Baltarusijoje, prie Bresto-Gomelio geležinkelio; rajono centras. Maisto, medienos apdirbimo pramonė.

Istorija 

Žytkavičai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1500 m. Miesto statusą įgijo 1971 m.

Sportas

Futbolas 
 UAS Žitkoviči futbolo klubas.
 Centrinis miesto stadionas.

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Dobrušas

Dobrušas – miestas Baltarusijoje, apie 20 km į rytus nuo Gomelio, prie Iputės upės; rajono centras. Per miestą eina geležinkelis ir plentas Gomelis-Brianskas (Rusija). Nuo 1870 m. gaminamas popierius, yra celiuliozės, maisto, porceliano pramonė.

Istorija 

Žinomas nuo 1560 m., kai priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Dobrušas miesto statusą turi nuo 1935 m.

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Choinikai

Choinikai – miestas Baltarusijoje, apie 50 km į pietryčius nuo Mozyriaus; rajono centras. Medienos apdirbimo, statybinių medžiagų pramonė.

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėti 1504 m. Gyvenvietė buvo prijungta prie Rusijos imperijos po antrojo ATR padalijimo 1793 m. Nuo 1927 m. – priklausė Baltarusijos TSR. Nuo 1938 m. – miesto tipo gyvenvietė. Nuo 1941 m. rugpjūčio 25 d. iki 1943 m. lapkričio 23 d. Choinikai okupuoti vokiečių. Choinikai miesto statusą įgijo 1967 m. Choinikus ir jų apylinkes labai paveikė 1986 m. balandžio 26 d. įvykusi Černobylio atominė katastrofa.

Išnašos

Nuorodos 
  

Gomelio srities miestai
Petrykavas

Petrykavas (arba Petrikovas) – miestas Baltarusijoje, prieplauka prie Pripetės upės, priešais Ubortės žiotis; rajono centras. Statybinių medžiagų, maisto pramonė. Netoliese išgaunama kalio druska.

Istorija 
Petrykavas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo XV a. Miesto statusą turi nuo 1935 m.

Sportas 
 FK Šachcior
 Miesto stadionas arba kitaip „Pripetės“ stadionas.

Šaltiniai 

Gomelio srities miestai
Garnys

Garnys yra:

 garninių šeimos paukštis;
 kaimas Švenčionių rajone;
 satyros ir humoro laikraščiai:
 Garnys (Brazilija);
 Garnys (Kaunas).
Kobrynas

Kobrynas (arba Kobrinas) – miestas pietvakarių Baltarusijoje, 52 km į šiaurės rytus nuo Bresto, prie Muchaveco upės ir Bugo-Dniepro kanalo; Kobrino rajono centras. Svarbus transporto mazgas. Keliai į Brestą, Gomelį, Maloritą, Babruiską.

Istorija 
Kobrinas yra vienas seniausių Baltarusijos miestų, rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1287 m. Iki XIII a. priklausė Volynės Vladimiro kunigaikštystei. Nuo XIV a. pirmos pusės priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIV a. čia pastatyta medinė pilis. Žinoma, kad bent nuo 1366 m. miestą valdė Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas, jam mirus sūnus Teodoras, po jo šio sūnus Romanas. 1404 m. Romanas iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto gavo privilegiją valdyti Kobriną ir gretimas žemes, ši privilegija laikoma Kobrino kunigaikštystės, gyvavusios iki 1519 m. įkūrimo data, o Romanas – kunigaikščių Kobrinskių giminės pradininku. Kobrinas buvo šios kunigaikštystės, nuo 1519 m. valstybinės Kobrino seniūnijos, 1520–1566 m. Kobrino apskrities (pavieto) centras. Nuo 1532 m. Kobrino seniūnija dažnai buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Lenkijos valdovų žmonų (Bonos Sforcos, Onos Jogailaitės, Konstancijos Austrės) valda. Iš Kobrino seniūnijos 1588 m. įkurta Kobrino ekonomija, gyvavusi iki 1795 m., (nuo XVIII a. pradžios Brastos-Kobrino ekonomija), Kobrinas – jos centras, vėliau – vienas centrų.

1589 m. Kobrinui suteiktos Magdeburgo teisės ir herbas, XVII a. viduryje turėjo apie 500 pastatų. Miestą per XVII a. vidurio karus nuniokojo Rusijos kariuomenė, jis smuko ir 1766 m. prarado savivaldą. 1791–1940 m. Kobrino apskrities centras. 1794 m. jį užėmė Rusijos imperijos kariuomenės junginys, kuriam vadovavo Aleksandras Suvorovas, jį Rusijos imperijos valdžia vėliau apdovanojo didžiuliu buvusios ekonomijos padaliniu – Kobrino raktu. Per 1812 m. Prancūzijos-Rusijos karą 1812 m. liepos mėn. tarp Prancūzijos Didžiosios armijos Saksų korpuso rinktinės ir Rusijos 3-osios armijos junginių įvyko Kobrino mūšis – pirmasis per tą karą sėkmingas rusams. XIX a. ketvirtame dešimtmetyje dėl Dniepro-Bugo kanalo rekonstrukcijos ir kitų darbų Kobrino plėtra ėmė spartėti. 1882 m. pro Kobriną nutiesta Polesės geležinkelio linija. 1897 m. mieste veikė apie 30 smulkių įmonių su 157 darbininkais. 1921–1939 m. Kobrinas priklausė Lenkijai, nuo 1939 m. – Baltarusijos TSR. Per nacių okupaciją prie Kobrino nužudyta apie 6900 žmonių, daugiausia žydų.

Ekonomika 
Kobriną kerta geležinkelis ir plentas Brestas-Gomelis. Mašinų gamybos, statybinių medžiagų, maisto, lengvoji, baldų pramonė.

Sportas 
 FK Kobrynas (futbolo klubas);

Architektūra 
 Šv. Mikalojaus cerkvė, pastatyta 1750 m.
 Bazilijonų vienuolynas (XVI–XVII a.)
 Išganytojo vienuolynas, pastatytas 1497 m., perstatytas XVI ir XX a.
 Aleksandro Suvorovo karo istorijos muziejus.

Gyventojai

Šaltiniai
Muchavecas

Muchavecas (brus. ir , ) – upė Baltarusijoje, Bresto srityje; Vakarinio Bugo dešinysis intakas. Susidaro susiliejus Muchos ir Veco upėms netoli Pružanų miesto. Teka daugiausia pietvakarių kryptimi per Polesės žemumas. Įteka į Bugą Breste. Ties Kobrinu Muchavecas sujungtas Bugo-Dniepro kanalu su Pripete. Nuo Kobrino laivuojamas. Žemupys šliuzuotas, patvektas uždaru tvenkiniu. Didžiausi intakai: Dachlovka, Žabinka (dešinieji), Trostianica, Osipovka, Ryta (kairieji).

