joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mokobodų valsčius

Mokobodų valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Mokobodai. Ribojasi su Belanų, Grembkuvo, Kotuno, Livo, Sedlcų ir Suchožebrų valsčiais.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki V-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.

Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837–1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.

Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 119,17 km², iš kurių:
 ariama žemė: 78 %
 miškai: 17 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 5 %
Valsčius sudaro 7,43 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Balė, Dombrova, Jeruzalė, Kapušciakai, Kiselani Kucė, Kiselani Žmichai, Ksenžpole Jalmužnai, Ksenžpole Smolakai, Menčinas, Menčin Kolonija, Mokobodai, Mokobodi Kolonija, Niviskai, Osini Dolnė, Osini Gurnė, Penkai, Skupiai, Šviniarai, Vesola, Vulka Proševska, Vulka Žukovska, Vilazai, Zalive Bžozuvka, Zalive Pegavkai, Zalive Špinkai, Zemlai, Ziomakai, Žukuvas.

Šaltiniai 

 
Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Kotuno valsčius

Kotuno valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Kotunas. Ribojasi su Grembkuvo, Kalušino, Mokobodų, Mrozų, Skužeco valsčiais ir Sedlcų miestu.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 149,87 km², iš kurių:
 ariama žemė: 69 %
 miškai: 20 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 11 %
Valsčius sudaro 9,35 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Albinuvas, Bojmiai, Broškuvas, Chleviska, Cise Zagrudziai, Čarnovonžas, Grenzuvas, Jagodnė, Juzefinas, Kempa, Koševnica, Kotunas, Lončka, Lenkai, Marisinas, Mingosai, Nechnabžas, Nova Dombruvka, Oleksinas, Penkai, Perugas, Polakai, Rosošas, Ričica, Siona, Sosnovė, Tžemuška, Timianka, Vilčonekas, Ždžaras, Želišev Dužai, Želišev Podkošcelnai.

Šaltiniai 

Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Skužeco valsčius (Mazovijos vaivadija)

Apie anksčiau egzistavusį valsčių Palenkės vaivadijoje žr. Skužeco valsčius.
Skužeco valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Skužecas. Ribojasi su Domanicės, Kotuno, Sedlcų, Višnevo ir Vodinių valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 118,91 km², iš kurių:
 ariama žemė: 80 %
 miškai: 15 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 5 %
Valsčius sudaro 7,42 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Boroškuvas, Černejevas, Dombruvka Nivka, Dombruvka Lugas, Dombruvka Stanai, Dombruvka Vilazai, Dobžanuvas, Drupia, Golombekas, Grala Dombrovizna, Kludziai, Novakai, Ozoruvas, Skaržinas, Skužecas, Stara Dombruvka, Teodoruvas, Tžcinecas, Vulka Kobila, Žebrakas, Želkuvas.

Šaltiniai 

Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Vodinių valsčius

Vodinių valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Vodiniai. Ribojasi su Borovių, Domanicės, Latovičo, Mrozų, Skužeco, Stoček Lukovskų ir Kotuno valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 115,66 km², iš kurių:
 ariama žemė: 68 %
 miškai: 27 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 5 %
Valsčius sudaro 7,21 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Borkai, Brodkai, Budai, Čajkuvas, Helenuvas, Jedlina, Kačorai, Kamenecas, Kochanai, Kolodzionžas, Lomnica, Mlinkai, Olešnica, Ruda Volinska, Rudnik Dužai, Rudnik Malai, Seročinas, Sočki, Šostekas, Tokai, Vodiniai, Vola Serocka, Vola Vodinska, Žebračka.

Šaltiniai 

Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Domanicės valsčius

Domanicės valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Domanicė. Ribojasi su Lukuvo, Skužeco, Stoček Lukovskų, Višnevo ir Vodinių valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 46,87 km², iš kurių:
 ariama žemė: 77 %
 miškai: 16 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 2,92 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Čachai, Domanicė, Domanice Kolonija, Emilianuvka, Kopciai, Olšic Folvarkas, Olšic Šlacheckai, Olšic Vlošcianskai, Penkai, Podzdrujas, Pživori Dužė, Pživori Malė, Šmiari Kolonija, Zaželazna.

Šaltiniai 

Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Višnevo valsčius

Višnevo valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Višnevas. Ribojasi su Domanicės, Lukuvo, Sedlcų, Skužeco ir Zbučino valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 125,87 km², iš kurių:
 ariama žemė: 72 %
 miškai: 21 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 7,85 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Borki Kosiorkai, Borki Paduchai, Borki Soldai, Ciosnai, Dačbogai, Gostchožas, Helenuvas, Kačorai, Lipniakas, Lupinai, Mošcibrodai, Mošcibrodi Kolonija, Mročkai, Mircha, Nove Okninai, Oknini Podzdrujas, Plutai, Radomišlas, Šmiarai, Stare Okninai, Stok Višnevskai, Tvorkai, Višnevas, Višnev Kolonija, Vulka Višnevska, Vulka Volinecka, Zablociai.

Šaltiniai 

Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Zbučino valsčius

Zbučino valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Zbučinas. Ribojasi su Lukuvo, Palenkės Mendzyžeco, Mordų, Olšankos, Sedlcų, Tžebešuvo ir Višnevo valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 210,75 km², iš kurių:
 ariama žemė: 79 %
 miškai: 14 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 13,15 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2006 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Borki Kosai, Borki Virkai, Bzuvas, Choja, Chromna, Celemencas, Čurilai, Dzevulė, Grochuvka, Grodziskas, Izdebki Blažejė, Izdebki Košmidrai, Izdebki Kosnai, Izdebki Vonsai, Janušuvka, Jasionka, Karčė, Kžesk Krulova Niva, Kžesk Majontekas, Kvasai, Lenčnovola, Lipinai, Lucinuvas, Lugi Velkiai, Lugi Rentkai, Macejovicė, Modževas, Olendai, Pogonuvas, Ruvcė, Žonževas, Smolanka, Sobičė, Stari Kžeskas, Šverčė, Tarčė, Tchuževas, Tchužev Plevkai, Tenčkai, Vesulka, Vulka Kamena, Zavadai, Zbučinas, Zdanai.

