joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Norvelita

UAB Norvelita – žuvų perdirbimo paslaugas teikianti Lietuvos įmonė.

Istorija 

Įmonė įkurta 1995 m. Lietuvos ir Norvegijos investuotojų, jos veikla prasidėjo nuo prekybos šaldytomis žuvimis. UAB „Norvelita", vadovaujant akcininkui ir generaliniam direktoriui Jordanui Kenstavičiui, sparčiai išaugo ir tapo viena didžiausių žuvų perdirbimo įmonių Lietuvoje ir yra tarp lyderiaujančių lašišų perdirbimo įmonių Europoje. Nuo 2003 m. įmonė vykdo eksportą į ES šalis.

Produkcija 
UAB „Norvelita" gamina trijų kategorijų žuvų produktus: rūkytus arba marinuotus lašišų produktus, sūdytus arba marinuotus silkių produktus ir karštai rūkytus žuvų produktus. Lašišų produktai sudaro didžiąją dalį, t. y. apie 70 % visos gaminamos produkcijos. Likusią dalį sudaro silkių, skumbrių ir kitų žuvų produkcija. 95 % visos pagamintos lašišų produkcijos yra eksportuojama į užsienį. Į užsienio šalis eksportuojami lašišų produktai yra žymimi užsienio mažmeninės prekybos atstovų privačiais ženklais-etiketėmis.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Tinklalapis 
 Susiję straipsniai www.delfi.lt
 Aprašymas apie įmonę

Kauno įmonės
Lietuvos prekybos įmonės
Vytis (policijos rinktinė)

Vytis – specializuota Lietuvos policijos rinktinė, sauganti Lietuvos atstovybes užsienyje ir užsienio valstybių atstovybes Lietuvoje.

Istorija 

Įstaiga sukurta 1993 m. kaip Vidaus reikalų ministerijos Policijos departamento Viešosios policijos valdybos užsienio šalių atstovybių apsaugos rinktinė „Vytis“, reorganizavus šio departamento viešosios policijos rinktinę „Skydas“.

1999 m. pertvarkant Policijos departamentą, rinktinė pertvarkyta į Vilniaus miesto vyriausiojo policijos komisariato Viešosios policijos rinktinę „Vytis“, o 2002 m. ji tapo savarankiška Lietuvos viešosios policijos rinktine „Vytis“.

2010 m. prie rinktinės prijungta Viešosios policijos apsaugos tarnyba, kuri vykdė komercines apsaugos paslaugas. 2012 m. rinktinė, atsisakiusi šios funkcijos, vėl buvo prijungta Vilniaus apskrities vyriausiojo policijos komisariato, kuriame pervadinta į rinktinę „Vytis“.

Vadai 

 Erikas Kaliačius – 1993–1997 m.
 Česlovas Jasiulionis – 1997–2002 m.
 Saulius Gagas – 2002–2011 m.
 Kęstutis Kalinauskas – 2011–2012 m.
 Jonas Šafranavičius – nuo 2012 m.

Šaltiniai

Nuorodos 

Archivuotas rinktinės tinklalapis

Lietuvos policija
Laurynas Vaina

Laurynas Vaina (? – 1580 m. spalio 23 d.), Motiejaus Gričino Vainos sūnus – Karaliaus dvariškis, Lietuvos didysis raštininkas (nuo 1566 m.), Lietuvos dvaro paiždininkis (1569–1576 m.), Lietuvos žemės paiždininkis (nuo 1576 m.); Pinsko (nuo 1574 m.), Kėdainių, Gardino, Kobrinsko seniūnas, Kvasausko, Krasnicko, Chviadansko, Indursko laikytojas.

Biografija 
Kilo iš Vainų-Gričinų giminės. Valdė miestelius Bresto paviete (Rasna, Borčava), Gardino paviete (Lasosna, Putriškės, Vaukavisko paviete (Svislačiu), Naugarduko paviete (Miaracičiu). 1567 metais buvo Kvasauskų, Krasauskų, Krasnickų ir Indurskų dvarų valdytojas. 1571 metais nupirko iš Konstantino Ostrogiškio Aziaranų ir Svitjazio ežerus. Buvo pasiuntiniu į 1569, 1578, 1580 metų seimus.

Šeima 
Turėjo tris sūnus – Motiejų, Andrių, Vincentą.

Literatūra 
 ЭнцВКЛ, т. 1., 2007.

|-

Vainos
Lietuvos dvaro paiždininkiai
Lietuvos didieji iždininkai
Gardino seniūnai
Pinsko seniūnai
Kobrino seniūnai
Registrų centras

Registrų centras (RC) – Lietuvos valstybės įmonė, prižiūrinti Nekilnojamojo turto registrą ir kadastrą, Juridinių asmenų registrą, Adresų registrą, Gyventojų registrą, Testamentų registrą, Sutarčių ir teisių suvaržymų registrą, Įgaliojimų registrą, Turto arešto aktų registrą, Vedybų sutarčių registrą ir Neveiksnių ir ribotai veiksnių asmenų registrą.

Istorija 

Įmonė įkurta 1997 m. kaip Žemės ir kito nekilnojamojo turto kadastro ir registro valstybės įmonė, sujungus Valstybės žemės kadastro įmonę ir valstybės įmonę Respublikinį inventorizavimo, projektavimo ir paslaugų biurą. Ši įmonė perėmė valstybės įmonės Valstybinio žemėtvarkos instituto regioninių kadastro ir geodezijos centrų kadastro dalį bei žemės ir kito nekilnojamojo turto kadastrą ir registrą iš apskričių viršininkų administracijų. Sutrumpintas šios įmonės buvo Nekilnojamo turto kadastro valstybės įmonė. Ji 1997–1998 m. buvo pavaldi Lietuvos Respublikos žemės ir miškų ūkio ministerijai ir Lietuvos Respublikos statybos ir urbanistikos ministerijai, o 1998–2001 m. – Lietuvos Respublikos žemės ir miškų ūkio ministerijai.

2001 m. įmonė perėjo Lietuvos Respublikos teisingumo ministerijai, o 2003 m., iš Lietuvos statistikos departamento perėmus Įmonių rejestrą, įmonė buvo pervadinta į Registrų centrą.

2008 m. prijungta valstybės įmonė Teisinės informacijos centras, 2015 m. – Gyventojų registro tarnyba. Iš šios institucijos perimtas Gyventojų registras. 2016 m. prijungta Centrinė hipotekos įstaiga, iš šios įstaigos perimti jos administruoti registrai.

2017 m. įmonė perėjo Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerijai, o 2019 m. – Lietuvos Respublikos ekonomikos ir inovacijų ministerijai.

Direktoriai 

 Kęstutis Sabaliauskas – 1997–2017 m.
 Saulius Urbanavičius – nuo 2018 m.

Šaltiniai

Nuorodos 

Įmonės interneto svetainė

Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija
Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerija
Lietuvos valstybinės įmonės
Strėvos įgriuva

Strėvos įgriuva – valstybinis gamtos paveldo objektas, dubens formos dauba esanti apie 1,5 km į vakarus nuo Strėvos kaimo (Trakų rajonas), Spindžiaus miške, Aukštadvario regioniniame parke. Strėvos įgriuvos kilmė – termokarstinė. Maždaug prieš 18 tūkst. metų, vykstant sudėtingiems apledėjimų ir ledų atsitraukimų reiškiniams, sąnašos ir nuosėdos palaidojo atskilusį ledo luitą. Jam ištirpus ir susidarė stačiašlaitė dauba. Jos plotas – 1,5 ha, dugnas – 0,1 ha. Dugnas užpelkėjęs, durpių sluoksnis jame siekia apie 2,5 m, šlaitų aukštis – 20 m. Vandens gylis duobės dugne 0,3 m žemiau Žemės paviršiaus.

Strėvos įgriuva yra lankytinas turistinis objektas. Šiuo metu ji yra paruošta lankymui, yra įrengta apžvalgos aikštelė ir apžvalginis takas. Tako ilgis – 600 metrų. Pakeliui įrengtos 5 stotelės: informacija apie taką; kertinė miško buveinė; Spindžiaus miško gamtinė įvairovė; dauba iš arčiau; „Natura 2000“ teritorija, kurioje gausu pelkučių, šaltinių. Netoli plyti Spindžiaus, Drabužaičio ir Stankos ežerai.

