joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vidas Mačiulis

Vidmantas (Vidas) Mačiulis (g. 1946 m. sausio 18 d. Miškiniuose, Raudondvario valsčius, Kauno apskritis) – Lietuvos televizijos žurnalistas, publicistas, redaktorius.

Biografija 
1964 m. baigė Kulautuvos vidurinę mokyklą. 1964–1965 m. dirbo Miškinių bibliotekos vedėju. 1964–1970 m. Vilniaus universiteto Kauno fakultete studijavo žurnalistiką.

1965 m. pradėjo žurnalisto darbą Kauno rajono laikraščio „Komunizmo vėliava“ redakcijoje. 1968–2003 m. Lietuvos radijo ir televizijos (LRTV) transliacijų grupės Kaune korespondentas, išleidėjas, laidų vedėjas, redaktorius, vyresnysis redaktorius, 1979–1992 m. LTV skyriaus vedėjas, nuo 1993 m. LTV Kauno programų direktoriaus pavaduotojas. Rengė televizijos žurnalus „Kaunas“, „Studijų dienos“, informacines-publicistines laidas „Savaitės aidai“, „Sekmadienio rytą“ (kartu su kitais redakcijos žurnalistais), nuo 1992 m. sausio 11 d. savaitinę laidą „Krepšinio pasaulyje“.  VšĮ „Ketvirtoji valdžia“ direktorius.  2004–2005 m. „Pūko“ televizijos direktorius. Iki 2009 m. Lietuvos regionų televizijoms, 2010–2013 m. televizijoje „Sport1“, 2013–2016 m. BTV, o nuo 2016 m. rudens – „Lietuvos ryto“ televizijoje rengė laidą „Krepšinio pasaulyje“. 

Nuo 1990 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos Kauno skyriaus valdybos pirmininkas.  Lietuvos sporto žurnalistų federacijos narys, Lietuvos žurnalistų sąjungos valdybos narys, Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos valdybos, Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos komisijos narys.

Filmografija 
 Sekmadienio rytą… Sausio 13-osios naktį, TV dokumentinis filmas
 Žiedai prie Tedongano, TV apybraiža
 Kokia tu, Indija?, TV apybraiža
 Šri Lankos spalvos, TV apybraiža
 Bičiulystė, TV dokumentinis, režisierius
 Ištikimybė, TV dokumentinis, režisierius
 Kaunas, TV dokumentinis, režisierius

Bibliografija 
 Halė, kurioje žaidė Lubinas ir Sabonis, 1939–1989 / Vidas Mačiulis, Vytautas Gudelis. – Kaunas: Respublikinis sporto kombinatas, 1989. – 71 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1983 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
 2005 m. 2-ojo laipsnio Santakos garbės ženklas
 2009 m. Kauno apskrities viršininko administracijos Garbės ženklas
 2013 m. Petro Babicko premija 
 2015 m. Vinco Kudirkos premija, už dokumen­tinių novelių filmą „Atėjo… Sa­bas!”

Šaltiniai

Literatūra 
 Pašaukimas – žurnalistika: apybraiža apie žurnalistus Teklę ir Vidą Mačiulius / Juozas Kundrotas. – Kaunas: Arx Baltica, 2011. – 189 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-39-111-1

Lietuvos televizijos žurnalistai
Lietuvos sporto žurnalistai
Lietuvos kino režisieriai
Lietuvos publicistai
Teklė Mačiulienė

Teklė Virpšaitė-Mačiulienė (g. 1938 m. rugsėjo 30 d. Trakų apskritis) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija 
1956 m. baigė Vievio vidurinę mokyklą. 1956–1961 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete studijavo žurnalistikos specialybę. 

1961 m. pradėjo dirbti Kauno ir Jonavos tarprajoninio laikraščio „Socialistiniu keliu“ redakcijoje korespondente. 1962 m. reorganizavus šį leidinį į Kauno rajono laikraštį, kuris nuo tų metų ėmė vadintis „Komunizmo vėliava“ – laiškų skyriaus vedėja, redaktoriaus pavaduotoja, 1980–1987 m. – redaktorė. Nuo 1987 m. dienraščio „Kauno tiesa“, 1992–2000 m. „Kauno diena“ redaktorė.  2000–2002 m. Norvegijos koncerno „Orkla Media“ atstovė Lietuvoje, vėliau radijo laidos kaimui „Po antrųjų gaidžių“ vedėja. Nuo 2006 m. laikraščio „Ūkininko patarėjas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja. 

Lietuvos žurnalistų sąjungos narė.

Įvertinimas 
 2007 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos medalis „Už nuopelnus žurnalistikai“
 2009 m. II-o laipsnio Santakos garbės ženklas

Šaltiniai

Literatūra 
 Pašaukimas – žurnalistika: apybraiža (sud. Juozas Kundrotas). – Kaunas: Arx Baltica, 2011. – 189 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-39-111-1

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Snovas

Snovas (ukr. ir ) – upė Rusijoje (Briansko sritis) ir Ukrainoje (Černigovo sritis); Desnos dešinysis intakas (Dniepro baseinas). Prasideda Vidurio Rusijos aukštumoje, 7 km į pietryčius nuo Novozybkovo. Teka į pietvakarius, 20 km ruože sudaro Rusijos ir Ukrainos sieną. Įteka į Desną 12 km aukščiau Černigovo.

Aukštupio vagos plotis 4-14 m, žemupio – 20-40 m. Slėnis 1,5-4 km pločio. Žemupio vandenys naudojami drėkinimui. Ukrainoje prie Snovo įsikūręs Ščorso miestas.

Šaltiniai 

Rusijos upės
Ukrainos upės
Irapuatas

Irapuatas – miestas vidurio Meksikoje, Arando kalno papėdėje. Išvystytas žemės ūkis, yra keli privatūs universitetai.

Istorija 

Vietovė apgyvendinta apie 1200 m., čia gyveno čičimekai. XVI a. atrastas apylinkėse sidabras, kas smarkiai paskatino ispanų kolonizaciją.

Sportas 

Mieste 1986 m. vyko XIII pasaulio futbolo čempionatas.

Meksikos miestai
Feliksas Mačianskas

Feliksas Stanislovas Mačianskas  (g. 1935 m. liepos 28 d. Budraičiuose, Raseinių apskritis) – Lietuvos filosofas, pedagogas, žurnalistas, redaktorius, ateizmo propaguotojas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
Brolis Antanas Mačianskas. 1954 m. baigė Betygalos vidurinę mokyklą, 1958 m. Vilniaus pedagoginį institutą. 1959–1962 m. ir 1964–1969 m. LSSR televizijos ir radijo komiteto vyriausiasis redaktorius, 1969–1982 m. komiteto pirmininko pavaduotojas televizijai. 1964 m. Maskvoje baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1969 m. Vilniaus universitete baigė neakivaizdinę aspirantūrą, 1970 m. apgynė filosofijos mokslų kandidato disertaciją. 

Nuo 1970 m. dėstė Vilniaus universitete, 1980 m. docentas. Nuo 1982 m. Visuomenės mokslų akademijos prie SSKP CK Mokslinio ateizmo instituto Vilniaus filialo direktoriaus pavaduotojas. 1990 m. apgynė filosofijos mokslų daktaro disertaciją. 1990 m. Vilniuje įkūrė pirmąjį Lietuvoje privatų Humanitarų licėjų, kuriame 1990–1992 m. dėstytos ir žurnalistikos disciplinos. 1991–1993 m. laikraščio „Lietuvos darbininkas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1992–1993 m. žurnalo „Lietuvos ūkis“ skyriaus redaktorius. Nuo 1993 m. savaitraščio „Savininkas“ skyriaus vedėjas, UAB „Aljansas“ mokslinis konsultantas. 

Parašė apybraižų apie darbo pirmūnus, sukūrė scenarijų televizijos muzikiniams bei dokumentiniams filmams „Bernužėli, nesvoliok“, „Ar tiki“, „Duktė viena namie liko“ ir kt. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. NŽMKA narys, pripažintas meno kūrėjo statusas.