Šaltiniai 

Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Sedlcų valsčius

Sedlcų valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Sedlcų apskrityje. Centras – Sedlcos. Ribojasi su Kotuno, Mokobodų, Mordų, Skužeco, Suchožebrų, Višnevo ir Zbučino valsčiais bei Sedlcų miestu.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 141,54 km², iš kurių:
 ariama žemė: 78 %
 miškai: 10 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 12 %
Valsčius sudaro 8,83 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Bialkai, Bielas, Blogoščas, Choduvas, Golicė, Golice Kolonija, Grabianuvas, Grubalė, Jagodna, Joachimuvas, Nove Iganiai, Nove Opolė, Opole Šverčina, Osinai, Ostruvekas, Prušinas, Prušinekas, Prušin Penkai, Pustkai, Pužecas, Rakovecas, Stare Iganiai, Stare Opolė, Stok Lacki Folvarkas, Stok Lackai, Stžala, Topurekas, Ujžanuvas, Volincė, Volince Kolonija, Vulka Lešna, Žaboklikai, Žabokliki Kolonija, Želkuv Kolonija, Žitnia.

Šaltiniai 

Sedlcų apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Hušlevo valsčius

Hušlevo valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje. Centras – Hušlevas. Ribojasi su Palenkės Bialos, Palenkės Lešnos, Losicės, Palenkės Mendzyžeco, Olšankos ir Stara Kornicos valsčiais.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.

Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.

Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 117,61 km², iš kurių:
 ariama žemė: 80 %
 miškai: 13 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 15,2 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Bachoža, Dziadkovskiai, Dziadkovske Folvarkas, Felinas, Harachvostai, Hušlevas, Junevičė, Kopcė, Kovnatai, Krasna, Krasna Kolonija, Kživošnitai, Lavai, Livki Šlacheckiai, Livki Vlošcianskiai, Makaruvka, Mostuvas, Neznankai, Severinuvas, Silivonkai, Vaškovulka, Vladislavuvas, Vigoda, Zeniai, Žuravluvka.

Šaltiniai 

 
Losicės apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Stara Kornicos valsčius

Stara Kornicos valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje. Centras – Stara Kornica. Ribojasi su Hušlevo, Konstantinuvo, Palenkės Lešnos, Losicės, Plateruvo ir Sarnakų valsčiais.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.

Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.

Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 119,33 km², iš kurių:
 ariama žemė: 82%
 miškai: 12%
 vandens telkiniai ir pastatai: 6%
Valsčius sudaro 15,46% apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Čeberakai, Dubičė, Kazimežuvas, Kelbaskai, Kobilanai, Kornica Kolonija, Košeluvka, Nova Kornica, Nove Špakai, Poplavai, Rudka, Stara Kornica, Stare Špakai, Špaki Kolonija, Ukazai, Valimas, Valimekas, Vulka Nosovska, Vignankai, Vižikai, Zabagniai, Zalesiai.

Šaltiniai 

 
Losicės apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Sarnakų valsčius

Sarnakų valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje. Centras – Sarnakai. Ribojasi su Konstantinuvo, Mielniko, Plateruvo, Semiatičės ir Stara Kornicos valsčiais.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.

Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.

Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 197,3 km², iš kurių:
 ariama žemė: 54 %
 miškai: 39 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 6 %
Valsčius sudaro 25,56 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Binduga, Boninas, Bonin Ogrudkai, Borsukai, Bužka, Chlebčinas, Chibuvas, Franopolis, Gžibuvas, Holovčice Kolonija, Horoški Dužė, Horoški Malė, Klepačevas, Klimčicė, Klimčice Kolonija, Kuzkai, Mežvice Kolonija, Nove Holovčicė, Nove Litevnikai, Nove Mežvicė, Ploskuvas, Ploskuv Kolonija, Račkos, Rozvaduvas,  Serpelicė, Stare Holovčicė, Stare Litevnikai, Stare Mežvicė, Terlikuvas, Zabužė, Ževuškai.

Šaltiniai 

 
Losicės apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Plateruvo valsčius

Plateruvo valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje. Centras – Plateruvas. Ribojasi su Drohičino, Korčevo, Losicės, Pžesmikų, Sarnakų, Semiatičės ir Stara Kornicos valsčiais.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.

Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.

Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 128,97 km², iš kurių:
 ariama žemė: 70 %
 miškai: 23 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 16,71 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Baranuvas, Chlopkuvas, Chlopkuv Kolonija, Čuchuvas, Čuchuv Penkai, Delica, Dvuras, Falatičė, Falatiče Gajuvka, Gurkai, Gurki Lešničuvka, Helenuvas, Hruševas, Hrušev Kolonija, Hrušnevas, Hrušnev Kolonija, Hrušnev Ukazai, Kamianka, Kiselevas, Kiselev Lešničuvka, Lipnas, Marinkai, Minženinas, Minženin Kolonija, Michaluvas, Miškovicė, Novodomkai, Ostromenčinas, Ostromenčin Kolonija, Plateruvas, Pučicė, Pučice Kolonija, Ruskuvas, Stara Viešas, Triba Gajuvka, Ukazai, Zabožė.

Šaltiniai 

 
Losicės apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Olšankos valsčius (Losicės apskritis)

Olšankos valsčius () – kaimietiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje. Centras – Olšanka. Ribojasi su Hušlevo, Losicės, Palenkės Mendzyžeco, Mordų ir Zbučino valsčiais.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.

Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.

Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 87,34 km², iš kurių:
 ariama žemė: 82 %
 miškai: 12 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 6 %
Valsčius sudaro 11,32 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Beidai, Bolestai, Bolesti Kolonija, Davidai, Hadinuvas, Klimai, Korčuvka, Korčuvka Kolonija, Mšana, Nove Lepkai, Olšanka, Petrusai, Pruchenkai, Radlnia, Stare Lepkai, Šavlai, Šidluvka, Vičulkai.

Šaltiniai 

 
Losicės apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Losicės valsčius

Losicės valsčius () – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje. Centras – Losicė. Ribojasi su Hušlevo, Mordų, Olšankos, Plateruvo, Pžesmikų ir Stara Kornicos valsčiais.

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki V a.-VI a. dabartinio valsčiaus teritorijoje gyveno jotvingių gentis. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose.

Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Austrijos karalystės Vakarų Galicijos Sedlcų cirkului. Nuo 1807 m. iki 1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystės Sedlcų departamentui. Nuo 1816 m. iki 1837 m. priklausė Rusijos imperijos Lenkijos Kongreso karalystės Palenkės vaivadijai, 1837-1844 m. Palenkės gubernijai, nuo 1844 m. iki 1866 m. Liublino gubernijai, nuo 1867 m. iki 1914 m. Sedlcų gubernijai.

Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Varšuvos generalgubernijai. 1919–1939 m. priklausė II Lenkijos Respublikos Varšuvos vaivadijai. 1939–1945 m. priklausė Trečiojo reicho Generalgubernijai. 1945–1975 m. priklausė Varšuvos vaivadijai. 1975–1999 m. priklausė Sedlcų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 121,22 km², iš kurių:
 ariama žemė: 82 %
 miškai: 10 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 8 %
Valsčius sudaro 15,71 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Bernati Šredniai, Chotičė, Chotiče Kolonija, Čuchlebai, Dzenciolai, Jeziorai, Luzkai, Meškai, Nemojkai, Nemojki Stacja, Novoselecas, Patkuvas, Prusai, Rudnikas, Stare Bernatai, Šankuvas, Šankuv Kolonija, Šviniaruvas, Toporuvas, Vožnikai, Zakžė.

Šaltiniai 

 
Losicės apskritis
Mazovijos vaivadijos valsčiai
Hamano skrajojantis būrys

Hamano skrajojantis būrys () – SS  oberšturmfiurerio  Joachimo Hamano vadovaujamas mobilus būrys, kuris nuo 1941 m. liepos 7 d. iki 1941 m. spalio 2 d., kartu su nacių vietiniais talkininkais  išžudė maždaug 70 000  nacių okupuotų Lietuvos ir Latvijos  žydų, jų tarpe beveik visus Lietuvos provincijos žydus. Žudynių akcijose Kaune dalyvavo ir kiti nacių daliniai.

Hamano skrajojantį būrį sudarė apie 10 vokiečių esesininkų iš SS  3/A operatyvinio būrio. Jiems pavyko iš Kauno išvažinėti visą Lietuvą ir per 86 dienas dalyvauti nužudant 70 000 žydų. 

Oberšturmfiureris (vyresnysis leitenantas) Joachimas Hamanas paprastai nedalyvaudavo žudynėse. Jisai Kaune bendradarbiavo su  Lietuvos saugumo policijos vadovu pulkininku  Vytautu Reivyčiu.  Vytautas Reivytis įsakydavo vietovės policijai surinkti žydus iš aplinkinių kaimų ir mažesnių miestelių ir juos uždaryti į sinagogą, kareivines ar apleistą pastatą didesniame miestelyje ar mieste. Provincijos žydų laikymo centrus parinkdavo vietiniai lietuvių pareigūnai, didesniuose miestuose pasitariant su žydų bendruomene. Žydų valią laužydavo juos marinant, mankštinant, prievartaujant ir išniekinant. Visa tai dokumentuodavo ir pranešdavo Vytauto Reivyčio vadovaujamai policijai. Pasakydavo, kada žydai paruošti.  

Kartais vietoje būdavo pakankamai savanorių išžudyti žydus. Kitais atvejais, viską paruošus atvykdavo Hamano skrajojantis būrys vadovauti išžudymui. Į miestelį būrys atvykdavo sunkvežimiais kartu su kokia trisdešimt lietuvių karių iš  Tautinio darbo apsaugos bataliono 3-osios kuopos, kuriai vadovavo Bronius Norkus.  

Kartais žydai būdavo jau išsikasę sau duobę ir laikomi greta. Kartais jie būdavo varomi 4-5 kilometrus į mišką ar lauką, toliau nuo gyvenvietės. Vietiniai savanoriai žydus įvarydavo į duobę, o juos sušaudydavo atvažiavę kariai. Dažnai vietiniai pareigūnai, tarp jų, burmistrai, mokyklų direktoriai ir kunigai, atvykdavo stebėti išžudymus. Kartais pirma sušaudydavo vyrus, o paskui sugrįždavo už kelių savaičių ir sušaudydavo moteris ir vaikus. Žudytojai išsidalindavo rūbus ir kitą turtą. Išžudymus ėmė vadinti akcijomis ().

Nuorodos 
 Ričardas Čekutis, Dalius Žygelis. Laisvės kryžkelės. Lietuvių policijos batalionai Antrojo pasaulinio karo metais
 Holokausto Lietuvoje buhalterija: Karlo Jägerio „Suvestinės žinios apie operatyvinio būrio 3 teritorijoje iki 1941 m. gruodžio 1 d. įvykdytas egzekucijas“
 Arūnas Bubnys. Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944)
 Rimantas Sidaravičius. Nenusigręžk nuo praeities… 
 Leiba Lipšicas. Šiaulių getas, 1941 m. liepos 18 – 1944 m. liepos 24.
 Arūnas Bubnys. Holokaustas Lietuvos provincijoje 1941 metais. 
 Arūnas Bubnys. Holokausto aukų skaičius Lietuvos provincijoje.
 The Mechanized Commando Unit of Haman 
 Saulius Sužiedėlis. The Burden of 1941. Lituanus, Volumen 47, No.4, Winter 2001.
 Arūnas Bubnys. Lithuanian Police Battalions and the Holocaust (1941–1944)

Šaltiniai 

Holokaustas Lietuvoje
SS daliniai
Sovinformbiuras

Sovinformbiuras (, iš  'Tarybinis informacijos biuras') – 1941–1961 m. veikusi Tarybų Sąjungos informacijos ir propagandos žinyba.

Buvo įkurta 1941 m. birželio 24 d., kaip[ informacijos biuras prie TSRS LKT. Politine ideologine linija buvo pavaldus VKP(b) CK. Pagrindinis Sovinformbiuro tikslas buvo Didžiojo Tėvynės karo metais sudarinėti naujienų suvestines radijui, laikraščiams ir žurnalams apie padėtį frontuose, darbą užnugaryje, apie partizanų veiklą.

