joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Petras Juodelė

Petras Juodelė (g. 1924 m. gegužės 20 d. Pakriauniuose, Obelių valsčius) – Lietuvos birbynininkas, dirigentas, pedagogas.

Biografija 
1944 m. Lietuvos Vietinės rinktinės karys savanoris. 1944–1946 m. dirbo Bajorų, Svėdasų mokyklose. 1946–1952 m. griežė Valstybiniame liaudies dainų ir šokių ansamblyje. 1952 m. baigė Lietuvos konservatorijos P. Samuičio ir J. Švedo klasę.

1952–1966 m. dėstė Šiaulių muzikos technikume, 1958–1966 m. direktorius. Vadovavo liaudies instrumentų, pučiamųjų orkestrui ir jo paties 1958 m. įkurtam simfoniniam orkestrui, 1953 m. įkurtam Šiaulių dainų ir šokių ansambliui „Jovaras“. 1966–1995 m. dėstė Vilniaus J. Tallat Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje, 1966–1985 m. direktorius, 1967–1971 m. dar ir Lietuvos konservatorijoje. 1975–1980 m. vadovavo Vilniaus medikų dainų ir šokių ansambliui „Rūta“. Su įvairiais muzikos kolektyvais koncertavo Lietuvoje ir užsienyje. 1965 m., 1970 m., 1975 m., 1980 m., 1985 m. Lietuvos dainų švenčių, festivalio „Skamba skamba kankliai“ vyr. dirigentas. Nusipelnęs Lietuvos kultūros veikėjas, Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys, karys savanoris. Šv. Kazimiero ordino Garbės kancleris.

Bibliografija 
 Skamba kankliai, muzikantų biografijų knyga, 1994 m.,
 Muzikos instrumentų karalijoj knygą ir muzikinė kasetė vaikams, 1996 m., 2 leid. 1997 m.
 Vai dalužė dalia, eilėraščių rinkinys, 1999 m.
 Bitelių pasakėlė, eilėraščių rinkinys, 2005 m., 2 leid. 2013 m.
 Rudens taku, eilėraščių rinkinys, 2008 m.
 Tiesa – ne visa, eilėraščiai, epigramos, 2008 m.
 Pėdos kelyje, poezija ir proza, 2009 m.
 Sugrįžtančios mintys, eilėraščiai, 2014 m.

Šaltiniai 

Lietuvos dirigentai
Lietuvos muzikos pedagogai
Lietuvos muzikai
Eglė Juodvalkė

Eglė Juodvalkytė-Juodvalkė (1950 m. sausio 28 d. Ist Čikaga, Indiana – 2020 m. kovo 28 d. Čikaga) – JAV lietuvių poetė, žurnalistė.

Biografija 
1973 m. Čikagos universitete (University of Chicago) baigė slavistiką ir lietuvių kalbą, vėliau Pietų Ilinojaus universitete (Southern Illinois University) Karbondeilyje studijavo Baltijos šalių teatro meną. 1975 m. laimėjo universiteto premiją už geriausią moters pagalbinį vaidmenį vienaveiksmėje pjesėje. 1976 m. vaidino universitete anglų kalba pastatytoje Antano Škėmos pjesėje „Ataraksija“, taip pat Vinco Krėvės dramoje „Skirgaila“. 1976–1995 m. dirbo Laisvosios Europos radijo lietuvių skyriuose Niujorke ir Miunchene. 

Nuo 1976 m. Užsienio lietuvių rašytojų draugijos Čikagoje narė. Nuo 1991 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Korporacijos Neo-Lithuania narė. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje, dalyvavo federacijos „Santara-Šviesa“ veikloje.

Kūryba 
Pirmuosiuose poezijos rinkiniuose žymi modernių literatūros srovių įtaka, vyrauja tautinės aspiracijos, moters brendimo ir savivokos motyvai. Rašė ir anglų kalba.

Bibliografija 
 Jei tu paliesi mane: eilėraščiai / redagavo A. Dundulis. – Čikaga: Pedagoginis lituanistikos institutas, 1972. – 41 p.
 Pas ką žiedas žydi: eilėraščiai. – Čikaga: Ateitis, 1983. – 96 p.
 Mnemosinės vėrinys: eilėraščiai / dail. Linas Spurga. – Vilnius: Vaga, 1996. – 131 p.: iliustr. – ISBN 5-415-00371-1
 Cukraus kalnas, arba Lietuvės cukrininkės nuotykiai Amerikoje ir kitose egzotiškose šalyse: memuarai. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2000. – 275 p. – ISBN 9986-39-156-3
 Veidrodis ir tuštuma = The mirror and the void: eilėraščiai lietuvių ir anglų kalbomis. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2002. – 108 p. + 1 garso diskas. – ISBN 9986-39-244-6
 Sakalai naktį nemiega: eilėraščiai. – Vilnius: Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras, 2011. – 100 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8037-08-1

Šaltiniai

Nuorodos 
 Legendos. Šiandien ir visados. Eglė Juodvalkė lietuvybės niekada nepamiršo: negalėjau būti kuo nors kitu (LRT laida)

Lietuvos poetai
Lietuvos žurnalistai
JAV lietuviai
Jurgis Algirdas Juozulynas

Jurgis Algirdas Juozulynas (g. 1941 m. balandžio 15 d. Kapčiamiestyje) – Lietuvos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1973 m. baigė mediciną Vilniaus universitete. 1992 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

1973–1981 m. dirbo Epidemiologijos, mikrobiologijos ir higienos institute. 1981–1988 m. Medicinos mokslų koordinavimo tarybos mokslinis sekretorius. 1988–1993 m. Sveikatos apsaugos ministerijos Mokslo ir mokymo skyriaus viršininkas. 1993–1996 m. Sveikatos programų koordinavimo centro, 1997–1998 m. Sveikatos teisės ir ekonomikos centro direktorius, nuo 1998 – direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1985 m. dėsto Vilniaus universitete, nuo 1994 m. profesorius. Nuo 1998 m. Darbo ir gaisrinės saugos katedros profesorius.

Tarptautinio žurnalo „Acta medica Lituanica“, žurnalų „Medicinos teorija ir praktika“ ir „Visuomenės sveikata“ redakcinės kolegijos narys, žurnalo „Sveikatos mokslai“ redakcinės kolegijos pirmininkas. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys, Tarptautinės ekologijos ir žmonių saugos mokslų akademijos tikrasis narys, Valstybinio eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto senato narys, Ftiziatrijos ir pulmonologijos centro mokslinės tarybos narys.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo sritys – žmogaus organizmo psichofiziologiniai ypatumai, profesinė adaptacija, reabilitacija, gyvenimo kokybės tyrimai ir sveika gyvensena. 6 išradimų autorius. Spaudoje paskelbė 230 mokslinių darbų aktualiais medicinos ir profesinės saugos, sveikos gyvensenos ir ligų profilaktikos klausimais.

Bibliografija 
 Moters darbas ir sveikas gyvenimo būdas, su V. Murza, 1987 m.
 Darbo medicina pramonėje, 1994 m.
 Streso malšinimas, su V. Meška, 1996 m.
 Kurortinė medicina, su V. Meška, 1999 m.

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos išradėjai
Tarptautinės ekologijos ir žmonių saugos mokslų akademijos nariai
Eduardas Jurėnas

Eduardas Jurėnas (1923 m. gegužės 6 d. Plundakuose, Kupiškio valsčius – 1993 m. liepos 16 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas grafikas, knygų iliustratorius.

Biografija 
Mokėsi Kupiškio gimnazijoje. 1941 m. įstojo į Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą, po metų persikėlė į Vilniaus dailės akademiją. Karas nutraukė studijas. 1945 m. išlaikė egzaminus į Vilniaus dailės instituto trečiąjį kursą. 1949 m. baigęs institutą, 1949–1987 m. jame dėstė, nuo 1966 m. docentas. 1950–1960 m. Valstybinės grožinės literatūros leidyklos vyr. dailininkas.