Muchaveco slėnio plotis vidurupyje 400–500 m, žemupyje 1,5–2 km. Salpa susidariusi iš abiejų pusių, žema, daug kur supelkėjusi. Vaga kanalizuota. Krantai žemi, 0,5–2 m aukščio. Patvinsta kovo mėnesį. Prie Muchaveco įsikūrę Kobrino, Žabinkos ir Bresto miestai.

Baltarusijos upės
Biaroza

Apie Lenkijos kaimą žr. Bereza (Liublino vaivadija).

Biaroza (iki 1940 m. Biaroza-Kartuzskaja, Kartuz-Biaroza, , , ) – miestas Jaseldos upės dešiniajame krante, 100 km į šiaurės rytus nuo Bresto, Bresto sritis, Baltarusija, Biarozos rajono centras. Per miestą eina Minsko-Bresto kelias ir geležinkelis.

Istorija 
Biarozos kaimas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1477 m. Nuo XVI a. pabaigoje priklausė Sapiegoms. Nuo 1629 m. minimas Biarozos miestelis.

1648–1689 m. pastatyta bažnyčia ir kartūzų vienuolynas – iš čia ir senasis Kartuz-Biarozos pavadinimas.

1706 m. Biarozoje susitiko Rusijos caras Petras I ir Abiejų Tautų Respublikos valdovas Augustas II. Per Šiaurės karą miestą sugriovė Švedijos kariuomenė.

Iki 1795 m. Kartuz-Biaroza priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, 1795 m. ją okupavo Rusijos imperija.

XIX a. pirmoje pusėje Biarozoje vyko 8 metiniai turgūs, veikė odininkų ir audėjų manufaktūros, 36 krautuvės. 1833 m. Biarozoje buvo 200 medinių namų. XIX a. pastatyta cerkvė. 1871 m. per Kartuz-Biarozą nutiestas geležinkelis Maskva – Brestas.

1921–1939 m. priklausė Lenkijai. 1934–1939 m. buvusiose Rusijos imperijos kariuomenės Biarozos kareivinėse veikė koncentracijos stovykla Lenkijos politiniams kaliniams, joje 1939 m. kalėjo apie 10 000 žmonių, tarp jų buvo ir Vilniaus krašto lietuvių.

1939 m. Biaroza atiteko Baltarusijos TSR. 1940 m. gavo miesto teises, tapo rajono centru. Per Antrąjį pasaulinį karą Biarozoje nacių įkurtoje koncentracijos stovykloje nužudyta apie 7000 žmonių.

Miesto įžymybė – 1648 m. Sapiegų įkurto vienuolyno griuvėsiai.

Gyventojai

Ekonomika 
Išplėtota maisto, statybinių medžiagų, keramikos, metalo apdirbimo pramonė. Yra šiluminė elektrinė.

Sportas 
 FK Biaroza-2010;
 Miesto stadionas.

Galerija

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Griautenė

Griautenė (Pleurothallis) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš graikų k. žodžio pleurothallos – virbo pavidalo šakos. Augalai gana įvairūs – žemi ar aukšti, statūs ar šliaužiantys, su vienu žiedu ar raceminiu žiedynu, bet visada turi dvi polinijas.

Augalai natūraliai paplitę nuo JAV pietryčių iki Pietų Amerikos tropikų sričių; didesnė dalis rūšių auga Andų kalnuose (Kolumbijoje). Auga sausose ir drėgnose vietose.

Gana didelė rūšių skaičiumi gentis, kuri suskirstyta į 29 pogentes ir 25 sekcijas. Žinoma apie 1240 rūšių (antra pagal rūšių skaičių orchidinių gentis po gumblapio genties).

Nuorodos 
Pleurothallis 
Analysis of the DNA-Based Reclassification of the Pleurothallidinae

Gegužraibiniai
Ivacevičai

Ivacevičai (arba Ivacevičiai) – miestas Baltarusijoje, prie Grevdos upės; rajono centras. Per miestą eina Bresto–Minsko plentas ir geležinkelis. Medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, maisto pramonė.

Istorija 

Ivacevičai miesto statusą įgijo 1966 m.

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Renantera

Renantera (Renanthera) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso stambios epifitinės ir ant žemės augančios orchidėjos. Žiedynas šakotas, su daugybe žiedų, kurie nuo geltonos iki oranžinės ar raudonos spalvos.

Augalai paplitę Indijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Filipinuose.

Rūšys 
Renanthera annamensis
Renanthera auyongii
Renanthera bella
Renanthera coccinea
Renanthera edefeldtii
Renanthera elongata
Renanthera histrionica
Didžioji renantera (Renanthera imschootiana)
Renanthera matutina
Renanthera monachica
Renanthera pulchella
Renanthera storiei

Nuorodos 
Renanthera page 
Renanthera Species 

Gegužraibiniai
Ivanava

Ivanava (arba Ivanovas; iki 1940 m. Janovas) – miestas pietvakarių Baltarusijoje; rajono centras. Per miestą eina Bresto-Gomelio kelias ir geležinkelis. Maisto, statybinių medžiagų pramonė.

Istorija 

Ivanava rašytiniuose šaltiniuose minima nuo XIV a. Miesto statusą gavo 1971 m.

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Ivanovas

Ivanovas ():

 Ivanovas – miestas Rusijoje, srities centras
 Ivanava – miestas Baltarusijoje
 Ivanovas – miestas Bulgarijoje

Pavardė:
 Deniss Ivanovs – Latvijos futbolininkas
 Georgas Ivanovas – Makedonijos prezidentas
 Georgijus Ivanovas – rusų poetas, eseistas, vertėjas
 Igoris Ivanovas (1937) – scenografas, tapytojas
 Igoris Ivanovas (1945) – Rusijos diplomatas, politikas
 Jānis Ivanovs – Latvijos kompozitorius
 Sergejus Ivanovas (1953) – Rusijos politikas
 Sergejus Ivanovas (1954) – Rusijos teisininkas, advokatas
 Valentinas Ivanovas (1941) – Rusijos energetikas, politikas
 Valentinas Ivanovas (1961) – Rusijos futbolo varžybų teisėjas
 Valērijs Ivanovs – Latvijos futbolininkas
 Valerijus Ivanovas (1947) – „Jedinstvo“ lyderis
 Vladimiras Ivanovas – nusikaltėlis

Taip pat skaitykite:
 Ivanauskas
 Ivanovs
Luninecas

Luninecas – miestas Baltarusijoje, Bresto srities rytuose; rajono centras. Miestas išsidėstęs prie Bresto-Gomelio plento ir geležinkelio. Taip pat kerta geležinkelis Baranovičiai-Rivnė. Elektronikos, maisto, medienos apdirbimo pramonė.