Bibliografija 
 Mintys įgauna sparnus: apybraižos, 1961 m.
 Nerimstančios širdys: apybraižos, 1962 m.
 Šimtas religijos mįslių / Noriu žinoti. – Vilnius: Vaga, 1975. – 377 p.
 Šimtas religijos mįslių. – 2 leid. / Noriu žinoti. – Vilnius: Vyturys, 1985. – 413 p.
 Sekuliarizacija ir ateizmo plėtra: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1986. – 29 p.
 Visuomeninės Vinco Kapsuko pažiūros: klerikalizmo filosofinių, socialinių-politinių ir ideologinių koncepcijų kritika. – Vilnius: Mintis, 1987. – 193 p.
 Žmogus be epitetų / Antropocentrizmas katalikų socialiniame moksle. – V.: Alka, 2000. – 180 p.
 Akys nemeluos: publicistika, tautosakos tyrinėjimai (iliustruota Stasio Krasausko graviūromis). – Vilnius: Alka, 2002. – 268 p.: iliustr. – ISBN 9955-540-00-1
 Ar duoti durniui kelią?: Vlado Brado gyvenimo siužetai, minčių, jausmų ir linksmų nuotykių kratinys: miniatiūros. – Vilnius: Alka, 2005. – 105 p. – ISBN 9955-540-18-4

Įvertinimas 
 1976 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
 1985 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos filosofai
Lietuvos pedagogai
Ilona Balsytė

Ilona Balsytė (g. 1964 m. balandžio 22 d. Klaipėdoje) – lietuvių teatro ir kino aktorė.

Biografija 
1982 m. baigė Šiaulių 12-ąją vidurinę mokyklą. 1982–1986 m. mokėsi dramos teatro aktoriaus specialybės Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (kurso vadovė Irena Vaišytė).

1986–1991 m. dirbo Lietuvos valstybinės filharmonijos „Dainos teatre“. 1989 m. kartu su aktoriais Aidu Giniočiu ir Sigučiu Jačėnu įkūrė „Keistuolių teatrą“, kuriame iki šiol vaidina.

Vaidmenys teatre 
 1989 – Sraigė Olaiva, Karvutė Anabelė. „Kitą kartą…“ (pagal Donaldą Bissetą), rež. kūrybinė grupė
 1990 – Aldona. Adomo Mickevičiaus „Konradas Valenrodas“, (rež. Romualdas Vikšraitis)
 1991 – Paršiukas Ikaras, Katė Marmė, Karalienė. „Aukštyn kojom“ (pagal D. Bissetą), rež. R. Vikšraitis
 1992 – Doroti. „Smaragdo miesto burtininkas“ (L.Franko Baumo pasakos motyvais), rež. A. Giniotis
 1993 – Karaliūtė. „Jonas Kareivis“, rež. Aidas Giniotis
 1994 – „Peliuko Miko smagumai“, rež. Neringa Pociūtė
 1995 – Karalienė, Pavargėlė, Plėšikė Fingerė. „Laimingasis Hansas“, rež. A. Giniotis
 1997 – Dulsinėja. Dale Wasserman ir Mitch Lee „Liūdnojo Vaizdo riteris“, rež. A. Giniotis
 1998 – Papūga Karuda. „Daktaras Stasys, arba Raudonojo kryžiaus keliai“ (pagal A.LLoydą Webberį), rež. A. Giniotis
 1998 – Princesė. Charles Perrault „Batuotas katinas“, rež. Evaldas Jaras
 2000 – Smeraldina. Carlo Gozzio „Karalius Elnias“, rež. A. Giniotis
 2000 – Kalėdų bobutė. „Kalėdų bobutės pasaka“, rež. Vytautas V.Landsbergis
 2002 – Inga, Larisa, Kristina. „Paskutiniai Brėmeno muzikantai“, rež. A. Giniotis
 2004 – Elytė. S. Šaltenio „Škac, mirtie, visados škac…“, rež. Algirdas Latėnas
 2005 – Žiurkė Liolia. „Pelytė Zita“, rež. Vytautas V. Landsbergis
 2005 – Auklė. K. Antanėlio ir S. Gedos „Meilė ir mirtis Veronoje“, rež. A. Giniotis.

Filmografija 
 1986 – Aldona. Pasistengti likti gyvam, rež. Genadijus Ivanovas, M. Gorkio kino studija (pagrindinis vaidmuo)
 1987 – Onutė. Šešiolikmečiai, rež. Raimundas Banionis
 1987 – Tryliktasis apaštalas, rež. Artiomas Melkumianas, Armenfilm
 1988 – Strazdanota vasara, telefilmas, rež. Bronius Talačka
 1988 – Nastutė. Žarckai, TV spektaklis, rež. Bronius Talačka
 1991 – Valerija. Bilietas iki Tadž Mahalo, rež. Algimantas Puipa (pagrindinis vaidmuo)
 1992–1997 – Giminės, rež. Saulius Vosylius
 1993 – Gingema. Geroji fėja. Geltonų plytų kelias, rež. Asta Einikytė
 1993 – Pulkininko Haroldo praradimų klubas, rež. Vaidas Lekavičius
 1995 – Tamangai, rež. V.Lekavičius
 1998–2000 – Atžalos, rež. S.Vosylius.
 2005 – Inga, Paskutiniai Brėmeno Muzikantai rež. V.Lekavičius

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos dainininkai
Aras Lukšas

Aras Lukšas (g. 1963 m. vasario 10 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1983–1988 m. studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete, dirbo Lietuvos televizijos Ekonominių laidų redakcijoje. 1988–1992 m. – Lietuvos radijo Informacijos redakcijos redaktorius, 1992 m. – vyriausias redaktorius. 1992–1993 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės Informacijos biuro direktorius, Vyriausybės atstovas spaudai, 1994–1995 m. – radijo stoties „Vilniaus varpas“ Informacijos skyriaus vadovas. 1995–1999 m. – naujienų agentūros BNS (Baltic News Service) ekonomikos skyriaus redaktorius,  2000–2001 m. – Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos žinių tarnybos vadovas, – 2002 – 2003 m. – dienraščio „Lietuvos žinios“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 2003 – 2005 m. žurnalo „Vadovo pasaulis“ vyriausiasis redaktorius, 2006–2008 m. – žurnalo „Veidas“, užsienio politikos ir specialiųjų priedų redaktorius. 

2009–2018 metais dienraštyje „Lietuvos žinios“ paskelbė daugiau nei 350 straipsnių XX a. Lietuvos istorijos temomis.

Literatūra 
 Lietuvos Respublikos Steigiamojo ir Atkuriamojo Seimo nariai : glaustos biografijos / [sudarytojas Klaudijus Driskius]; [Atkuriamojo Seimo narių biografijų autorius Aras Lukšas]. Lietuvos Respublikos Steigiamojo ir Atkuriamojo Seimo nariai: glaustos biografijos. Vilnius, 2012 m. 
 Laisvės istorijos mozaika. Vilnius, 2015 m. 
 Laisvės istorijos mozaika. Antra knyga. Vilnius, 2017 m.

Filmografija 
 Aras – Linksmos istorijos, novelė „Nenuorama“ 1973 m., režisierius Stasys Motiejūnas.
 Piemenukas – Virto ąžuolai, 1976 m., režisierius Gytis Lukšas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Asmeninis puslapis tinklalapyje wordpress.com 
 "Lietuvos žinių" istorijos rubrika 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Rifu

Rifu – miestas rytų Japonijoje. Geležinkelio stotis. Išvystyta maisto ir gėrimų pramonė.

Sportas 

Mieste yra visos prefektūros stadionas „Miyagi Stadium“, kuriame 2002 m. vyko XVII pasaulio futbolo čempionatas.

Japonijos miestai
Oita

Oita – miestas pietvakarių Japonijoje, Kiūšiū salos šiaurės rytuose, Oitos prefektūros centras. Jūrų uostas. Išvystyta naftos, chemijos, tekstilės, metalurgijos pramonė. Tai didžiausias prefektūros miestas.