Kūryba 
Sukūrė estampų ciklų („Rankos“ 1968 m., V. Borcherto raštų motyvais, 1972 m.), apipavidalino ir iliustravo Antano Vienuolio (1953 m.), Žemaitės (1956 m.), Antono Čechovo (1960 m.) serijinius raštus, Balio Sruogos atsiminimų knygą „Dievų miškas“, Juozo Paukštelio romaną „Kaimynai“ (abu 1959 m.), Vytauto Petkevičiaus romaną „Apie duoną, meilę ir šautuvą“ (1967 m.), Petro Cvirkos romaną „Meisteris ir sūnūs“ (1976 m.), A. Vienuolio apsakymą „Paskenduolė“ (1982 m.).

Daugiausia kūrė medžio raižinio, linoraižinio, oforto ir akvatintos technika. Kūriniuose vyrauja politizuota socialinė kritika, būdingas energingas štrichas, apibendrintas piešinys. Sukūrė apie 100 portretų (Kompozitorius Jonas Švedas, 1950 m.; Maironis, 1956 m.), portretų ciklų („Kėdainių chemijos kombinato žmonės“, 1963 m.), estampų (ciklai „Jie kovojo už Tarybų valdžią“, 1967 m.; „Pergalė“, 1975 m.; „Sakmė apie Tarybų šalį“, 1977 m.). Jo portretams būdinga stambaus plano kompozicija, konstruktyvus piešinys, suplokštintas vaizdas, apibendrinta formų modeliuotė. Nuo 1950 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos 1966 m., 1973 m., 1983 m. Vilniuje, 1973 m. Kaune, 1993 m., 2003 m. Kupiškio etnografijos muziejuje.

Įvertinimas 
 1973 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai

Literatūra 
 Eduardas Jurėnas: grafikos paroda: katalogas. – Vilnius, 1973. – 64 p.: iliustr.
 Eduardas Jurėnas / Antanas Gedminas. – Vilnius: Vaga, 1979. – 5 p.: iliustr.

Lietuvos grafikai
Lietuvos pedagogai
Kajetonas Jurėnas

Kajetonas Jurėnas (1955 m. liepos 29 d. Kupiškyje – 2015 m. gegužės 18 d.) – Lietuvos architektas.

Biografija 
1961–1972 m. mokėsi Kupiškio V. Rekašiaus vidurinėje mokykloje. 1972–1977 m. studijavo Vilniaus inžinerinio statybos instituto Architektūros fakultete. 

1977–1991 m. Miestų statybos projektavimo instituto Šiaulių skyriaus architektas, nuo 1982 m. grupės vadovas. 1991 m. įkūrė Kajetono Jurėno architektūros ir dizaino studiją. 

Lietuvos architektų sąjungos narys. Palaidotas Karmėlavos kapinėse.

Svarbiausi projektai 
 Baldų parduotuvė Aido g., Šiauliai, 1982 m.
 Dengtas turgus Gytariuose, su G. Jurėniene, 1986 m.
 Sporto ir poilsio kompleksas Plateliuose, 1986 m.
 Karolio Reisono Sukilėlių kalnelio paminklo restauracija, Šiauliai, 1989 m.
 Beržėnų dvaro (Kelmės raj.) rekonstrukcija, 1989 m.
 Viešbutis „Šaulys“, Šiauliai, 1999 m.
 Laisvalaikio centras „Neopolis“, Šiauliai, 2003 m.
 Lietuvos taupomojo banko rekonstrukcija į AB banką „Hansabankas“, Šiauliai, 2003 m.
 Šiaulių miesto savivaldybės parodų salės rekonstrukcija į posėdžių salę, 2005 m.
 Gyvenamieji namai Paukščių Tako g., Šiauliai, 2005 m.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Algirdas Jurgaitis

Algirdas Jurgaitis (g. 1941 m. balandžio 28 d. Šiauliuose) – Lietuvos geologas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1963 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1963 m. dirbo Geologijos ir geografijos institute, 1969–1980 m. Mineralinių žaliavų ekonomikos sektoriaus vadovas, 1980–1983 m. Kvartero geologijos ir naudingųjų iškasenų sektoriaus vadovas. 1981 m. geologijos ir mineralogijos mokslų daktaras.  1983–1993 m. Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos katedros vedėjas, nuo 1993 m. profesorius. 1999-2009 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. 2007 m. Vilniaus universiteto profesorius emeritas.
  
Vietinių mineralinių žaliavų išteklių geologinio ekonominio vertinimo pradininkas. Atlieka Lietuvos kvartero smėlingųjų nuogulų sedimentologinius tyrimus. 1996–2004 m. valstybinės mokslo programos „Lietuvos žemės gelmių raida ir jų išteklių kitimo prognozė (Litosfera)“ koordinatorius. Lietuvos nacionalinio geologų komiteto pirmininko pavaduotojas, Tarptautinės sąjungos kvarterui tirti (INQUA) Lietuvos komiteto narys.

Bibliografija 
 Lietuvos žvyrų genetiniai tipai ir litologija, 1969 m., rusų k.
 Pabaltijo fliuvioglacialinių nuogulų sluoksniuotos tekstūros, su kitais, 1982 m., rusų k.
 Paskutinio žemyninio apledėjimo srities fliuvioglacialinių nuogulų litogenezė, 1984 m., rusų k.
 Ledyninių nuogulų litologija ir sedimentacija / Petras Šinkūnas, Algirdas Jurgaitis. – V.: Geologijos institutas, 1998. – 70 p.: žml.
 Geomokslai: monografija (sud. Algimantas Grigelis, Vytautas Juodkazis, Algirdas Jurgaitis, Kęstutis Kilkus, Gediminas Pauliukevičius). – Vilnius: Spauda, 1999. – ISBN 9986-795-03-6
 Kai geologija gyvenimo vizija. – Vilnius, 2010. – 174 p.: iliustr. – ISBN 978-609-408-095-1

Šaltiniai 

Lietuvos geologai
Lietuvos pedagogai
Stasys Vėlyvis

Stasys Vėlyvis (g. 1938 m. kovo 13 d. Varėnoje) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas civilistas ir civilprocesualistas.

Biografija 
1957 m. baigė vidurinę mokyklą. Nuo 1960 m. Vilniaus miesto Tarybų rajono liaudies teismo posėdžių sekretorius. 1961–1962 m. VU Teisės fakulteto Valstybės ir teisės teorijos ir istorijos katedros vyr. laborantas. 1962 m. baigė teisės studijas VU Teisės fakultete. Nuo 1962 m. VU Teisės fakulteto Civilinės teisės ir civilinio proceso katedros asistentas. Nuo 1964 m. rugsėjo 1 d. Civilinės teisės ir proceso katedros dėstytojas, nuo 1965 m. vasario 19 d. vyr. dėstytojas. 1965–1968 m. studijavo Maskvos universiteto Teisės fakulteto aspirantūroje, kurią 1971 m. baigė. 1972 m. teisės mokslų kandidatas.  Baigęs studijas aspirantūroje vėl grįžo į VU Teisės fakulteto Civilinės teisės ir proceso katedrą, kurį laiką formaliai buvo Baudžiamosios teisės ir proceso katedros etatų sąrašuose. 1974–1975 m. stažavo Paryžiaus universitete. 1976 m. VU docentas. 1986–1987 m. ir 1989–1991 m. ėjo Civilinės teisės ir proceso katedros vedėjo pareigas. 1987–1988 m. dėstė Luandos universitete (Angola). 