Istorija 
Luninecas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1540 m. Seniau mieste gyveno didelė žydų bendruomenė. Luninecas miesto statusą gavo 1940 m.

Sportas 
 Namų rungtynes „Polesės“ stadione, kuris yra Luninece ir talpina 3 095 žiūrovus, žaidžia kaimyninio miesto Mikaševičių „Granit“ komanda;
 Motobolo klubas „MK Luninec“

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Pružanai

Pružanai – miestas Baltarusijoje, apie 75 km į šiaurės rytus nuo Bresto, prie Muchaveco ištakų; rajono centras. Per miestą eina Bresto-Lydos plentas. Statybinių medžiagų, lengvoji, maisto pramonė.

Istorija 

Pružanai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1487 metų. XVI a. priklausė Italijos karalienei Bonai Sforzai.

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Drohičinas

Drohičinas (arba Drahičinas, Drogičinas) – miestas vakarų Baltarusijoje, apie 50 km į rytus nuo Kobrino; rajono centras. Per miestą eina Bresto-Gomelio plentas ir geležinkelis. Maisto pramonė.

Istorija 

Drohičinas rašytiniuose šaltiniuose minimas 1452 m., kai ta teritorija priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Miestelis nuo 1623 m., miesto teisės nuo 1778 m. 1795 m. Drohičiną užėmė Rusijos imperija, jis neteko miesto teisių. 1919–1939 m. Drohičiną valdė Lenkija, miestas tapo apskrities centru. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. 1941–1944 m. okupuotas Vokietijos. 1942 m. nužudyta apie 2500 Drohičino žydų. Rajono centras nuo 1940 m., miesto teisės atkurtos 1967 m.

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Hancavičai

Háncavičai (arba Gancevičiai) – miestas pietvakarių Baltarusijoje, 50 km į pietryčius nuo Baranovičių; rajono centras. Per miestą eina Baranovičių–Rivnės geležinkelis. Statybinių medžiagų, medienos apdirbimo, maisto pramonė.

Istorija 

Hancavičai įkurti 1898 m. kaip stotelė prie geležinkelio Baranovičiai–Luninecas. Miesto teises įgijo 1973 m.

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Kosava

Kosava (arba Kosovas) – miestas pietvakarių Baltarusijoje, 15 km į vakarus nuo Ivacevičų. Per miestą eina Nechačevo – Valkovisko kelias. Baldų gamyba.

Istorija 

Kosava miesto statusą įgijo 1940 m.

Žymūs žmonės 

Šalia Kosavos, Merečovščiznos palivarke, 1746 m. gimė Tadas Kosciuška.

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Satyris

Satyris (Satyrium) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis. 

Augalai plačiai paplitę vidutinio ir kalnų klimato srityse Afrikoje, taip pat Azijoje (Indijoje, Šri Lankoje).

Rūšys 
Gentyje yra apie 90 rūšių:
Raudonasis satyris (Satyrium carneum)
Nepalinis satyris (Satyrium nepalense)
ir kt.

Nuorodos 
SA Orchids: Satyrium

 

Gegužraibiniai
Kareličai

Kareličai (arba Koreličiai) – miestelis vakarų Baltarusijoje, apie 20 km į pietryčius nuo Naugarduko; rajonocentras. Per miestą eina Naugarduko-Myriaus kelias. Maisto pramonė. Miestelyje gyveno didelė žydų bendruomenė.

Žymūs žmonės 

Kareličų apylinkėse, Nedzvedkoje gimė garsus Čilės geologas Ignas Domeika.

Šaltiniai 

Gardino srities miesto tipo gyvenvietės
Kareličų rajono gyvenvietės
Mastai

Mastai – miestas vakarų Baltarusijoje, apie 50 km į pietryčius nuo Gardino, prie Nemuno ir Zelvos upių santakos; rajono centras. Per miestą eina Skidelio-Slonimo kelias. Geležinkeliai į Gardiną, Lydą, Volkovyską. Medienos apdirbimo, maisto pramonė.

Istorija 
1536 m. vietovė atiteko karalienei Bonai. 1539 m. buvo pastatyta pirmoji bažnyčia. Po gaisro 1740 m. bažnyčia buvo atstatyta. 1588 m. Mastai priskirti Gardino ekonomijai. Dėl patogaus prekybai susisiekimo miestelyje buvo įrengti dideli javų sandėliai. 1888 m. Mastuose gyveno 1317 gyventojų, veikė prieplauka, keltas per Nemuną. 1931 m. miestelyje gyveno jau apie 1500 gyventojų. Mastai miesto statusą įgijo 1955 m.

Istorinių vaizdų galerija

Šaltiniai 

Gardino srities miestai
Mastų rajono gyvenvietės
Ščiutinas

Ščiutinas (arba Ščiučinas) – miestas Baltarusijoje, 57 km į pietryčius nuo Gardino; rajono centras. Per miestą eina Gardino – Lydos kelias. Išvystyta maisto, įrengimų pramonė. Yra XIX a. architektūros paminklų.

Istorija 

Ščiutinas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1436 m. Lietuvos 1920 m. žemėlapyje, sudarytame po taikos sutarties su Sovietų Rusija, gyvenvietė pavadinta Šukynas, 1933 m. topografiniame žemėlapyje – Ščiučinu. Miesto statusą įgijo 1962 m.

Šaltiniai 

Gardino srities miestai
Ščiutino rajono gyvenvietės
Liežuvenė

Liežuvenė (Spathoglottis) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso ant žemės augančios orchidėjos. Žiedų spalva nuo purpuriškos iki geltonos ar baltos.

Rūšys 
Gentyje yra apie 40 rūšių:
Klostėtoji liežuvenė (Spathoglottis plicata)
ir kt.

Nuorodos 
Oglesby – Spathoglottis Orchid 
Spathoglottis 

Gegužraibiniai
Skidlius

Skidlius (, ) – miestas Gardino srityje, vakarų Baltarusijoje, 25 km į pietryčius nuo Gardino. Per miestą eina Gardino–Lydos magistralė, plentai į Mastus ir Druskininkus, Gardino–Mastų geležinkelis. Maisto pramonė. 10 592 gyventojai (2016 m. duomenys).