Ekonomika 
XX a. 7-8 dešimtmetyje Bepu įlankos pakrantėje atsirado pramonės regionas. Čia tarp daugybės gamyklų buvo ir priklausiusių Nippon Steel ir Showa Denko. 8 dešimtmetyje Toshiba ir Canon statė gamyklas toliau nuo pakrantės. Tuo metu Oita tapo elektronikos, tokios kaip integraliniai gradynai ir skaitmeninės kameros, gamybos centru.

Centras ir parduotuvių kvartalai yra į šiaurę nuo Oitos stoties, bet dabar šis rajonas patiria nuosmukį dėl didelių prekybos centrų pastatytų užmiestyje.

Istorija 
Oita anksčiau buvo žinoma kaip Funai (府内), Bungo žemės (豊後国) sostinė.

Sengoku laikotarpiu Ōtomo klanas valdė Funajų ir jo valdos klestėjo, nes Funajus buvo svarbus uostas prekybai su portugalais ir Mingų dinastija. Ōtomo Sōrin, garsus į krikščionybę atsivertęs daimyo, čia supažindino Japoniją su Vakarų kultūra. Funajuje buvo atidaryta pirma Japonijoje vakarietiško stiliaus ligoninė. Taip pat čia buvo suburtas pirmas choras.

Idomybės 
Takasaki kalnai (高崎山) šalia Bepu garsūs laukinėmis beždžionėmis, ypač japoninėmis makakomis. Prie Takasaki kalnų parko įvažiavimo yra Marine Palace akvariumas, dar vadinamas Umi Tamago (liet. Jūros kiaušinis).

Šalia greitkelio yra Oitos stadionas, padinamas Kiūšiū akimi. Čia žaidžia futbolo klubas Oita Trinita.

Oitą garsina Keturdantės pūsliažuvės ir vietinė vištienos tempura, vadinama toriten.

Sportas
Bepu-Oitos maratonas vyksta nuo 1952 m. ir IAAF jį klasifikuoja kaip Sidabrinės etiketės plento lenktynes.

Kiūšū ekiden yra 1064 km ilgio estafetė ir yra ilgiausia pasaulyje. Dalyviai bėga iš iš Nagasakio per Kumamotą, Kagošimą, Oitą ir kitus miestus į Fukuoką.

Oitoje 2002 m. vyko XVII pasaulio futbolo čempionatas.

Japonijos miestai

Miestai partneriai 
  Aveiras, Portugalija, nuo 1978 m.
  Wuhan, Kinija nuo 1979 m.
  Ostinas, JAV nuo 1990 m.
  Guangzhou, Kinija nuo 1997 m.
  San Kristobalis, Venesuela
  Vitorija, Brazilija
Kašima

Kašima – miestas rytinėje Japonijoje, tolimasis Tokijo priemiestis. Uostas prie Ramiojo vandenyno. Išvystyta chemijos, naftos, plieno pramonė.

Istorija

Įkurtas 1995 m.

Sportas

Kašimoje 2002 m. vyko XVII pasaulio futbolo čempionatas. Mieste žaidžia vienas stipriausių šalies klubų Kashima Antlers.

Japonijos miestai
Darius Lukoševičius (1963)

Darius Lukoševičius (g. 1963 m. balandžio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos žurnalistas, laidų vedėjas.

Biografija 
1981 m. baigė Vilniaus S. Nėries vidurinę mokyklą, 1986 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete – žurnalistikos specialybę.

1985–1994 m. Lietuvos televizijos laidos „Panorama“ redakcijos išleidėjas, reporteris, laidos „Labas rytas“ vedėjas. Įkūrė laidą „Vakaro žinios“, jos vedėjas. 1994–1995 m. laidos „Ryto ratas“ televizijoje „Litpoliinter“, 1995–1996 m. – televizijoje LNK vedėjas. 1996–1998 m. televizijos LNK laidos „Žinios“, 1997–1998 m. taip pat ir laidos „Raudona linija“ vedėjas.  1998–1999 m. Baltijos televizijos laidos „Žinios“ vedėjas. 1999–2001 m. ūkio ministro atstovas spaudai.  Nuo 2007 m. kompanijos „TVartas“ prodiuseris.  2014–2015 m. LRT televizijos laidos „Tautos balsas“ vedėjas.

Šaltiniai 

Lietuvos laidų vedėjai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Napoleonas Indrašius

Napoleonas Indrašius (Napalys Indrašius; 1905 m. gegužės 23 d. Barkiškyje, Rokiškio rajonas – 1984 m. gruodžio 3 d. Vilniuje) – gydytojas psichiatras neuropatologas, psichoanalitikas, Vilniaus universiteto (VU) docentas, vienas pirmųjų psichoterapijos Lietuvoje entuziastų ir specialistų ugdytojų (kartu su dr. Aleksandru Alekseičiku).

Mama – Ona Janulionytė (1885–1967). Tėvas Povilas Indrašius (1880–1929) kilęs iš Remeikių kaimo, Užpalių valsčiaus. Manoma, kad N. Indrašiaus senelė Janulionienė yra Gaigalaitė (turėtų būti Dominyko Gaigalo sesuo).

Biografija 
Giminės prisimena, kad baigęs pradžios mokyklą N. Indrašius kurį laiką nesimokė. Prie miško kaimo vyrai „varydavo samagoną“, pavaišino ir tuomet dar paauglį būsimąjį gydytoją. Išgėrus pasidarė labai bloga. Napoleonas pasakodavo, kad tada supratęs, jog nenori visą gyvenimą žiūrėti kaip „varomas samagonas“. Įstojo į Rokiškio gimnaziją, vėliau į Kauno Vytauto Didžiojo universitetą. Mokslas buvo mokamas, todėl teko dirbti. Dirbo „Medicinos“ žurnalo redakcijoje, pats rašė straipsnius, daug skaitė mokslinės literatūros iš chemijos, fizikos, biologijos sričių. 1937 m. baigė mediciną Vytauto Didžiojo universitete. Indrašių finansiškai ne kartą rėmė Antanas Gaigalas (1881–1950). 

Dirbo Kaune ir Vilniuje, 1945–1950 m. vadovavo VU Medicinos fakulteto Nervų ir psichikos ligų katedrai, rašė mokslinius straipsnius bei redagavo medicininius leidinius „Pasaulėžiūra“ ir „Sveikata“. VU docentas (1945 m.). Sovietinės valdžios 1950 m. birželio 1 d. buvo suimtas ir kalintas iki 1950 m. spalio 24 d. Apkaltino tuo, kad naudodamas elektrotraukulinę terapiją, žudė sovietinius žmones, kad jo gydymo metodus išrado kapitalistinių šalių mokslininkai. Prof. Kairiūkštis parašė ginamąjį laišką, kuriame nurodė, kad N. Indrašius nėra nusikaltėlis, o jo taikomus gydymus elektros šoku pirmieji pritaikė rusų mokslininkai. Byla buvo nutraukta ir iš kalėjimo paleistas dėl nepagrįstų skundų. 1951–1957 m. N. Indrašius dirbo Kauno psichiatrinėje ligoninėje, nuo 1957 m. iki mirties Vilniaus psichiatrinėje ligoninėje. Nuo 1960 m. antraeilėse pareigose dirbo Aukštųjų mokyklų poliklinikoje, dėstė valstybiniame Pedagoginiame institute. 

Palaidotas Vilniuje.

Bibliografija 
 DIAGNOSIS AND THERAPY OF NEUROSES AND PSYCHOPATHIES. (REVIEW OF THE LITERATURE). Sveikatos Apsauga. 1964 Mar;47:51-3

Šaltiniai 

Vytautas Indrašius „Indrajos motinėlės vaikai“, 2013, psl. 73–82.

Psichoanalitikai
Lietuvos psichiatrai
Lietuvos psichoterapeutai
Albertas Liukpetris

Albertas Liukpetris (1939 m. vasario 27 d. Joniškėlyje – 2010 m. balandžio 10 d. Klaipėdoje. Palaidotas Lėbartų kapinėse.) – Lietuvos televizijos žurnalistas.