Legendos 
Legenda sako, kad čia stovėjo prakeikta ir prasmegusi karčiama, kur uliodavo velniai. Vieną pasniko dieną velniai kėlė vestuves. Vos tik gaidys pragydo, karčiama su visais velniais prasmego. Vietiniai gyventojai sako, kad kartais ir dabar girdisi paslaptingi garsai.

Kita legenda mena, kad smuklėje ulioti pradėjęs didžios šeimos tėvas. Žmona jį čia surado, tačiau su ja jis eiti atsisakė. Išėjusi ant kelio, žmona smuklę prakeikė. Jos vietoje atsirado įgriuva.

Lietuvos gamtos paminklai
Lietuvos geologija
Trakų rajono paveldas
Akmuo „Kiškio bažnyčia“

Akmuo „Kiškio bažnyčia“ arba „Zuikio lūpa“, Genionių akmuo – išskirtinis riedulys, esantis pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Varėnos seniūnijoje, ~14 km į šiaurę nuo Senosios Varėnos, 1,5 km į vakarus nuo Genionių kaimo, Šilaičio miške (Valkininkų miškų urėdijos Vėžionių girininkijos 71 kvartale, 35 sklype), ant kalvos. Valstybės saugomas gamtos ir kultūros paveldo objektas.

Akmuo – netaisyklingo pavidalo, pilkai rožinis granito gneisas. Ilgis ~ 2,6 m, plotis ~ 1,8 m, aukštis virš žemės ~ 1,15 m, akmens šiaurės vakarų pusėje išraiškinga 0,5 x 0,9 m dydžio, iki 5 cm gylio įduba.

Archeologas Vykintas Vaitkevičius šį akmenį linkęs sieti su kažkada gyvavusiu miškų deivės Medeinos, kurios viena iš apraiškų galėjusi būti zuikių deivė, kulto vieta. XIII a. Ipatijaus kronikoje minima, kad Mindaugas tarp kitų dievų garbinąs ir zuikių dievą, o zuikio pasirodymas keliaujant į medžioklę yra blogas ženklas.

1978 m. Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba surengė archeologo Jono Balčiūno vadovaujamą žvalgomąją archeologinę ekspediciją Varėnos rajone. Ekspedicijos dalyviai aplankė Kiškio bažnyčia vadiną akmenį Genionių kaime, Pamusių pilkapyną, Voniškių piliakalnį.

Neatitinkantis kriterijų geologinis gamtos paveldo objektas akmuo „Kiškio bažnyčia“ 2017 m. išbrauktas iš saugomų GPO sąrašo.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Įrašas Kultūros vertybių registre 

Varėnos rajono paveldas
Lietuvos mitologiniai akmenys
Buvę Lietuvos gamtos paveldo objektai
Michał Sopoćko

Palaimintasis Mykolas Sopočka (lenk. Michał Sopoćko, 1888 m. lapkričio 1 d. Vilniaus apskritis – 1975 m. vasario 15 d. Balstogėje, Lenkija) – Romos katalikų bažnyčios kunigas ir Vilniaus universiteto profesorius.

Labiausiai žinomas kaip šventosios Marijos Faustinos Kovalskos dvasios tėvas. Jo vardu pavadinta Juodšilių Palaimintojo Mykolo Sopočkos bažnyčia.

Lenkijos kunigai
2016 m. Dakaro ralis

2016 m. Dakaro ralis – 38-tas Dakaro ralis, kuris vyko sausio 3–16 dienomis Pietų Amerikoje. Iš pradžių buvo suplanuota, kad lenktynės vyks Argentinoje, Bolivijoje ir Peru. Tačiau 2015 m. rugpjūčio 24 d. oficialiai buvo paskelbta, kad dėl El Ninjo srovių pasikeitimo Peru yra išbraukta iš Dakaro ralio šalių. Rugsėjo antroje pusėje buvo oficialiai pranešta, kad šių metų Dakaro lenktynės vyks tik dvejose likusiose šalyse – Argentinoje ir Bolivijoje. Sausio 3 d. lenktynės startavo Buenos Airėse, o finišavo kitame šalies mieste – Rosarijuje.

Lietuviai Dakare 
Lietuvai šiose lenktynėse atstovavo Antanas Juknevičius su šturmanu Mindaugu Slapšiu, Benediktas Vanagas su šturmanu iš Lenkijos Sebastian Rozwadowski bei Lietuvos ralio lenktynininkas Vaidotas Žala kartu su šturmanu Sauliumi Jurgelėnu – jie važiavo Lietuvoje sukonstruotu „Seat Leon Dakar“ automobiliu.

Pirmi du ekipažai finišą pasiekė, o Vaidotas Žala su Sauliumi Jurgelėnu iš lenktynių pasitraukė 10-ame etape. B. Vanago ekipažas galutinėje įskaitoje užėmė 26-ąją vietą (nuo nugalėtojo atsilikę beveik 11 val.), o A. Juknevičius liko 27-tas (atsilikęs daugiau nei 14 val. nuo nugalėtojo).

Dalyvių skaičius 
Iš viso lenktynėse startavo 560 dalyvių – 136 motociklų, 45 keturračių, 111 automobilių ir 55 sunkvežimių kategorijose. 33 procentai motociklų ir keturračių kategorijų dalyvių Dakaro ralyje dalyvavo pirmą kartą. Iš viso dalyvių buvo iš 60 skirtingų šalių – 15,7 % iš Prancūzijos, 15 % – Nyderlandų, 12,6 % – Argentinos, 7,6 % – Ispanijos, 5,5 % – Čekijos.

Dakaro ralyje šiais metais debiutavo WRC čempionato lenktynininkai Sébastien Loeb ir Mikko Hirvonen, lenktyniaujantys atitinkamai su Peugeot ir Mini automobiliais.

Etapai ir jų nugalėtojai 
Etapų ilgis pagal oficialią svetainę.

Pastabos:
 M: Maratono etapas (be serviso pagalbos).
 M*: Maratono etapas tik motociklams ir keturračiams.
 Prologas atšauktas po avarijos, sunkvežimiai nevažiavo.
 1 etapas atšauktas dėl blogo oro.
 2 etapas sutrumpintas dėl blogo oro.

Galutinė įskaita

Motociklai

Keturračiai

Automobiliai

Sunkvežimiai

Incidentai ir avarijos 
 Pirmąją dieną vykęs lenktynių prologas buvo atšauktas po to, kai kinės Guo Meiling vairuojamas Mini automobilis įsirėžė į žiūrovus. 11 iš jų buvo sužeisti.
 Pirmasis greičio ruožas dėl stiprių liūčių buvo visiškai atšauktas.
 Sausio 9 d. greičio etape šalia Ujunio miesto Mitsubishi automobilis, vairuojamas Lionel Baud, partrenkė 63 metų žiūrovą, kuris žuvo vietoje.
 Sausio 12 d. Argentinoje įvyko avarija, vietinis gyventojas, netoli Kordobos miesto, atsitrenkė į Dakaro ralio komandos serviso sunkvežimį gabenusį Lionel Baud automobilį. Nelaimės metu vienas žmogus žuvo, penki buvo sužeisti.

Nuorodos 
 Oficiali Dakaro ralio svetainė

Šaltiniai 

Dakaro ralis pagal metus
2016 sporte
KG Group

KG Group – viena didžiausių įmonių grupių Lietuvoje, kurią sudaro AB „Kauno grūdai“, AB „Vilniaus paukštynas“ ir AB „Kaišiadorių paukštynas“. 2012 m. įmonių grupėje bendrai dirbo 3000 darbuotojų. Įmonių grupės 2015 m. I pusm. apyvarta buvo 2,1 proc. didesnė nei pernai tuo pačiu laikotarpiu ir siekė  224,4 mln. eurų.