Istorija 

XIX a. buvo miestelis, Skidliaus valsčiaus centras. XX a. pirmojoje pusėje net 80 proc. Skidliaus gyventojų sudarė žydai. 1974 m. suteiktos miesto teisės.

Istorinių vaizdų galerija

Šaltiniai 

Gardino srities miestai
Gardino rajono gyvenvietės
Legnicos mūšis

Legnicos mūšis (, ), dar vadinamas Valštato mūšiu () buvo 1241 metų balandžio 9 dieną įvykęs mūšis netoli Legnicos miesto (Lenkija), kuriame jungtinės lenkų ir vokiečių pajėgos, palaikomos popiežiaus atsiųstų riterių ordinų, bandė sustabdyti mongolų invaziją į Europą.

Tradiciškai šį mūšį istorikai laikė Pyro pergale europiečiams, kurie nors ir laimėjo, tačiau patyrė didžiulius nuostolius, žuvo ir kautynėms vadovavęs Lenkijos kunigaikštis Henrikas II Pamaldusis iš Silezijos. Šiuo metu manoma, kad sąjungininkai patyrė triuškinantį pralaimėjimą.

Po Legnicos mūšio dalis mongolų kariuomenės liko plėšti Lenkijos, dalis prisijungė prie pagrindinių pajėgų Vengrijoje.

Nuorodos ir šaltiniai 

Mongolų imperijos karai
Lenkijos mūšiai
Stelis (orchidėja)

Stelis (Stelis) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės, rečiau litofitinės orchidėjos, paplitusios Šiaurės ir Centrinės Amerikos tropikų srityse. Auga drėgnuose kalnų miškuose.

Šios genties orchidėjos, ko gero, yra pirmosios XVI a. iš Amerikos žemyno patekusios į Europą.

Gentyje yra apie 500 rūšių.

Nuorodos 

 Stelis

Gegužraibiniai
Sraigtenis

Sraigtenis (Spiranthes) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso ant žemės augančios orchidėjos. Jų šaknys kuokštinės, lapai plačiai kiaušiniški ar elipsiški.

Natūraliai paplitęs Europoje, Šiaurės Afrikoje, Azijoje, Australijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Karibuose.

Rūšys 
Gentyje yra apie 30 rūšių.
Raukšlėtalūpis sraigtenis (Spiranthes delitescens)
Koloradinis sraigtenis (Spiranthes diluvialis)
Rausvasis sraigtenis (Spiranthes parksii)
Gelsvasis sraigtenis (Spiranthes romanzoffiana)
Kininis sraigtenis (Spiranthes sinensis)
Spiranthes aestivalis
Spiranthes spiralis
ir kt.

Nuorodos 
Spiranthes L. C. Rich. 

Gegužraibiniai
Ežerynas

Tai straipsnis apie kaimą. Apie ežerą Alytaus rajone skaitykite straipsnyje Ežerynas.

Ežerynas – kaimas pačiuose Alytaus rajono savivaldybės pietuose, 3 km į pietvakarius nuo Ryliškių, Dzūkijos nac. parke, dešiniajame Nemuno krante. Šiaurėje plyti Noškūnų miškas. Kaime rasta senovinė titnago kasykla.

Gyventojai

Šaltiniai 

Alytaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Myrius

Myrius (arba Myras) – miestelis Baltarusijoje, 20 km į vakarus nuo Stolpcų, prie Mirankos upės (Nemuno baseinas). Dauguma miestelio gyventojų – žydai. Per miestą eina plentas Nesvyžius-Naugardukas. Miestelio įžymybė – vėlyvųjų viduramžių Myriaus pilis. Taip pat yra viduramžių bažnyčia ir cerkvė, keramikos dirbinių gamybos centras, spirito gamykla. Myrius – svarbus šalies turistinis centras.

Istorija 

Myrius įkurtas apie 1395 m. Iki 1486 m. priklausė didžiajam kunigaikščiui, nuo 1486 m. Myrių valdė Iljiničiai, nuo 1568 m. – Radvilos. XV a. istoriniuose šaltiniuose Myrius vadinamas miestu. XVI a. pradžioje pastatyta pilis, kuri XVI a. pabaigoje perstatyta į rezidencinę pilį. 1579 m. Myrius gavo miesto teises. Nuo 1589 m. Radvilų Nesvyžiaus ordinacijos grafystės centras. XVII a. tapo amatų ir prekybos centru. Per 1654–1667 m. ir 1700–1721 m. karus su Rusija ir Švedija ne kartą užimtas ir nuniokotas. XVIII a. Radvilų iniciatyva čia pastatytos drobės ir gelumbės manufaktūros.

1795–1915 m. priklausė Rusijai. 1828 m. atiteko Vitgenšteinams, XIX a. pabaigoje – Sviatopolkams–Mirskiams. XIX a. – XX a. pradžioje valsčiaus centras. 1915–1918 m. miestą okupavo Vokietija, 1920–1939 m. – Lenkija, 1939 m. TSRS kariuomenė ir perdavė Baltarusijos TSR. 1941–1944 m. vėl užimtas Vokietijos.

Gyventojai 
1897 m. turėjo 5401 gyventoją. Vokiečių okupacijos metais nužudyta 2560 miesto gyventojų, dauguma žydai.

Architektūra 

Mūrinė Švč. Trejybės cerkvė statyta 1550 m., perstatyta 1865 m.

Gotikinės gynybinės rezidencinės XVI a. pilies netaisyklingo kvadrato plano kompleksas – nuo 2000 m. Pasaulio paveldo paminklas. Pilies gynybinės sienos – apie 13 m aukščio ir apie 3 m storio, 3 aukštų kampinio plano XVI a. – XVII a. pr. renesansiniai rūmai restauruoti XIX a. antroje pusėje. Yra vidaus kiemas. Rezidenciją saugo išsikišę kampiniai 5 aukštų keturkampiai (viršuje aštuonkampiai) gynybiniai bokštai ir 6 aukštų pagrindinių įvažiavimo vartų bokštas. Pilį supo vandens telkiniai, grioviai. Bokštai dekoruoti baltomis plokščiomis nišomis. XVII a. pilis sustiprinta 4 kampiniais bastionais, bokštai ir rūmai įgijo renesanso bruožų – tinkuoti, kai kur aptaisyti tašytais akmenimis. XIX a. šalia pilies įkurtas itališkasis parkas, iškastas didelis tvenkinys. Parke pastatyta istorizmo stiliaus memorialinė raudonų plytų su akmenimis ir mozaikiniu Kristaus atvaizdu bokštinė koplyčia (1904 m., architektas R, Marfeldas). Myriaus pilies kompleksą pradėjo statyti kunigaikštis Jurgis Iljiničius. Nuo 1568 m. pilį baigė statyti Mikalojus Kristupas Radvila Našlaitėlis. Nuo 1969 m. kompleksas restauruojamas.