1944 m. Sovinformbiuro sudėtyje buvo įkurtas biuras propagandai užsienio šalyse. Pokario metais Sovinformbiuro informacija buvo platinama per 1171 laikraštį, 523 žurnalus ir 18 radijo stočių 23-ose pasaulio šalyse, per TSRS ambasadas, draugystės draugijas, profsąjungas, moterų, jaunimo ir mokslines organizacijas. Taip Sovinformbiuras skleidė informaciją apie TSRS kovas su nacizmu, taip pat – su pagrindinėmis TSRS vidaus ir užsienio politikos kryptimis.

1961 m. Sovinformbiuras buvo perorganizuotas į spaudos agentūrą „Novosti“ (Новости 'Naujienos).

Pirmininkai 
 1941–1945 m. – Aleksandras Ščerbakovas (Александр Сергеевич Щербаков)
 1945–1947 m. – Solomonas Lozovskis (Соломон Абрамович Лозовский)
 1947–1948 m. – Borisas Ponomnariovas (Борис Николаевич Пономарёв)

Tarybų Sąjungos institucijos
Antrasis pasaulinis karas
Propaganda
Naujienų agentūros
Bachčisarajus

Bachčisarajus (, ) − miestas Krymo autonominėje respublikoje, rajono centras. Miestas įsikūręs Krymo kalnų priekalnėse, Vidinio kalnagūbrio šiaurinėje pusėje, 30 km į pietvakarius nuo Simferopolio, miškastepės zonoje, Čuruk-Su (Kačos intakas) upės slėnyje. Buvusi Krymo chanato sostinė. Miesto pavadinimas iš krymo totorių kalbos verčiamas kaip „sodas-rūmai“ (bağça − sodas, saray − rūmai). Bachčisarajus yra žemės ūkio rajone, kur ekonomikos pagrindas − sodai, vynuogynai, aliejinių augalų bei grūdų plantacijos. Pačiame mieste yra statybinių medžiagų ir cemento gamyklos.

Pavadinimas ir asociacijos 
Miesto pavadinimas kilo iš turkų kalbos ir reiškia „Auksiniai rūmai“.

Tarp rusakalbių miestą išgarsino jo romantiškas atvaizdavimas Aleksandro Puškino poemoje „Bachčisarajaus fontanas“ (1822). Bachčisarajaus peizažams kelias poemas savo „Krymo sonetuose“ (1825) skryrė ir Adomas Mickevičius.

1979 m. sovietų astronomo Nikolajaus Černycho atrastas asteroidas „3242 Bakhchisaraj“ buvo pavadintas miesto garbei.

Įžymybės 

Bachčisarajaus arba Chano rūmai yra pati populiariausia turistų lankymo vieta Bachčisarajuje. Išlikę senovinio statinio bruožai, išorinių sienų ir Krymo chano kambarių piešiniai primena buvusią Osmanų imperijos didybę. Taip pat čia yra Didžioji Chano mečetė arba Chan Džami. Manoma, kad mečetė pastatyta 1578 m. Įdomus yra chano haremas. Tai patalpos, kurios antikinėje Graikijoje buvo vadinamos „ginekėja“. Pats žodis „haremas“ iš arabų kalbos reiškia „uždrausta“. Bachčisarajaus rūmuose buvo keturi haremai. Chano rūmų viduje labai gražus interjeras, kuris savo smulkiomis detalėmis primena kinų interjerą. Rūmų apsuptyje yra vidinis sodas. Į jį veda nedidelės durys, pavadintos Geležiniu portalu. Kiti vartai veda į Divano salę, kurioje buvo laukiama pakvietimo į vidų. Vis dėlto svarbiausias yra „Ašarų fontanas“, kurį poemoje „Bachčisarajaus fontanas“ apdainavo rusų literatūros klasikas Aleksandras Puškinas. Autentiškas fontano pavadinimas yra (Selsebil − Rojaus šaltinis). Buvusių chanų rūmų patalpose įrengta ekspozicija, kuri atskleidžia Krymo viduramžių istoriją, Krymo totorių buitį ir tradicijas, šios tautos kultūrą.

Išnašos

Nuorodos 
 Bachčisarajaus internetinė svetainė  (rusų k.)
 Bachčisarajaus kurortinė vietovė (anglų ir kt. kalbomis)

Krymo miestai
Krymo chanatas
Olšanka (Losicės apskritis)

Olšanka () – kaimas Lenkijos rytuose, Olšankos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietvakarius nuo Losicės ir apie 114 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaime stovi unitų koplyčia.

Olšankos valsčius (Losicės apskritis)
Vincas Misiulis

Vincas Misiulis (1900 m. kovo 25 d. Ožkinių kaimas, Punsko valsčius – ?) – teisininkas, visuomenininkas, pedagogas.

1919 m. įstojo į Lietuvos kariuomenę su savo sutelktu savanorių būreliu. Du kartus sužeistas nepriklausomybės kovose. 

1937 m. Kaune kartu su kitais įsteigė linų apdirbimo ir eksporto bendrovę "Lietuvos linas", kuri jam vadovaujant pastatė linų apdirbimo fabriką. 1942-1944 m. vadovavo Lietuvos karo invalidų įmonėms.

JAV,  Detroite buvo Lietuvos mokytojų draugijos pirmininkas. Trejus metus buvo Detroito šeštadieninės mokyklos vedėjas.  Pirmininkavo  Lietuvių nacionaliniam komitetui.

Nuorodos 

 Kalvarijos krašto šviesuoliai - Kalvarijos savivaldybės viešoji biblioteka

Voldemarininkai
Senasis Krymas

Senasis Krymas (, , ) − miestas Krymo autonominės respublikos rytuose, Kirovskio rajone. Pro miestą eina plentas Simferopolis–Feodosija. Apie 25 km į vakarus nuo Feodosijos. Turi 9,4 tūkst. gyventojų (2011 m.).

Istorija 

Miesto istorija sena. Įkurtas XIII a. pirmoje pusėje, kai buvo užimtas chano Batijaus. Mongolai įtvirtino miestą, kuris po to tapo Krymo jurtu (Aukso ordos Krymo provincija), čia įsikūrė emyras. Šiuo laikotarpiu miestas turėjo du pavadinimus: Qırım vardą naudojo tiurkų kalbomis šnekantys gyventojai, Solcati – italų prekeiviai. Vėliau iš pastarojo atsirado tiurkiška forma Solkhat. Senasis Qirim vardas buvo suteiktas vėliau visam Krymo pusiasaliui.