Nuo 1991 m. birželio 3 d. Vyriausybės aparato privatizavimo skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1992–1996 m. Lietuvos taupomojo banko Administracijos departamento vyriausiasis juriskonsultas. 1996–1997 m. AB Turto bankas Teisės departamento direktorius, valdybos narys. Nuo 1996 m. AB Lietuvos žemės ūkio bankas valdybos narys, valdybos pirmininko pavaduotojas. Nuo 2002 m. MRU Teisės fakulteto Civilinio proceso katedros dėstytojas, profesorius. Nuo 2004 m. sausio 29 d. Vyriausiosios tarnybinės etikos komisijos narys. Nuo 2005 m. Pretendentų į teisėjus egzaminų komisijos narys, Notarų kvalifikacinių egzaminų komisijos narys. 

Paskelbė įvairių teisės mokslo darbų; yra kelių civilinės, civilinio proceso, romėnų teisės vadovėlių, LR civilinio kodekso, LR civilinio proceso kodekso komentarų autorius ir bendraautoris. Dėstyti dalykai: civilinė teisė, romėnų teisė (privatinė teisė).

Bibliografija 
 Romėnų teisė: vadovėlis / Ipolitas Nekrošius, Vytautas Nekrošius, Stasys Vėlyvis. – Kaunas: Vijusta, 1996. – 289 p.: schem. – ISBN 9986-9099-0-2
 Romėnų teisė / Ipolitas Nekrošius, Vytautas Nekrošius, Stasys Vėlyvis. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Justitia, 2007. – 263 p.: iliustr. – ISBN 9986-567-26-4
 XII lentelių įstatymai ir jų komentaras: metodinė mokymo priemonė / Stasys Vėlyvis, Marius Jonaitis. – Vilnius: Teisinės informacijos centras, 2007. – 143 p. – ISBN 978-9955-30-017-5

Šaltiniai 

Juriskonsultai
Romėnų teisės mokslininkai
Lietuvos civilprocesualistai
Petras Jurgėla

Petras Jurgelevičius-Jurgėla (1901 m. rugsėjo 30 d. Džersi Sitis – 1992 m. vasario 19 d. Elensvilis, Niujorko valstija) – Lietuvos skautų įkūrėjas, karininkas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas.

Biografija 
Brolis Konstantinas Rudaminas Jurgėla.

1919 m. baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją Vilniuje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris. Baigęs Karo mokyklą iki 1930 m. tarnavo kariuomenėje, 1925–1930 m. kariuomenės štabo skyriaus redaktorius, kalbos taisytojas, vertėjas. 1927 m. kapitonas. 1923 m. žurnalo „Skautas“ redaktorius.

1931 m. grįžo į JAV. 1931–1932 m. dirbo laikraštyje „Draugas“, 1937–1938 m. laikraščio „Vienybė“ redakcijoje. 1933–1935 m. lietuvių mokyklos Čikagoje vedėjas. 1933–1937 m. Amerikos lietuvių legiono vado padėjėjas, inspektorius. 1936 m. leido ir redagavo žurnalą „Tauta“ (išėjo 4 numeriai). 

Nuo 1915 m. reiškėsi skautų veikloje, kūrė lietuviškus terminus, įstatus, parašė vadovėlių, knygų. 1932–1935 m. Stepono Dariaus ir Stasio Girėno skrydžio per Atlantą komiteto sekretorius ir propaguotojas. 1933–1936 m. Dalyvavo Amerikos lietuvių sąjungos veikloje, Amerikos lietuvių tarybos sekretorius, 1936–1939 m. vicepirmininkas. 1941 m. Tautos fondo sekretorius, laikraščio „Lietuvos aidas“ korespondentas JAV.  Suredagavo leidinį „Kauno karo komendantūra“ (1929 m.) ir J. Bačiūno knygelę apie A. Olšauską (1934 m.).

Lietuvos skautų įkūrimas 
1918 m. Vytauto gimnazijoje įvyko ateitininkų susirinkimas, kuriame P. Jurgelevičius skaitė paskaitą apie skautus. Po šios paskaitos 2 mergaitės ir 10 berniukų susibūrė į skiltį. Skautiška šeima augo ir 1918 m. lapkričio 1 d. gimnazijos salėje įvyko Vilniaus lietuvių skautų ir skaučių draugovės pirmoji sueiga. Ši data yra laikoma oficialia skautų veiklos Lietuvoje pradžia.

Bibliografija 
 Piliečių auklėjimo mokykla – skautybė, 1920 m.
 Lietuvos ateitis, 1925 m.
 Skautystė, 1927 m.
 Skautų vadovas, d. l, 1929 m.
 Sparnuoti lietuviai Darius ir Girėnas, 1935 m.
 Lietuviškoji skautija, 1975 m.
 Generolas Povilas Plechavičius, d. l, 1978 m., su P. Jurkum

Įvertinimas 
 Šv. Silvestro ordinas (Vatikanas, 1981 m.)

Nuotraukos

Šaltiniai 

Lietuvos krašto apsaugos savanoriai
Lietuvos skautai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos publicistai
JAV lietuviai
Vyriausiasis Tribunolas

Vyriausiasis Tribunolas - istorinis Lietuvos teismas. Įsteigtas Lietuvos valstybės tarybos 1918 m. lapkričio 28 d. priimtu įstatymu. Vyriausiasis Tribunolas sukurtas tik 1921 m.

Kompetencija - apeliacinė instancija bylose, išnagrinėtos taikos teismuose bei apygardos teismuose. 1918 m. - kaip ir Kauno apygardos teismas - įsikūrė Kauno teismo rūmų pastate.

Vadovybė 
Pirmasis Vyriausiojo Tribunolo pirmininkas - Antanas Kriščiukaitis (1864-1933).

Istoriniai Lietuvos teismai
Aukščiausieji teismai
Lietuvos teisė 1918-1940 m.
Vytautas Jurgutis (1930)

Vytautas Jurgutis (1930 m. liepos 10 d. Šilalėje – 2013 m. vasario 23 d.) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas.

Biografija 
1948–1951 m. Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje mokėsi choro dirigavimo (dėst. Andriaus Kairio ir Nikodemo Martinonio klasėse). 1951–1952 m. šias žinias gilino LSSR konservatorijoje (dėst. Povilo Bekerio klasėje). 1955–1960 m. LSSR konservatorijoje studijavo kompoziciją (Juliaus Juzeliūno klasėje). 1956–1960 m. tuo pat metu dėstė teorines disciplinas Vilniaus kultūros-švietimo technikume.

1960–1961 m. dėstė Šiaulių muzikos technikume. 1961–1974 m. Vilniaus pedagoginio instituto muzikos teorijos dėstytojas, 1969–1974 m. Muzikos teorijos katedros vedėjas. 1974–2000 m. LSSR konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) Muzikos teorijos katedros dėstytojas, 1973 m. docentas, 1990 m. profesorius. 

Nuo 1961 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys. 1992–1996 m. Vilniaus „Vytautų klubo“ prezidentas, 1993 m. iniciavo konferenciją „Vytautas Didysis ir Lietuva. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba 
Sukūrė daugiau kaip 100 įvairių žanrų vokalinių ir instrumentinių kūrinių, 2 pučiamųjų kvintetus (1968 m., 1980 m.), kūrinių fortepijonui, vokalinių ciklų, choro ir solo dainų, harmonizavo dainų. Kūrybai būdingas polinkis į stambias vokalines instrumentines formas, kūrybiškas lietuvių muzikos folkloro ir nuosaikus moderniųjų raiškos priemonių derinimas. Parašė mokslinių metodinių darbų.