Galerija

Senasis Myrius

Taip pat žiūrėti 
 Myriaus pilis;
 Myriaus mūšis;

Šaltiniai

Nuorodos 
 Myriaus miesto istorija  (rusų k.)
 Radzima.org

Gardino srities miesto tipo gyvenvietės
Kareličų rajono gyvenvietės
Astravas (Gardinas)

Astravas (, ) – miestas šiaurės vakarų Baltarusijoje prie Aluošios ir Malkos upių, apie 20 km į šiaurę nuo Ašmenos, 55 km į rytus nuo Vilniaus, Astravo rajonas, Gardino sritis, Baltarusija; Astravo rajono centras. 8600 gyventojų. (2000 m.). Miestelis ir dvaras savo vardą gavęs nuo salos (ostrov), kurią sudarė trys besijungiantys upeliai.

Istorija 
Astravo gyvenvietė ir dvaras vardą gavo nuo salos (), kurią juosė 3 sutekantys upeliai. 1468 m. Jurgis Goštautas Astravo dvare pastatydino pirmąją katalikų bažnyčią. 1474 m. Kijevo vaivada Martynas Goštautas čia įsteigė dominikonų vienuolyną. 1537 m. Astravas atiteko Naugarduko vietininkui Stanislovui Goštautui, apie 200 metų priklausė Korsakams. 1616 ar 1618 m. Jonas Mykolas Korsakas atstatė apgriuvusią dominikonų bažnyčią ir jai išlaikyti paskyrė du kaimus su žmonėmis. 1787 m. Astravo bažnyčia buvo perstatyta ir įgavo ryškius vėlyvojo baroko bruožus. 1866 m. carinės Rusijos valdžia vienuolyną uždarė, o bažnyčią pavertė stačiatikių cerkve. 1918 m. bažnyčia grąžinta katalikams. 

Valdant Rusijos imperijai ir Lenkijai miestelis priklausė Vilniaus apskrities Varnionių valsčiui. 1939 m. užimtas sovietų, priskirtas Baltarusijos SSR. 1942–1944 m. per nacių okupaciją priskirtas Lietuvos generalinei srities Svierių apskričiai. Po Antrojo pasaulinio karo tapo rajono centru, gavo miesto tipo gyvenvietės teises.

Lietuviai 
Astravo apylinkės nuo seno buvo gyvenamos lietuvių. Jos įėjo į ištisinį lietuvių kalbos arealą, gyvenviečių pavadinimai lietuviški. XIX a. viduryje Astravas atsidūrė lietuvių ir baltarusių (gudų) kalbų paribyje: Astravo parapijos pietinė dalis jau buvo gerokai subaltarusėjusi, o šiaurinė dalis tebebuvo lietuviška. Tada lietuviškai kalbėjo apie 60% parapijos žmonių. XIX a. antroje pusėje pradėjo baltarusėti ir parapijos šiaurinė dalis. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą lietuviškai kalbėjo parapijos šiaurės rytuose (Gervėčių pusėje). Po Antrojo pasaulinio karo ir čia lietuviškai mokėjo tik vyresnioji karta.

Ekonomika 
Išvystyta medienos, maisto pramonė. Miestelio apylinkėse iki 2019 m. iškils pirmoji šalyje branduolinė jėgainė.

Sportas 
 FK Astravec (futbolo klubas);
 Astravo miesto stadionas, kurio talpa tūkstantis žiūrovų.

Šaltiniai 

Gardino srities miestai
Astravo rajono gyvenvietės
Plomėnai

Plomėnai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, Trakų ist. nac. parke. Į rytus nuo kaimo telkšo pelkynas (kur didelė vandens paukščių kolonija, gausu saugojamų augalų rūšių), Plomėnų ežeras. Įkurtas Plomėnų ornitologinis draustinis (1974 m.).

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Totoriškės (Trakai)

Totoriškės – kaimas Trakų rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 2 km į pietryčius nuo Bražuolės, Totoriškių pusiasalyje (plotas 10,4 ha) Galvės ežero šiaurinėje pakrantėje. 

Išlikusiame Totoriškių dvare, yra įsikūręs kempingas. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1995 m. liepos 27 d. nutarimu Nr.1052 Užutrakis ir Totoriškės buvo perduoti Trakų istoriniam nacionaliniam parkui.

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Kaukos departamentas

Kauka () – departamentas Kolumbijos pietvakariuose, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – Popajanas.

Geografija 

Departamento teritorija driekiasi Centrinė ir Vakarinė Kordiljeros. Jose išteka Kaukos ir Magdalenos upės. Pakrantėje yra siaura žemuma. Vyrauja miškai ir krūmynai. Kaukos departamente yra 2 nacionaliniai parkai

Ekonomika 

Svarbiausia ūkio šaka – žemės ūkis. Auginamos agavos, cukranendrės, kava, bulvės, kukurūzai, juka, pupelės, pomidorai ir kt. Galvijų auginimas. Pajūryje – žvejyba. Miškininkystė. Yra nemažų naftos ir aukso telkinių. .

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Kolumbijos departamentai
Trakų pusiasalio pilis

Trakų pusiasalio pilis – Trakų pilis, esanti prie miesto aikštės.

Istorija 
Pradėta statyti 2-ojoje XIV a. pusėje. Ji buvo stipriai sugriauta, kadangi nebuvo baigta – mat po keleto kryžiuočių antpuolių ją 1390 m. sudegino patys pilies šeimininkai. 

1440 m. Trakų pusiasalio pilyje buvo nužudytas kunigaikštis Žygimantas Kęstutaitis. 

Vėliau pilis buvo atstatyta, tačiau smarkiai nukentėjo XVII a. viduryje per karus su Švedija ir Rusija.

Daugiau ji nebuvo atstatyta, tik išlikusiuose bokštuose buvo įrengtas kalėjimas.

1929 m. pilies griuvėsiai buvo konservuoti, o jau po Antrojo pasaulinio karo restauruotas vienas 13 m aukščio gynybinis bokštas.