Biografija 
1958 m. baigė Anykščių J. Biliūno vidurinę mokyklą. 1958 m. įstojo į Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą, baigęs du lietuvių kalbos ir literatūros specialybės kursus, paimtas į tarnybą kariuomenėje. Tik 1972 m. jam įteiktas žurnalistikos specialybės diplomas.

1958–1959 m. Lietuvos radijo Jaunimo redakcijoje ruošė laidas jaunimui ir profesinių technikos mokyklų moksleiviams. 1964–1972 m. Klaipėdoje leidžiamo laikraščio „Lietuvos žvejys“ literatūrinis darbuotojas. 1972–1998 m. kovo mėn. Lietuvos televizijos korespondentas Klaipėdos krašte. Rengė reportažus informacinei programai „Panorama“, rašinius spausdino laikraštyje „Klaipėda“.  Išėjęs į pensiją rašydavo „Valstiečių laikraščiui“.

Lietuvos žurnalistų sąjungos Klaipėdos skyriaus narys.

Įvertinimas 
 1994 m. žurnalisto S. Boriko atminimo premija.

Šaltiniai 

Lietuvos televizijos žurnalistai
Vilniaus miesto psichikos sveikatos centras

Vilniaus miesto psichikos sveikatos centras (VMPSC) – Vilniaus miesto savivaldybės įsteigta Viešoji įstaiga, teikianti antrinio lygio psichiatrijos stacionarines, dienos stacionaro ir ambulatorines paslaugas. Taip pat veikia vienintelės ne tik Lietuvoje, bet aplinkinėse šalyse Valgymo sutrikimų, Krizių intervencijos tarnybos, Psichoterapijos dienos stacionaras.

Bazėje yra įsikūrusi Vilniaus universiteto Psichiatrijos klinika (vadovė doc. dr. Vita Danilevičiūtė). kur vyksta Universiteto klinikos darbuotojų konsultacijos, taip pat mokslinis ir pedagoginis darbas.

VMPSC įsikūręs Antakalnyje, greta Petro ir Povilo bažnyčios. Adresas: Vasaros g. 5, LT-10309 Vilnius.

Administracija 

 Direktorius Martynas Marcinkevičius
 Direktoriaus pavaduotoja medicinai Idalija Zagurskienė
 Direktoriaus pavaduotoja finansams Vida Bačiulytė
 Direktoriaus pavaduotojas ūkiui Eugenijus Narušis
 Direktoriaus pavaduotoja slaugai Vida Poškuvienė

Skyriai 
 I vyrų skyrius, vedėja Beata Urbonienė
 I moterų skyrius, vedėja Rūta Avižonienė
 II (poūmis) skyrius, vedėja Jolanta Bičkienė
 Gerontpsichiatrijos skyrius, vedėja Genovaitė Šimkuvienė
 Ribinių būsenų skyrius, vedėjas Aleksandras Alekseičikas Kirinovas
 Valgymo sutrikimų centras, vedėja Brigita Baks
 Dienos stacionaras, vedėjas Erikas Stankūnas [anksčiau Diana Verseckienė] (anksčiau – Jolita Sysojevienė)
 Konsultacinis centras, vedėja Laisvė Dembinskienė
 Priėmimo – krizių intervencijos skyrius, buvusi vedėja Aistė Černiauskaitė
 Psichosocialinės reabilitacijos ir fizinės medicinos skyrius, vedėja Eglė Beinorienė
 Klinikinės psichologijos skyrius, vedėja Jūratė Ulevičienė
 Socialinės pagalbos skyrius, vedėja Dalia Grybauskienė.

Dienos stacionaras 
Nuo 2003 iki 2006 m. vykdytas Nyderlandų vyriausybės finansuojamą projektą „Šiuolaikinių psichikos sveikatos paslaugų nuoseklios grandinės sukūrimas Vilniuje“ (sutr. „Vasaros MATRA“; finansuotas per MATRA programą). Kryptys – gerontopsichiatrija, krizių intervencija ir ūmios būklės psichiatrija bei Dienos stacionaras (DS; 60 vietų, didžiausias Lietuvoje).

Iš viso – 140 vietų. DS Į Dienos stacionarą ligoniai siunčiami iš poliklinikų. Čia jiems taikomas 30 darbo dienų (6 savaičių, 9.00-13.00 val.) trukmės psichoterapinis gydymas – grupinė terapija (Didžioji ir mažosios grupės), individuali psichoterapija, muzikos terapija, filmų, meno terapija, psichogimnastika, jeigu reikia – skiriama vaistų.

VU Psichiatrijos klinika 
 Vadovė profesorė Vita Danilevičiūtė

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali Vilniaus miesto psichikos sveikatos centro tinklavietė

psichiatrijos ligoninės
psichiatrija Lietuvoje
Vilniaus ligoninės
Antakalnis
Rimas Šapauskas

Rimas Šapauskas (g. 1972 m. vasario 7 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, laidų ir renginių vedėjas.

Biografija 
1978–1990 m. mokėsi Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje. Dirbo sanitaru Antakalnio klinikinės ligoninės operacinėje.  1990–1996 m. studijavo Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete. Nuo 1992 m. su Algiu Ramanausku kuria radijo laidą „Radioshow“, vaidina humoro laidoje „Dviračio šou“.

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos laidų vedėjai
Markas Zingeris

Markas Zingeris (g. 1947 m. sausio 2 d. Prienuose) – Lietuvos rašytojas, poetas, publicistas.

Biografija 

1971 m. baigė Vilniaus universiteto Žurnalistikos institutą. 1971–1976 m. – KPI, KMI filosofijos dėstytojas, 1976–1987 m. – Lietuvos valstybinio istorijos muziejaus mokslinis sekretorius, 1987–1990 m. – LŽŪA Užsienio ryšių skyriaus viršininkas. 1989-1990 m. Kauno žydų draugijos pirmininkas. 1990–1992 m. – Lietuvos ūkininkų sąjungos pirmininko pavaudotojas ryšiams su užsieniu, 1991–1995 m. – „Šiaurės Atėnų“ savaitraščio eseistas, nuo 1990 m. – Lietuvos rašytojų sąjungos narys, 2005–2019 m. – Valstybinio Vilniaus Gaono žydų muziejaus direktorius.

Brolis Emanuelis Zingeris.

Bibliografija 

 „Namas iš kedro“ 1984.
 „Vakaras vaikystėje“, 1989.
 „Šitiek saulėlydžių“ 1993.
 „Aplink fontaną, arba Mažasis Paryžius“, 1998.
 „Iliuzionas“, 2000. 
 „Grojimas dviese“, 2002. 
 „Sezonas su šokėja“ 2005.
 „Rudens ir pavasario pasikalbėjimas“, 2009.
 „Aš sėdėjau Stalinui ant kelių“, 2017.

Įvertinimas 
 2000 m. Vieno lito literatūrinė premija už apsakymų knygą „Iliuzionas“.
 2018 m. Liudo Dovydėno premija už romaną „Aš sėdėjau Stalinui ant kelių“.

Šaltiniai 
 Markas Zingeris, VLE

Lietuvos rašytojai
Lietuvos žydų visuomenės veikėjai
Kumla

Kumla – miestas pietryčių Švedijoje, Nerkės provincijoje.

Geografija 
Miestas yra 217 km į vakarus nuo Stokholmo.

Gyventojai 
2005 metais mieste gyveno 20 157 žmonės.

Istorija 
Miesto statusą gavo 1942 m.