Svarbiausi kūriniai 
 Styginių kvartetas, 1958 m.
 Čičinskas, simfoninė poema, pagal Maironio baladę, 1959 m.
 Mirties fortas, simfoninė poema, 1962 m.
 Kareivio laiškai, 7 poemos pagal Vlado Šimkaus žodžius, 1964 m.
 Vaikas su duonos rieke, vokalinis ciklas, pagal įvairių poetų tekstus, 1966 m.
 Homo natus est, oratorija, pagal Vytauto Bložės žodžius, 1969 m.
 Mergaitė namų šešėliuose, vokalinis ciklas, pagal Nijoės Miliauskaitės žodžius, 1969 m.
 Vizijos, vokalinis ciklas, pagal Aldonos Puišytės žodžius, 1971 m.
 Sonata obojui ir fortepijonui, 1972 m.
 Čiurlionio užrašai, vokalinis ciklas, pagal M. K. Čiurlionio žodžius, 1974 m.
 Donelaitis, oratorija, žodžiai – Justinas Marcinkevičius, 1974 m.
 Koncertas smuikui ir kameriniam orkestrui, 1977 m.
 Skambesiai, kantata, pagal liaudies žodžius, 1978 m.
 Orkestro partitūra, kantata, pagal Ramutės Skučaitės žodžius, 1984 m.
 Prisikėlimas, uvertiūra fantazija, 1990 m.
 Žiedo gyvybė, vokalinis ciklas, pagal Bernardo Brazdžionio ir Jono Aisčio žodžius, 1994 m.

Bibliografija 
 Muzikos kūrinių analizės chrestomatija, d. 1, 1979 m.; d. 2, 1984 m.

Įvertinimas 
 1976 m. LSSR valstybinė premija
 1980 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos pedagogai
Širšės

Vespa crabo
 Vespa germanica
 Vespa vulgaris
 Vespa rufa
ir kt.

Širšės (Vespa) – plėviasparnių (Hymenoptera) vabzdžių gentis, priklausanti klostinių vapsvų (Vespidae) šeimai. Tai 14-35 mm dydžio vabzdžiai, turintys tipišką pilvelio piešinį, susidedantį iš tamsiai rudų ir geltonų skersinių dryžių.

Širšės – bendruomeniniai vabzdžiai, paplitę visoje Europoje, Azijoje, Afrikoje ir Amerikoje. Australijoje ir Naujojoje Zelandijoje vapsvos nebuvo endeminiai vabzdžiai, o atsirado kartu su europiečiais.

Lizdas 

Širšės savo lizdus daro iš susmulkintos medienos masės ir seilių, todėl jie atrodo kaip sulipdyti iš popieriaus. Tokius „popierinius“ lizdus įsirengia arba žemėje, arba medžių drevėse, pastogėse. Jų narveliai šešiakampiai, su į apačią nukreiptomis angomis, forma primena naminių bičių korį. Koriai dažnai sudaro keletą aukštų. Visas šis statinys iš lauko pusės apgaubtas tokia pat popierine mase ir kartais būna vaiko galvos dydžio. Savo lizdą širšės nuožmiai gina, todėl artintis prie jo nesaugu.

Lizdą statyti pradeda peržiemojusi apvaisinta patelė. Iš pradžių ji įrengia tik keletą narvelių. Be to, ji rūpinasi jaunomis lervomis, kurias maitina susmulkintais vabzdžiais. Kai iš lervų išsivysto smulkios širšės, tada jos toliau tęsia lizdo statybą, rūpinasi maisto rinkimu ir kitos kartos jauniklių auginimu. Per vasarą tokių darbininkių išsivysto iki keleto tūkstančių. Rudeninės kartos vabzdžiai pasiekia motinos dydį ir deda neapvaisintus kiaušinius, iš kurių išsivysto patinai. Iš motinos sudėtų kiaušinių rudenį išsivysto patelės, kurios apvaisintos žiemoja, o patinai ir darbininkės miršta.

Rūšys 
Iš viso apie 20 rūšių.

Lietuvoje dažnesnės šios širšių rūšys:
 Širšuolas, širšė (Vespa crabo). Gana stambus vabzdys, kurio dydis 20-30 mm. Galva už akių labai nutįsusi atgal.
 Germaninė širšė (Vespa germanica). 15-20 mm dydžio vabzdys. Lizdą įsirengia žemėje.
 Rudoji širšė (Vespa rufa). 15-20 mm dydžio. Pilvelio pamatas raudonas.

Seniau buvo priskiriama ir paprastoji vapsva (Vespula vulgaris). 

Plėviasparniai

pl:Szerszeń
Janina Kumpienė

Janina Stakelytė-Kumpienė (g. 1943 m. balandžio 1 d. Adomavoje, Panevėžio raj.) – Lietuvos ekonomistė.

Biografija 
1959 m. baigė Paįstrio vidurinę mokyklą. 1961 m. baigė Vilniaus finansų ir kredito technikumą, įgijo kreditininkės kvalifikaciją. 1967 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą, įgijo ekonomistės kvalifikaciją. 1979 m. SSRS Mokslų akademijos ir SSRS valstybinio mokslo ir technikos komiteto sąjunginiame sisteminių tyrimų mokslo tyrimų institute apgynė disertaciją „Respublikinio pavaldumo pramonės planavimo klausimai APSS sąlygomis (Lietuvos TSR pavyzdžiu)“, įgijo socialinių mokslų daktarės laipsnį. 

1967–1992 m. Valstybinio plano komiteto, Valstybinio plano komiteto Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos mokslinio tyrimo instituto grupės vadovė, sektoriaus vedėja, skyriaus viršininkė. 1992 m. Ekonomikos ministerijos Kainų ir konkurencijos departamento direktorė. 1992–1995 m. Valstybinės kainų ir konkurencijos tarnybos prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės generalinio direktoriaus pavaduotoja. 1995–1996 m. Sveikatos apsaugos ministerijos sekretorė.

1996–1998 m. banko „Hermis“ valdybos pirmininko pavaduotoja, banko kanclerė. 1998–2005 m. VšĮ Sveikatos teisės ir ekonomikos centro direktorė. 2005–2006 m. Sveikatos apsaugos ministerijos Strateginio planavimo ir programų skyriaus vedėja, 2006–2007 m. – viceministrė, 2007–2009 m. – valstybės sekretorė, 2009–2012 m. – viceministrė, nuo 2012 m. – ministro patarėja.

Panevėžio krašto kraštiečių klubo prezidentė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Nuotraukos
 LR Sveikatos apsaugos ministerija 

Valstybės sekretoriai
Lietuvos valstybės tarnautojai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos sveikatos apsaugos viceministrai
Ringė (Jūra)

Ringė – upė Tauragės rajone, kairysis Jūros upės intakas, įteka į ją 70,3 km nuo jos žiočių, į pietus nuo Ringių. Ištakos Tuščių kaime. Teka pietvakarių kryptimi. Upelį Ringiuose kerta krašto kelias .

Upėvardis kildinamas iš žodžio ringė („vingis, rėžis, gumbas, juosta“) bei ringuoti („vinguriuoti, rangytis“).

Šaltiniai 

Tauragės rajono upės
Jūros intakai
Glivija

Glivija – upė Šilalės rajone, dešinysis Jūros upės intakas, įteka į ją 133,4 km nuo jos žiočių. Ištakos į vakarus nuo Gvaldų kaimo. Teka rytų, šiaurės rytų kryptimi. Netoli Glivijos žiočių stovi Gvaldų koplyčia.

Glivijos dešinysis intakas – Telšė.

Upėvardis kildinamas iš žodžio gleivės („glitėsiai, gliaumos“, plg.  – „žalėsiai, gleivės ant vandens“).

Šaltiniai 

Šilalės rajono upės
Jūros intakai
Opolė

Opolė (, , ) – miestas-apskritis pietvakarių Lenkijoje, prie Odros upės; vaivadijos centras. Aukštutinės Silezijos istorinis centras. Svarbus automobilių kelių ir geležinkelių centras, upių uostas. Išplėtota energetikos, maisto, cemento, baldų, siuvimo pramonė. Veikia zoologijos sodas, dramos, šokio, lėlės teatrai, trys muziejai, šiuolaikinio meno galerija, technologijos universitetas, dvasinė seminarija. Rengiamos įvairios mugės.