Nuorodos

 Aprašymas apie įmonę

Šaltiniai

Kauno įmonės
Lietuvos maisto pramonės įmonės
Plaukimas nugara

Plaukimas nugara yra viena iš keturių plaukimo stilių, reguliuojamas FINA, ir tai vienintelis reguliuojamas plaukimo ant nugaros stilius. Šio stiliaus pranašumas yra lengvas kvėpavimas, tačiau yra ir trūkumas – sunku matyti kur plaukiama. Šis stilius taip pat išsiskiria iš kitų sportinių plaukimo stilių starto pozicija. Šis stilius yra panašus į apverstą  plaukimą krauliu. Tiek plaukimas nugara tiek krauliu pasižymi ilgais grybšniais.

Technika 

Plaukiant nugara atliekami pakaitiniai nepertraukiami rankų grybšniai ir kojų judesiai aukštyn žemyn.

Kūno padėtis beveik horizontali.

Galva pakaušiu remiasi į vandens paviršių. Žvilgsnis nukreiptas aukštyn ir truputį atgal.

Nardinant rankas į vandenį galimi svyravimai aplink kūno išilginę ašį, tačiau galvos padėtis nesikeičia.

Kvėpavimas derinamas su rankų judesiais: atliekant grybšnį viena ranka įkvepiama (tik pro burną), kita ranka – iškvepiama (galima ir pro burną, ir pro nosį).

Grybšnio metu rankos pirštai suglausti ir visą laiką remiasi į vandenį, oru perkeliama ranka atpalaiduojama.

Varžybos 
Plaukimo varžybos vyksta 25 ir 50 m baseinuose ir atviruose vandens telkiniuose. 
 50 m. nugara
 100 m. nugara
 200 m. nugara

FINA taisykles 
Žemiau yra pateikiamos oficialių FINA taisyklių vertimas. Šios taisyklės taikomos oficialių plaukimo varžybų metu.

SW 6.1 Prieš starto signalą plaukikai turi išsirikiuoti vandenyje atsisukus į starto pusę, su abiem rankom laikydamiesi už starto turėklų. Stovėti latake arba ant jo arba užlenkti kojų pirštus už latako briaunos yra draudžiama. Kai naudojamas laikiklis startui nugara, abejų kojų pirštai turi liesti galinę sieną arba pakylos paviršių. Lenkti pirštus per pakylos viršų yra draudžiama.

SW 6.2 Kai startui nugara naudojami laikikliai, kiekvienas inspektorius starto pusėj uždės ir nuims laikiklius po starto.

SW 6.3 Po starto signalo ir po posūkio plaukikas turi atsispirti ir plaukti ant nugaros visos rungties metu išskyrus atvejus, kai atlieka posūkius kaip išdėstyta SW 6.5. Normali padėtis ant nugaros gali įtraukti ir kūno pasvirimo judesius iki 90 laipsnių kampu nuo horizontalios padėties. Galvos padėtis yra nesvarbi.

SW 6.4 Kuri nors plaukiko dalis turi skirti vandens paviršių visos rungties metu. Plaukikui leidžiama būti visiškai panirusiam posūkio metu, ties finišu ir ne didesnis kaip 15 metrų atstumu po starto ir po kiekvieno posūkio. Prieš tai plaukiko galva turi praskirti vandens paviršių.

SW 6.5 Atliekant posūkį būtina paliesti sieną su kuria nors kūno dalimi atitinkamai jo arba jos plaukimo takelyje. Posūkio metu pečiai gali būti apversti per vertikalę krūties atžvilgiu po ko privalo sekti vienas nepertraukiamas traukimas viena ranka arba nepertraukiamas traukimas abejom rankom vienu tam, kad pradėti posūkį. Plaukikas turi grįžti į padėtį ant nugaros nuplaukiant nuo sienos.

SW 6.6 Finišuojant varžybų metu plaukikas turi paliesti sieną plaukiant nugara atitinkamai jo arba jos plaukimo takelyje.

Šaltiniai 

Plaukimo stiliai
Kauno popieriaus fabrikas

Kauno popieriaus fabrikas – buvusi Lietuvos įmonė, gaminusi mašinines stakles.

Istorija 

Įmonė įkurta 1933 m. sausio 12 d. ir priklausė švedų bendrovei Svenska Tändsticks Aktiebolaget. 1940 m. įmonė nacionalizuota, pervadinta į Juliaus Janonio popieriaus fabriką. 1977 m. dirbo 1300 darbuotojų, įmonė turėjo savo futbolo klubą JJPF Kaunas. 1993 m. įmonė buvo privatizuota ir pavadinta AB Kauno Popieriaus fabriku. 2005 m. įmonė likviduota.

Nuorodos

 Kauno popieriaus fabriką nuspręsta išparduoti
 Popieriaus fabrikas naikinamas kartu su skolomis
 Bankrutavusioje Petrašiūnų gamykloje - tonos nuodų

Literatūra

 JJPF Kaunas. Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija, T. 1 (A–J). Vilnius, Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1966, 671 psl.
 Janonio popieriaus fabrikas. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija. 5 tomas, S. 8

Kauno įmonės
Buvusios Lietuvos įmonės
Lietuvos popieriaus pramonės įmonės
Tarpukario Lietuvos įmonės
Steponas Tyzenhauzas

Steponas Tyzenhauzas (? – 1708 m. gruodžio 24 d.) – LDK valstybinis veikėjas.

Lietuvos pastalininkas nuo 1687 metų, Lietuvos didysis prievaizas 1687–1689 metais, Naugarduko vaivada nuo 1689 metų. Buvo taip pat Kupiškio ir Dijamenskio seniūnas.

Biografija 
Kupiškio seniūno Vlhelmo Tyzenhauzo ir Katerinos Ciachomskaitės sūnus.

Šeima 
Vedė Barborą Šemetaitę, Slanimo pakamario Gabrieliaus Šemetos dukterį ir kraičio gavo Veprių dvarą. Iš santuokos su ja turėjo vaikų: Jonas Steponas Tyzenhauzas, Jurgis, Mykolas Bendiktas Tyzenhauzas, Stanislovas, Vilhelma.

Literatūra 
 Уладзіслаў Вяроўкін-Шэлюта, Тызенгаўзы // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч / Рэдкал.: Г.П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З.Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2006. – 792 с.: іл. С. 679. ISBN 985-11-0315-2, ISBN 985-11-0378-0 (т. 2)

|-

Steponas
Naugarduko vaivados
Lietuvos didieji prievaizos
Lietuvos pastalininkiai
Kupiškio seniūnai
Andrius Leščinskis

Andrius Leščinskis (1606–1651) – ATR valstybinis veikėjas, Dorpato vaivada (1641–1651), Dubenkos seniūnas (nuo 1636 metų), diplomatas ir poetas.

Biografija 
Žymios magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Veniava“ savininkas. Belzo vaivados Rafalio Leščinskio (1579–1636) nuo pirmos santuokos su Ana Radziminskaite (1586–1635) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Rafailas, Boguslavas, ir Vladislavas.

Kartu su broliu Rafailu mokėsi Elblonge (1620–1630)ir Torunėje (apie 1624), po to išsilavinimą tęsė užsienyje: Frankfurte prie Oderio, Bazelyje (apie 1628), Strasbūrge, Ženevoje ir Orleane. 1635 metais buvo Paryžiuje, kur susipažino su Hugo Grocijumi. Draugavo su prancūzų diplomatu, grafu Klodu d’Аvo. 1636 metais baigus mokslus Andrius Leščinskis grįžo į tėvynę.

Būdamas disidentu Andrius Leščinskis rūpinosi savo valdų protestantų bažnyčia, dalyvavo sinoduose. 1636 metais po savo tėvo Belzo vaivados Rafailo Leščinskio mirties, Andrius paveldėjo Baranuva-Sandomirą, kaimus Sandomiro vaivadijoje, Senąjį Čartoriską ir Naujajį Čartoriską, Voluinės vaivadijoje, taip pat Dubenko seniūniją.

1639 metais Čartoriske pastatė medinę dominikonų bažnyčią savo pirmai sutuoktinei Anai Koreckytei, o jo antroji žmona Katerina Nemirovič buvo armėnė. Buvo pagrindiniu mecenatu protestantų bažnyčių Baranuve-Sandomiro, Romanuve ir Beretečke.

1641 metais Andrius Leščinskis gavo Dorpato vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi, bet politikoje nedalyvavo.