XIII–XIV a. miestas išsiplėtė ir klestėjo, netgi buvo amžininkų vadinamas antruoju Bagdadu. Iš šio laikotarpio yra išlikusi Muhamedo Uzbeko Chano mečetė, pastatyta 1314 m., medresės griuvėsių liekanos (1332 m.). Pirmieji Krymo chanai Qirimą sostine laikė iki pat XVI a. Vėliau, Krymo chanatui persikėlus į Bachčisarajų, miestas prarado savo reikšmę.

1783 m. miestas buvo aneksuotas Rusijos ir įgavo savo galutinį Senojo Krymo vardą. 1787 m. kelionės po Krymą metu čia lankėsi imperatorienė Jekaterina II, kurios garbei buvo pastatyti nedideli rūmai, fontanas.

Įžymybės 

Senajame Kryme gyveno ir mirė žymus rusų rašytojas Aleksandras Grynas, yra jo namas-muziejus. Veikia 1358 m. įsteigtas armėnų Šventojo kryžiaus vienuolynas (Surb Khach), Krymo totorių etnografinis muziejus. Miestas garsėja sanatorijų kompleksu, kur gydomos kvėpavimo takų ligos.

Nuorodos 

 Senojo Krymo svetainė
 Virtualus turas po senąjį Krymą 
 Turizmas Senajame Kryme

Krymo miestai
Krymo chanatas
Black (2005 m. filmas)

Black () – 2005 m. indų drama, sukurta režisieriaus Sandžajaus Lila Bhansalio. Filme vaizduojama aklos ir kurčios mergaitės bei jos mokytojo, kuris vėliau suserga Alzhaimerio liga, gyvenimo istorija. Siužetas paremtas Helen Keller (pirmas aklas ir kurčias žmogus, gavęs bakalauro laipsnį) gyvenimo istorija. Nors filmas „Black“ gan neįprastas Indijos kinui (nėra būdingų šokių, dainų, meilės istorijų), jis susilaukė didelio pripažinimo tiek Indijoje, tiek už jos ribų.

Siužetas 

Siužetas daugiaplanis ir pasakojamas daugiausia atsiminimų forma. Mišelė Makneli sulaukusi dvejų metų po ligos netenka regėjimo ir klausos. Patekusi į tamsos ir tylos pasaulį ji labai kenčia, yra sunkiai sutramdoma, nuolat sukelia nelaimes. Jos tėvai kaip paskutinę viltį pasirenka seną mokytoją Debradžą, piktnaudžiaujantį alkoholiu ir laikantį save magu. Jo griežtas elgesys su Mišele nepatinka tėvui Polui, ir jis liepia Debradžui išvykti. Tačiau mokytojas pasiryžęs žūtbūt paversti Mišele nepriklausomu žmogumi. Nors per 20 dienų, kurias paslapčia nuo vyro motina Ketrin leidžia mokyti Mišelę, mergaitė bendrauti neišmoksta, tačiau vėlesniame epizode Debradžas paniurkdo vaiką į fontaną, ir ji išmoksta atpažinti pirmą ženklą – „vanduo“. Bėgant metams, Debradžo pagalba Mišelė išmoksta bendrauti prisilietimais ir gestų kalba, šokti, linksmintis. Ji ryžtasi stoti į universitetą. Nors universiteto vadovai pradžioje į jos galimybes mokytis žiūri skeptiškai, bet pamatę jos gebėjimus, sutinka priimti į universitetą. Mokytis jai sekasi gerai, tačiau ji nesugeba išmokti greitai spausdinti ir vis neišlaiko egzaminų. Tuo tarpu Debradžas sensta, jam protarpiais dingsta atmintis, vieną dieną jis palieka Mišelę vieną mieste. Vėliau jie dalyvauja Mišelės sesers Saros vestuvėse – ji sužino apie meilę, ir suvokia, kad pati jos patirti nesugebės. Vakare ji prašo Debradžo ją pabučiuoti – jis ją pabučiuoja, bet nustoja būti jos mokytoju.

Po daugelio metų Mišelė atranda Debradžą ligoninėje – jis nieko nebekalba ir nebeprisimena. Moteris pasiryžta padėti jam prisiminti. Tačiau daugybė aplankymų neatneša naudos. Vieną dieną Mišelė, jau sulaukusi 40 metų, sugeba pabaigti savo studijas. Ji su absolvento uniforma pasirodo Debradžui, šis ją atpažįsta, o paskui prisimena pirmą jos išmoktą žodį „vanduo“. Filmas baigiamas Debradžo laidotuvių scena.

Aktoriai 
 Amitabh Bachchan – Debraj Sahai
 Rani Mukerji – Michelle McNally
 Ayesha Kapoor – jauna Michelle McNally
 Shernaz Patel – Catherine McNally
 Dhritiman Chaterji – Paul McNally
 Nandana Sen – Sarah McNally
 Sillo Mahava – Mrs. Gomes
 Mahabanoo Mody-Kotwal – Mrs. Nair

Apdovanojimai 
 Indijos nacionaliniai filmų apdovanojimai (2006 m.):
 geriausias filmas hindi kalba
 geriausias aktorius (Amitabh Bachchan)
 Filmfare apdovanojimai (2006 m.):
 geriausias filmas
 geriausias režisierius (Sanjay Leela Bhansali)
 geriausias aktorius (Amitabh Bachchan)
 geriausia aktorė (Rani Mukerji)
 ir kt. (iš viso 11 apdovanojimų)

„Black“ taip pat laimėjo dar keletą nacionalinių apdovanojimų, o žurnalas „Time“ jį įtraukė į geriausių 2005 m. filmų 25-uką.

2005 filmai
Dramos
Indijos filmai
Kęstutis Kėvalas

Kęstutis Kėvalas (g. 1972 m. vasario 17 d. Kaune) – Kauno arkivyskupas metropolitas. Buvęs devintasis Telšių vyskupas ordinaras.

Biografija 
1990–1992 m. studijavo Kauno technologijos universiteto Radioelektronikos fakultete. 1993 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1997 m. išvyko tęsti studijų Šv. Marijos seminarijoje ir universitete () Baltimorėje, JAV. 2000 m. ten baigė pagrindines teologijos studijas bei įgijo teologijos bakalauro ir magistro laipsnius.