Istorija 
Miestas ėmė kurtis apie X a. kaip slavų gyvenvietė Pasieka saloje Odros upėje. Nuo XI a. Piastų kunigaikštystės centras. XIII a. Pasieka saloje pastatyti mūriniai kunigaikščių rūmai. 1254 m. Opolė gavo miesto teises. Nuo 1327 m. priklausė Čekijai, nuo 1526 m. Habsburgų monarchijai. 1645-1665 m. kaip užstatas atiduota Vazoms. XVI–XVII a. sparčiai augo Opolės ūkis. Nuo 1742 m. priklausė Prūsijai. XIX a. dar labiau sustiprėjo miesto pramonė, ypač nutiesus geležinkelį. 1921 m. Tautų Sajungai surengus plebiscitą, Opolė liko Vokietijai. Antrojo pasaulinio karo metais mieste ir šalia jo veikė daug koncentracijos stovyklų, dėl miesto vyko smarkūs mūšiai. 1945 m. Opolė perduota Lenkijai.

Architektūra 
Senamiestis taisyklingo plano su turgaus aikšte. Išliko gotikinių pilių bokštai, gynybinių miesto sienų griuvėsiai, XV a. šv. Kryžiaus Išaukštinimo katedra, pranciškonų ir dominikonų vienuolynai. XVII a. pabaigos Jėzuitų kolegija, šv. Aleksiejaus, šv. Sebastijono bažnyčos, kelis kartus perstatyta miesto rotušė.

Miestų partnerystė 
  Alytus
  Bona
  Dižonas
  Ingolštatas
  Karara
  Kragujevacas
  Kuopijas
  Miulheimas
  Potsdamas
  Sėkešfehėrvaras

Sportas 
 OKS Odra Opole (futbolo klubas),
 Miesto stadionas, kurio talpa 4 250 žiūrovų.

Šaltiniai 

Lenkijos miestai
Apusinas (Šešuvis)

Apusinas – kairysis Šešuvies intakas, įteka į ją 78,1 km nuo jos žiočių. Ištakos – į šiaurės vakarus nuo Gylių kaimo. Teka pietų, pietvakarių kryptimi. Prie upelio įsikūrusi Viduklė, Apusiną kerta  ir  keliai. Įteka į Šešuvį šiauriau Paalsio tvenkinio, Žažačių kaime.

Intakai: dešinieji – Ringė (intakas-Kerupys), Upelis, kairieji – Plačiuva, Šilaupė.

Upėvardis laikomas kuršiškos kilmės, galimai kilęs iš žodžio epušė („drebulė“, plg. , ).

Šaltiniai 

Raseinių rajono upės
Danutė Juronytė

Danutė Juronytė-Zelčiuvienė (1933 m. lapkričio 14 d. Kaune – 2015 m. vasario 27 d. Kaune) – Lietuvos teatro ir kino aktorė, režisierė.

Biografija 
1949–1951 m. mokėsi Panevėžio dramos teatro vaidybos studijoje, vadovaujamoje režisieriaus Juozo Miltinio. 1951–1954 m. Panevėžio dramos teatro aktorė. 1954 m. ištekėjo už aktoriaus Leonardo Zelčiaus. Nuo 1954 m. Kauno dramos teatro (iki 1959 m. Kauno muzikinis dramos teatras) aktorė. Sukūrė apie 80 vaidmenų teatre, kino ir televizijos filmuose, Kauno dramos teatre pastatė spektaklių.  Palaidota Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba 
Vaidmenys teatre:
 1955 m. Helia – Gabriela Zapolska. Ponios Dulskos moralė
 1956 m. Aucė – Rūdolfs Blaumanis. Siuvėjų dienos Silmačiuose
 1957 m. Kristina – Juozas Grušas. Herkus Mantas
 1962 m. Keitė Keler – Arthur Miller. Visi mano sūnūs
 1964 m. Dženė – Bertold Brecht. Opera už tris skatikus
 1965 m. Goda – Kaimas kryžkelėje, rež. Henrikas Vancevičius
 1968 m. Madlena Bežar – Michailas Bulgakovas. Moljeras
 1970 m. Aura – Kazys Saja. Šventežeris
 1973 m. Rožė Kumpytė – Balys Sruoga. Dobilėlis penkialapis
 1975 m. Aleksandra – Juozas Grušas. Švitrigaila
 1976 m. Motina – Luigi Pirandello. Šeši personažai ieško autoriaus
 1978 m. Sofija – Maksimas Gorkis. Paskutinieji
 1988 m. Tilžės giedotojų draugijos Choristė - Gediminas Jankus. Amžinas keleivis
Vaidmenys kine:
 1967 m. Rūta – Suaugusių žmonių žaidimai, antroji kino novelė, pagal Raimondą Kašauską, rež. Algimantas Kundelis
 1969 m. Angelė – Birželis, vasaros pradžia, rež. Raimondas Vabalas
 1969 m. Ave, Vita, rež. Almantas Grikevičius

Vaidmenys televizijos filmuose:
 1973 m. Grafienė Konstancija – Tadas Blinda, 4 serijos, rež. Balys Bratkauskas
 1979 m. Balzarienė – Kaimynai, 4 serijos, rež. Vidmantas Bačiulis
 1981 m. Raudonmedžio rojus, rež. Bronius Talačka
 1988 m. Karalienė – Vilius Karalius, pagal Ievą Simonaitytę, rež. Vidmantas Bačiulis
 1993–1997 m., 1998–2000 m. Ramutė Urniežienė – Giminės, rež. Saulius Vosylius

Pastatymai:
 1994 m. Aldona Liobytė. Meškos trobelė
 1996 m. Dar kartą atsigręžiu, pagal Birutę Pūkelevičiūtę

Įvertinimas 
 1983 m. LSSR nusipelniusi artistė
 2013 m. „Fortūnos“ statulėlė, už nuopelnus Lietuvos teatrui
 2013 m. LR kultūros ministerijos apdovanojimas „Nešk savo tiesą ir tikėk“

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos režisieriai
Agluona (Biržai)

Agluona – upė šiaurės Lietuvoje, Biržų rajono savivaldybės teritorijoje, Apaščios baseine.

Prasideda Vaitkūnų – Mickūnų apylinkėse, šiauriniame Judiškio miško pakraštyje. Teka į šiaurę, Mūšos–Nemunėlio žemuma, įteka į Širvėnos ežerą Biržų miesto vakariniame pakraštyje.

15 km nuo ištakos vaga sureguliuota. Vidutinis nuolydis 72 cm/km. Plotis 6-8 m, gylis 1,2–1,9 m. Srovės greitis 0,2-0,3 m/s. Vidutinis debitas 0,59 m³/s. Labai sausais metais vietomis išdžiūsta. 

Intakai – Agluonėlė, Gavėnupis, Baronas (kairieji).

Prie upės yra Geidžiūnų, Dirvonakių kaimai. 

Upėvardis kilo nuo tarmiško eglės pavadinimo aglė.

Šaltiniai 

Biržų rajono upės
Agluona (Klaipėda)

Agluona – upė vakarų Lietuvoje, Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje; Minijos kairysis intakas.

Prasideda Girininikų apylinkėse, teka į pietvakarius, pietus Pajūrio žemuma. Įteka į Miniją 32 km nuo jos žiočių, ties Stragnais šalia Priekulės. Ilgis 22 km, baseino plotas 76 km2. Vidutinis nuolydis 260 cm/km, vidutinis debitas 0,98 m³/s. Didesnioji vagos dalis reguliuota. Plotis 5-7 m, gylis 0,3-2,4 m. Srovės greitis 0,1-0,2 m/s. 

Intakai – Skardupė, Šilupis..

Prie Agluonos yra Agluonėnų gyvenvietė.

Upėvardis kilo nuo tarmiško eglės pavadinimo aglė.