Pilis šiais laikais 
Nuo 1999 m. šioje pilyje kasmet vyksta Viduramžių šventė.

Lietuvos pilys
Trakų rajono paveldas
Gotikos architektūra Lietuvoje
Parabolė

Parabolė – kūgio pjūvis, gaunamas kertant kūginį paviršių plokštuma, lygiagrečia vienai iš kūginį paviršių generuojančių tiesių. Jos ekscentricitetas lygus vienetui. Kitaip ji gali būti apibrėžta kaip geometrinė vieta plokštumos taškų, vienodai nutolusių nuo vieno taško (vadinamo parabolės židiniu) ir tiesės (vadinamos direktrise).

Kūgio pjūviai
Daugiaskiltis varpenis

Daugiaskiltis varpenis (Botrychium multifidum) – driežlielinių (Ophioglossacea) šeimos varpenių (Botrychium) genties augalas. Priklauso sporinių induočių grupei. Cirkumpoliarinė  ir subkontinentinė rūšis. Lietuvoje reta, dažniausiai aptinkama Baltijos aukštumose ir pajūryje.

Biologija ir ekologija 
Šios genties paparčiai yra palyginti nedideli 5 iki 30 cm aukščio. Skirtingai nei dauguma paparčių B. multifidum  turi susitraukiančias šaknis, kurios padeda augalui įsitvirtinti, įterpdamos juos giliai į dirvožemį. Lapo vegetatyvinė dalis ilgakotė, gelsvai žalia, mėsinga, 2-3 kartus plunksniška, išaugusi arti augalo pamato.   Daugiametis, sporinis augalas su šakniastiebiu. Geofitas. Sterili lapo dalis (trofoforas) žiemojanti, atsišakoja arti kotelio pagrindo, lakštas dažnai horizontalus, prigludęs prie žemės, su ilgu lapkočiu. Vidutinio ūksmingumo buveinių augalas.

Dauginimasis 
Dauginasi sporomis, kurios susiformuoja rausvose, rutuliškose sporangėse. Sporifikuoja liepos - rugpjūčio mėn.

Paplitimas 
Plačiausiai paplitusi Vidurio ir Šiaurės Europoje, Rytinėje Šiaurės Amerikos dalyje. Dažniausiai aptinkama  pušynų aikštelėse bei nederlingose žemažolėse pievose. Auga rūgščiuose, drėgnuose ar vidutiniškaim drėgnuose dirvožemiuose.

Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

Šaltiniai 

Driežlieliniai
Mažasis varpenis

Mažasis varpenis (Botrychium simplex) – driežlielinių (Ophioglossacea) šeimos varpenių (Botrychium) genties augalas. Priklauso sporinių induočių grupei.

Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

Paplitimas 
Mažojo varpenio rūšis daugiausia paplitusi Centrinės bei Šiaurės Europos, Šiaurės Amerikos temperatinėje juostoje. Taip pat žinoma Japonijoje ir pietinėje Grenlandijos dalyje. Europos žemyne laikoma vienas rečiausių Botrychium genties augalų, nuolat nyksta, išskyrus Slovėniją, o Lietuvoje žinomos tik dvi mažojo varpenio rūšies populiacijos.

Radavietės Lietuvoje 
2018–2019 m. nustatytos mažojo varpenio radvietės:

 Žemaitijos nacionalinis parkas. Aptiktas 1 gyvybingas mažojo varpenio augalas. Buveinė – briedgaurynas, augavietės plotas – 0,7 ha.
 Pajūrio kopos. Aptikta gyvybinga populiacija, sudaryta iš daugiau nei 300 individų. Buveinė – pajūrio smėlynų tyruliai.

Biologija ir ekologija 
Mažasis varpenis – daugiametis, sporinis, vasaržalis augalas. Geofitas. Augalas auga iki 8 centimetrų aukščio. Trofoforo (sterilios lapo dalies) lakštas pavienis, retai gali būti ir du. Trofoforas su koteliu atsišakoja augalo pamatinėje dalyje, gali atsišakoti ties viduriu. Sterili lapo dalis su trimis skiautėmis, vidurinė skiautė – didžiausia, plunksniškai šakota du ar tris kartus. Taip pat sudaro nuo vienos iki trijų porų pinulių. Būna varpiškos, kiaušiniškos, retai pasitaiko inkstiškų su neišreikšta vidurine gysla.

Sporoforas vieną ar du kartus plunksniškai šakotas, šluotelės formos. Vegetatyvinis dauginimasis – sporomis, jos susiformuoja rutuliškose sporangėse. Sporifikacija birželio–liepos mėnesais. Dauginas sporomis, tačiau šis procesas gan neefektyvus, nes yra lėtas. Specifinės mikroaplinkos sąlygos yra reikalingos besiformuojančiam gametofitui, o apvaisinimui būtinas vanduo.

Vienas iš veiksnių, kuris riboja mažojo varpenio plitimą – sudaryta mikorizė. Augalas priklauso vidutinio ūksmingumo ar vidutinio šviesumo buveinėms. Auga nedaug ar labai mažai maisto medžiagų turinčiame rūgščiame, vidutinio drėgnumo.dirvožemyje. 

Lietuvoje auga briedgaurynuose, ganyklose, nesusivėrusiose pievose.

Grėsmės ir apsauga 
Mažojo varpenio populiacija nyksta dėl jo augaviečių apaugimo tankiakerėmis žolėmis, krūmais ar krūmokšniais. Viena iš didžiausių grėsmių šiai rūšiai yra dirvožemio suslėgimas, išdžiūvimas, invazinių augalų įsigalėjimas, sukcesija bei rekreacija.

Šaltiniai 

Driežlieliniai
Plūduriuojančioji plūstis

Plūduriuojančioji plūstis (Salvinia natans)
 – plūstinių (Salviniaceae) šeimos, plūsties (Salvinia) genties vandens augalas, plūduriuojantis stovinčių vandens telkinių paviršiuje.

Morfologija 

Turi šakotus stiebus, bet neturi šaknų. Ant stiebo bamblių lapai išsidėsto poromis vienas prieš kitą. Jie pailgo ovalo formos, ryškiai žalios spalvos; viršutinė pusė plaukuota. Ties kiekviena lapų pora stiebo apačioje yra vienas vandenyje paniręs lapas, suskaldytas į plonus siūlelius, kurie primena šakneles. Plūduriuojančių lapų paviršius padengtas kauburėliais ir plaukeliais (trichomai), tarp jų susilaiko oro burbuliukai ir atstumia vandenį, todėl plūstys neskęsta ir yra apsaugomos nuo vandens. Tokia apsauga reikalinga, kad galėtų vykti fotosintezė.