Šeima 
Andrius Leščinskis buvo vedęs tris kartus. 1636 metais buvo su Ana Koreckyte (1618–1643), kunigaikščio Samuilo Koreckio (apie 1586–1622) ir Katerinos Migilos vienintele dukterimi. Vaikai:

 Samuilas Leščinskis (1637–1676), Karūnos didysis stovyklininkas ir Dorpato vaivada

1644 vedė antrą kartą Kateriną Nemirovič, Kijevo pakamario Stepono Nemirovčiaus ir Kristupo Siniutos (1589–1640) našlės dukters.

Apie 1646 metus jo trečioji žmona tapo Kristina Strus (apie 1605–1647), Haličo seniūno Mikalojaus Strusio ir Sofijos Ožechovskos duktė. Antra ir trečia santuoka buvo bevaikė.

Jo vienintelis sūnus Samuilas perėjo į dėdžių Boguslavo ir Vladislovo globą. Boguslavas Leščinskis paėmė giminaitį auklėjimui.

Literatūra 
 Bibliografia Literatury Polskiej – Nowy Korbut, t. 2 Piśmiennictwo Staropolskie, Państwowy Instytut Wydawniczy, Warszawa 1964, s. 444–445

Nuorodos 
 Генеалогия магнатского рода Лещинских

Leščinskiai
Dorpato vaivados
Degeneracinio meno paroda

Degeneracinio meno paroda, kitaip, „Išsigimusio meno“ () paroda – kilnojamoji paroda, kuri pirmą kartą įvyko 1937 m. Miunchene. Suorganizuota Vokietiją valdančios nacionalsocialistų partijos iniciatyva.

Degeneraciniu ar išsigimusiu menu nacistinėje Vokietijoje (1933−1945) buvo pavadinta dailininkų modernistų kūryba, kuri neatitiko nacistinės ideologijos. 1937 m. vadovaujant A. Hitlerio mėgstamam dailininkui Adolf Ziegler šimtai kūrinių buvo konfiskuoti ir pašalinti iš viešųjų Vokietijos muziejų ir galerijų. Apie 650 kūrinių, daugiausiai vokiečių menininkų, buvo eksponuoti 1937 m. Miuncheno „Degeneracinio meno“ parodoje. Jos laikas sutapo su „Didžiojo Vokietijos meno“ paroda Miunchene, kurioje nacistai pateikė savo estetinį supratimą apie meną, daugiausiai klasicizmo ir neoklasicizmo kūrinius. Abi parodos buvo beveik toje pačioje gatvėje. Vėliau „Degeneracinio meno“ paroda tapo kilnojamąja ir per trejus metus buvo parodyta dar 12 Vokietijos ir Austrijos miestų.

Tarp parodos menininkų, kurie buvo pristatyti „degeneracinio meno“ kūrėjais, buvo: Max Beckmann, George Grosz, Erich Heckel, Ernst Ludwig Kirchner, Max Pechstein, Paul Klee, Oskar Kokoschka, Ewald Mataré, Ernst Barlach, Max Ernst, Karel Niestrath, Emil Nolde, Vasilijus Kandinskis, Lyonel Feininger, Christian Rohlf, Karl Schmidt-Rottluff, Lasar Segall, bei lietuvis Pranas Domšaitis ir kt. Nacistai skelbė, kad „degeneracinį meną“ esą kuria žydai ir bolševikai, tačiau iš 112 autorių „Degeneracinio meno“ parodoje buvo tik 6 žydai. Daugiausiai nacistų dėmesio sulaukė vokiečių ekspresionistų grupės „Tiltas“ nariai. 

Parodos ekspozicija buvo suskirstyta į teminius kambarius: meno, kuriuo įžeidžiama Vokietijos moterų garbė; meno, kurį sukūrė žydai ir komunistai; meno, kuriuo įžeidžiami Vokietijos kariai; šventvagiško meno. Vienas kambarys su abstrakcionistiniais paveikslais buvo pavadintas „pamišimo kambariu“. Parodos buklete buvo rašoma: „Iš šio siaubo kambarių paveikslų ir piešinių neįmanoma nusakyti, kas dėjosi sergančiame prote tų, kurie laikė teptuką ir pieštuką“. „Degeneracinio meno“ paroda Miunchene sutraukė apie 1 mln. lankytojų, apie 3 kart daugiau nei „Didžiojo Vokietijos meno“.

Šaltiniai 
neuegalerie.org
BBC News 
germanhistorydocs.ghi-dc.org

Dailė
Parodos
Meno istorija
Fašizmas
Tvaštaras

Tvaštaras (, iš t(v)akṣ- – 'tašyti, drožti, gaminti') – senovės indų dievas sutvėrėjas (demiurgas).

Vedose 

Rigvedoje minimas ~65 kartus. Ten jis įvardijamas kaip turintis dailias, nagingas rankas kuriose laiko kirvį arba peilį. Atharvavedoje Tvaštaras įsivaizduojamas kaip senolis su somos taure rankose. Jis vadinamas „pavidalų kūrėju“ (rūpakṛt), „pavidalų valdovu“ (rūpapati). Jis sukuria visus regimus pavidalus, juos valdo, keičia, o pats taip pat yra visokių pavidalų, visokeriopas (viśvarūpa). Vienas iš dažniausiai Rigvedoje minimų Tvaštaro darbų yra tas, kad jis Indrai ištašė vėzdą (vadžrą) bei dangiškus ratus, be to, jis pagamino nuostabų indą somai gerti (Mėnulį). Tvaštaras pagamino Brihaspačiui geležinį ginklą, pasak Atharvavedos, jis sukūrė vyrą ir žmoną, jaunikį ir nuotaką, žvėris, žirgus, jis atneša sėklą, sūnus, gerybes, padeda nėščiosioms.

Hinduizme 

Vėliau Tvaštaro vaizdinys susilieja su Pradžapačiu ir Višvakarmanu. Hinduizme jis laikomas vienuoliktuoju Aditės sūnumi, turėjo žmoną asurę, kuri jam pagimdė trigalvį Višvarūpą ir kumelės pavidalo Saranją. Indra Višvarūpą nudobė, todėl Tvaštaras įsiuto. Jo įsiūtis dar labiau išaugo, kai Indra išgėrė Tvaštaro prižiūrimą somą. Norėdamas atkeršyti Indrai, Tvaštaras iš somos ir ugnies sukūrė pabaisą Vritrą. Kitur minima, kad Tvaštaras sukūręs Agnį ir Brihaspatį, auksines Savitaro rankas, medų.

Etimologija 

Pats dievavardis atsiradęs iš epiteto „tašytojas, (su)tverėjas“ (plg.  „sutvėrėjas“).

Literatūra 
 Вloomfiеld M., Contributions to the interpretation of the Veda. III. The marriage of Saranyu, Twastar’s Daughter, „Journal of American Oriental Society“, 1891, v. 15, p. 172–188
 Ammer K., Tvastar, ein altindischer Schöpfergott, „Sprache“, 1949, Bd 1, S 68-77,
 Leumann M., Der indoiranische Bildnergott Twastar, „Asiatische Studien“, 1954, Bd 8, S. 79-84.

Šaltiniai 

Vedinės dievybės
Hinduizmo dievai
Plaukimas laisvu stiliumi

Laisvas stilius yra plaukimo varžybų kategorija, apibrėžta FINA taisyklėmis, kuriose dalyvių plaukimo technika praktiškai neribojama. (Kitaip tariant, dalyviai turi laisvą pasirinkimą kas liečia plaukimo stilių.) Laisvo stiliaus plaukimo rungtyse praktiškai visuomet naudojamas  kraulio plaukimo stilius, nes šis plaukimo stilius laikomas greičiausiu. Dėl šios priežasties laisvas stilius yra kartais naudojamas kaip sinonimas plaukimui krauliu.

Varžybos 
Plaukimo varžybos vyksta 25 ir 50 m baseinuose ir atviruose vandens telkiniuose. 
 50 m. laisvuoju stiliumi
 100 m. laisvuoju stiliumi
 200 m. laisvuoju stiliumi
 400 m. laisvuoju stiliumi
 800 m. laisvuoju stiliumi (tik moterims)
 1500 m. laisvuoju stiliumi (tik vyrams)
 4 × 100 m. estafetės laisvuoju stiliumi
 4 × 200 m. estafetės laisvuoju stiliumi

FINA taisyklės 
Žemiau yra pateikiamos oficialių FINA taisyklių vertimas. Šios taisyklės taikomos oficialių plaukimo varžybų metu.