Nuorodos 
 Officialus savivaldybės tinklalapis

Švedijos miestai
B-17 Flying Fortress

Boeing B-17 Flying Fortress () – keturių variklių sunkusis bombonešis, su kuriuo Jungtinių Valstijų armijos karinės oro pajėgos vykdė daugiausia operacijų Europoje Antrojo pasaulinio karo metu. Jungtinių Valstijų armijos oro korpuso užsakymu 1930 m. „Boeing“ pagamino per 200 vnt. „B-17“, tačiau sutartis buvo nutraukta dėl dažnų gedimų ir avarijų. Vis dėlto Oro korpuso vadovybė liko sužavėta „B-17“ dizainu ir pareikalavo dar kelių prototipų tolesniam įvertinimui. Nuo pirmojo skrydžio „B-17“ buvo smarkiai patobulintas. Vėliau buvo pagaminta daug skirtingų „B-17“ variantų, pritaikytų įvairioms sąlygoms.

„B-17“ buvo sudėtingas karo lėktuvas, kuriam aptarnauti reikėjo 10 žmonių: piloto, antrojo piloto, šturmano, radisto, bombarduotojo, skrydžio inžinieriaus ir 4 šaulių. 

Tai buvo vienas pirmųjų aukštybinių bombonešių, galėjusių pasiekti iki 500 km/h greitį. Buvo siekiama sukurti lėktuvą, galintį atlikti užduotis dieną be naikintuvų palydos. Vis dėlto „B-17“ turėjo nemažai trūkumų: buvo nehermetiškas, todėl skraidant dideliame aukštyje viduje būdavo šalta; aviacinis taikiklis „Norden“ leisdavo tiksliau bombarduoti taikinius, bet trumpam perimdavo lėktuvo kontrolę ir jį padarydavo nemanevringu, lengvu taikiniu; lėktuvo gynybiniai bokšteliai buvo nepatogūs ir mažai efektyvūs.

„B-17“ buvo ginkluotas 13 „Browning“ kulkosvaidžių ir galėjo gabenti iki 2 800 kg sprogmenų maždaug 3 200 km atstumą. Jo sparnų ilgis buvo 31,6 m, ilgis nuo uodegos iki priekio – 22,7 m ir masė siekė 17 tonų. Lėktuvas galėjo pakilti į 9 000 m aukštį ir turėjo 18 talpų su deguonimi, kurios vienos užtekdavo 4 valandoms.

Video 
B-17 Flying Fortress Bombing Mission military.com

Šaltiniai

Bombonešiai
Boeing orlaiviai
Guažara Mirinas

Guažara Mirinas () – miestas ir savivaldybė vakarų Brazilijoje (Rondonija), Bolivijos pasienyje, Mamorės dešiniajame krante, priešais Bolivijos miestą Guajarameriną. Miesto bažnyčia yra vyskupijos centras.

Istorija 

Miesto pavadinimas tupių-gvaranių kalbomis reiškia „nedidelis krioklys“. Ilgą laiką gyvenvietė buvo ginčytinoje teritorijoje tarp Bolivijos ir Brazilijos. Įgijo didelę svarbą kaučiuko bumo metu. 1912 m. Guažara Mirinas tapo galiniu geležinkelio Madeira-Mamorė tašku.

Lietuviai 

Guažara Mirine dirbo lietuvių misionierius Aleksandras Ferdinandas Bendoraitis. Jis čia ir palaidotas.

Brazilijos miestai
Vladas Leipus

Vladas Leipus (g. 1932 m. sausio 17 d. Mackėnuose, Utenos valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1956 m. baigė žurnalistikos studijas Vilniaus universitete.

1955–1956 m. „Valstiečių laikraščio“ literatūrinis darbuotojas, 1956–1958 m. – Utenos rajono laikraščio „Lenino keliu“ redaktoriaus pavaduotojas, 1958–1961 m. – LKP CK instruktorius. 1961–1965 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto radijo programų vyr. redaktorius, 1965–1992 m. Televizijos studijos direktorius, „Telefilmo“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 1958 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 

Vyrų choro „Sakalas“ narys, choro prezidentas.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Iriri

Iriri () – upė Pietų Amerikos centrinėje dalyje, Brazilijoje, Paros valstijoje; kairysis Šingu intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Mato Groso plynaukštėje, Kašimbo kalnagūbryje, Altamiros savivaldybėje. Teka šiaurės, šiaurės rytų kryptimi.

Didžiuasi intakai: Iriri Novas, Šišė, Katetė, Kurua, Karažaris.

Poplūdis trunka nuo spalio iki balandžio ar gegužės. Laivyba galima tik nedideliais laivais, nes vaga slenkstėta.

Šaltiniai 

Brazilijos upės
Stasys Laurinaitis

Stasys Laurinaitis (1925 m. vasario 26 d. Šarūnuose, Žagarės valsčius – 2004 m. gegužės 28 d. Vilniuje) – Lietuvos publicistas, istorikas, žurnalistas, redaktorius, komunistų partijos ideologas.

Biografija 
1949–1951 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas, 1951 m. dar ir žurnalo „Žvaigždutė“ redaktorius. 1954 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1955–1968 m. dienraščio „Tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas, 1957–1961 m. dar ir laikraščio „Tėvynės balsas“ redaktorius. 1968–1969 m. žurnalo „Kultūros barai“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1970–1975 m. dirbo Vyriausiojoje enciklopedijų redakcijoje. 1972 m. istorijos mokslų kandidatas. 1975–1976 m. dirbo LSSR MA Istorijos institute. 1978–1990 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute, 1985 m. docentas. 1990–1991 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“ redakcijos darbuotojas.  Savo kūryboje aukštino sovietinę santvarką, skelbė oficialų komunistų partijos požiūrį į pokario Lietuvos partizanų kovas prieš okupacinį režimą.

Bibliografija 
 Du keliai: publicistinė apybraiža. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1960. – 127 p.
 Jų dievas: apybraiža / Stasys Laurinaitis, Stasys Bistrickas. – V.: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1962. – 44 p.
 Prieš „vieningosios srovės“ atgarsius: kai kurių buržuazinių nacionalistinių koncepcijų ir jų recidyvų kritika 1944–1951 m. Tarybų Lietuvos periodinėje spaudoje. – Vilnius: Mintis, 1976. – 151 p.
 Kovoje už socialistinę Lietuvą / Stasys Laurinaitis, Algirdas Rakūnas. – Vilnius, 1983. – 136 p.

Įvertinimas 
 1964 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
 1967 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas

Šaltiniai 

Lietuvos istorikai
Lietuvos publicistai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Sarasvatė

Sarasvatė () – senovės arijų šventoji upė ir jos dievybė, vėliau – hinduizmo išminties, muzikos ir menų deivė, Brahmos žmona.

Vedose 

Pavadinimas Sarasvatė yra būdvardinis vedinys nuo žodžio saras ir reiškia „sraunioji, vandeningoji“ bei laikomas Avestoje sutinkamo vandenvardžio Harahvaiti atitikmeniu. Sarasvatė tapatinama su upe, tekėjusia šiaurės vakarų Indijoje.

Povedinėje mitologijoje 

Hinduistai tiki, kad Sarasvatė yra vedų motina.

Rytų Indijoje Sarasvatė laikoma Durgos dukra kartu su jos seserimi Lakšme ir jos broliais Ganeša ir Kartikėja 

Seniausiuose Vedų literatūros tekstuose Sarasvatė šlovinama kaip išminties įsikūnijimas. Jos garbinimą perėmė ir budizmo tradicija, kur ji laikoma Mandžušrio, arba išminties dievo, sutuoktine. 

Puranos mums pasakoja, kad Sarasvatė apsireiškė ir kaip Brahmos žmona, ir kaip šventoji Sarasvatės upė. Kai ruošdamasis kurti visatą Brahma pateko į aklavietę jam padėjo būtent Motina Sarasvatė. Ji davė jam gayatri mantrą ir pasakė, kad medituojant į ją išsipildys visi jo troškimai. Kaip jau pasakojome praeitame skyriuje, Brahma paklausė Sarasvatės patarimo, ir taip gimė materiali kūrinija. 

Sarasvatė vaizduojama apsirengusi dailia ir elegantiška mantija, sėdinti balto lotoso žiede. Rankose ji laiko mokslą simbolizuojančią knygą, japos karolius (jų paskirtis panaši į rožančiaus Vakarų tradicijoje − jais skaičiuojamos kartojamos mantros, maldos) ir vyną − tradicinį Indijos styginį muzikos instrumentą.