Dauginimasis 
Dauginasi stiebo atplaišomis ir sporomis. Panirusių lapų pamate susidaro rutuliški uždari sorai, kuriuose vystosi megasporangės arba mikrosporangės. Megasporangėje subręsta 1 megaspora, o mikrosporangėje – net 64 mikrosporos. Sporos peržiemoja vandens telkinio dugne, o pavasarį išplaukia į vandens paviršių. Iš mikrosporos išsivysto labai redukuotas vyriškas polaiškis, kurį sudaro trys ląstelės. Iš megasporos išsivysto vėduokliškas moteriškas polaiškis. Po apvaisinimo susidaro zigota, o vėliau – gemalas, kuris minta megasporos maisto atsargomis.

Gamtinė reikšmė 
Auga labai gretai, todėl dažnai užželia svarbius vandens telkinius – taip trukdo laivybą, prastina vandens kokybę. Nekontroliuojamos invazinės plūsties rūšys gali ežerą greitai paversti pelke. Auginant lauke tarp plūsties šaknų gali slėptis žuvys, kiti gyvūnai.

Plūduriuojančioji plūstis gali būti auginama kaip kambarinis vandens augalas. Auginimo sąlygos: vandens inde, saulėtoje vietoje. Žiemą 14–20 °C temperatūra.

Paplitimas 
Paplitęs Azijos, Afrikos, Amerikos atogrąžų srityse, nors auga ir paatogrąžų bei vidutinių platumų vandens telkiniuose.  2000 m. plūduriuojančioji plūstis (Salvinia natans) buvo įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

1922 m. prof. Povilo Snarskio nustatyta Joniškėlio apylinkėse, pelkėse, bet jas nusausinus išnyko. Rūšies statusas Lietuvoje neaiškus, jį reikėtų tikslinti.

Šaltiniai 

Papartūnai
Bretonų kalba

Bretonų kalba (Brezhoneg) priklauso keltų kalbų grupei, britų pogrupiui. Paplitusi Prancūzijos šiaurės vakaruose, Bretanėje. Ši kalba laikoma salų keltų kalba, nors ir yra žemyne, nes bretonų protėviai atsikėlė į Bretanę V-VI amžiuje iš Kornvalio grafystės. Kartu su valų, kornų ir išmirusia kambrų kalba priklauso britų kalbų pogrupiui. Bretonų kalba paplitusi Bretanės Finistero departamente (Penn ar Bed), taip pat vakarinėse Kot d'Armoro (Aodoù-an-Arvor) ir Morbihano (Mor-bihan) departamentų dalyse.

Tai vienintelė iš šiuolaikinių keltų kalbų, kuriai nesuteiktas oficialios kalbos statusas. Prancūzijos vyriausybė pripažįsta bretonų kalbą tik kaip regioninę.

Istorija 
Nors Antikoje dabartinėje Bretanėje gyveno keltų gentys, tačiau bretonų kalba kilusi ne iš vietinių gyventojų naudotos galų kalbos, bet iš keltų pabėgėlių ir imigrantų iš Didžiosios Britanijos kalbos. Bretonų kalba yra glaudžiai susijusi su kornų (Kornvalis) ir valų kalba (Velsas). Artimiausia ji kornų kalbai, su kuria sudaro vakarų britų kalbų grupę.

Rytiniuose Bretanės departamentuose bretonų kalba per paskutinius kelis šimtmečius nyko, iš dalies išstumiama langues d'oïl kalbos gallo.

Ilgą laiką bretonų kalba laikėsi tik dėl to, kad kraštas buvo ekonomiškai atsilikęs ir dėl to mažiau veikiamas Prancūzijos centrų. Tik XIX a. bretonų kalba ir literatūra pradėta ugdyti sąmoningai.

Abėcėlė 
 Aa Bb CHch C’Hc’h Dd Ee Ff Gg Hh Ii Jj Kk Ll Mm Nn Oo Pp Rr Ss Tt Uu Vv Ww Yy Zz
ñ raidė naudojama nosiniems garsams pažymėti, pati raidė nėra skaitoma.

Dialektai 
Bretonų kalba pasižymi stipriai vienas nuo kito besiskiriančiais dialektais. Išskiriami keturi dialektai:
 leoniečių (bretoniškai leoneg, pranc. léonard)
 tregerų (bretoniškai tregerieg, pranc. trégorrois)
 vanų (bretoniškai gwenedeg, )
 kornų (bretoniškai kerneveg, ).
Tarp šių dialektų paplitimo nėra ryškių ribų, nes kalba nežymiai keičiasi nuo vieno kaimo iki kito. Lyginant su kitais dialektais, vanų dialektas labai išsiskiria savo kirčiu (paskutiniame skiemenyje, kitose tarmėse - priepaskutiniame), zh grafemos tarimu ir kita.

Nuorodos 

 
 Bretonų kalbos kursas (anglų kalba)
 Bretonų-anglų-prancūzų kalbų žodynas

Keltų kalbos
Bretanė‎
Kukmedis

Kukmedis (Taxus) – pušainių (Pinopsida) klasės kukmedinių (Taxaceae) šeimos augalų gentis. Šie žemaūgiai arba vidutinio aukščio, (užaugantys nuo 1 iki 40 m aukščio, o kamieno skersmuo gali siekti iki 4 m) medžiai ir krūmai priklauso plikasėklių induočių grupei. Auga palyginti lėtai, bet gali būti labai ilgaamžiški augalai –augti daugiau kaip 2000 metų. Visi nuodingi, išskyrus sėklamakštę. Gentyje 9 rūšys, iš kurių europinis kukmedis (Taxus baccata) vienintelė kukmedinių (Taxaceae) šeimoje rūšis, savaime augusi Lietuvoje ir laukinėje gamtoje išnykusi †. Dabar rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą, bet iki šiol jokia Lietuvos valstybinė institucija, atsakinga už šalies biologinę vietinių rūšių įvairovę, nedėjo pastangų atkurti jų populiacijos. 

Visos išskiriamos kukmedžių (Taxus) genties rūšys viena su kita yra labai artimai susijusios ir dėl to kai kurie botanikai linkę jas laikyti vienos rūšies porūšiais arba regioninėmis atmainomis ir pagrindu laikomas europinis kukmedis (Taxus baccata), kuris buvo pirmasis moksliškai apibūdintas. Iš visų kukmedžių (Taxus) rūšių tik sumatrinių kukmedžių (Taxus sumatrana) rūšis nuo kitų labiau skiriasi, o natūraliai paplitusi Sumatros ir Sulavesio salose, kurios priskiriamos Malezijos geobotaniniam augalijos regionui.