SW 5.1 Laisvas stilius reiškia, kad renginyje plaukikui leidžiama plaukti bet kuriuo stiliumi, išskyrus plaukiant  kompleksiniu būdu arba  kombinuotos estafetės metu, Laisvas stilius reiškia bet kokį stilių, išskyrus  plaukimą nugara,  krūtine ar  peteliške.

SW 5.2 Kuri nors plaukiko kūno dalis turi paliesti sieną kaskart baigiant plaukti atkarpą ir finišo metu.

SW 5.3 Kuri nors plaukiko kūno dalis turi skirti vandens paviršių visos rungties metu, išskyrus posūkių metu ir ne toliau kaip 15 metrų po starto ir po kiekvieno posūkio plaukikas gali būti visiškai paniręs po vandeniu. Iki to momento, galva turi praskirti vandens paviršių.

Šaltiniai 

Plaukimo stiliai
Monte Karlo ralis

Monte Karlo ralis (originalus pavadinimas Rallye Automobile Monte Carlo) – automobilių ralio renginys, vykstantis Monake ir Prancūzijos Rivjeros apylinkėse. Nuo 1973 m. šis ralis yra įtraukiamas į tarptautinių ralio čempionatų kalendorius: Pasaulio ralio čempionatą arba Tarpžemyninio ralio iššūkį (org. Intercontinental Rally Challenge).

Ralio rengimu, nuo pat jo pradžios 1911 m., užsiima organizacija Automobile Club de Monaco.

Istorija 
1909 m. Alexandre Noghes, žymus cigarečių magnatas, tapo prezidentu vietiniame automobilių ir motociklų klube Sport Automobile Velocipedique Monegasque. Būtent jam kilo mintis surengti renginį, kada iš skirtingų Europos vietų startavę dalyviai finišuotu Monte Karle.

1911 m. įvyksta pirmasis ralis. Tiksliau tuometis įsivaizdavimas lenktynių. Iš skirtingų miestų turėjo startuoti 23 automobiliai, tačiau galiausiai lenktynes pradėjo 18 automobilių. Jie startavo iš Berlyno, Briuselio, Paryžiaus, Pajūrio Bolonės, Ženevos, Vienos. Nugalėtojas buvo renkamas teisėjų komisijos, kuri vertindama rėmėsi ne sportiniais kriterijais, o dalijo taškus už išvystomą greitį, nuvažiuotą atstumą, vežamus žmones (neskaitant vairuotojo), automobilio eleganciją, komfortą keleiviams, atvykusio į finišą automobilio būklę bei kėbulo švarą. Pirmuoju čempionu pripažintas Turcat-Mery firmos automobilį vairavęs prancūzas Henri Rougier.

1966 m. ralis įėjo į istoriją kaip vienas kontroversiškiausių per visą istoriją. Pirmas keturias vietas užėmusius automobilius, tris Mini Cooper ir vieną Ford Cortina komisija diskvalifikavo už reikalavimų neatitikusias lemputes mašinų žibintuose. Iš viso tų metų etape buvo diskvalifikuoti net 10 ekipažų.

Nuo 1973 m. iki 2008 m. varžybos vykdavo sausio mėnesį ir būdavo Pasaulio ralio čempionato pirmasis sezono ralis.

2009–2011 m. renginys atidarydavo Tarpžemyninio ralio iššūkio sezoną.

Nuo 2012 m. vėl buvo grįžta prie Pasaulio ralio čempionato etapo rengimo.

Nugalėtojai

1911–1929 m.

1930–1949 m.

1950–1972 m.

1973–1985 m.

1986–1999 m.

2000–2009 m.

2010–dabar

Išnašos 

Ralio varžybos
Rygos arena

Rygos arena () universali pramogų ir sporto arena Rygoje. Labiausiai arena naudojama koncertams, ledo ritulio ir krepšinio varžyboms.

2015 m. rugsėjo 5–20 dienomis arenoje vyko 2015 m. Europos krepšinio čempionatas.

Latvijos sporto statiniai
Rygos sportas
Rygos architektūra
Čaluanka

Čaluanka (, ) – miestelis pietų Peru, Apurimako departamente, į pietvakarius nuo Abankajaus, Čaluankos upės slėnyje. Aimaraeso provincijos administracinis centras. Praeina Abankajaus–Pukijo kelias. Apylinkėse trykšta karštosios versmės. Vystomas turizmas. Kasmet mieste vyksta Señor de Ánimas šventė.

Peru miestai
Rumšiškių miško ąžuolas

Rumšiškių miško ąžuolas – valstybinės reikšmės botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Kauno marių regioniniame parke, Kaišiadorių rajone, Rumšiškių seniūnijoje, Rumšiškių miške, apie 2,4 km į vakarus nuo Rumšiškių.

Ąžuolas auga mišriame miške, šalia lapoja daugiau senų ąžuolų. Ąžuolas buvo dvikamienis, 2010 m. vieną kamieną nulaužė vėtra. Šiuo metu nuvirtęs kamienas pašalintas, telikęs jo pagrindas. Stovinčiame kamiene likusi drevė, atsivėrusi po antrojo liemens nulaužimo. Po sužalojimo stovintis medis gyvybingas.

Medis informaciniais ženklais ar nuorodomis nepažymėtas, todėl sunkiai surandamas. Pasiekiamas važiuojant iš  pagal rodykles, vedančias geros kokybės miško keliais link Rumšiškių miško pušies. Maždaug pusiaukelėje, ties Gastilionių gūbrio viduriu, pasukama į pietryčius. Artėjant prie ąžuolo miško kelias suprastėja, paskutinėje 200 m atkarpoje apaugęs augmenija, darosi sunkiai pravažiuojamas. Nuo keliuko iki medžio reikia praeiti apie 100 m per krūmokšnius.

Paskelbtas valstybės saugomu Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2008 m. birželio 4 d. įsakymu Nr. D1-309.

Duomenys 

 Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.)  
 Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 4,05 m
 Kamienų skaičius – 1
 Medžio aukštis – 32,5 m
 Amžius – neskelbiama

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Kauno marių regioninio parko Gamtos paveldo objektų sąrašas

Kaišiadorių rajono paveldas
Ąžuolai gamtos paminklai
Palangos ritmu

Palangos ritmu  – tarptautinis šokio festivalis, vykstantis Palangoje. Skirtingose miesto erdvėse  šokami linijiniai, pramoginiai, Lotynų Amerikos, modernieji, liaudies ar gatvės, pilvo, istoriniai ir kiti šokiai. Daugiau nei 10 vietų įrengiamos vietos šokiams. Čia vyksta koncertai, seminarai.

Istorija 
2012 metais 2 dienų šokių festivalyje „Palangos ritmu 2012“ dalyvavo apie 30 kolektyvų („Žuvėdra“, „Isado“, „Megusta“, ‚Indance“, „Fuego“, „Šokių akademija“, „F.U. Studija“, „Polėkis“, „Delingo“, Lietuvos karo akademijos sportinių šokių kolektyvas, „Tango klubas“, „Tango salon“ ir kiti), iš viso apie 3000 šokėjų. Konkurso žiuri komisiją sudarė Švedijos garbės konsulas Joacim Bernhardsson, Klaipėdos universiteto sportinių šokių ansamblio „Žuvėdra“ vadovė Ona Skaistutė Idzelevičienė, Palangos miesto savivaldybės administracijos direktorė Akvilė Kilijonienė, choreografas Kęstutis Baranauskas,  „Indance“ treneris Nedas Grigaliūnas, Tango mokytojas Eduardo Gimenez.

2013 metais  festivalyje „Palangos ritmu 2013” dalyvavo apie 90 kolektyvų  ir ~2000 šokėjų. Masiškiausio renginio metu J. Basanavičiaus gatvėje linijinius šokius šoko apie 1200 šokėjų. Į kelias eiles sustoję dalyviai sudarė daugiau nei 300 metrų ilgio ruožą.