Išnašos 

Hinduizmo dievai
Išminties dievybės
Vedinės dievybės
Povilas Lapeikis

Povilas Lapeikis (g. 1940 m. vasario 15 d. Surdegis, Anykščių valsčius) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1958 m. baigė Troškūnų vidurinę mokyklą. 1959–1961 m. mokėsi Klaipėdos pedagoginėje mokykloje, įgijo pradinių klasių mokytojo specialybę. Mokydamasis dirbo Klaipėdos pedagoginės mokyklos rūmų komendantu. Vilniaus pedagoginiame institute įsigijo istorijos ir visuomenės mokslų mokytojo kvalifikaciją.

1958–1959 m. Troškūnų rajono Vykdomajame komitete dirbo sekretoriumi-mašininku. 1961 m. Palangos Kunigiškių pradinės mokyklos vedėjas, 1961–1962 m. Klaipėdos 5-osios vidurinės mokyklos pradinių klasių ir geografijos mokytojas, kartu Vilniaus universitete neakivaizdžiai studijavo teisę. 1962–1965 m. atliko privalomąją karinę tarnybą Vinicos srityje (Ukraina). Grįžęs į Lietuvą, 1965–1974 m. – Klaipėdos 5-osios vidurinės mokyklos mokytojas, 1965–1967 m. – ir Klaipėdos miesto komjaunimo komiteto darbuotojas, 1968–1971 m. – Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininko padėjėjas, 1971–1974 m. – Valstybinių įstaigų darbuotojų profesinės sąjungos Klaipėdos miesto komiteto pirmininkas.

1974–1977 m. telegramų agentūros ELTA korespondentas, nuo 1975 m. gyveno ir dirbo Vilniuje. 1977–1980 m. Profesinių sąjungų respublikinės tarybos instruktorius, 1980–1985 m. žurnalo „Darbas ir poilsis“ vyresnysis redaktorius. 1977–1985 m. taip pat ir Respublikinių profesinių kursų dėstytojas. 1985–1988 m. Vilniaus pedagoginės mokyklos dėstytojas, 1985–1986 m. – direktoriaus pavaduotojas, 1986–1988 m. – direktorius. 

1987–1992 m. – žurnalo „Tarybinė mokykla“, vėliau „Tautinė mokykla“, „Mokykla“ vyriausias redaktorius. 1992–1995 m. – laikraščio „Tiesa“ apžvalgininkas, 1994–1995 m. laikraščio „Diena“ skyriaus vedėjas, 2002–2007 m. laikraščio „Opozicija“ redaktorius. 1995–2001 m. savaitraščio „Mūsų balsas“ vyriausiasis redaktorius.  1995–2001 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario padėjėjas, 1995–1996 m. taip pat ir Lietuvos Respublikos Vyriausybės valstybės konsultantas.

Periodinėje spaudoje paskelbė eilėraščių, apybraižų. Nuo 1976 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Bibliografija 
 Nepriklausomybės žingsniai, su P. Masilioniu ir V. Paulausku, 1994 m.
 Nepriklausomybės ir demokratijos žingsniai: 1989–1999 metų kronika, su P. Masilioniu ir V. Paulausku, 1999 m.
 Jaunystės trupiniai, eilėraščiai, miniatiūros, 2000 m.
 Pasišnekėjimai ant gimtinės griuvėsių, satyra ir humoras, 2001 m.
 Lenkiu galvą išėjusiems, eilėraščiai, 2002 m.
 Viskas mano ponams, epigramos, 2002 m.
 Rudens lašai, lyrika, satyra, humoras, 2004 m.
 Širdis mokykloj pasilieka…, eilėraščiai, publicistika, 2005 m.
 Paliko pavasariai turtą…, eilėraščiai, epigramos, 2006 m.
 Tu tik viena…, publicistika, eilėraščiai, laiškai, 2006 m.
 Kai gyvieji tampa šventaisiais, epigramos, publicistika, 2008 m.
 Dešimtas tvinksnis, lyrika, epigramos, 2009 m.
 Povilas Lapeikis. Kitų akimis, interviu, recenzijos, dedikacijos ir atsiliepimai, 2010 m.

Šaltiniai 

Lietuvos humoristai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos publicistai
Trimūrti

Trimūrti („trys mūrti“) tai yra hinduizmo sąvoka, kurioje Brahma – Visatos kūrėjas, jos įkūnytojas ir siela, Višnus – jos sergėtojas, Šiva – naikintojas.  Šios trys dievybės vadinamos hinduizmo triada  arba Didžiąja Trejybe.

Triados sąvoka apima pačią Dieviškumo sandarą, kurios pagrindą sudaro: 

Brahma - Dieviškoji sąmonė;

Višnu - Dieviškoji energija;

Šiva - Dieviškoji esybė.

Išnašos 

Hinduizmo dievai
Aleksandro Selkirko sala

Aleksandro Selkirko sala (), seniau Mas Afuera (Isla Más Afuera) – sala Chuano Fernandeso salyne Ramiajame vandenyne (Čilė, Valparaiso regionas). Nutolusi 181 km į vakarus nuo Robinzono Kruzo salos.

Sala yra 11 km ilgio (iš šiaurės į pietus), 6 km pločio ir užima 44,6 km². Paviršius kalnuotas, čia yra aukščiausia viso salyno vieta – Los Inosenteso kalnas (Cerro de Los Inocentes, 1329 m). Krantus sudaro aukšti (iki 1 km aukščio) ir statūs klifai. Gilios griovos ir tarpekliai raižo kalnagūbrius. Kalnuose veši tankūs nedidelių medžių, krūmokšnių ir paparčių miškai, o pakrantėse – aukštažolės pievos. Saloje gyvena endeminis ir labai retas krosninių šeimos paukštis Mas Afueros rajaditas (Aphrastura masafuerae).

Salą atrado ispanų jūrininkas Chuanas Fernandesas. Čia slapstydavosi piratai, vėliau rytinėje pakrantėje įkurta kalinių tremties vieta. 1909–1930 m. veikė gyvenvietė, kurioje gyveno 190–160 kalinių. 1966 m. pervadinta Aleksandro Selkirko, tremtyje gyvenusio Robinzono Kruzo saloje, garbei. Dabar sala nebegyvenama, belikę ~20 pastatų.

Čilės salos
Aleksandras Alekseičikas Kirinovas

Aleksandras Alekseičikas Kirinovas (g. 1940 m. Minske, Baltarusija) – Lietuvos psichiatras psichoterapeutas, Vilniaus miesto psichikos sveikatos centro Ribinių būsenų skyriaus vedėjas.

Biografija 
Tėvas gydytojas, dirbo Vilniaus ligoninėje.

1940-1943 m. gyveno Minske, nuo 1943 m. – Naujojoje Vilnioje. Iš Baltarusijos šeima pasitraukė dėl vokiečių politikos. Mokėsi vietinėje rusų mokykloje. Baigęs mokyklą, įstojo studijuoti medicinos į Kauno medicinos institutą. Vėliau persikėlė studijuoti į Vilnių, VU MF. Baigęs medicinos studijas, 3 metus atliko praktiką Utenos psichiatrinėje ligoninėje, aptarnavusioje 3 rajonus (mokytojas Antanas Smalstys). Stažavosi užsienyje. Kelias savaites – Varšuvoje (Lenkija), Prahoje, Berlyne (Vokietija), Maskvoje (Rusija).

Vienas iš mokytojų – VU doc. Napoleonas Indrašius, taikęs hipnozę, ja gydęs, maždaug nuo 1959 m. kėlęs idėjas kaip pradėti lietuvišką psichoterapiją, kurias pirmasis pradėjo įgyvendinti Alekseičikas. 1967 m. įsteigė pirmąjį Lietuvoje psichoterapijos kabinetą. Pradėjo vesti grupinės terapijos seminarus, psichoterapiją dėstė gydytojams bei psichologams. Vėliau sukūrė atskirą psichoterapijos skyrių.