Šaltiniai 

Klaipėdos rajono upės
Agluona (Akmenė)

Agluona arba Egluona – upė šiaurės vakarų Lietuvoje, Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje; Vadaksties kairysis intakas. Prasideda Stipirkių apylinkėse, Karpėnuose, į pietus nuo Naujosios Akmenės. Teka į šiaurės vakarus Ventos vidurupio žemuma, aukštupyje prateka Stipirkių mišką. Įteka į Vadakstį į šiaurę nuo Kesių, Latvijos pasienyje, 36 km nuo jo žiočių.

Ilgis 23 km, baseino plotas 188 km². Slėnis išryškėja tik žemupyje, nuo Kivylių. Slėnio plotis aukštupyje 30–50 m, žemupyje 60–100 m. 15,5 km nuo ištakos vaga reguliuota. Vidutinis nuolydis 0,5 m/km. Vidutinis debitas 1,5 m³/s.  Žemupyje patvenkta 81 ha Kivylių tvenkiniu.

Intakai: Bradaulis, Kališupis, Upelis, Paislė, Molupis, Kirgas, Sertupis (kairieji), Žaras, Vėžupis, Pipiris (dešinieji). 

Prie Agluonos yra kaimai: Stipirkiai, Agluonai, Kivyliai.

Upėvardis kilo nuo tarmiško eglės pavadinimo aglė.

Šaltiniai 

Akmenės rajono upės
Amata (upė)

Amatà ar Atmatà – upė šiaurės Lietuvoje; Lėvens kairysis intakas. Prasideda Panevėžio rajono šiaurėje, Barklainių miške. Teka į šiaurę ir šiaurės rytus Pasvalio rajonu. Žemupyje pasuka į rytus ir įteka į Lėvenį 26 km nuo jo žiočių, į vakarus nuo Lavėnų.

Intakai: Ažagėlė, Paltis, Valka (dešinieji), Bėravalka, Rupis (kairieji).

Vidutinis nuolydis 82 cm/km. Prie Amatos esantys kaimai: Mikoliškis, Pušalotas.

Upės pavadinimas neaiškios kilmės: vienų autorių siejamas su augalu amalu, kitų – su indoeuropiečių prokalbe (plg. albanų amë – „upės vaga“, hetitų amiḭara- – „griovys“, graikų ἀμάρα – „griovys“, hipotetinė *am- – „upės vaga, griovys“). Tačiau šaknis gali būti ir neskaidyta – plg. trakų *Amala, *Amela, lenkų Jemielnia.

Šaltiniai 

Panevėžio rajono upės
Pasvalio rajono upės
Alashkert FC

Alashkert Football Club arba Alaškert Fowtbolayin Akowmb – Armėnijos futbolo klubas iš Jerevano.

Istorija

Klubas įkurtas 1990 m. Martunyje ir čia veikė iki 2000 m. 

2011 m. klubo veikla buvo atgaivinta, o 2013 m. jis buvo perkeltas į šalies sostinę Jerevaną.

2015 m. pirmą kartą istorijoje klubas pateko į UEFA Europos lygos atrankos varžybas.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

|}
Šaltiniai:

Sudėtis: 
Sudėtis atnaujinta: 2019 m. spalio 30 d. 
<...>

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 Facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive
 RSSSF duomenų bazė

Armėnijos futbolo klubai
Lernayin Arcax

Stepanakerto „Lernayin Arcax“ – Armėnijos futbolo klubas iš Stepanakerto (Kalnų Karabachas). 

Dėl politinės padėties anksčiau namų rungtynes žaisdavo Kapane, Jerevane, o nuo 2009 m. Gorise.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1990 m. Nuo 1993 m. žaidė aukščiausioje šalies lygoje. Paskutinį kartą joje dalyvavo 2005–2006 m. sezone.

Kurį laiką buvo išnykęs iš futbolo žemėlapio, tačiau 2019 m. vėl žaidė Pirmoje lygoje. Dėl pandemijos Pirma lyga liko neužbaigta.

2020–2021 m. Pirmoje lygoje liko penktoje vietoje. 2021–2022 m. tapo Pirmos lygos nugalėtojais.

Pasiekimai

Sezonai

1993 – 2006/07 

|}

2019 – 

|}
Šaltiniai:

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.
 Namuose žaidžia balta apranga.

Išnašos

Nuorodos 
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarket
 RSSSF duomenų bazė

Armėnijos futbolo klubai
Virginija Juršienė

Virginija Jasiūnaitė-Juršienė (g. 1950 m. liepos 16 d. Valentuose, Biržų raj.) – Lietuvos dailininkė keramikė.

Biografija 
Augo Vilniuje. Baigė M. K. Čiurlionio meno mokyklos skulptūros specialybę. 1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą, J. Adomonio mokinė. 1976–1996 m. Vilniaus „Dailės“ kombinato dailininkė. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba 
Keramikos kūriniai („Ateiviai“ 1986 m., „Luotai“ 1987 m., „Pievų miestas“ 1996 m., „Margi portretai“ 2004 m., „Moterys iš niekur“ 2005 m.) postmodernistinės krypties, būdinga konceptualumas, eksperimentavimas. Sukūrė asambliažų, objektų instaliacijų („Nestabilūs“ 2001 m., „Knyga – inversija“ 2003 m., „Klasės“ 2004 m.

Nuo 1974 dalyvauja parodose, individualios parodos surengtos Erfurte 1981, Vilniuje 1992 m., 1993 m., 1996 m., 2000 m., Kėdainiuose 1992 m.), konkursuose, projektuose Lietuvoje ir užsienyje (Pasaulinis taikomųjų menų konkursas Kanadzava-1999). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Virginija Jasiūnaitė-Juršienė 

Lietuvos keramikai
Lietuvos dailininkai
Stasys Jusionis

Stasys Jusionis (g. 1927 m. rugpjūčio 24 d. Radviliškyje) – Lietuvos dailininkas tapytojas, spaudos darbuotojas, redaktorius.

Biografija 
1947 m. baigė Panevėžio gimnaziją. 1947–1950 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, 1953 m. baigė LSSR dailės institutą. 1953–1971 m. žurnalo „Genys“ meninis redaktorius, 1971–1989 m. vyr. redaktorius. 

Nuo 1960 m. LSSR dailininkų sąjungos narys, nuo 1966 m. sąjungos pirmininko pavaduotojas, nuo 1982 m. sekretorius. 1967–1977 m. SSRS dailininkų sąjungos valdybos, 1977–1983 m. SSRS dailės fondo prezidiumo narys. 

Žmona Aldona Ličkutė-Jusionienė, sūnūs Algimantas Jusionis ir Vidmantas Jusionis.

Kūryba 
Nutapė teminių kompozicijų („Derlius“, „Sekmadienis“, abi 1974 m.; „Alutį gėriau“ 1969 m.), portretų („Vidutis“, 1969 m.; Vytautas Kybartas, 1972 m.; Vincas Svirskis, 1975 m.). Jiems būdinga ekspresija, apibendrintas piešinys, ryškių spalvų kontrastai, energinga pastoziška tapysena, raiški faktūra. Peizažuose savitai interpretavo Lietuvos gamtovaizdį, perteikė metų laikų įvairovę, gamtos gyvybingumą, naudojo etnografinius motyvus („Sode“, 1966 m.; „Kelias“, 1967 m.; „Senoji Žemaitija“, 1969 m.; „Drevernoje“, 1971 m.). Ryški improvizacija, vaizdų simboliškumas.

Surengė 10 individualių parodų Lietuvoje – Vilniuje (1970 m., 1977 m., 2008 m.), Kaune, Šiauliuose (abi 1978 m.), Panevėžyje (1984 m.), dalyvavo parodose užsienyje – Rusijoje, Estijoje, Latvijoje, Vokietijoje, Italijoje. Kūrinių turi Lietuvos ir Rusijos dailės muziejai.