Šaltiniai

Nuorodos 
Šokių festivalis "Palangos ritmu 2013"

Palanga
Lietuvos šokio festivaliai
T-14 Armata

T-14 „Armata“ – Rusijoje gaminamas naujausios kartos pagrindinis kovinis tankas, turintis pakeisti tankus T-72 ir T-90. Šis Rusijos karinio pramoninio komplekso pasididžiavimas buvo pristatytas 2015 m. gegužės 9 d. kariniame parade Raudonojoje aikštėje.

Konstrukcija ir ginkluotė 

Tankas sukurtas ant universalios kovinės platformos „Armata“. Tai unifikuota sunkioji vikšrinė platforma, kurios pagrindu bus gaminamas ne tik tankas T-14, bet ir pėstininkų kovos mašinos, sunkiosios haubicos, savaeigiai artilerijos pabūklai ir kitos karinės mašinos. T-14 pagal masę yra vidutinis tankas, turintis 1500 arklio jėgų dyzelinį variklį. Važiuoklę sudaro 7 poros ratų (palyginimui – 6 poros tanke T-72).

Tanko įgula įkurdinta izoliuotoje kapsulėje, iš kurios valdo automatizuotą tanko bokštelį. Šarvuota kapsulė atskirta nuo tanko amunicijos saugyklos. Ekipažas liktų sveikas net susprogdinus tanką. Naujo modelio išoriniai šarvai padengti specialiu sluoksniu, kuris žymiai sumažina tanko matomumą (stebint radarais). Tanke yra naujas dinaminės apsaugos kompleksas, todėl tankui mažiau pavojingi sprogmenys ir kitos prieštankinės priemonės. Įmontuotas aktyviosios apsaugos kompleksas „Afganit“ naudoja „Dopplet“ radarą, kurio pagalba aptinka į tanką nutaikytus objektus, pavyzdžiui, prieštankines raketas. Priešo ginklo aptikimo atveju, ši sistema paleidžia jį sunaikinančią raketą. Apginkluotas 125 mm lygiavamzde patranka, iš kurios gali šaudyti valdomąsias raketas. Patrankos šūvio nuotolis – iki 8 km. Papildomai komplektuojamas priešlėktuviniu 30 mm pabūklu, skirtu kovoti su priešininko bepiločiais orlaiviais ir atakos sraigtasparniais, o 12,7 mm sunkioju kulkosvaidžiu – su priešo pėstininkais.

Vertinimai  

Vakaruose reakcija į šį gaminį nevienareikšmiška. Teigiama, kad „Armatos“ kūrėjai panaudojo kai kurias vokiškojo tanko „Leopard 2“ technologijas. Nors Rusijoje tikimasi, kad „Armata“ svariai prisidės prie šalies sausumos karinių pajėgų modernizacijos, bet šio tanko vertė gerokai viršija Rusijos finansinius pajėgumus, todėl abejojama, ar „Armata“ kada nors taps šalies ginkluotųjų pajėgų ašimi. Pasak apžvalgininkų, „Armata“ kaina gerokai didesnė, negu buvo numatyta rusų ginkluotės programoje 2020 metams. Dėl to tikimasi, kad Gynybos ministerija sumažins planuojamų įsigyti „Armata“ tankų skaičių ir nukreips dėmesį į jau esamų tankų T-72 modernizavimą.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Tanko T-14 apžvalga (Defense Update)
 Rusijos šarvinė revoliucija (Jane’s 360)
 T-14 „Armata“ (rusų k.)

Pagrindiniai tankai
Ignas Stropus

Ignas Stropus (g. 1885 m. sausio 20 d. Pakutuvėnų k., Plungės valsč.) – Lietuvos fotografas.

Biografija 

Fotografijos mokėsi apie 1906–1907 m. Plungėje pas fotografą Mendelį Berkovičių. 1908 m. Kretingos miestelio Rotušės aikštės rytinėje dalyje, Sodo gatvėje I. Stropus atidarė pirmąjį Kretingoje fotopaviljoną „Birutė“. Kretingoje fotografas dirbo 1908–1914 m.

Pirmojo pasaulinio karo metu ir kiek po jo, 1914–1921 m., gyveno užkuriu žmonos tėviškėje Šiemulių kaime, kur ūkininkavo, bet tuo pačiu eidavo per kaimus fotografuodamas.

1921 m. pavasarį, kai Palanga buvo grąžinta Lietuvai, Ignas Stropus persikėlė gyventi į pajūrį. Iš Palangos klebono Juozapo Šniukštos išsinuomojo priešais bažnyčią esančio namo (Vytauto g. 75) galą: pirmajame aukšte įsirengė fotopaviljoną, antrajame – apsigyveno su šeima.

1930 m. išvyko į Plungę, įsikūrė savo draugo, dvaro siuvėjo Adolfo Daumanto name (Laisvės al. 15), esančiame šalia parko, Laisvės alėjoje netoli Laisvės statulos. Prie namo taip pat, kaip ir Palangoje, pasistatė nedidelį fotopaviljoną įstiklintą fotoplokštelių stiklais.

1931 m. kovo 31 dieną I. Stropus visą dieną fotografavo Plungėje kilusį gaisrą.

1933 m. sugrįžo į Palangą, tapo žymiausiu fotografu, tarpukariu reklamavusiu pajūrį. 1938 m. gegužės 10 d. visą dieną fotografavo didįjį Palangos gaisrą. Gaisro metu sudegus ateljė, Ignas iš savo retušuotojos (buvusios mokinės) Felicijos tėvo, žinomo Palangos staliaus, medžio meistro Prano Ambrozaičio, išsinuomavo prie Rąžės, Basanavičiaus g. Nr. 8 (priešais „Jūros“ restoraną) esantį pastatą, jame apsigyveno su šeima, įrengė naują paviljoną bei knygyną.

1945 m. Ignas su žmona išvyko į Šiemulių kaimą, dažnai lankėsi gimtinėje Pakutuvėnuose. Kaime dar šiek tiek fotografavo: aplinkinių kaimų gyventojai ateidavo fotografuotis į namus.

1956 m. Ignas su žmona apsigyveno pas sūnų Kaune Panemunėje. Ignas Stropus mirė 1959 m. rugpjūčio 13 d., palaidotas Panemunės kapinėse.

Parodos ir leidiniai 

1933 m. Šiauliuose „Putpelės“ draugijos surengtoje kilnojamoje parodoje fotografas dalyvavo net su 42 darbų vientisiausia ir kruopščiai atrinkta peizažinių fotografijų kolekcija.

1912–1939 m. I. Stropus išleido apie 9 Palangos atvirukų rinkinius bei vieną Plungės vaizdų rinkinį. Plungės atvirukų reverse įrašyta „Atelier J. Stropus & A. Surwillo, Kretyngoj“. Taigi, kažkuriuo metu Ignas Stropus ir Alfonsas Survila turėjo bendrą ateljė, kartu leido atvirukus.

Šaltiniai 
 Jolanta Klietkutė. Pirmieji pajūrio fotografai: Paulina Mongirdaitė, Ignas Stropus. – Kretinga: J. Klietkutė, 2015
Pamiršti vardai fotografijoje. Paulina Mongirdaitė ir Ignas Stropus

Stropus, Ignas
AB Inkaras

AB Inkaras – buvusi Lietuvos įmonė, gaminusi sportinę avalynę ir techninius gumos dirbinius.

Istorija 

Įmonė įkurta 1933 m. Veršvuose kaip akcinė bendrovė. 1937 m. įmonės pagrindu įkurtas futbolo klubas FK Inkaras Kaunas. 1936–1937 m. įmonėje įvyko streikai, kurių pasekmės – padidintas darbo užmokestis daugiau nei šešis mėnesius pradirbusiems darbuotojams, 25 % priedas už viršvalandžius. II pasaulinio karo metu Vokietijos kariuomenė įmonės įrengimus perkėlė į greta buvusį „Gumos“ fabriką, kurį traukdamiesi susprogdino, o „Inkaro“ patalpas naudojo kaip karinį garažą. 1945 m. gamyba atkurta, po metų pasiektas prieškarinis lygis. 1976 m. pagaminta 10,8 mln. porų avalynės, 1860 t techninių gaminių, produkcija siekė 32,7 mln. rublių. 1977 m. dirbo 2350 darbuotojai, turėjo atskirus kultūros namus, 1990 m. dirbo apie 3000 darbuotojų. 2012 m. įmonė likviduota.