Šaltiniai 

Lietuvos psichoterapeutai
Lietuvos psichiatrai
E-2 Hawkeye

E-2 Hawkeye () – JAV AWACS (aviacijos perspėjimo ir valdymo) lėktuvas, kurį 1960 m. sukūrė ir pagamino „Northrop Grumman“ korporacija (tuomet – „Grumman“). Tai yra vienas brangiausių lėktuvų pasaulyje, kainuojantis apie 176 milijonus JAV dolerių.

„E-2 Hawkeye“ skirtas veikti iš lėktuvnešių. Šiuo metu tai yra vienintelis propelerinis lėktuvas, naudojamas su lėktuvnešiais.

Pagrindinės lėktuvo naudotojos yra JAV, tačiau nedidelius kiekius turi ir kelios kitos šalys.

Įgulą sudaro šeši žmonės: du pilotai, oro kontrolės pareigūnas, radaro operatorius ir mūšio informacijos centro pareigūnas. „E-2“ gali išvystyti maksimalų 552 km/h greitį. 

Northrop Grumman orlaiviai
Gvanachuatas (miestas)

Gvanachuatas () – miestas centrinėje Meksikoje, siaurame tarpukalnių slėnyje Meksikos kalnyne; valstijos sostinė. Miestas žymus savo unikalia architektūra, gausybe architektūros, istorijos, archeologijos paminklų, spalvingomis šventėmis.

Gvanachuatas įsikūręs 2 km aukštyje virš jūros lygio, prie nedidelės Gvanachuato upės, pietuose taip pat siekia Pastiljos slėnį. Apylinkėse įrengta keletas tvenkinių. Pro miestą eina tik vienas respublikinės reikšmės kelias Silao–Dolores Hidalgas. Dėl slėnio siaurumo dauguma miesto gatvių labai siauros, tinkamos tik vienos krypties eismui.

Istorija 

Pirmieji dabartinio miesto vietoje įsikūrė otomiai, vėliau jie buvo išstumti čičimekų. Vietovė buvo vadinama Mo-o-ti („metalų vieta“). Actekai miestą vadino Paxtitlán („šiaudų vieta“). Dabartinis pavadinimas kilęs iš purepečų kalbos žodžių Quanax huato ir reiškia „kalnuota varlių vieta“. Ikikolonijiniu laikotarpiu miestas buvo svarbus metalų gavybos centras. Apie XVI a. vid. ispanai čia aptiko tauriųjų metalų telkinių, dėl to kilo aukso karštinė. 1555 m. pašventinta pirma bažnyčia, 1574 m. įkurta merija. 1679 m. miestas pavadintas Ciudad de Santa Fe y Real de Minas de Guanajuato. XVIII a. Gvanachuatas buvo svarbiausias sidabro gavybos centras pasaulyje bei turtingiausias miestas visoje Meksikoje. Vietiniai didikai negailėjo turtų prašmatniems pastatams, ištaigingai architektūrai. 1810 m. būtent sukilimu Guanachuate prasidėjo Meksikos nepriklausomybės karas. Po šio karo, miestas atsidūrė Prancūzijos-Meksikos karo sūkuryje. Kalnakasyba atnaujinta XIX a., bet kolonijinių laikų mastų nebe pasiekė.

Paveldas 

Gvanachuatui būdinga ištaiginga barokinė ir čurigeresko architektūra. Turtingiausia architektūra pasižymi miesto centras, kur didikai statė savo vilas. Prie centrinės aikštės yra 1671–1696 m. pastatyta Gvanachuato Mergelės bazilika. Greta yra XIX a. pab. valstijos vyriausybės rūmai. Kitas žymus statinys – Grūdų namai. Tai masyvus statinys, pradžioje naudotas derliaus saugojimui, revoliucijos metu jame slėpėsi rojalistai. Gvanachuato universitetas pastatytas XVIII a. ir pradžioje gyvavo kaip jėzuitų mokykla. Jame įrengtas gamtininko Alfredo Dugès muziejus su vertingais eksponatais. Mieste taip pat gausu mažesnių XVII–XIX a. bažnyčių, aikščių, yra Chuareso teatras, dengtas Hidalgo turgus su laikrodžio bokštu. Veikia Diego Riveros meno, Gvanachuato Liaudies etnografinis muziejai. Gvanachuate yra neįprastas mumijų muziejus, kuriame eksponuojamos natūraliai susidariusios iš vietinių kapinių iškastų palaikų mumijos. Kita populiari atrakcija mieste – lankymasis buvusiose kasyklose.

1988 m. Gvanachuato senamiestis ir kasyklos įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Meksikos miestai
Astika ir Nastika

Astika (sanskritu: आस्तिक, āstika) ir Nastika (sanskritu: नास्तिक, nāstika) – indų filosofijos sąvokos, kurios skirsto hinduizmo filosofines mokyklas į ortodoksines bei neortodoksines sroves pagal tai ar jos pripažįsta ar atmeta vedų autoritetą.  Šiuo atžvilgiu sankhja, joga, njaja, vaišešika, vedanta bei mimansa priskiriamos astikos (ortodoksinėms) kryptims, o čarvaka, budizmas bei džainizmas priskiriamos nastikos (neortodoksinėms) srovėms.

Indijos filosofinės mokyklos 
Pagal tradicinius klasifikacijos principus indų filosofinės sistemos skirstomos į dvi dideles grupes: ortodoksinės filosofinės mokyklos (astika) ir neortodoksinės mokyklos (nastika):

 Astika (ortodoksinės filosofinės mokyklos, pripažįstančios vedų autoritetą)
 Mokyklos, tiesiogiai besiremiančios vedų tekstais
 Mokykla, akcentuojanti ritualistinį vedų aspektą – mimansa
 Mokyklos, ypatingą dėmesį skiriančios metafiziniams vedų aspektams – vedanta
 Mokyklos, pripažįstančios vedas, bet tiesiogiai jomis nesiremiančios – sankhja, joga, njaja, vaišešika
 Nastika (neortodoksinės filosofinės mokyklos, atmetančios vedų autoritetą) – čarvaka, budizmas, džainizmas.

Literatūra 
 Audrius Beinorius „Sąmonė klasikinėje Indijos filosofijoje“. – Vilnius, Kultūros, filosofijos ir meno institutas, 2002, ISBN 9986-638-30-5
 Flood, Gavin (1996), An Introduction to Hinduism, Cambridge: Cambridge University Press, ISBN 81-7596-028-0
 Radhakrishnan, Sarvepalli; Moore, Charles A. (1989) [1957], A Source Book in Indian Philosophy (Princeton paperback 12th ed.), Princeton University Press, ISBN 0-691-01958-4

Išnašos 

Astika ir Nastika
Aliante

Aliante (ALIANTE) – tarptautinis konkursas dviejų narių 15-19 metų moksleivių komandai. Jo tikslas yra pagerinti moksleivių politologijos, istorijos, geografijos, tarptautinio ir nacionalinio saugumo politikos žinias bei praplėsti turimą informaciją apie Šiaurės Atlanto sutarties organizaciją (NATO).

Konkursas vyksta nuo 2001 m. Pirmasis konkursas įvyko Čekijos Respublikoje. Tuomet jame dalyvavo per 1000 moksleivių. Kiekvienais metais dalyvaujančių šalių ir prisijungiančių dalyvių skaičius auga. 2008 m. konkurse dalyvavo per 5000 moksleivių iš 12 šalių.

Lietuva konkurse dalyvauja nuo 2003 m.