Rūšių sąrašas 
Gentyje išskiriamos devynios rūšys:
 Europinis kukmedis - Taxus baccata L.. Augusi Lietuvoje, dabar laikoma išnykusia rūšimi.
 Trumpaspyglis kukmedis - Taxus brevifolia Nutt.
 Kanadinis kukmedis - Taxus canadensis Marshall
 Dygusis kukmedis - Taxus cuspidata Siebold & Zucc.
 Floridos kukmedis - Taxus floridana Nutt. ex Chapm.
 Taxus fuana Nan Li & R.R.Mill
 Taxus globosa Schltdl.
 Sumatrinis kukmedis - Taxus sumatrana (Miq.) de Laub.
 Himalajinis kukmedis - Taxus wallichiana Zucc.

Nuorodos 
 Mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai per (theplantlist.org), (ipni.org), (tropicos.org) anglų k.
 Lietuvos raudonoji knyga - Europinis kukmedis 
 sodininkyste.lt kukmedis

Kukmediniai
Telimitra

Telimitra (Thelymitra) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso ant žemės augančios orchidėjos. Gentį pavadino botanikai J. R ir G. Forsteriai. Pavadinimas iš graikų k. žodžių: thely – moteris ir mitra – mitra, kepurė; sterilių kuokelių viršūnė išsiplėtusi ir primena kepurę. Iš požeminių gumbų išauga vienintelis lancetiškas lygus lapas, tik Telimitra villosa turi plaukuotus lapus. Žiedynas iš 4-10 melsvai žalių žiedų.

Augalai paplitę Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Naujojoje Kaledonijoje, Timore, Javoje, Filipinuose.

Gentyje yra apie 100 rūšių.

Nuorodos 
 Thelymitras Page

Gegužraibiniai
Dzeusija

Dzeusija (Zeuxine) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės orchidėjos, paplitusios Afrikoje, Madagaskare, Pietryčių Azijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Malaizijoje ir Australijoje. 

Gentyje yra apie 90 rūšių.

Nuorodos 

Gegužraibiniai
Harapa

Harapa () – senovinis miestas Pundžabe, šiaurės rytų Pakistane. 

Dabartinės gyvenvietės kaimynystėje atkasti fortifikuoto miesto griuvėsiai. Nustatyta, jog jis egzistavo 3300–1600 m. pr. m. e. ir turėjo talpinti apie 40 tūkst. gyventojų. Harapa laikoma tuomet klestėjusios Indo slėnio civilizacijos centru.

Indo civilizacijos miestai
Pakistano archeologinės vietos
Blizgantysis žaltys

Blizgantysis žaltys (Arizona elegans) – žaltinių (Colubridae) šeimos roplys, priklausantis monotipinei blizgančiųjų žalčių (Arizona) genčiai. Kūnas 50-90 cm ilgio, nugara su rudomis ar pilkomis dėmėmis, pilvas vienspalvis.

Maitinasi smulkiais graužikais ir driežais.

Paplitęs JAV, Šiaurės Meksikoje.

Nuorodos 
 Arizona elegans
 Glossy Snake (Arizona elegans) 

Žaltiniai
Humahuaka

Humahuaka () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, Quebrada de Humahuaca slėnyje, prie Grandės upės. Departamento centras. 11,4 tūkst. gyventojų.

Miestą 1591 m. įkūrė Juan Ochoa de Zárate. Pavadinimas kilo nuo čia gyvenusių indėnų omaguakų genties. Humahuaka turi didelę istorinę svarbą, kadangi išlikusi kolonijinė architektūra: bažnyčia, savivaldybė, gyvenamieji kvartalai. Yra paminklas nepriklausomybei. Kasmet mieste vyksta spalvingas indėniškas karnavalas.

Per Humahuaką eina plentas ir geležinkelis į Boliviją. Umauaka kartu su kitais Quebrada de Humahuaca objektais įtraukta į UNESCO pasaulio paveldą.

Chuchujaus provincijos miestai
Libertador Cheneral San Martinas

Libertador Cheneral San Martinas () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijos šiaurės rytuose, prie San Lorenso upės. Ledesmos departamento centras. 43,7 tūkst. gyventojų.

Miestas įkurtas 1899 m. Pueblo Nuevo Ledesma pavadinimu Ledesmos cukraus fabriko savininko žemėse. 1906 m. miestą pasiekė geležinkelis. Ekonomiškai suklestėjo atvykus emigrantams iš Sirijos ir Libano. 1950 m. pervadintas į Libertador Cheneral San Martiną nepriklausomybės kovų lyderio Chosė de San Martino garbei. 8 km nuo miesto prasideda Calilegua nacionalinis parkas. Turistus taip pat vilioja karštosios versmės ir žygiai po kalnus.

Per miestą eina Tukumano – Tartagalio kelias ir geležinkelis į Boliviją. Cukraus pramonės centras. Taip pat alkoholio, celiuliozės gamyba.

Nuorodos 
 Turizmas 

Chuchujaus provincijos miestai
Jūrinės gyvatės

Jūrinės gyvatės (Hydrophiidae) – žvynaroplų (Squamata) būrio gyvačių šeima, kuriai priklauso labai nuodingos, jūrose gyvenančios gyvatės. Jų galva maža, uodega plati, plokščiais šonais. Galvos viršuje yra užsidarančios šnervės. Turi labai ilgą plautį. Burnos ertmėje yra gausu kraujo kapiliarų, tai susiję su papildomu kvėpavimu vandenyje. Dauguma rūšių neiššliaužia į sausumą. Gyvagimdės.

Paplitusios tropinėse Indijos ir Ramiojo vandenynų dalyse.

Šeimoje yra 56 rūšys.

Gentys 
Aipysurus 
Amydocephalus 
Dygliagalvės jūrinės gyvatės (Acalyptophis) 
Astrotia 
Snapuotosios jūrinės gyvatės (Enhydrina) 
Ephalophis 
Hydrelaps 
Hydrophis 
Kerilia 
Kolpophis 
Lapemis 
Mangrovinės jūrinės gyvatės (Parahydrophis) 
Geltonpilvės jūrinės gyvatės (Pelamis) 
Thalassophina 
Thalassophis 
Plokščiauodegiai (Laticauda)

Gyvatės