Direktoriai 
 Leonas Mackevičius (1946–1955 m.)
 Česlovas Maciulevičius
  Antanas Bendoraitis
 Andrius Pauliukaitis (1991–1999 m.)

Šaltiniai

Nuorodos 

 Grupė draugų pribaigė „Inkarą“
 „Inkaro holdingo“ direktorius kaltinamas pusės mln. litų pasisavinimu
 „Inkarą“ nuleis už grotų
 „Inkaro“ darbininkams buvo atsilyginama ir auksu
 „Inkaras“ ateitį sieja su „Adidas“
 KAM gelbės „Inkarą“

Literatūra 

 

Kauno įmonės
Buvusios Lietuvos įmonės
Tarpukario Lietuvos įmonės
Adelės Šiaučiūnaitės trikotažo gamybinis susivienijimas

Adelės Šiaučiūnaitės trikotažo gamybinis susivienijimas – buvusi Lietuvos įmonė, veikusi Kaune ir gaminusi trikotažo gaminius.

Istorija 
Įmonė įkurta 1928 m. pavadinimu „Silva“. Antrojo pasaulinio karo metu įmonė stipriai nukentėjo, bet po karo greitai buvo atstatyta. 1975 m. gamykla sujungta su „Trikotažo“ ir „Audimo“ gamyklomis ir susivienijimas pavadintas komunistės Adelės Šiaučiūnaitės vardu. Susivienijimas turėjo savo laikraštį „Atšvaitai“, gyvavo futbolo klubas FK Silva Kaunas. Po nepriklausomybės atkūrimo susivienijimas buvo panaikintas ir susikūrė atskiros įmonės: AB „Silva“, „Silvos trikotažas“, AB „Kelmės trikotažas“, AB „Pakaita“, AB „Trikotažas“ (vėliau – AB „Trys sezonai“), UAB „Tributum“, UAB „Omniteksas“ ir UAB „Kauno tekstilė“.

Literatūra 
 Šiaučiūnaitės trikotažo gamybinis susivienijimas. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija. 10 tomas, S. 563–564

Šaltiniai

Nuorodos 

 Adelės Šiaučiūnaitės vardo trikotažo fabrikas  (architektūros objektai)

Kauno įmonės
Buvusios Lietuvos įmonės
Tarpukario Lietuvos įmonės
Pošupių koplyčia

Pošupių Šv. Jono Kentiečio koplyčia – veikianti koplyčia Joniškio rajone, Saugėlaukio seniūnijoje, Pošupių kaime. Koplyčia stūkso vidury kaimo esančiose kapinėse, 5 km į pietryčius nuo Joniškio, šalia kelio .

Koplyčia yra Joniškio rajono „Piligrimų kelio“ objektas. Šalia įrengtas informacinis stendas.

Istorija 

Koplyčia pavadinta iš Kentų (pietų Lenkija) kilusio katalikų šventojo Jono Kentiečio (1390–1473) vardu.

Dabartinis koplyčios vaizdas nėra autentiškas, nes 1940 m. ji buvo perstatyta pristatant fasado bokštą, malksnų stogas pakeistas skardiniu. Tačiau nepakito jos planas, jaukų interjerą tebepuošia vešlių neobarokinių formų altorius.

Architektūra 

Iš kitų panašaus kryžminio plano koplytėlių Pošupių koplyčia išsiskiria ne tik stogo forma, bet ir ypatinga bokšto sienelių danga. Koplyčios bokštas šešiabriaunis, viršun laibėjantis, uždengtas pusrutulio formos kupolu. Vargonų bokštui apšviesti įrengtas centrinis langas. Ant koplyčios stogo - puošnus metalinis kryžius. Ornamentuotų kryžių yra ir šventoriaus kapinaitėse. Keli kryžiai įtraukti į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).

Nuorodos 

 Pošupės, kaimo kapinių koplyčia

Joniškio rajono koplyčios
Kurmaičių koplyčia

Kurmaičių Šv. Mato Apaštalo kaimo kapinių koplyčia stovi  Joniškio rajone, Kepalių seniūnijoje, Kurmaičių kaime. Koplyčia stūkso šiauriniame kaimo pakraštyje, prie kelio  esančiose senosiose kapinėse, 4,2 km į šiaurės rytus nuo Gasčiūnų. 

Kurmaičių koplyčia, manoma, buvo pastatyta 1799 m. Ji yra įtraukta į Joniškio rajono „Piligrimų kelio“ maršrutą. Šalia įrengtas informacinis stendas. 1995 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Kadangi tai - valstybės saugomas objektas, yra atlikti jo istoriniai-meniniai tyrimai.

Architektūra 

Koplyčios architektūra turi išliekamąją vertę ir yra reikšminga tautos kultūros paveldo dalis.

Pastato planinė struktūra ir architektūrinė išraiška būdinga lietuvių liaudies architektūrai. Koplyčia originali tuo, kad jos stogas yra keturšlaitis, lyg didelės pirkios. Ant kraigo centro uždėtas aštuoniasienis bokštelis su kūginiu stogeliu ir kryžiumi. Koplyčia yra stačiakampio plano su trisiene apside ir prie jos prišlieta zakristija. Interjere išlikęs saikingo dekoro medinis altorius, baliustrada, sakykla, pagrindinės įėjimo durys su kalvio darbo apkaustais, kryžiai. Jie neseniai restauruoti, trūkstamos architektūrinės detalės rekonstruotos. 2004 m. restauruotas unikalus koplyčios altorius.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Šiaulių vyskupijos sakralinio paveldo tyrimai. Kurmaičių kaimo kapinių koplyčia 
 Paslaptingieji piligrimų takai
 Kapinių koplyčios – amžinieji ramybės sargai

Joniškio rajono koplyčios
Jakiškių koplyčia

Jakiškių Šv. Ignaco koplyčia, arba Maironių koplyčia – veikianti koplyčia Joniškio rajone, Joniškio seniūnijoje, Maironių kaime esančiose kapinėse, į šiaurę nuo Jakiškių, netoli nuo kelio , 3,2 km į šiaurę nuo Gataučių. 

Koplyčia stovi Joniškio rajono „Piligrimų kelyje“, šalia jos pastatytas informacinis stendas. Koplyčia yra sakralinės architektūros paminklas, 1995 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.

Istorija 

Jakiškių koplyčia statyta vietos kaimo gyventojų. Pastatymo laikas nėra žinomas. 

1999 m. buvo parengtas projektas (aut. arch. Laima Ramonaitė) koplyčios tyrimams, avarinės būklės pašalinimui, konservavimui-restauravimui.  Pasak projekte pateiktos medžiagos ir tyrimų duomenų, koplyčia buvo remontuota 1980 m. Galimai tuo metu iš koplyčios dingo varpas, ornamentai nuo altoriaus ir paveikslas. Lyginant projekte pateiktas koplyčios altoriaus nuotraukas su 2010 m. nuotraukomis, koplyčios altorius išliko nepakitęs, tokios pat spalvos, nėra dekoro elementų.

Architektūra 

Viena iš nedaugelio Lietuvoje išlikusių medinių koplyčių, atspindinčių kaimo architektūros bruožus. Aukštas valminis stogas su kraigo viduryje esančiu bokšteliu, arkinės dvivėrės durys, langai šoninėse sienose – vertingiausia šio statinio dalis.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Jakiškių Šv. Ignaco koplyčia 

Joniškio rajono koplyčios
Islandijos vyrų krepšinio rinktinė

Islandijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Islandijos valstybei.