Eiga
Konkursas susideda iš trijų etapų:
Pirmasis etapas yra paprastas testinis žinių patikrinimas, norint atrinkti gabesnius moksleivius.
Antrasis etapas yra žymiai sudėtingesnis žinių patikrinimas, susidedantis iš 35 klausimų apie istoriją, tarptautinius santykius, geografiją, NATO struktūrą ir funkcionavimą.
Trečiasis etapas (finalas) yra fizinių gebėjimų, sugebėjimo bendradarbiauti, dirbti komandoje ir gebėjimo spręsti nekasdienes problemas patikrinimas. Finalo metu yra jungiamos dvi komandos, sudarant vieną - keturių žmonių komandą. Iš viso finale dalyvauja 40 komandų iš įvairių šalių. Jų skačius kiekvienai šaliai yra nustatomas pagal atsiuntusiųjų atsakymus į antro turo klausimus atskirose šalyse santykį. Finalas vyksta tik anglų kalba, todėl paprastai reikia praeiti patikrinimą, kitaip komanda yra pašalinama ir pakeičiama kita.

Absoliutūs konkurso nugalėtojai yra septynios tarptautinės komandos nugalėjusios finale (28 žmonės). Jos gali laukti prizinės kelionės į vieną iš NATO šalių narių.

Organizatoriai

Pagrindinis organizatorius
 Jagello 2000 - Association for Euro-Atlantic Cooperation - Čekijos Respublika (Oficiali svetainė )

Nacionaliniai partneriai kitose šalyse
 New Generation - New Initiative - Gruzija (Oficiali svetainė)
 ALFA Centre - Juodkalnija (Oficiali svetainė)
 Lithuanian Atlantic Treaty Association - Lietuva (Oficiali svetainė)
 Latvian Transatlantic Youth Club - Latvija (Oficiali svetainė )
 The Netherlands Atlantic Association - Nyderlandai (Oficiali svetainė) 
 Hungarian Atlantic Council - Vengrija (Oficiali svetainė)
 Euro-Atlantic Association - Lenkija (Oficiali svetainė)
 Euro-Atlantic Council Slovakia - Slovakija (Oficiali svetainė)
 The Atlantic Council of the United Kingdom - Didžioji Britanija (Oficiali svetainė)
 Youth Centre Atlantic Council of Ukraine - Ukraina (Oficiali svetainė)

Galerija

2010 m. konkursas

Finalas

Šaltiniai

Nuorodos
Oficiali sveitainė

Konkursai
Militarizmas
2011 m. Bahreino Grand Prix

2011 m. Bahreino Grand Prix turėjo būti pirmosios 2011 m. Formulės 1 sezono lenktynės, tačiau dėl vasarį kilusio sukilimo ir riaušių 2011 m. vasario 21 d. lenktynės buvo atšauktos.

Tokiu būdu pirmosios sezono lenktynės nukeltos į Australiją.

Vėliau vyko įvairios diskusijos dėl Bahreino GP surengimo šiame sezone. Birželio 3 dieną FIA nusprendė, kad šios lenktynės bus surengtos spalio 30 dieną. Vėliau komandos paskelbė, kad nesutinka su tokiu sprendimu, o galutinį tašką padėjo patys lenktynių organizatoriai, kurie birželio 10 dieną paskelbė, kad jie nerengs lenktynių šiame sezone.

Šaltiniai 

Atšaukti Formulės 1 Grand Prix
2011 sporte
Didysis Alvaras

Didysis Alvaras () yra 40 km ilgio ir 15 km pločio unikalus gamtos landšaftas Švedijoje, Elando saloje.

Didysis Alvaras užima ketvirtadalį viso salos ploto. Žmonės, apsigyvenę čia prieš 5 tūkstančius metų, taikėsi prie laukinės gamtos sąlygų. Ilgainiui jie suformavo unikalų gamtos landšaftą, kuris leidžia mums pažinti žmonių gyvenimo sąlygas nuo priešistorinių laikų iki mūsų dienų.

Dėl ypatingos biologinės įvairovės 2000 m. Didysis Alvaras įrašytas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Nuorodos 
 Didysis Alvaras (vokiečių k.)

Švedijos geografija
Vinco Kudirkos premija

Vinco Kudirkos premija – svarbiausia Lietuvos žurnalistų sąjungos ir Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos kasmetinė premija, skiriama nuo 1992 m. sąjungos nariams už praėjusių metų kūrybinę veiklą.

Premija 
Vinco Kudirkos premija skiriama žurnalistui arba jų kūrybinei grupei už brandžius, humanistines, etines vertybes ir pilietinės-patriotinės visuomenės ugdymo prioritetus, puoselėjančius bei valstybingumą stiprinančius spaudos, radijo, televizijos ar fotožurnalistikos autorinius darbus. Autoriai premijuojami už išleistas knygas, periodinėje spaudoje paskelbtus straipsnius ir kitas publikacijas, radijo bei televizijos laidas.

Laureatai anksčiau buvo skelbiami gruodžio 31-ąją – Vinco Kudirkos (1858–1899) gimimo dieną, o premijos įteikiamos gegužės 7-ąją, lietuviškosios spaudos atgavimo dieną. Laureatui įteikiamas specialus diplomas, laureato premijos ženklas ir 5000 litų (nuo 2015 m. – 1450 eurų, anksčiau – 10 tūkstančių litų) piniginis prizas. 

Vinco Kudirkos premija pakeitė 1964–1989 m. teiktą Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premiją. Nuo 1997 m. teikiama Vytauto Gedgaudo premija, nuo 2008 m. – Antano Macijausko premija, taip pat Mato Šalčiaus premija, Jono Vileišio premija.

Laureatai 
Vinco Kudirkos premija buvo pagerbti: 
 
 1990 m. Bernardas Aleknavičius
 1991 m. Bronys Raila
 1992 m. Arvydas Juozaitis
 1993 m. Česlovas Kudaba (po mirties)
 1994 m. Laimonas Tapinas
 1995 m. Marius Baranauskas (po mirties)
 1996 m. Vytautas Matulevičius
 1997 m. LNK laidos „Abipus sienos“ kūrybinė grupė: Saulius Bartkus, Virginijus Gaivenis, Rita Laukaitytė
 1998 m. dienraščio „Kauno diena“ kultūros ir meno priedo „Santaka“ žurnalistės: Birutė Garbaravičienė, Dalia Juškienė, Rūta Kanopkaitė, Žilvinė Petrauskaitė, Ramutė Vaitiekūnaitė
 1999 m. Rūta Grinevičiūtė-Janutienė
 2000 m. Skirmantas Pabedinskas
 2001 m. Stasys Štikelis
 2002 m. Rytis Juozapavičius, Raigardas Musnickas
 2003 m. premija neskirta
 2004 m. Aldona Svirbutavičiūtė
 2005 m. Evaldas Butkevičius
 2006 m. Lietuvos radijo laidos „Ryto garsai“ kūrybinė grupė: Alvyda Bajarūnaitė, Saulius Liauksminas, Giedrė Maksimaitytė, Vytautas Markevičius, Artūras Matusas, Gabija Narušytė, Ilona Rūkienė
 2007 m. Aurelija Arlauskienė
 2008 m. Arūnas Milašius
 2009 m. Gražina Sviderskytė
 2010 m. Gražina Juodytė
 2011 m. Juozapas Vytas Urbonas
 2012 m. Inga Berulienė, Justinas Lingys
 2013 m. Gerimantas Statinis
 2014 m. Vidmantas Valiušaitis
 2015 m. Vidas Mačiulis
 2016 m. Svajūnas Sabaliauskas-Geladuonis, Povilas Sigitas Krivickas
 2017 m. Laima Lingytė
 2018 m. Juozas Kundrotas
 2019 m. Audronė Kosciuškienė
 2020 m. Rita Aleknaitė-Bieliauskienė
 2021 m. Nijolė Jačėnienė

Šaltiniai 

Žurnalistikos premijos
Lietuvos premijos
Nacionalinis susivienijimas (Latvija)

Nacionalinis susivienijimas (, NA) – dešinioji Latvijos partija-susivienijimas. Įkurta 2010 m. susijungus Tėvynei ir Laisvei/LNNK su „Viską Latvijai!“. Priežastis – atsisakymas įsijungti į partiją Vienybė.

Šaltiniai

Nuorodos 
Oficiali svetainė

Latvijos partijos