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1981 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos tapytojai
Lietuvos redaktoriai
Subekvatorinis klimatas

Subekvatorinis klimatas – klimato juosta tarp pusiaujo ir atogrąžų (tropinės) klimato juostų. Klimatą čia lemia musonai, todėl žiema sausa, o vasara drėgna. Temperatūra aukšta.Kritulių skirtingais sezonais iškrinta labai netolygiai. Šioje klimato juostoje yra savanų ir mišriųjų retmiškių ir subekvatorinių musoninių miškų zonos. Subekvatorinių musoninių miškų zonoje sausasis sezonas trunka 2,5–4,5 mėnesius, auga visžaliai ir lapus metantys miškai. Klimatą labiausiai nulemia pusiaujo musonas.

Klimato juosta driekiasi per Šiaurės Amerikos pietinę dalį, kai kurias Karibų salas, šiaurinę dalį Pietų Amerikos, Brazilijos plynaukštę, didelę dalį vidurio Afrikos, pietinę ir pietrytinę Azijosdalį, šiaurinę Australiją, daug Ramiojo vandenyno salų.

Šaltiniai 

Klimatas
Marius Žukovas

Marius Žukovas (g. 1991 m. lapkričio 7 d.) – Lietuvos futbolininkas.

Nuorodos 

 Futbolinis.lt puslapis apie žaidėją

Lietuvos futbolininkai
Antanas Juška (1902)

Antanas Juška (1902 m. sausio 14 d. Gelažiai, Vadoklių valsčius – 1985 m. kovo 19 d. Vilnius) – Lietuvos astronomas, mokslo populiarintojas, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas, daktaras.

Biografija 
1925 m. baigė Getingeno universitetą. 1929 m. jame apgynė astronomijos daktaro disertaciją.

1925–1927 m. mokytojavo Pasvalio, 1927–1930 m. Vilkaviškio, 1930–1936 m. Biržų gimnazijose. 1934–1937 m. Švietimo ministerijos Kultūros departamento, 1937–1939 m. Kauno 5-osios gimnazijos, 1939–1940 m. Valstybės teatro Kaune direktorius. 1935–1938 m. Sąjungos Vilniui vaduoti pirmininkas. 1941–1942 m. Švietimo vadybos Mokslo ir meno departamento direktorius. 1929–1944 m. su pertraukomis – Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1941 m. docentas. 1958–1984 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. 

Žurnalistinį darbą pradėjo 1919 m. Vilniuje kaip laikraščio „Nepriklausoma Lietuva“ kronikos vedėjas, vėliau dirbo ir dienraščio „Laisvė“ redakcijoje. Vėliau rašė į leidinius Lietuva, „Lietuvos aidas“, „XX amžius“, „Židinys“, „Kultūra“ ir kt. 1935–1938 m. žurnalo „Mūsų Vilnius“ redaktorius. 1939 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą. Pokario metais publikacijas skelbė žurnale „Mokslas ir gyvenimas“, kituose populiariuose leidiniuose. Parašė per 300 mokslinių ir populiarių knygų, brošiūrų, straipsnių iš astronomijos ir matematikos, vadovėlių.

Bibliografija 
 Astronomijos vadovėlis, 1928 m.
 Matematinės analizės pagrindai, vadovėlis, 1934 m., 1941 m.
 Fizika, vadovėlis, d. 1 1940 m.
 Vilniaus byla, 1940 m., 2 leid. 1990 m.
 Kelionė po Saulės sistemą, 1958 m.
 Mėnulis, 1960 m.
 Saulės sistema ir jos vystymasis, 1960 m.
 Mikalojus Kopernikas, 1962 m.
 Nuo Žemės iki Plutono, 1964 m.
 Matematika, vadovėlis, su kitais, 1966 m., 2 leid. 1970 m.
 Žvaigždynų pasauliai, 1972 m.
 Astrofizika, vadovėlis, kartu su G. Kakaru bei A. Ažusieniu, 1977 m.
 Astronomijos enciklopedinis žodynas, sudarytojas, vienas autorių, 1984 m.
 Saulės šeima, 1985 m.

Įvertinimas 
 1939 m. Prancūzijos Garbės legiono ordinas
 1939 m. Belgijos Karūnos komandoro ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos astronomai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos kultūros veikėjai
Lietuvos mokslo populiarintojai
Dabramisliai

Dabramisliai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Alizavos, 13 km į šiaurę nuo Kupiškio, prie senojo kelio Kupiškis–Pandėlys, Kupiškio marių dešiniajame krante.

Etimologija 

Manoma, kad vardą davė kaimo savininkas J. Kolyška. 1932 m. pavadinimą siūlyta keisti į Lėveniškius, Pavieškelį ar Upeliškius. Gyventojai tam pritarė, tačiau nė vienas neprigijo.

Istorija 

XIX a. vid. Dabramislių teritorijoje buvo Viežgų kaimo žemė, priklausiusi Lailūnų dvarui, vėliau – Viežgų palivarko savininkui Juozapui Kolyškai. Šio amžiaus 4-ame dešimtmetyje atkelti keli ūkiai iš Bagdonų. Pavadinimas minimas nuo 1867 m. 

Spaudos draudimo laikais kaime buvo lietuviškų knygų slėptuvė. 1915 m. slenkant I pasaulinio karo frontui didžioji dalis kaimo sudegė. 1932 m. išskirstytas vienkiemius. Pokariu priklausė „Gegužės pirmosios“, „Naujo gyvenimo“ ir Alizavos kolūkiams.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Autobusų stotis

Autobusų stotis – aikštė autobusams stovėti ir manevruoti su specialiais pastatais autobusų ir maršrutinių taksi keleiviams aptarnauti. Infrastruktūrą sudaro peronai, tvarkaraščiai ir kitos informacinės priemonės, bilietų kasa, laukiamoji salė, saugykla, dispečerinė, parduotuvė ar maitinimo įstaiga ir kt.

Didžiausios autobusų stotys 
Užimanti 150 000 m² Chennai Mofussil Bus Terminus autobusų stotis Čenajuje (Indija) yra didžiausia Azijoje.  2010 m. ši autobusų stotis vienu metu aptarnavo 500 autobusų ir 3000 autobusų bei 250 000 keleivių per dieną. 

Didžiausia požeminė autobusų stotis Europoje yra Kamppi Centre (Helsinkis, Suomija), pastatyta 2006 metais. Stotis kainavo 100 milijonų eurų ir buvo suprojektuota bei pastatyta per 3 metus. Stotis užima 25 000 m², kasdien iš stoties išvyksta 700 autobusų, kurie veža 170 000 keleivių.

Lietuvoje 
Lietuvoje pirmoji autobusų stotis įrengta 1928 m. Kaune, kitos pradėtos statyti XX a. 7-ajame dešimtmetyje: 1965 m. Utenoje ir Radviliškyje, 1966 m. Šiauliuose, 1967 m. Vievyje, 1970 m. Anykščiuose ir Molėtuose, 1972 m. Gargžduose, 1974 m. Vilniuje ir Šalčininkuose, 1975 m. Kupiškyje, Skuode ir Vilkaviškyje, 1976 m. Naujojoje Akmenėje, 1977 m. Kretingoje ir Kryžkalnyje, 1978 m. Jonavoje ir Šilalėje, 1979 m. Varėnoje ir Lazdijuose, 1980 m. Zarasuose, 1981 m. Druskininkuose ir Ignalinoje, 1982 m. Rokiškyje.  Šiuo metu Lietuvoje veikia 51 autobusų stotis.

Taip pat skaitykite 
 Autobusų dispečeris
 Autobusų stotelė

Šaltiniai 

Autobusai
Kelių transporto infrastruktūra
Jonas Juškaitis

Jonas Juškaitis (1933 m. gegužės 30 d. Kuturiuose, Jurbarko valsčius – 2019 m. birželio 30 d.) – Lietuvos poetas, vertėjas.

Biografija 
1958 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1958-1962 m. dirbo savaitraštyje „Literatūra ir menas“. Nuo 1971 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.