Pasiekimai Europos krepšinio čempionate 
 2015 – 24 vieta

Pasiekimai Promotion Cup čempionate 
 1988 – 1 vieta (auksas)
 1990 – 1 vieta (auksas)
 1994 – 3 vieta (bronza)

Pasiekimai Europos mažųjų valstybių žaidynėse 
 2003
 2005
 2007 – 1 vieta (auksas)
 2009 – 4 vieta
 2013 – 3 vieta (bronza)
 2015

Vyrų krepšinio rinktinės
Islandijos sporto rinktinės
Ivoškių koplyčia

Ivoškių Šv. Jono Nepomuko koplyčia – veikianti koplyčia Joniškio rajone, Gataučių seniūnijoje, Ivoškių kaimo kapinėse. Pasiekiama iš Gataučių, nuo plento  pasukus keliu  į pietryčius ir pavažiavus apie 1 km, už geležinkelio Šiauliai–Ryga.

Koplyčia gražiai prižiūrima, naujai sutvarkyta, ji yra Joniškio rajono „Piligrimų kelio“ maršruto objektas (yra informacinė lenta). Pastatyta XVIII a. Koplyčiai suteiktas šv. Jono Nepomuko vardas.

Iki šių dienų išlikę kai kurių vertingų religinių meno kūrinių ir kulto reikmenų, tačiau senojo XVII a. altoriaus su skulptūromis nebėra nė pėdsako (dalis paveikslų 1986 m. pateko į Lietuvos dailės muziejų). Ant lubų teliko atnaujinta liaudiška tapyba.  Trys ornamentuoti kryžiai ant koplyčios stogo įtraukti į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).

Varpai kabo atviroje varpinėje. Prie koplyčios guli akmuo su dubeniu. Statinį supa senos kapinės, apjuostos akmenine tvora.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Ivoškių Šv. Jono Nepomuko koplyčia
 Ivoškių Šv. Jono Nepomuko koplyčia 

Joniškio rajono koplyčios
Degaičių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia

Degaičių Šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia – veikianti katalikų bažnyčia Telšių rajone, Degaičių kaime, apie 3 km į šiaurės rytus nuo Telšių, 1 km į rytus nuo kelio . 

Degaičių parapijos bažnyčioje vyksta nuolatinės pamaldos, iškilmingai švenčiami Šv. Petro ir Povilo atlaidai.

Istorija 

Degaičių bažnyčia savo istoriją  skaičiuoja nuo 1993 m. Tuomet Degaičių gyventojui Juozui Šidlauskui kilo mintis kaime turėti bažnyčią. Tuščias buvusių kultūros namų pastatas atrodė tinkamas. Šiai minčiai pritarė ir kiti kaimo gyventojai. 1994 m. buvo gautas leidimas įkurti koplyčią. Tais pačiais metais koplyčia buvo iškilmingai pašventinta, jai suteiktas Šv. Petro ir Pauliaus vardas. 2012 m. koplyčia tapo bažnyčia.

Pirmasis koplyčios klebonas buvo Petras Merliūnas, vėliau jį pakeitė Romualdas Vėlavičius, vėliau Saulius Damašius, Vytautas Gedvainis, Vytautas Šiaudvytis, vėl Saulius Damašius, prelatas Juozas Šiurys, o dabar šias pareigas eina Vidmantas Šidlauskas.

Architektūra 

Įprastas sovietmečio visuomeninis pastatas, stovėjęs Degaičių kaimo parke, buvo pertvarkytas į kulto statinį. Varpinę atstoja bokštelis ant dvišlaičio stogo kraigo. Bažnyčios šventorius nėra aptvertas. Jame, į dešinę nuo paradinių durų, stovi medinis kryžius. Kairėje stovi koplytėlė su ornamentuotu kryžiumi ant akmeninio postamento (pastatyta minint bažnyčios 20–metį).

Nuorodos 

 Degaičių Šv. Petro ir Pauliaus parapija
 Telšių vyskupija. Parapijų kontaktai 
 Šv. Petro ir Povilo atlaidai Degaičių bažnyčioje

Telšių rajono bažnyčios
Degaičiai
Pampasas

Pampasas () – miestas Peru, Huankavelikos departamente, kalnų slėnyje, 3276 m aukštyje. Tajakachos provincijos administracinis centras. Praeina Ajakučo–Huankajaus plentas, yra kelias į Huankaveliką. Žemės ūkio krašto prekybinis centras (veisiami galvijai, avys, kiaulės, ožkos, auginamos bulvės, uliukai, kukurūzai, opuncijos). Pieno pramonė. Yra 1829 m. pastatyta barokinė Šv. Petro bažnyčia, savivaldybė, kultūros namai, paminklas Óvalo de la Cultura. Kasmet, sausio 20 d., vyksta Pampaso Skaisčiausiosios Mergelės Marijos šventė.

Istorija 

Pampasas oficialiai įkurtas 1825 m.

Peru miestai
Taisyklingasis 65537-kampis

Taisyklingasis 65537-kampis yra 65537 kampus turintis taisyklingasis (visi kampai bei kraštinės lygios) daugiakampis. Žmogaus akiai ši figūra mažai kuo skiriasi nuo apskritimo. Daugiakampis reikšmingas tuo, jog jį galima nubraižyti skriestuvu ir liniuote.

Geometrinis pagrindimas 
65537 yra didžiausias žinomas pirminis Fermio skaičius:

 .

Todėl reikšmės  ir  (32768 laipsnių kampo funkcijos) yra algebriniai skaičiai.

Taigi žinant algoritmą tokią figūrą iš esmės galima nubraižyti skriestuvu bei liniuote, nors praktiškai tai padaryti labai sunku (maždaug 200 metrų skersmens figūros kraštinių ilgis būtų tik apie 1 cm).

Atradimo istorija 
Nors jau 1801 Carl Friedrich Gauss žinojo jog figūra nubraižoma, braižymo seką pirmą kartą paskelbė Johann Gustav Hermes 1894 metais. Tai labai sudėtinga seka, kurią pateikiantis straipsnis užima 200 puslapių (Hermes tam sugaišo dešimt metų). Šio straipsnio originalas saugomas Getingeno universitete. Dabar žinomi ir alternatyvūs braižymo būdai.

Kiti šaltiniai mini labai aktyvų aspirantą, kuriam netekęs kantrybės vadovas davė šią braižymo užduotį, kad paliktų jį ramybėje. Aspirantas grįžo tik po 20 metų, tačiau su uždavinio sprendimu.

Savybės 
Šios figūros kampų suma lygi 23592600°, plotas

 

kur t – kraštinės ilgis.

Vidinis kampas .

Centrinis kampas .

Jei toks daugiakampis būtų nubraižytas aplink bokšto laikrodžio ciferblatą, tokio laikrodžio valandinė rodyklė pasiektų vis naują briauną greičiau nei kas sekundę.

Šaltiniai 

Daugiakampiai
Taisyklingasis 257-kampis

Taisyklingasis 257-kampis yra 257 kampus turintis taisyklingasis (visi kampai bei kraštinės lygios) daugiakampis. Žmogaus akiai ši figūra gana mažai kuo skiriasi nuo apskritimo, tačiau kampus sujungus su centru gauta „žvaigždė“ vis dar matoma. Daugiakampis reikšmingas tuo, jog jį galima nubraižyti skriestuvu ir liniuote.

Geometrinis pagrindimas 
257 yra pirminis Fermio skaičius:

 .

Todėl reikšmės  ir  (128 laipsnių kampo funkcijos) yra algebriniai skaičiai.

Taigi žinant algoritmą tokią figūrą iš esmės galima nubraižyti skriestuvu bei liniuote.

Atradimo istorija 

Nors jau 1801 m. Carl Friedrich Gauss žinojo jog figūra nubraižoma skriestuvu ir liniuote, pirmasis išsamus aprašymas kaip tai padaryti buvo paskelbtas Magnus Georg Paucker (1822) ir Friedrich Julius Richelot (1832). . Sprendžiant užduotį pagal šiuos straipsnius būtina nubraižyti 150 pagalbinių apskritimų. Žinomi ir alternatyvūs braižymo būdai.

Savybės 
Šios figūros kampų suma lygi 91800°, plotas

 

kur t – kraštinės ilgis.

Vidinis kampas 

Centrinis kampas .

Šaltiniai 

Daugiakampiai
Maksimas Morozovas (1996)

Maksimas Morozovas (; g. 1996 m. rugpjūčio 5 d. Maskva, Rusija) – Rusijos krepšininkas, rungtyniaujantis Alytaus „Dzūkija“ ekipoje.

Morozovas, Maksimas