2000 m. birželio 29 d. Kauno arkivyskupo Sigito Tamkevičiaus įšventintas kunigu.

2008 m. sausio 18 d. Kauno Vytauto Didžiojo universitete apgynė teologijos daktaro disertaciją tema „Laisvosios ekonomikos šaltiniai ir tikslai pagal encikliką Centesimus Annus“. 2009–2011 m. buvo Katalikų teologijos fakulteto prodekanas.

2010 m. vasarį tapo Marijos radijo programų direktoriumi Lietuvoje.

2012 m. rugsėjo 27 d. paskirtas tituliniu Abziri vyskupu ir Kauno arkivyskupijos augziliaru.

2012 m. lapkričio 24 d. konsekruotas vyskupu Kauno Prisikėlimo bažnyčioje.

2017 m. balandžio 20 d. paskirtas Telšių vyskupo koadjutoriumi, o 2017 m. rugsėjo 18 d., Popiežiui Pranciškui priėmus vyskupo Jono Borutos SJ atsistatydinimą, paskirtas Telšių vyskupu ordinaru.

2020 m. vasario 19 d. popiežiaus Pranciškaus paskirtas Kauno arkivyskupijos metropolitu.

Šaltiniai 
 „Lietuvoje paskirtas naujas vyskupas – kunigas K.Kėvalas“, ELTA, 2012-09-27

Išnašos

Nuorodos 

 Kun. dr. Kęstutis Kėvalas. Apie šventąją komerciją

Lietuvos vyskupai
Kauno arkivyskupija
VDU dėstytojai
Zalesiai (Losicės apskritis)

Zalesiai () – kaimas Lenkijos rytuose, Stara Kornicos valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurės rytus nuo Stara Kornicos, apie 20 km į rytus nuo Losicės ir apie 137 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.

Stara Kornicos valsčius
Lietuvos laikinoji Vyriausybė

Lietuvos laikinoji Vyriausybė – 1941 m. birželio sukilimo metu atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės vykdomosios valdžios institucija.

Veiklos pradžia 
Pirmasis posėdis įvyko 1941 m. birželio 24 d. Kaune, Donelaičio g. esančioje „Žaibo“ spaustuvėje.

Sudėtis 
 Juozas Ambrazevičius – švietimo ministras, einantis premjero pareigas
 Adolfas Damušis – pramonės ministras
 Vytautas Landsbergis-Žemkalnis – komunalinio ūkio ministras
 Mečislovas Mackevičius – teisingumo ministras
 Jonas Matulionis – finansų ministras
 A. Novickis – susisiekimo ministras
 Juozas Pajaujis-Javis – darbo ir socialinės apsaugos ministras
 Stasys Raštikis – krašto apsaugos ministras
 J. Šlepetys – vidaus reikalų ministras
 P. Vainauskas – kontrolės ir prekybos ministras
 Ksaveras Vencius – sveikatos ministras
 Balys Vitkus – žemės ūkio ministras
 Vladas Grudzinskas – maitinimo valdytojas 
 Juozas Senkus – spaudos valdybos viršininkas ministras
 Leonas Prapuolenis –  Lietuvių aktyvistų fronto įgaliotinis prie Vyriausybės

Vyriausybė paskyrė Krašto gynimo tarybą vadovauti ginkluotosioms pajėgoms:
 generolą  S. Pundzevičių
 generolą  M. Rėklaitį
 pulkininką J. Vėbrą
 Kauno miesto komendantą pulkininką Jurgį Bobelį
 Kauno burmistrą Kazimierą Palčiauską

Veiklos pabaiga 

1941 m. rugpjūčio 5 d. Vyriausybė sustabdė savo veiklą prieš savo ir tautos valią.

Nuorodos

 Juozas Ambrazevičius-Brazaitis. Lietuvos žydų likimas ir Laikinoji Lietuvos vyriausybė.
 Ričardas Čekutis, Dalius Žygelis. Laisvės kryžkelės. Lietuvos laikinoji Vyriausybė
 Sigitas Jegelevičius. Lietuvių savivalda ir vokiečių okupacinė valdžia: tarp kolaboravimo ir rezistencijos
 Unelected 1941 Pro-Nazi Provisional Government of Lithuania Never Intended Good for Country
 Mečislovas Mackevičius. Dėl žydų genocido Lietuvoje.
 Kita versija (Dalia Kuodytė, „Vieno dokumento istorija ir ne tik…“, Genocidas ir rezistencija, 2000, Nr. 2(8))
 Kęstutis Skrupskelis. Chaoso dienos.
 Vidmantas Valiušaitis. Kodėl istorikai bijo faktų?

Lietuvos istorija (1940-1945 m.)
Vilniečio kortelė

Vilniečio kortelė – daugiafunkcis elektroninis bilietas, su kuriuo galima atsiskaityti už kelionę Vilniaus autobusais ar troleibusais, taip pat išsinuomoti oranžinius dviračius ar naudoti „Narvesen“ lojalumo programoje.

Naudojimas 
Vilniečio kortelę galima įsigyti „Spaudos“ kioskuose, X, XX ir XXX „Maxima“ parduotuvėse, kitose prekybos vietose, pažymėtuose Vilniečio kortelės ženklu.

Įsigijus Vilniečio kortelę, ją galima papildyti trumpalaikiais – 30 arba 60 minučių, ar terminuotais – 1, 3, 10, 30, 90, 180, 270 ir 365 dienų bilietais arba norima pinigų suma. Papildyti Vilniečio kortelę norimais bilietais galima ne tik įprastose prekybos vietose, bet ir internetu .

Įlipus į autobusą ar troleibusą, Vilniečio kortele reikia paliesti geltonąjį komposterį. Jeigu kortelė papildyta trumpalaikiais ar ilgalaikiais bilietais – bilietas iš karto bus aktyvintas. Jeigu kortelė papildyti pinigų suma, turėsite pasirinkti, kurį – 30 ar 60 minučių bilietą – norite aktyvinti.

Autobusuose ir troleibusuose aktyvinant Vilniečio kortelę galima išgirsti dviejų tipų garsinius signalus: vienas reiškia, kad bilietas neaktyvintas, kitas – kad bilietas aktyvintas sėkmingai. Pasitikrinti, ar sėkmingai pavyko aktyvinti bilietą, galima dar kartą Vilniečio kortele paliečiant geltonąjį komposterį.

Nuorodos 
 Oficiali Vilniečio kortelės svetainė
 Oranžinių dviračių nuoma

Dokumentai
Vilniaus transportas
Mokėjimo kortelės
Sarnakai

Sarnakai () – kaimas Lenkijos rytuose, Sarnakų valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 16 km į šiaurės rytus nuo Losicės ir apie 129 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Kaime yra Sarnakų geležinkelio stotelė.

Istorija

Kaimas įkurtas apie 1430 metus, kai buvo įkurta Sarnakų Šv. Stanislavo parapija. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1742 m. įkurtos Sarnakų žydų kapinės. 1754 m. dėka Mielniko seniūno Luko Aleksandro Butlerio gavo miesto teises iš karaliaus Augusto III. 1816 m. pastatyta medinė bažnyčia. 1903-1905 m. pastatytas bravoras.

Geležinkelio ruožas

Nuorodos

 Sarnaki Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom X (Rukszenice – Sochaczew) z 1889 r. (lenk.).

Sarnakų valsčius
Buvę Mazovijos vaivadijos miestai
Fronoluvo geležinkelio stotelė

Fronoluvo geležinkelio stotelė () – geležinkelio stotelė Mežvice Kolonijos kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje, Sarnakų valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Semiatičės geležinkelio stoties yra 3,4 km ir iki Sarnakų geležinkelio stotelės yra 5 km.

Nuorodos

 Aprašymas apie stotelę (lenk.).

Sarnakų valsčius
Losicės apskrities geležinkelio stotys ir stotelės
Sarnakų geležinkelio stotelė

Sarnakų geležinkelio stotelė () – geležinkelio stotelė Sarnakų kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Losicės apskrityje, Sarnakų valsčiuje. Per stotelę eina Sedlcos-Siemianuvka geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Fronoluvo geležinkelio stotelės yra 5 km ir iki Plateruvo geležinkelio stoties yra 4,9 km.

Nuorodos

 Aprašymas apie stotelę (lenk.).

Sarnakų valsčius
Losicės apskrities geležinkelio stotys ir stotelės
Rimvydas Kunskas

Albinas Rimvydas Kunskas (g. 1938 m. gegužės 3 d. Lingiryje, Panevėžio rajonas) – Lietuvos geografas.

Biografija 
1955 m. baigė Ramygalos vidurinę mokyklą, 1960 m. – Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą. 1960–1990 m. dirbo Geografijos institute. 1990–1994 m. Aplinkos apsaugos departamento Ekspertizės valdybos viršininkas. 1992 m. gamtos mokslų daktaras.  Nuo 1993 m. Geografijos instituto ežerotyros ir pelkėtyros sektoriaus vadovas, nuo 1996 m. šio instituto pelkėtyros grupės vadovas.

Mokslinio darbo sritys – paleontologija, etnoekologija, ežerotyra-pelkėtyra. Tyrė Žuvinto pelkyno struktūrą bei raidos etapus, Nemuno deltos pelkių sandarą ir raidą, Kuršių marių peleogeografiją. 1978 m. paskelbė originalią Nemuno deltos, Kuršių marių ir Nerijos sandaros raidos koncepciją, paremtą neotektonikos kaita holocene. Kartu su archeologais rekonstravo keliolikos senovės gyvenviečių paleoreljefą (Nidos ir kt.).

Bibliografija 
 Pagrindiniai Žuvinto ežero palių raidos etapai. – Vilnius, 1962. – 19 p.: iliustr.
 Poledynmečio įvykių pėdsakai Nemuno slėnio pelkėse ties Merkine. – Vilnius, 1964. – 28 p.: iliustr.
 Paleogeografinės pastabos apie Druskininkų apylinkes. – Vilnius, 1969. – 14 p.: iliustr.
 Nemuno deltos raidos naujoji schema, 1975–1988 m.
 Čepkeliai / Kęstutis Balevičius, Ričardas Kazlauskas, Rimvydas Kunskas. – Vilnius: Mokslas, 1977. – 62 p.: iliustr.
 Ežerų ir pelkių raidos hidrografinės topologijos principai, 1988 m.
 Augalijos kaita Lietuvos ežerų ir pelkių raidoje, 1993 m.
 Ežerų ir pelkių ekosistemų raida: mažasis paleogeografijos ir paleosinekologijos atlasas. – Vilnius: Ciklonas, 2005. – 437 p.: iliustr. – ISBN 9955-497-88-2

Įvertinimas 
 1993 m. Jono Basanavičiaus premija (su kitais)

Šaltiniai 

Lietuvos geografai
Lietuvos enciklopedininkai
Sportima arena

Vilniaus Sportima maniežas arba Sportima universali sporto arena – universali arena Vilniuje, daugiausiai naudojama futbolo varžyboms ir kitiems renginiams. Čia savo namų rungtynes kiekvieno futbolo sezono pradžioje žaidžia Vilniaus ,,Žalgiris'' ir Vilniaus ,,Riteriai''.

Istorija 
Sportimos universali arena atidaryta 2001 m., bet pilnai užbaigta tik 2006 m. Arena išrinkta 2006 m. sporto statiniu. Įrengta pagrindinė, daugiausiai futbolui naudojama, aikštė (8000 m²), bei trys papildomos salės: imtynių (559 m²), treniruoklių (382 m²) ir universalioji (488 m²). 

Vilniaus sporto arenos
Vilniaus stadionai
Mirza

Mirza arba murza (, ) – kai kuriose Rytų tautose tai aristokratų titulas, einantis po vardo; Rytų tautų išsimokslinimo, mokytumo žymėjimas, rašomas prieš vardą arba po jo; Rytų tautų raštininko, sekretoriaus pareigybė, nurodoma prieš vardą.

Etimologija 

Tai iš persų kalbos kilęs sudurtinis žodis, kur mirza < mir 'valdovas' + za 'pagimdytas; sūnus'. Be to, šis persiškas titulas yra sutrumpintas emyr – zade (pers. امیر زادح, amir zâdah 'emyro sūnus') variantas.

Istorija 

Mirzos titulas paplito tokiose tiurkų valstybėse, kaip Kazanės chanate, Astrachanės chanate, Krymo chanate, Nogajų Ordoje. Rusijos imperijoje po Kazanės užgrobimo daugelis mirzų prarado savo valdytas žemes, perėjo į rusų tarnybą, kiti – nuteisti myriop. Daugelis tapo pirkliais. Valdant carienei Jekaterinai II, mirzos buvo prilyginti rusų dvarininkijai (дворянство), tapo kunigaikščiais. Nogajai mirzas laikė vidutiniais aristokratais, žemesniais pagal „rangą“ už bajus, nuredinus, sultonus.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Totorių kunigaikščiai Rusijos imperijoje 

Kilmingųjų titulai

en:Mirza
Sahibas Girėjus

Sahibas Girėjus – (, ; 1501–1551 m.) – 13-asis  Krymo chanas (1532–1551 m.), 13-asis Kazanės chanas (1521–1524 m.). Menglio Girėjo sūnus, Muhamedo Girėjaus jaunesnysis brolis. Bachčisarajaus įkūrėjas.

Atėjimas į valdžią 

Sahibas Girėjus gimė ir užaugo Kryme. 1519 m. mirus Kazanės chanui Muhamedui Aminui ir nepalikusiam įpėdinių, Krymo chanas Muhamedas Girėjus į Kazanės sostą stengėsi pasodinti savo jaunesnįjį brolį Sahibą Girėjų. Tačiau Rusija nesutiko, ir sostas atiteko nepopuliariam Kasimovo kunigaikščiui Šach-Ali. Sąmokslininkai jį nuvertė 1521 m., prašydami Muhamedo Girėjaus atsiųsti valdovą iš Krymo dinastijų. Tais pačiais metais į Kazanę pasiųstas Sahibas, kuris čia valdė trejus metus. Tačiau artėjant kunigaikščio Ivano Belskio rusų kariuomenei, pabėgo į Krymą, palikdamas 13-metį sūnėną Safą Girėjų, vėliau persikėlė į Konstantinopolį, kur du kartus, 1525–1526 m. ir 1528–1530 m. pas sultoną užėmė kalgos postą. 1532 m. tapo Krymo chanu po Islamo I Girėjaus trumpalaikio 5 mėnesių valdymo.

Sahibas Girėjus įkūrė naują chanų rezidenciją prie Čiuriuk-Su upės už 2 km nuo senųjų rūmų Salačike. Ėmęs plėstis naujasis miestas buvo Bachčisarajus. Sahibui valdant čia pastatytas savas jūrų uostas, tuo tarpu kiti Krymo pakrantės uostai buvo kontroliuojami osmanų. Visaip stiprino valstybės ekonomiką, skatindamas klajoklių gentis stepėse pereiti prie sėslaus gyvenimo būdo.

Karinės kampanijos 

Sahibas dažnai padėdavo osmanų kariuomenei žygiuose į Europą, rengė karines ekspedicijas į Šiaurės Kaukazą. Paprastai dalyvaudavo muškietininkų būrys, chano gvardija, aristokratijos raiteliai, lauko aretilerija. 1538 m. dalyvavo osmanų sultono Suleimano Didžiojo žygyje į Moldaviją, nuo jos atskiriant pietinę Besarabiją, okupuojant Očakovą. 1539 m. pasiuntė pajėgas į kalnus nubausti čerkesus už jų grobuoniškus išpuolius. 1539–1540 m. žiemą chano sūnaus Emino vadovaujami totoriai žygiavo šiaurės kryptimi į Lietuvą ir, manoma, į Maskvą. Žygis buvo sėkmingas, paimta belaisvių, bet kariuomenė grįždama nukentėjo nuo šalčių. Sahibas bandė žygiuoti į Maskvą 1542 m., tačiau, sutikę netikėtą pasipriešinimą, pasuko nuo Okos upės atgal, paimdami belaisvių. 1542 m. – vėl sėkmingas žygis prieš čerkesus, 1544 m. – prieš kabardinus, 1545 m. užimta Astrachanė. 1546 m. – ekspedicija prieš nogajus.

Valdymo pabaiga 

1551 m. pagal osmanų parėdymą Hasibui nurodyta pradėti karą su Kaukazu dėl neva suvaržymų keliautojams į Meką. Buvo stengiamasi išvilioti chaną iš Krymo, Stambule ruošiant jam pamainą – Devletą I Girėjų. Grįžtantį iš Kaukazo chaną Sahibą paliko jo kariuomenė, jį patį uždarė į Tamanės tvirtovę, kur buvo nužudytas. Velionio kūnas buvo parvežtas į Bachčisarajų ir iškilmingai palaidotas.

Nuorodos 

 Kazanės chanato istorijos puslapiai 
 Chanų rūmai Bachčisarajuje: apie Sahibą Girėjų 

Krymo chanai
Dvuras (Plateruvo valsčius)

Dvuras () – kaimas Lenkijos rytuose, Plateruvo valsčiuje, Losicės apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.

Plateruvo valsčius
Nakanas (miestas)

Nakanas () – miestas Nagano prefektūros šiaurėje, Japonijoje. Gyventojų 46 tūkst. (2008 m. duomenys). Miestas įkurtas 1954 m. liepos 1 d.

Miesto apylinkėse plačiai vystomas žemės ūkis. Miestas garsėja savo užaugintais aukštos kokybės vaisiais ir daržovėmis, tarp kurių yra Fudži obuoliai, Kyohō vynuogės ir kt. Taip pat žinomas ir dėl čia gausiai auginamų įvairių rūšių rožių. Kas dvejus metus Ippongi parke vykstantis rožių festivalis pritraukia daug turistų.

Po Nagano prefektūroje vykusių 1998 m. žiemos olimpinių žaidynių miestas pradėjo sparčiai augti. 2005 m. prie jo buvo prijungtas Tojotos kaimas.

Klimatas 
Vasaros karštos ir drėgnos, temperatūra viršija 30 °C, tuo tarpu žiemos šaltos ir snieguotos, temperatūra siekia apie −10 °C.

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė yra puikusis bijūnas, medis – naminė obelis (Malus domestica), paukštis – tundrinė žvyrė.

Japonijos miestai