Kūryba 
Poezijoje vyrauja gyvybės ir gyvenimo stebuklo nuostaba, būdingas tapybiškas, estetizuotas vaizdas, dinamiška metafora, ryški kultūrinė, istorijos atmintis. Rinkiniuose „Pučia vėjas į širdį“, „Pilnas vakaras nutilusios dainos“ ir kituose išryškėja religinė meditacija, istorinės tėvynės refleksija, dažnesni kančios, kraujo, Dievo ir mirties motyvai. Dažniausiai naudojama tradicinė lyrikos forma – ketureilis. Kūrybai būdinga inversija, sakinio skaidymas, jo dalies perkėlimas į kitą strofą. Parašė poezijos vaikams, esė, atsiminimų.

Tarp jo verstų užsienio poetų Ana Achmatova, Federikas Garsija Lorka, Johanas Volfgangas Getė, Nikolajus Gumiliovas, Heinrichas Heinė, Frydrichas Helderlinas, Sergejus Jeseninas, Osipas Mandelštamas, Kiprijonas Kamilis Norvidas, Raineris Marija Rilkė, Georgas Traklis, senovės japonų poetai. Jo eilėraščių paskelbta anglų, baltarusių, ispanų, italų, latvių, lenkų, rusų, ukrainiečių, vengrų, vokiečių kalbomis.

Bibliografija 
 Ir aušros, ir žaros: eilėraščiai. Vilnius, Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1962 m.
 Mėlyna žibutė apšvietė likimą: lyrika. Vilnius, Vaga, 1972 m.
 Tolimos dainos: eilėraščiai. Vilnius, Vaga, 1981 m.
 Dešimt žodžių jazmino žiedui: eilėraščiai. Vilnius, Vaga, 1984 m.
 Su volungės balsu: eilėraščiai vaikams. Vilnius, Vaga, 1984 m.
 Anapus gaiso: eilėraščiai. Vilnius, Vaga, 1987 m.
 Pučia vėjas į širdį: eilėraščiai. Vilnius, Vaga, 1990 m.
 Pilnas vakaras nutilusios dainos: eilėraščiai. Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1994 m.
 Tolimos dainos: eilėraščiai. Vilnius, Vyturys, 1997 m.
 Varpai sudūlės nuo skambėjimo: lyrika. Vilnius, Vaga, 1998 m.
 Lyra ant gluosnio: straipsniai, pokalbiai ir kita. Vilnius, Aidai, 1998 m.
 Eglė vasaros naktį: lyrika. Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2003 m.
 Labos nakties, naktie: eilėraščiai mažiems ir dideliems vaikams ir kitiems geros valios žmonėms apie ir aš mažas buvau. Vilnius, Homo liber, 2005 m.

Vertimai:
 Ne laikas eina: iš pasaulio poezijos. Vilnius, Aidai, 2004 m.

Įvertinimas 
 1989 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija
 1999 m. Poezijos pavasario laureatas.
 2004 m. Jono Aisčio literatūrinė premija už eilėraščių knygą „Eglė vasaros naktį“.

Šaltiniai 

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos poetai
Lietuvos vertėjai
Henrikas Algirdas Juškevičius

Henrikas Algirdas Juškevičius (g. 1935 m. kovo 30 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, radijo ir televizijos darbuotojas, buvęs UNESCO generalinio direktoriaus pavaduotojas.

Biografija 
Mokėsi Klaipėdoje tuometinėje Kristjono Donelaičio vardo gimnazijoje ir ją baigė 1952 arba 1953 m. 1958 m. baigė Leningrado elektrotechnikos ryšių institutą. 1958–1960 m. Vilniaus radijo ir televizijos centro, 1960–1966 m. Televizijos ir radijo komiteto vyr. inžinierius. 1966–1971 m. Tarptautinės televizijos ir radijo organizacijos (OIRT) Prahoje techninio centro direktorius. 1971–1990 m. SSRS valstybinio televizijos ir radijo komiteto pirmininko pavaduotojas. Nuo 1980 m. SSRS nacionalinio olimpinio komiteto prezidiumo narys.  1990–2001 m. UNESCO generalinio direktoriaus pavaduotojas informacijai ir komunikacijai , nuo 2001 m. patarėjas komunikacijai, informacijai ir administracijai.

Vienas iš spalvotosios palydovinės televizijos kūrėjų. Organizavo televizijos naujienų pasikeitimo programą tarp Eurovizijos ir Intervizijos, nuo 1968 m. buvo atsakingas už olimpinių žaidynių transliaciją per televiziją. Vadovavo radijo ir televizijos sistemos programų, technologinės koncepcijos kūrimui.

Tarptautinių ryšių instituto (International Institute of Communications) patikėtinis. 1995 m. Tarptautinio sistemų bei kibernetikos aukštesniųjų studijų instituto (International Institute for Advanced Studies in Systems Research and Cybemetics) garbės daktaras. 2003 m. Eurazijos televizijos ir radijo akademijos, 2004 m. Baden-Badeno fondo „Už taiką, kultūrą ir civilizacijų dialogą“ viceprezidentas. 
Lietuvos edukologijos universiteto tarybos pirmininkas.

Įvertinimas 
 1966 m. LTSR nusipelnęs inžinierius
 1982 m. SSRS valstybinė premija
 1996 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas 
 2006 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro didysis kryžius 
 1991 m. EMMY apdovanojimas
<https://www.lrt.lt/naujienos/lietuvoje/2/1095200/juskevicius-apie-isbandymus-steigiant-lrt-negalejau-zmonai-papasakoti-visos-istorijos-nes-butu-isvariusi-is-namu>

Šaltiniai 

Lietuvos radijo inžinieriai
Lietuvos informatikai
UNESCO
Pranciškus Juškevičius

Pranciškus Juškevičius (1942 m. sausio 2 d. Burniuose, Telšių valsčius – 2014 m. spalio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos statybos inžinierius, miestų planavimo specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras, LR politinis veikėjas, aplinkos viceministras.

Biografija 
1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 2003 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. Nuo 1968 iki 1970 m. Kauno politechnikos instituto, nuo 1971 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1985–1990 m. Miestų statybos katedros vedėjas, 1990–1994 m. – mokslo reikalų prorektorius, nuo 2002 m. profesorius. 1996–1998 m. dar ir statybos ir urbanistikos, 1998–1999 m. LR aplinkos viceministras, nuo 1999 iki 2003 m. – Būsto ir urbanistikos plėtros fondo vienas direktorių.

Kūryba 
Su kitais rengė Vilniaus senamiesčio regeneravimo (1988–1989 m.), bendrąjį (1995–1996 m., 2004 m.), gatvių tinklo plėtros (1995 m.), Druskininkų bendrąjį (1994–1996 m.), Neringos bendrąjį (1994 m. ir transporto plėtros (1999 m.) planus, Vilniaus centro automobilių stovėjimo aikštelių sistemos projektą (1991–1992 m.).

Bibliografija 
 Inžinerinis miesto teritorijos įrengimas ir tvarkymas, su kitais, d. 2, 1975 m.;
 Garažai ir stovėjimo aikštelės, su kitais, 1984 m., rusų k;
 Kaimo gyventojų susisiekimas, 1989 m., rusų k;
 Miestų susisiekimo sistemos, 1993 m.;
 Miestų susisiekimo sistemų planavimas, 1995 m.;
 Miestotvarka, su kitais, 2000 m., elektroninis leidinys;
 Miestotvarka, su kitais, 2003 m.;
 Miestų planavimas, 2003 m.

Šaltiniai 

Lietuvos aplinkos viceministrai
Lietuvos inžinieriai statybininkai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos technologai
Bartkiškė (Raseiniai)

Bartkiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Nemakščių. Šiauriau kaimo teka Balčia.

Istorija 

Kaimas minimas 1568 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Arglaičiai

Arglaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Nemakščių, piečiau magistralės .

Gyventojai 

Arglaičių kaime yra gimęs Lietuvos poetas Algirdas Verba.

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės