joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Draconian

Draconian – Švedijos gotikinio doom metalo grupė. Įkurta 1994 m. Seflės miestelyje. Yra išleidę 5 studijinius albumus. Dainų tematika – skausmas, netektis, mirtis, liūdesys. Muzika melodinga, atmosferinė. Skambus moteriškas Lizos Johanson vokalas derinamas su šiurkščiu Anderso Jakobsono vokalu.

Grupė pradžioje grojo melodinį death metalą ir vadinosi Kerberos, tačiau 1995 m. prie jos prisijungus Andersui Jakobsenui pakeitė stilių. Draconian nemažai eksperimentavo, išleido keletą demo albumų. 2002 m. prie grupės prisijungus Lizai Johanson pradėjo groti dabartiniu stiliumi, o 2003 m. išleido pirmąjį studijinį albumą Where Lovers Mourn.

Sudėtis

Dabartiniai nariai 
 Johan Ericson – pritariamasis vokalas, gitara (1994–)
 Anders Jacobsson – vokalas (1995–)
 Jerry Torstensson – mušamieji (2000–)
 Daniel Arvidsson – ritminė gitara (2005–)
 Fredrik Johansson – bosinė gitara (2006–)
 Heike Langhans - vokalas (2012–)

Buvę nariai 
 Lisa Johansson – vokalas (2001–2011)
 Andreas Karlsson – klavišiniai, programavimas (1997–2008)
 Andy Hindenäs – gitara (1994–2000)
 Jesper Stolpe – bosinė gitara (1994–2002, 2004–2006)
 Susanne Arvidsson – vokalas, klavišiniai (1995–1997)
 Magnus Bergström – gitara (1995–2005)
 Thomas Jäger – bosinė gitara (2002–2004)

Pagalbiniai nariai 
 Jessica Eriksson – fleita ir vokalas albume Shades of a Lost Moon
 Andreas Haag – klavišiniai albume Shades of a Lost Moon
 Olof Götlin – smuikas albume Where Lovers Mourn
 Paul Kuhr – vokalas albume Turning Season Within

Diskografija 
Studijiniai albumai
 Where Lovers Mourn (2003 m.)
 Arcane Rain Fell (2005 m.)
 The Burning Halo (kompiliacinis albumas, 2006 m.)
 Turning Season Within (2008 m.)
 A Rose for the Apocalypse (2011 m.)

Singlai
 No Greater Sorrow (2008 m.)

Demo albumai
 Shades of a Lost Moon (1995 m.)
 In Glorious Victory (1997 m.)
 The Closed Eyes of Paradise (1999 m.)
 Frozen Features (2000 m.)
 Dark Oceans We Cry (2002 m.)

Nuorodos 
 

Doom metalo atlikėjai
Gotikos atlikėjai
Švedijos metalo atlikėjai
Dėlinkalnas

Dėlinkalnas () – aukščiausia kalva Alūksnės aukštumoje, Alūksnės savivaldybėje. Aukštis: 271,5 m. Prie kalvos įrengta 10 m ilgio trasa turistams.

Šaltiniai 

Latvijos kalvos
Liepiniškių kapinynas

Liepiniškių kapinynas, Liepiniškių senkapis – kapinynas Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Liepiniškių kaimo šiaurinėje dalyje, prie kaimo kapinių, Kuktiškių seniūnija.

Tyrimai 
Kapinynas įrengtas 50 x 50 m dydžio kalvelėje. 1971 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbanavičius) ištyrė 435 m² plotą. Rastas 101 mirusiojo kapas su įkapėmis, iš jų 100 mirusiųjų palaidoti nedeginti, 1 mirusysis – sudegintas. Dažniausiai kapuose rasta geležinių ietigalių, kirvių, skiltuvų, peilių, diržo sagčių, bronzinių apskritų skardinių segių, apyrankių, žiedų, žvangučių, monetų, molinių puodų. Iš viso rasta 119 radinių. Kapinynas datuojamas XIV a. – XVII a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai

Literatūra 
 Urbanavičius V. Liepiniškių senkapio (Utenos raj.) tyrinėjimai 1970 m./ Archeologiniai ir etnografiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1970 ir 1971 metais. V. 1972. P. 69–71
 Urbanavičius V. Senųjų tikėjimų reliktai Lietuvoje (1. Pagoniškųjų laidojimo papročių nykimas Rytų Lietuvoje)/ Lietuvos TSR Mokslų Akademijos darbai. A serija. 1974. T. 3(48). P. 77–91.

Lietuvos kapinynai
Utenos rajono paveldas
Abraomas Mapu

Abraomas Mapu (1808 m. sausio 3 d. Kaune – 1867 m. spalio 9 d. Karaliaučiuje) – žydų rašytojas, moderniojo hebrajų romano pradininkas.

Biografija 

Abraomas Mapu gimė Kaune neturtingo religijos mokytojo (melamedo) Kušelio Mapu šeimoje. Mokėsi žydų pradinėje mokykloje (chederis). Nuo trylikos metų savarankiškai studijavo Talmudą, vėliau mokėsi lotynų, vokiečių, prancūzų, rusų kalbų. 1825 m. vedė Basią. Porai gimė sūnus Leibas (1834-1897), kuris tapo karo chirurgu, kolegijos patarėju bei 8-ojo Smolensko pulko gydytoju. L. Mapu buvo vedęs kelis kartus; antrą sykį 1889 m. vedė Tamarą Volpjan (1860-?). Anksti priverstas rūpintis šeimos išlaikymu, A. Mapu įsidarbino pas žydą smuklininką namų mokytoju. Taipogi dirbo namų mokytoju Jurbarke, Raseiniuose, Vilniuje. Nuo 1848 m. gavo mokytojo vietą Kauno berniukų gimnazijoje, kur dirbo iki pat mirties. 1867 m. susirgęs išvyko gydytis į Karaliaučių, kur išleidęs paskutinę savo knygą, mirė.

Kūryba 

Hebrajų kalba parašė 4 romanus. Jis laikomas žydų rašytoju, kuriam padarė įtaką prancūzų romantizmas. Didžioji kūrybos dalis pasakoja apie gyvenimą Senovės Judėjoje bei Izraelyje. Juose nemažai vietos užima Biblijos tematika. A. Mapu buvo vyskupo M. Valančiaus amžininkas – jie vienas kitą gerai pažinojo bei draugavo. Be romanų, A. Mapu parašė kelis hebrajų kalbos vadovėlius.  Jo kūryba išversta į keletą užsienio kalbų, tarp jų arabų, prancūzų, vokiečių ir kt. Knygų leidimai pradėti perleisti dar XIX a. pab.

A. Mapu Kaune 

A. Mapu pamėgta rašymo vieta buvo Aleksote, ant kalno. Tas statinys literatūroje įvardijamas labai įvairiai: ir kaip veranda, ir kaip pavėsinė, ir kaip būdelė, ir kaip bokštas. Plačiau apie šį statinį savo atsiminimuose yra rašęs Šmuelis Goldšteinas: "Kitoje Nemuno pusėje buvo Aleksoto priemiestis... Pačioje kalno viršūnėje buvo medinis statinys – savos rūšies pavėsinė – iš ąžuolinių lentų, papuoštų drožta ornamentika. Pastatas buvęs trijų aukštų – visi atviri, be sienų, aptverti metro aukščio atrama, panašiai kaip balkonas. Iš pirmo aukšto laiptai vedė į antrąjį, o iš pastarojo – į trečiąjį. Kiekviena aikštelė buvo šiek tiek mažesnė už žemiau esančią. Pirmame aukšte stovėjo stalas su suolais." Pasakojama, kad ši pavėsinė buvo pastatyta Napoleonui, panorusiam stebėti Maskvos link žygiuojančios "Didžiosios armijos" persikėlimą per Nemuną. Vėliau statinys nenuverstas, o aplink jį atsirado nedidelis parkelis. Būtent tame statinyje (bokšte, verandoje) karštomis vasaros dienomis mėgdavo rašyti A.Mapu, kurio nuosavas namas tam tikslui nebuvo pritaikytas. Šioje pavėsinėje, anot šaltinių, buvo parašyti vieni garsiausių autoriaus kūrinių "Meilė Sionui" ir "Samarijos kaltė." 

2018 m. gegužės 3 d. Galerijos „Ars et mundus“ kieme, A. Mapu gatvėje (Kauno senamiestyje) šiai istoriniai asmenybei pastatyta skulptūra (skulptorius Martynas Gauba).

Kūriniai 
 „Siono meilė“ (Ahavot Zion, 1852 m.),
 "Veidmainys" (Ayit Tzavua, 1858 m.), 
 "Samarijos nusidėjimas" (Ashmat Shomron,1865 m.)

Šaltiniai

Nuorodos  
 Abraham Mapu - Institute For Translation of Hebrew Literature (en.)
 
 Abraham Mapu.  In: Bio-Bibliographisches Lexikon der neuen hebräischen Literatur (hebräisch)

Lietuvos rašytojai
Lieporių kapinynas

Lieporių kapinynas – kapinynas Šiaulių miesto pietinėje dalyje, į vakarus nuo kelio Šiauliai–Kelmė, ant kalvelės, tarp Vijolės ir Šventupio upelių, tarp buv. Lieporių kaimo ir Gytarių gyvenamojo mikrorajono, greta archeologinės Lieporių gyvenvietės.

Tyrimai 
Aptiktas 1983 m., Šiaulių Aušros muziejus kapinyną pradėjo tyrinėti 1987 m. (Ilona Vaškevičiūtė), 1990–2006 m. tyrė Birutė Salatkienė. 1987 ir 1990–1991 m. kapinyne ištirtas 4039 m² plotas. Aptikti 95 mirusiųjų kapai, daugiausia vaikų, jaunuolių, jaunų vyrų ir moterų; vyresnių nei 40–45 m. buvo tik 9. Kai kurių ūgis siekė 180–190 cm. Nustatytas 30 kapų palaidotųjų amžius. Šeši iš jų buvo vaikai iki 10 metų amžiaus, penki 10–20 metų. Iš 20–30 metų mirusiųjų 5 buvo vyrai ir trys moterys. Daugiausia mirusiųjų 30–40 metų amžiaus. Galima spėti, kad dauguma vyrų žuvo mūšiuose, o moterys mirė gimdydamos.

Kapai išdėstyti eilėmis vienas šalia kito, bet labai netolygiai. Ankstyviausi kapai rasti pietiniame kalvelės pakraštyje. Jie datuojami V a. – VII a. Mirusieji laidoti su IV a. – VIII a. dirbiniais (ginklais, darbo įrankiais, papuošalais) pailgose keturkampėse, dažnai užapvalintais galais, 130–230 cm ilgio ir 40–80 cm pločio negiliose duobėse, dauguma jų į molį įkasta 15–26 cm. Pati giliausia duobė iškasta vyro kapui Nr. 91, ji 80 cm gylio, iš jų – 60 cm molyje. Kapinynas priskiriamas žemaičiams. Manoma, kapinyne laidoti Lieporių I ir II senovės gyvenviečių mirusieji.

Šaltiniai

Literatūra 
 Birutė Salatkienė. Lieporių (Šiauliai) kapinyno 1990 ir 1991 m. tyrinėjimai. – Iliustr. // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1990 / 1991, D. I. – 1992, p. 117-122.
 Birutė Salatkienė. Žemaičių karių kapai V–VIII m. e. a. Lieporių kapinyne. – Iliustr. // Mūsų kraštas. – Nr. 2 (3) (1993), p. 21-29.
 Birutė Salatkienė. The complex of archaeological monuments in Lieporiai (the 5 th–8 th c. A.D.). – Iliustr. // 19. Nordiske arkæolog kongres : Velje 12.–19. September. – [Velje, 1993]. – P. 103–105.
 Birutė Salatkienė. Lieporių gyvenvietės tyrinėjimai. // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1992–1993 m. , V,-1994.-p.-64-73;
 Birutė Salatkienė. Lieporių archeologinių paminklų kompleksas / dail. Arūnas Vasiliauskas. – Iliustr. // Šiaulių metraštis 1994–1995. – Šiauliai: Saulės delta, 1996. – P. 161–168.
 Birutė Salatkienė. Seniausios Šiaulių istorijos tyrinėjimai / piešinys Haris Ostašenkovas. – Iliustr. – Bibliogr. : 16 pavad. // Šiauliai: miesto istorija, dabartis, perspektyvos. – Šiauliai: Saulės delta, 1998. – P. 6-15.
 Birutė Salatkienė. Lieporių neįtvirtinta gyvenvietė 1 // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2004. – 2006, p. 45-52.
 Birutė Salatkienė. Lieporių archeologijos paminklai kaip žemaičių paribio kultūros atspindys // Istoriniai tekstai ir vietos kultūra. Šiaurės Lietuvos istorijos centras, Dialektologijos centras, Šiaulių universitetas. Historical scripts and local culture. Šiauliai-Ryga. 2004. P. 138–151.

Nuorodos 
 Šiaulių krašto praeitis nuo seniausių laikų iki XVII a. Šiaulių Aušros muziejus 

Lietuvos kapinynai
Šiaulių rajono paveldas
Griškamurgis

Griškamurgis – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, Naujosios Ūtos seniūnijoje. Yra tarp Tartupio Sruogos, Ūtos Sruogos, Naujosios Ūtos ir Zapalkos kaimų. Rytų puse jis ribojasi si Ūtos giraite.

Istorija 
 1959 m. 8 kaimo sodybose gyveno 27 asmenys.
 2009 m. 1 sodyboje gyvena 1 asmuo.

Gyventojai

Šaltiniai 

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Juozapavas (Prienai)

Juozapavas – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, Naujosios Ūtos seniūnijoje, 6 km nutolęs nuo Naujosios Ūtos centro į vakarus. Kaimas ribojasi su Šakališkių kaimu vakarinėje pusėje, Paliomis – šiaurinėje pusėje. Pietinėje pusėje Juozapavo kaimą nuo Pašlavančio kaimo skiria kelias .

Istorija 

 1959 m 4 kaimo sodybose gyveno 12 asmenų.
 2009 m. šiose sodybose gyvena 15 asmenų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Tartupio Sruoga

Tartupio Sruoga – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, tarp Palių ir Ūtos giraitės. Rytinė kaimo pusė ribojama Ūtos giraitės, vakarinė – Palių. Šiaurinė kaimo pusė ribojasi su Baltramurgio kaimo (nuo XX a. 7-ojo dešimtmečio neturinčio gyventojų) laukais, pietuose – Griškamurgio kaimu.

Istorija 

1959 m. 9 sodybose gyveno 30 gyventojų. 2009 m. 6 sodybose gyvena 11 gyventojų. 2014 m. 6 sodybose gyveno 6 gyventojai.

Gyventojai

Šaltiniai 
4. Vytautas Degutis ,,Čia mūsų pėdos". Spaustuvė UAB ,,Utenos Indra". 2017.

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Šakališkiai (Prienai)

Šakališkiai – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, Naujosios Ūtos seniūnijoje, vakarine dalimi besiremiantis į Marijampolės savivaldybės žemes, šiaurėje ribojamas Palių miško, rytuose – Pilotiškių ir Juozapavo kaimų.

Istorija 
 1959 m. 2-jose sodybose gyveno 10 asmenų
 2009 m. 3-jose sodybose gyvena 13 asmenų

Gyventojai

Šaltiniai 
2. Vytautas Degutis ,,Čia mūsų pėdos". Spaustuvė UAB ,,Utenos Indra". 2017.

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Serbentinė

Serbentinė – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, Naujosios Ūtos seniūnijoje. Iš visų pusių apsuptas Palių, tik rytų pusėje besiribojantis su Skirptiškės kaimu.

Istorija 

Pokariu šiame kaime žuvo Lietuvos partizanas - Juozas Lietuvininkas. 

1959 m. trijuose ūkiuose gyveno 9 gyventojai.

2009 m. dvejuose ūkiuose gyveno 7 gyventojai.

2009 m. birželio 9 d. Serbentinės kaime, A. Lietuvininkienės sodyboje vyko antrasis Kauno apskrities Klojimo teatrų festivalis „Vėtrungė“.

Gyventojai

Šaltiniai 
2. Vytauto Degučio knyga ,,Čia mūsų pėdos" Spaustuvė UAB ,,Utenos Indra" 2017.79 - 80 puslapiai.

.

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Kultūros vertybių registras

Kultūros vertybių registras, Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras – Lietuvos kultūros paminklų apsaugos sistemos dalis, kultūros vertybių sąrašas, turintis teisinę galią.

Istorija 
1995–2005 m. galiojo Nekilnojamųjų vertybių registras, kurį tvarkė Kultūros paveldo centras; jo pirmtaku Lietuvoje laikytini Istorijos ir kultūros paminklų sąrašai. Į Nekilnojamųjų vertybių registrą vertybės buvo įrašomos Kultūros vertybių apsaugos departamento (dab. Kultūros paveldo departamentas) direktoriaus įsakymu. Iki 2005 balandžio 20 d. į šį registrą buvo įrašyta: 1964 archeologijos objektai, 286 įvykių vietos, 324 mitologiniai objektai, 160 monumentų, 1672 laidojimo vietos, 53 urbanizuotos vietovės, 1073 statiniai, 353 statinių priklausiniai ir 543 statinių kompleksai. Kilnojamųjų kultūros vertybių registre, kuris veikė nuo 1999 m. registruotos kultūros vertybės, nesančios valstybinėse saugyklose; jos buvo įrašomos Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymu, pritarus Valstybinei paminklosaugos komisijai. Jame buvo įrašyta 919 objektų.

Registras 
Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registras galioja nuo 2005 m., jį tvarko Kultūros paveldo departamentas. Įsteigtas vietoje Nekilnojamųjų kultūros vertybių ir Kilnojamųjų kultūros vertybių registrų. Nekilnojamosios kultūros vertybės į Kultūros vertybių registrą įrašomos Vertinimo tarybai nusprendus, kad objektui reikalinga apsauga. Valstybės saugomus kultūros paveldo objektus skelbia Lietuvos kultūros ministras.

2009 m. spalio 28 d. Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registre buvo įrašyta:
 3 114 kilnojamųjų kultūros vertybių
 22 005 nekilnojamųjų kultūros vertybių, iš jų:
 1354 kompleksą sudarantys objektai
 1049 nekilnojamieji pavieniai objektai
 33 vietovės
 2527 statiniai
 896 vietos

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kultūros vertybių registras

Lietuvos paveldas
Administracinė teisė
Kuoknesė

Kuoknesė (, , iki 1917 m. ) – miestas (nuo 2021 m.) Latvijos pietuose, į rytus nuo Rygos, Dauguvos dešiniajame krante. 2580 gyventojų (2021 m.). Per Kuoknesę eina plentas Ryga – Daugpilis ir geležinkelis Ryga – Rževas.

Istorija 
I tūkstantmetyje Kuoknesės vietoje buvo įtvirtinta latgalių gyvenvietė, XI a. – 1208 m. stovėjo medinė pilis. XII a. – 1208 m. Kuoknesės kunigaikštystės centras. 1208 m. atiteko Rygos vyskupui. 1209 m. pastatyta mūrinė vyskupo pilis. 1210 m. Kuoknesę užpuolė lietuviai. Miesto teisės nuo 1277 m. Nuo XIV a. priklausė Hanzai. 1397–1561 m. viena Rygos arkivyskupų rezidencijų. XVI a. antroje pusėje ir XVII a. – svarbi karinė tvirtovė.

1562–1569 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, 1569–1629 m. ir Abiejų Tautų Respublikos tvirtovė, nuo 1629 m. priklausė Švedijai. 1577 ir 1656–1661 m. Kuoknesę buvo užėmusi Rusijos, 1700 m. – Abiejų Tautų respublikos valdovo Augusto II Saksonijos kariuomenė, kuri 1701 m. pilį susprogdino. Po Šiaurės karo 1725 m. Kuoknesė atiteko Rusijai. XVII a. pab. prarado miesto teises, XVIII a. pradžioje sunyko. Nuo 1918 m. priklauso Latvijos Respublikai. 1920–1949 m. ir 1998–2009 m. Kuoknesės valsčiaus, 2009–2021  m. – Kuoknesės savivaldybės centras.

Turizmas 
Kuoknesės parke yra aukščiausia Latvijoje medinė skulptūra. Lankomos viduramžių pilies, pastatytos XIII a. pradžioje, 1701 m. sugriautos, liekanos.

Šaltiniai 

Aizkrauklės savivaldybė
Latvijos miestai
Abejonė

Abejonė – būsena tarp tikėjimo ir netikėjimo, apima neapibrėžtumą arba nepasitikėjimą, faktų, motyvų ar sprendimo užtikrintumo trūkumą. Dėl abejonės atmetami arba atideda tam tikri veiksmai, kurie manoma, gali būti klaidingi ar sukelti nepageidaujamas rezultatus. Abejonė taip pat gali būti apibrėžta, kaip neapsisprendimas tarp dviejų ar daugiau pasirinkimų, kuris iš jų geriausias.

Epistemologija
István Sándorfi

István Sándorfi (; g. 1948 m. birželio 12 d. Budapešte, Vengrija – m. 2007 m. gruodžio 26 d. Paryžiuje, Prancūzija) – buvo vengrų tapytojas. István Sándorfi tapymo stilius buvo hyperealizmas.

Ankstyvasis gyvenimas 

Jo tėvas dirbo JAV kompanijoje, todėl 1950 m. jis buvo įkalintas 5 metams. Jis išlaisvintas tik kelios dienos prieš 1956 m. Vengrijos revoliuciją. 1956 m. Sándorfi šeima paliko Vengriją, iš pradžių jie emigravo į Austriją, vėliau į Vokietiją, o galiausiai 1958 m. į Prancūziją. Sándorfi piešti pradėjo būdamas 8 metų amžiaus, o būdamas 12 pradėjo naudoti aliejinius dažus. Jis gavo Nacionalinė dailės mokyklos diplomą, bei toliau studijavo École nationale supérieure des arts décoratifs. Jis turi 2 dukras: Ange (g. 1974) ir Eve (g. 1979). István Sándorfi mirė po staigių sveikatos sutrikimų 2007 m. gruodžio 26 d. Tapytojas palaidotas Budapešte.

Tapyba 

Jo pirmoji paroda buvo pristatyta mažoje galerijoje Paryžiuje, o pirmoji didesnė paroda buvo atidaryta 1973 m. Musée d’Art Moderne de la Ville de Paris.  Po to István Sándorfi darbai pasirodė įvairių miestų, tokių kaip Kopenhaga, Roma, Miunchenas, Briuselis, Bazelis, Niujorkas, Los Andželas ir San Franciskas muziejuose.

Jo paveiksluose vaizduojami keisti objektai ir situacijos. 1970-1980 m. István Sándorfi pradėjo tapyti mėlynus, šaltus paveikslus. 1980 m. jis labiau pradėjo tapyti "švelnesnius" paveikslus ir natiurmortus. Nuo 1988 m. jis daugiausia pradėjo tapyti moteris.

Pirmoji paroda Vengrijoje buvo pristatyta 2006 m. Budapešte, o vėliau 2007 m. Debrecene. Tai buvo pirmas kartas, kai István Sándorfi po emigracijos atvyko į Vengriją.

Parodos 

 1966 – Galerie des Jeunes, Paryžius • Galerie de la Barbière, Le Barroux
 1970 – Galerie 3+2, Paryžius
 1973 – Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris
 1974 – Galerie Daniel Gervis, Paryžius
 1975 – Galerie Beaubourg, Paryžius
 1976 – Bucholz Galerie, Miunchenas
 1977, 1980 – Galerie Isy Brachot, Briuselis
 1978, 1981, 1983 – Galerie Isy Brachot, Paryžius
 1979 – FIAC, Galerie Isy Brachot, Paryžius
 1981 – Galerie Isy Brachot, Bazelis
 1982 – Amaury Taitinger Gallery, Niujorkas
 1984 – FIAC, Galerie Isy Brachot, Paryžius
 1986 – Galerie Lavignes-Bastille, Paris – Galerie de Bellecour, Lyon
 1987 – Lavignes-Bastille Gallery, Los Angeles – Hôtel de Ville, Nancy
 1988 – Armory Show '88, Lavignes-Bastille Gallery, New York – Abbaye des Cordeliers, Châteauroux (retrospektív) – Louis K. Meisel Gallery, New York – FIAC, Galerie Lavignes-Bastille, Paryžius
 1991 – Galerie Prazan-Fitussi, Paryžius
 1993 – Galerie Guénéguaud, Paris – Galerie Mann, Paryžius
 1994, 1997 – Jane Kahan Gallery, Niujorkas
 1999 – Galerie Tempera, Briuselis
 1999-2000 – Gallerihuset, Kopenhaga
 2006 – Erdész-Maklári Galéria, Budapeštas
 2007 – A test színeváltozása. Életműkiállítás, MODEM, Debrecenas.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Artportál: Sándorfi István 
 Fans of Sándorfi's Art 
 Some of his painting
 His paintings 
 Sándorfi István died 
 In Memoriam István Sándorfi

Vengrijos asmenybės
Kalniečių parkas

Kalniečių parkas – parkas Kaune, Eigulių seniūnijoje, pietiniame seniūnijos pakraštyje, P. Lukšio, S. Žukausko gatvių ir Savanorių prospekto kvartale. Projekto ir dendrologijos autorė – architektė Raimonda Augustienė. Parkas užima 20,7 ha teritoriją. Šiaurės-rytinėje dalyje telkšo vingiuotais krantais tvenkinys, kurį maitina požeminiai šaltiniai. Šalia parko, kitoje P. Lukšio gatvės pusėje plyti Čečėnijos aikštė.

Istorija 

1994 m. birželio 21 d. miesto savivaldybės tarybos potvarkiu nustatytos Kalniečių parko ribos. Dalis parko teritorijos grąžinta buvusiems savininkams, sklypuose iškilo privatūs namai, vakarinėje dalyje pastatyta Pal. arkivyskupo Jurgio Matulaičio bažnyčia.

1998 m. S. Žukausko ir P. Lukšio gatvių sankryžos pietrytinėje dalyje planuota statyti Sporto rūmus. Kaip kompensacija už dalies žaliosios teritorijos sunaikinimą prie parko buvo prijungta aikštė. 1999 m. pabaigoje skelbtą projekto konkursą laimėjo architekto Eugenijaus Miliūno studija. Dėl lėšų stokos projektas tuo metu liko neįgyvendintas, o Sporto ir pramogų arena pastatyta Nemuno saloje. 2005 m. vasario 10 d. miesto savivaldybės tarybos sprendimu Čečėnijos aikštė vėl atskirta nuo parko. 

2005–2006 m. Kalniečių parko tvenkinys buvo valomas nuo sužėlusių makrofitų (aukštesniosios vandens augmenijos). Tvenkinys įžuvintas antramečiais baltaisiais amūrais – 2006 m. gegužės 30 d. į tvenkinį įleista apie 100 kg (120 vnt.) iš Kintų žuvies ūkio bendrijos atvežtų žuvų, kurios turėjo sunaikinti vandenyje sparčiai želiančias žoles.

Šaltiniai 

Kauno parkai
Kerkyra

Kerkyra (, ; , ) – Graikijos sala Jonijos jūroje. Tai antra pagal dydį Jonijos sala. Plotas 592,9 km². Gyventojų skaičius – 107,9 tūkst. (2001 m.). Sala kalnuota, aukščiausia vieta – Pandokratoro kalnas (906 m).

Svarbiausias miestas irgi vadinamas Kerkyra. Čia įsikūręs Jonijos universitetas.

Kerkyra labai stipriai susijusi su Graikijos istorija ir mitologija. Kerkyros pavadinimas susijęs su dviem stipriais vandens simboliais: Poseidonu, jūrų dievu, ir Asopu, svarbia Graikijos žemyninės dalies upe. Pagal mitą, Poseidonas įsimylėjo Korkyrą, Asopo ir upių nimfos Metopės dukrą ir pagrobė ją kaip buvo įprasta tarp to meto dievų (pats Dzeusas irgi buvo serijinis grobikas). Poseidonas nugabeno ją į bevardę salą ir ja pasimėgavęs pavadino salą Korkyros vardu, kuris po kurio laiko pavirto į Kerkyrą. Jie susilaukė vaiko Fajakso, kurio vardu pavadinti salos gyventojai. Sala patyrė daugybę mūšių ir užkariavimų, kol 1864 m. buvo prijungta prie Graikijos karalystės. Šių kovų palikimas yra pilys, pastatytos strateginėse salos vietose. Dvi tokios pilys supa sostinę, kuri yra vienintelis Graikijos miestas, apsuptas tokiu būdu. Tad Kerkyros miestas buvo Graikijos vyriausybės paskelbtas Kastropolis (Pilių miestu). 2007 m. Senamiestis buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą po ICOMOS rekomendacijos.

Ekonomika 

Kerkyra apsodinta alyvuogių giraitėmis ir vynuogynais, iš kurių nuo Antikos laikų gaunamos alyvuogės ir vynas. Pagrindinės Kerkyros vynuogių rūšys, naudojamos vynui, yra vietinės baltos Kakotrýgēs ir raudonos Petrokóritho, Kefalonijos baltos Robóla, Egėjo Moscháto (baltasis muskatas), Achajos Mavrodáphnē ir kitos.

Kerkyroje taip pat gaminami gyvulinės kilmės produktai Corfiote graviéra ir Kerkyros sūris, „Kerkyros sviestas“ (Boútyro Kerkýras), prieskoningas kepimo ir virimo sviestas, pagamintas iš avies pieno, ir noúmboulo salamis iš kiaulienos ir lydytų kiaulės taukų, pagardintas apelsinų žievelėmis, raudonėliu, čiobreliu ir kitomis aromatingomis žolelėmis, taip pat naudojamomis rūkant dešras.

Kerkyra tapo užsukamu uostu ir turi gan didelę prekybą alyvuogių aliejumi. Anksčiau sala eksportuodavo daug vietinių citronų.

Išnašos 

Jonijos salos
Širdies muzika

Širdies muzika () – 1999 m. drama. Režisuota Wes Craven, parašyta Pamela Gray. Prodiusuota Craven-Maddalena Films ir  Miramax Films. Filme vaidina Meryl Streep, Aidan Quinn, Gloria Estefan ir Angela Bassett.

Apdovanojimai ir nominacijos 
Streep buvo nominuota Oskarui, Auksiniui Gaubliui ir Screen Actors Guild apdovanojimui.

Filmo daina „Music Of My Heart“, kurią sukūrė Diane Warren, buvo nominuota Oskarui, kaip Geriausia originali daina, ir Grammy apdovanojimui, kaip Geriausia daina, parašyta kino, televiziniui ar kt. filmui.

Nuorodos 
 
 Movie stills
 Opus 118 Harlem School of Music

1999 filmai
Dramos
Biografiniai filmai
JAV filmai
Meryl Streep filmai
Wes Craven filmai
Aukštųjų Šančių karių kapinės

Aukštųjų Šančių karių kapinės – karių kapinės Kaune, Aukštuosiuose Šančiuose (Ašmenos 1-oji g.). Kapinėse palaidoti Rusijos, Vokietijos ir Lietuvos kariai.

Istorija 
Aukštųjų Šančių kapinės įkurtos 1891 m. už tuometinių Kauno miesto ribų Rusijos kariuomenės Kauno įgulos kariams. 1932 m., po Aukštųjų Šančių prijungimo prie Kauno miesto, kapinių ribos buvo išplėstos. Iš viso kapinėse istoriškai susiformavo 7 laidojimo kvartalai.

Lietuvos karių kapai 
Lietuvos kariai Aukštųjų Šančių kapinėse pradėti laidoti apie 1922 m. Beveik kvadratinėje teritorijoje buvo laidojami tarnybos metu žuvę ar mirę nuo ligų Lietuvos kariuomenės kariai. Iki 1929 m. užlaidotas ir sutvarkytas Lietuvos karių kapų pirmas sklypas, iki 1940 m. – kiti du sklypai. Karių kapai pažymėti tipiniais betoniniais kario kryžiais, tiražuotais pagal 1927 m. Krašto apsaugos ministro įsakymu patvirtintą modelį (autorius Antanas Aleksandravičius, dailininkas Adomas Varnas). Kapų eilės antrame sklype atkartojo Gedimino stulpų piešinį.

2001–2007 m. parengtas ir įgyvendintas Lietuvos karių kapų tvarkymo projektas. XX a. pradžioje betonas buvo prieinama medžiaga masinei gamybai, tačiau iš šios medžiagos pagamintų paminklų amžių trumpina atmosferos ir biologinė tarša, jų restauracija yra trumpalaikė, o irimą spartina staigūs gamtinių temperatūrų pokyčiai. Seni kryžiai buvo sunykę, aptrupėję, o karių pavardės nebeįskaitomos, todėl kapinėse pastatyta apie 560 naujų granitinių kryžių. Tai gausiausia Lietuvos karių, žuvusių 1919–1940 m., laidojimo vieta Lietuvoje. 

2006 m. Kultūros paveldo departamento darbuotojai inicijavo šio kultūros paveldo objekto skelbimą valstybės saugomu. Tais pačiais metais pradėtas rengti nekilnojamojo kultūros paveldo apsaugos specialusis planas. 2009 m. spalio 7 d. Lietuvos karių kapams suteiktas valstybės saugomo objekto statusas.

Kapinėse palaidoti 
 Lakūnai: Steponas Darius, Stasys Girėnas, Rimantas Antanas Stankevičius
 „Keturi komunarai“: Karolis Požela, Juozas Greifenbergeris, Kazys Giedrys, Rapolas Čarnas
 Juozas Garelis, Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas
 Adelė Šiaučiūnaitė, tarpukario Lietuvos komjaunimo veikėja
 Vladimiras Zadorožnas, TSRS didvyris, žuvęs Afganistano kare

Šaltiniai 

Kauno tvirtovė
Kauno kapinės
Karių kapinės Lietuvoje
Elnių medžiotojas

Elnių medžiotojas () – 1978 m. karinė drama, kurią režisavo ir scenarijų sukūrė Michael Cimino.

Aktoriai

Nuorodos 
 
 The Deer Hunter screenplay 
 The Deer Hunter: Viewings of the film The Deer Hunter have been tied to a number of Russian roulette suicides (Snopes.com)
 The Deer Hunter Review
 The Deer Hunter at Unofficial french website
 The filming location Detectives have sleuthed The Deer Hunter 
 Newspaper articles on the filming of The Deer Hunter 

1978 filmai
JAV filmai
Meryl Streep filmai
Biahomlis

Biahomlis, Begomlis () – miesto tipo gyvenvietė prie plento Vitebskas – Minskas ir geležinkelio Maladečina – Polockas, Dokšicų rajonas, Vitebsko sritis, Baltarusija. 3200 gyv. (2000 m.).

Istorija 
1395–1792 m. Biahomlis su aplinkiniais kaimais buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bažnytinė valda – Biahomlio-Volčios dvaras. Dvaro pajamos ėjo Vilniaus katedros kapitulai. Nuo 1792 m. – privati valda. XIX a. pabaigoje veikė mokykla, ligoninė, cerkvė. 1861–1924 m. – valsčiaus, 1924–1960 m. rajono centras. Nuo 1938 m. miesto tipo gyvenvietė.

1943–1944 m. jo apylinkės buvo baltarusių partizanų kraštas, iš jo aerordomo, kaip tarpinės bazės, partizanai ir diversantai vykdavo į Lietuvą. Miestelyje yra paminklas lietuvių lakūnui, kuris išvežė daug sužeistų partizanų.

Infrastruktūra 
Išplėtota mašinų, statybinių medžiagų gamyba, medžio apdirbimas. Yra Tautos šlovės muziejus.

Gyventojai 
1812 m. dvare buvo 210 dūmų, XIX a. pabaigoje apie 43 kiemai, 470 gyv.

Šaltiniai 

Dokšicos rajono gyvenvietės
Vitebsko srities miesto tipo gyvenvietės
Danielius Vaitelis

Danielius Vaitelis-Briedis (1913 m. Geležiuose, Vadoklių valsčius – 1948 m. gegužės 13 d. Juodvisinėje, Taujėnų valsčius) – Lietuvos rezistentas, kovotojas už Nepriklausomybę, Lietuvos partizanų Vyčio apygardos vadas.

Biografija 
1932 m. baigęs Šėtos progimnaziją, įstojo į Kėdainių kultūros ir technikos mokyklą, bet jos nebaigęs pradėjo mokytis Kauno karo mokykloje, kurią baigė 1938 m., gavo artilerijos leitenanto laipsnį. 1940 m. paleistas į atsargą.

Sovietams okupavus Lietuvą buvo ieškomas, slapstėsi. 1945 m. pradžioje tapo Vyčio apygardos vadu. 1948 m. gegužės 13 d. Taujėnų valsčiuje, prie Juodvisinės kaimo D. Vaitelį, jo pavaduotoją Joną Kilijoną-Miką ir štabo apsaugos būrio vadą Antaną Šyvį-Šalapką užpuolė MVD kareiviai ir stribai. D. Vaitelis sužeistas į koją, nusišovė, o jo bendražygiai žuvo.

1997 m. Danieliui Vaiteliui-Briedžiui suteiktas Kario savanorio statusas. 1998 m. Lietuvos Prezidento dekretu apdovanotas Vyčio kryžiaus 3-iojo laipsnio ordinu.

Nuorodos 
 Biografija

Lietuvos karininkai
Lietuvos rezistentai
Kerkyra (miestas)

Kerkyra – miestas šiaurės vakarų Graikijoje, Kerkyros salos ir nomo pagrindinis miestas ir sostinė. Kerkyra yra turistų traukos centras ir buvo svarbus nuo VIII a. Miestas vadinamas Kastropolis (Pilių miestas) dėl trijų pilių. 2007 m. senamiestis buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Kerkyros savivaldybė driekiasi šiaurės vakarų pusėn nuo miesto rytinėje salos dalyje, jos plotas 41.905 km², gyventojų skaičius – 39 487. Be Kerkyros kitos gyvenvietės yra Kanalis (3556 gyv.), Potamas (2365 gyv.), Kontokalis (1616 gyv.), Alepu (1606 gyv.) ir Guvija (952 gyv.).

Sportas 

Kerkyroje yra įsikūręs AÓ Kérkyra futbolo klubas, veikiantis nuo 1969 m.

Kvartalai 

 Paleòpolis
 Nèo Froùrio
 Paleò Froùrio-Aghios Geòrgios
 Faliraki
 Aghios Vlàsios-Old Port
 New Port
 Platytèra
 Sarròko-Kostèlla
 Menekràtous
 Anàlipsi
 Aghia Triàs
 Neràtsicha
 Anemòmylos-Aghios Iàsson
 Figarèto-Kardàki
 Stratià
 Kyrà Chrysikoù
 Aghios Spyridon
 Spianàda-Listòn
 Aghios Antònios
 Aghios Iàkovos
 Mandràki
 Aghios Ioànnis
 Garitsa
 Kanòni
 Kanàlia
 Alepoù
 Potamòs
 Kontòkali
 Evropoùloi
 Gouvià
 Kommèno
 Templòni
</div>

Graikijos miestai
Jonijos salos
Punios herbas

Punios herbas yra vienas Punios heraldinių atributų.

Aprašas
Skydo laukas perskeltas, priekiniame sidabriniame lauke stovi į skydo centrą žvelgiantis Šv. Stanislovas, prikeliantis iš rudos papėdės kapo rudaplaukį Piotroviną. Vyskupo kapa ir mitra raudonos, nimbas, pastoralo spiralė ir gumbas, kapos ir mitros kraštai auksiniai. Abiejų figūrų marškiniai, vyskupo apykaklė, pastoralo lazda sidabriniai. Kūnai natūralios spalvos. Užpakaliniame mėlyname lauke sidabrinė pasaga galais į viršų, iš jos kyla sidabrinė strėlė su raudonomis plunksnomis.

Istorija

Istorinis herbas patvirtintas 1791 m.

Dabartinis herbas patvirtintas 1998 m. rugpjūčio 4 d. Prezidento dekretu.

1998 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Alytaus rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Punia
Vieškūnų piliakalnis

Vieškūnų piliakalnis (arba Šuneliškių kalnas) stūkso Kauno miesto rytuose, Palemone, prie Kauno marių, buvusioje Vieškūnų kaimo teritorijoje. Išsidėstęs tarp Lakštingalų slėnio (šiaurėje) ir Pažaislio jachtų klubo (pietuose), šalia yra Geležinkelio (Palemono) forto įtvirtinimų liekanos (išlikę bunkeriai), iš vakarų prieina Šuneliškių Ravo upelis. Tai vienas geriausiai išlikusių Lietuvos piliakalnių, kadangi ilgą laiką buvo nežinomas ir atrastas tik 1992 m.

Piliakalnio papėdėje stūkso  paminklinis akmuo Kauno marių nuplautiems piliakalniams atminti.

Istorija 

Kalno papėdėje buvo kaimas Vieškūnai. Gynybiniai įrengimai rodo, kad piliakalnis buvo svarbus kovų su kryžiuočiais centras. Piliakalnis aptiktas 1992 m. Pasakojama, kad čia vaidenasi.

Galerija

Nuorodos 

 Piliakalniai.lt
 Kauno marių regioninio parko archeologinės vertybės

Piliakalniai Kaune
Mineralinė versmė

Mineralinė versmė – versmė, iš kurios trykšta druskų prisotintas mineralinis vanduo. Toks vanduo dažnai fasuojamas ir pardavinėjimas arba naudojamas sanatorijoms, gydykloms. Pagal būdingą vandens mineralizaciją tokios versmės skirstomos į druskos, sieros, kalcio, sodos, ličio, geležies. Prie mineralinių versmių dažnai įsikuria kurortai. Lietuvoje tokie yra Druskininkai, Birštonas, Likėnai.

Hidrologija
Mineralinis vanduo
Kurganų hipotezė

Kurganų hipotezė (arba „teorija“, „modelis“) yra vienas iš indoeuropiečių kilmės aiškinimų, pagal kurį Ponto stepėje archeologinės kurganų kultūros (sąvoka apimanti duobinių kapų kultūrą ir jos pirmtakes) žmonės greičiausiai kalbėjo indoeuropiečių prokalbe.

Kurganų modelis yra plačiausiai priimtas indoeuropiečių kilmės scenarijus, nors alternatyvios teorijos, pvz., nurodančios indoeuropiečių protėvyne buvus Anatoliją, turi savo šalininkų. V. Safronovo Balkanų hipotezės šalininkų daugiausia yra buvusios TSRS teritorijoje. Mokslininkai, kurie laikosi kurganų hipotezės, sieja kurganus ir duobinių kapų kultūrą su indoeuropiečių protėviais, gyvenusiais Juodosios jūros pakrančių stepėse ir pietryčių Europoje nuo V iki III tūkst.pr.m.e.

Kurganų hipotezę XX a. šeštajame dešimtmetyje pirmoji suformulavo Marija Gimbutienė, ji kurganų kultūrą suskirstė į keturis vienas po kito ėjusius periodus, kurių ankstyviausias (kurganų I) apėmė Samaros ir Seroglazovo kultūras Dniepro-Volgos regione vario amžiuje (IV tūkst. pr. m. e. pradžia). Šios kultūros atstovai buvo klajokliai gyvulių augintojai, kurie, pasak modelio, III tūkst. pr. m. e. pradžioje paplito visoje Ponto-Kaspijos stepėje ir Rytų Europoje.

Apžvalga 

1956 m. publikuotame leidinyje „The Prehistory of Eastern Europe, Part 1“ Marija Gimbutienė pateikė naujovišką tarpdisciplininę archeologijos ir lingvistikos sinteze besiremiančią indoeuropiečių kilmės teoriją. Pagal kurganų modelį indoeuropiečių protėvyne buvo Ponto-Kaspijos stepė, kurioje kalbėta indoeuropiečių prokalbe. Kurganų kultūra palaipsniui išplito į visas palei Juodąją jūrą esančias stepes.

Kurganų kultūra 
Kurganų kultūros sąvoką 1956 m. įvedė archeologė Marija Gimbutienė, taip bandydama sujungti vėlyvojo neolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus archeologines kultūras, egzistavusias dabartinėje Rusijoje, Ukrainoje ir Moldavijoje. Šios archeologinės kultūros panašios laidojimo būdais.

Nuorodos 

Indoeuropiečiai
Akmens amžius
Archeologinės kultūros
JK Dünamo Tallinn

Talino „Dünamo“ – Estijos futbolo klubas iš Talino, Koplio rajono (kurį laiką buvo vadinamas Dünamo Kopli).

Pasiekimai
 Estijos TSR čempionas (1945, 1947, 1949, 1950, 1953, 1954, 1978, 1980, 1981, 1983 m.)
 Estijos TSR taurės laimėtojas (1946, 1947, 1949, 1953, 1972, 1979, 1983 m.)
 Estijos TSR taurės finalininkas (1950, 1951, 1952, 1975 m.)

Sezonai

Estijos varžybos 

|}

Nuorodos
 http://www.soccerway.com/teams/estonia/jk-dunamo-tallinn/

Dunamo
Talinas
Chotynas

Chotynas – miestas vakarinėje Ukrainoje, į pietvakarius nuo Podolės Kameneco; rajono centras. Garsi XIII–XV a. Chotyno tvirtovė (vienas iš 7 Ukrainos stebuklų), Princo rūmai, rotušė.

Istorija 
1673 m. Chotyne Jono Sobieskio armija įveikė turkus ir sulaikė jų veržimąsi į ATR.

Žymūs žmonės 
Chotyno tvirtovę gindamas mirė Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius (1560–1621).

Černivcių srities miestai
Kęstutis Stungys

Kęstutis Juozas Stungys (1940 m. gegužės 13 d. Joniškėlyje, Biržų apskritis – 2014 m. lapkričio 22 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, teisėjas, baudžiamųjų bylų advokatas.

Biografija 
1968 m. baigė VU Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1968–1971 m. Vilniaus m. Lenino rajono teismo teisėjas. 1971–1973 m. Maskvos M. Lomonosovo universiteto Teisės fakulteto aspirantas. 1973 m. teisės mokslų kandidatas. 

1973–1975 m. Teismo ekspertizės mokslinio tyrimo instituto skyriaus vedėjas. Nuo 1975 m. advokatas. Specializacija – baudžiamoji teisė; pagrindinės veiklos kryptys – gynyba ir atstovavimas baudžiamosiose bylose. 1996 m. pretendentas į kandidatus į LR Konstitucinio Teismo teisėjus.  Nuo 1998 m. Lietuvos teisės universiteto (nuo 2004 m. MRU) docentas, 1998–2000 m. Teisės fakulteto dekanas. 

1992–1998 m. Lietuvos teisininkų draugijos pirmininkas.

Buvo vedęs. Žmona – namų šeimininkė, dvi dukros.

Bibliografija 
 Vairuotojas. Avarija. Atsakomybė. – Vilnius: Mintis, 1977. – 80 p.
 Saugaus greičio pasirinkimas, vairuojant automobilį: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1978. – 24 p.: lent.
 Autoįvykio vietos tyrimas: mokomasis leidinys. – Vilnius: LTA Leidybos centras, 2000. – 38 p. – ISBN 9986-518-97-0
 Ofšorinis verslas / Kęstutis Stungys, Kostas Galdikas, Irmantas Venslovas, Arvydas Sakalauskas. – Vilnius: Kredito brokeris, 2001. – 464 p. – ISBN 9986-9362-3-3

Šaltiniai 

Lietuvos TSR teisėjai
Lietuvos baudžiamųjų bylų advokatai
MRU Teisės fakulteto dekanai
Kefalonija

Kefalonija (; ; ) – didžiausia iš Jonijos salų vakarų Graikijoje. Jos plotas yra 906,5 km², tai didesnė iš dviejų salų, sudarančių Kefalonijos ir Itakės nomą. Kefalonijoje yra aštuonios iš devynių nomo savivaldybių, Itakė yra kitoje saloje.

Salos pavadinimas kilo nuo mitologinio veikėjo Kefalo, nors pavadinimą galima suprasti ir tiesiogiai „galvos formos“.

Geografija 

Nomo sostinė yra Argostolis Kefalonijos saloje. Saloje gyvena netoli 45 tūkst. žmonių, o 1990–2000 m. gyventojų prieaugis buvo 35-40 %. Oficialiai saloje gyvena 36 404 žmonės (2001 m.). Argostolyje gyvena trečdalis salos gyventojų. Liksoris yra antra pagal dydį gyvenvietė. Šiuose dviejuose miestuose gyvena ape du trečdaliai nomo gyventojų.

Kefalonija yra seismiškai aktyvioje zonoje ir kiekvienais metais užfiksuojama daug nežymių žemės drebėjimų. 1953 m. žemės drebėjimas beveik visiškai sugriovė salą, tik Fiskardas šiaurėje liko nepaliestas.

Beveik visos Kefalonijos pavardės baigiasi „-atos“, o miestai ir kaimai turi galūnę „-ata“, pvz.: Valsamata, Frangata, Lourdata, Favata, Delaportata ir t. t.

Istorija 
Archeologiniai duomenys rodo, kad pirmieji Kefalonijos gyventojai čia apsigyveno maždaug 50000 m. pr. m. e. Mikėnų laikotarpiu sala klestėjo bei išliko graikiška, kol II a. pr. m. e., užgrobė romėnai. Vėliau tapo konfliktų objektu, bet nuo 1500 iki 1700 m. kartu su kitomis Jonijos salomis ją valdė venecijiečiai.

Senovės laikais, prieš salos pavadinimą, saloje gyveno 100–300 žmonių, atsiradus pavadinimui 500–1000, XX a. viduryje po lėto augimo saloje buvo 10 tūkst. gyventojų, o 1970 m. viršijo 20 tūkst.

Gamta 
Svarbiausi turistus pritraukiantys gamtos objektai Kefalonijoje yra Melisanio ir Drogaračio urvai. Aino kalno viršūnė, nusėta Abies cephalonica medžių, yra nacionalinis parkas, kuriame ganosi laukiniai arkliai. Tai aukščiausia Jonijos salų vietovė. Jos aukštis siekia 1630 m.

Kefalonija taip pat žinoma dėl logerhedų vėžlių populiacijos, kuri deda kiaušinius Kaminijos paplūdimyje, prižiūrint Jūros vėžlių apsaugos bendruomenei.

Jonijos salos
Jemeno Arabų Respublika

Jemeno Arabų Respublika (ar.  الجمهوريّة العربية اليمنية) – istorinė valstybė Arabijos pusiasalyje, taip pat vadinama Šiaurės Jemenu. Ji 1990 m. susijungė su Pietų Jemenu ir sudarė dabartinę Jemeno respubliką.

Istorija 

Respublikos sostine buvo Sana, kuri liko ir Jemeno sostine. XIX a. Osmanai atnaujino savo ekspansiją Jemene ir užkariavo šiaurinę Jemeno dalį. Tokiu būdu Jemenas buvo padalintas į dvi dalis – Pietų ir Šiaurės Jemeną.

1918 m. Šiaurės Jemenas tapo nepriklausomas nuo Osmanų imperijos kaip Jemeno Karalystė, o 1962 m. rugsėjo 27 d. tapo Jemeno Arabų Respublika.

Kitaip nei pasauliniuose tokio pasidalinimo pavyzdžiuose (Šiaurės ir Pietų Korėjos, Rytų ir Vakarų Vokietijos dalys) abi kaimyninės Jemeno dalys palaikė draugiškus santykius. Susijungimo idėjos jau buvo aptariamos Kuveite 1979 m. įvykusiame vyriausybių susitikime. Tačiau abiejų šalių susijungimas įvyko tik 1990 m. gegužės 22 d.

Šaltiniai 

Jemeno istorinės valstybės
Egidijus Ūksas

Egidijus Ūksas (g. 1970 m. lapkričio 2 d. Kelmėje) – Lietuvos ir Kelmės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1989 m. baigė Kelmės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1996 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, įgijo istorijos, politologijos ir visuomenės mokslų mokytojo kvalifikaciją. 1999 m. Vilniaus pedagoginiame universitete su pagyrimu baigė eduklogijos magistro studijas, suteiktas socialinių mokslų (edukologijos) magistro laipsnis ir įgijo socialinio pedagogo specialybę.

Nuo 1993 m. Kelmės Jono Graičiūno gimnazijos istorijos ir pilietiškumo pagrindų vyresnysis mokytojas. 2006 m. dar ir Kražių gimnazijos istorijos vyresnysis mokytojas. Aktyviai dalyvavo projektinėje veikloje diegiant informacines technologijas istorijos mokymo metodikoje. 2000–2006 m. dalyvavo švietimo darbuotojų profesinės sąjungos veikloje, buvo išrinktas Kelmės J. Graičūno darbuotojų profesinės sąjungos pirmininku. LR Seimo nario K. Masiulio visuomeninis padėjėjas. 2006–2008 m. LR Seimo nario A. Ažubalio visuomeninis padėjėjas.

Nuo 2019 m. Kelmės rajono savivaldybės mero pavaduotojas.

Tėvynės Sąjungos narys nuo 2003 m. 2005 m. buvo išrinktas Tėvynės Sąjungos Kelmės skyriaus pirmininko pavaduotoju. 2007 m. Tėvynės Sąjungos Kelmės skyriaus pirmininkas, 2008 m. Tėvynės Sąjungos-Lietuvos Krikščionių Demokratų partijos Kelmės skyriaus pirmininkas, TS-LKD Tarybos narys.

Nuo 2008 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narys. 

Dalyvauja Kelmės Kultūros centro choro "Cantio" ir pučiamųjų orkestro veikloje.

Žmona Alma, sūnus Danielius, duktė Kornelija.

Šaltiniai 

Kelmės politikai
Lietuvos pedagogai
Belica

Belica () gali reikšti šias vietoves:

 Belica – miestas Bulgarijoje;
 Belica – kaimas Baltarusijoje, Lydos rajone;
 Belica – kaimas Rusijoje, Smolensko srityje;
 keletas kaimų Makedonijoje, Bulgarijoje, Baltarusijoje.
Laukiapušis

Laukiapušis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Naujųjų Valkininkų, šalia kelio  ir Puodžių kaimo. Yra 3 sodybos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Henrikas Mickevičius

Henrikas Mickevičius (g. 1954 m. rugpjūčio 19 d.) – teisininkas, Europos Sąjungos teisės ir žmogaus teisių ekspertas. Nuo 2015 m. Jungtinių Tautų Pagrobimų ir priverstinių dingimų darbo grupės () narys.

Biografija 
1980 m. baigė teisę Vilniaus universiteto Teisės fakultete (specializacija – baudžiamoji teisė ir baudžiamasis procesas). 1980–1981 m. LSSR teisingumo ministerijos Teismų departamento konsultantas. 1981–1987 m. Vilniaus Lenino rajono teismo teisėjas. 1987–1989 m. gamybinio susivienijimo „Sigma“ juridinio skyriaus viršininkas. 1989–1999 m. advokatas. 

1994 m. baigė podiplomines (LL.M.) studijas Dickinson teisės mokykloje (Pensilvanija, JAV) ir Džordžo Vašingtono universitete (Vašingtonas, JAV), atliko praktiką Jungtinių Tautų Žmogaus teisių centre (Niujorkas), 1998 m. – 3 mėnesių praktiką Europos Žmogaus Teisių Teisme (Strasbūras). 1997 - 1998 m. dėstė VDU Teisės institute. 1997–1999 m. Atviros Lietuvos fondo teisės programos koordinatorius. 1999–2003 m. Atviros visuomenės instituto teisės konsultantas-programos vadovas (Budapeštas, Vengrija). 2003–2013 m. Žmogaus teisių stebėjimo instituto steigėjas ir direktorius.  2007 m. dėstė VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute. Nuo 2013 m. – Žmogaus teisių stebėjimo instituto steigėjas ir Vyriausias patarėjas. 2013 m. dekano kvietimu dėstė Duke’o universiteto teisės mokykloje (JAV). 2015–2016 m. – vizituojantis Emory Universiteto Teisės mokyklos (JAV) profesorius.

Nuo 2007 m. buvo Pretendentų į teisėjus atrankos komisijos nariu, nuo 2011 m. Vyriausiųjų prokurorų atrankos komisijos narys.  Nuolatinis Europos Tarybos, ESBO, JTO bei kitų tarpvalstybinių ir tarptautinių nevyriausybinių organizacijų ekspertas; reguliariai ruošia bei įgyvendina seminarus Gruzijos, Rusijos, Baltarusijos, Serbijos, Armėnijos, Azerbaidžano, Moldovos, Lietuvos teisėjams, prokurorams, advokatams ir nevyriausybinių organizacijų atstovams, dalyvauja kituose tarptautiniuose projektuose. Daugelio analizių, komentarų, apžvalgų, ataskaitų ir kitų dokumentų rengėjas.

Šaltiniai 

Žmogaus teisių gynėjai
Lietuvos TSR teisėjai
Lietuvos advokatai
Miško plukdymas

Miško plukdymas (dažn. sielių plukdymas) – medienos transportavimo būdas rąstus plukdant vandens telkiniu. Miško plukdymo upėmis ir ežerais verslas vadinamas sielininkyste. Tai pats pigiausias ir kartais vienintelis įmanomas medienos gabenimo iš kirtaviečių į apdirbimo vietas būdas. Daugelyje miškingų vietų nėra kelių ir geležinkelių, atstumai dideli, todėl patogiausia paleisti medieną plaukti pasroviui vandeningomis upėmis.

Skiriami trys pagrindiniai sielių plukdymo būdai:
 Palaidas – dažniausiai vykdomas per pavasario poplūdį. Naudojamas ten, kur nepraplaukia kitos vandens transporto priemonės. Rąstai plukdomi nesujungti tarpusavyje. Jiems valdyti upės vagoje įrengiamos specialios užtvaros (bonai). Rąstų grūstis ardo iš paskos plaukiantys sielininkai. Tačiau tokiu būdu plukdant dalis rąstų nuskęsta, be to, visiškai užpildoma upės vaga.
 Sielinis – mediena surišama į grupes, kurios suformuoja sielius (tūris iki 27 tūkst. m³). Jie buksyruojami motoriniais laivais, todėl toks būdas įmanomas tik laivuojamose upėse. Ties užtvankomis būna įrengiami specialūs kanalai sieliams nuleisti.
 Tinklinis – mediena nesurišama tarpusavyje. Ją gabena motoriniai laivai, apimdami rąstus specialiais tinklais. Toks būdas taikomas ežeruose.

Seniau TSRS kasmet būdavo nuplukdoma 105–120 mln. m³ medienos, o plukdomųjų kelių ilgis siekė 80 000 km. Dabar dažniausiai mediena gabenama patikimesniais būdais: geležinkeliais, miškovežiais arba krovininiais laivais.

Šaltiniai 

Miškininkystė
Upių transportas
Michailas Kalašnikovas

Michailas Kalašnikovas (Михаил Тимофеевич Калашников; g. 1919 m. lapkričio 10 d. Kurjoje, Altajaus gubernija – m. 2013 m. gruodžio 23 d.) – rusų ginklų konstruktorius, technikos mokslų daktaras,  Generolas leitenantas.

Biografija 
Gimė daugiavaikėje valstiečių šeimoje Kurjos kaime, Altajuje. 1930 m. tėvo Timofėjaus Kalašnikovo, pripažinto buože, šeima iš Altajaus krašto buvo išsiųsta į Tomsko sritį. 1936 m. Michailas Kalašnikovas išvyko į Kazachstaną ir dirbo geležinkelio darbuotoju. 1938 m. pašauktas į Raudonąją Armiją, kurioje tarnavo iki 1949 m. Buvo tanko vairuotoju-mechaniku, pradėjo konstruoti ir modifikuoti patrankas, šautuvus. Už išradimus apdovanotas paties Georgijaus Žukovo. Baigęs tankistų mokyklą išsiųstas į Leningrado Vorošilovo vardo gamyklą toliau tobulinti savo prietaisą.

1941 m. Didžiojo Tėvynės karo metu prie Briansko Kalašnikovas buvo sunkiai sužeistas. 6 mėnesių trukmės gydymosi atostogų metu vyresnysis seržantas sukonstravo savo pirmąjį pistoletą-kulkosvaidį, o 1942 m. jį patobulino. Dirbo artilerijos skyriuje. 1944 m. sukonstravo automato prototipą. 1945 m. pradėjo savo garsiojo automato AK-47 kopijavimą, nuo vokiško ginklo Sgt-44, o 1947 m. bandymuose jis pripažintas veiksmingiausiu. Nuo 1949 m. „Ižmaš“ gamykla pradėjo serijinę Kalašnikovo automatų gamybą.

Po demobilizacijos Michailas Kalašnikovas persikėlė į Iževską ir dirbo vyriausiuoju konstruktoriumi „Ižmaš“ gamykloje 1950–1970 m. jo vadovaujamame konstruktorių biure plagijuoti unifikuoti automatai AKM, AK-74, kulkosvaidžiai – RPK (rankinis), PK.

Michailas Kalašnikovas, atsakydamas į klausimus apie garsiojo savo automato populiarumą, yra pasakęs: Aš didžiuojuosi "savo" išradimu, bet man liūdna, kad jis naudojamas teroristų. Geriau būčiau sukūręs mašiną, kurią žmonės galėtų naudoti ūkyje, kuri padėtų žemdirbiams – tarkim, žoliapjovę.

Apdovanojimai 
Už nuopelnus ginklų gamyboje Michailas Kalašnikovas apdovanotas daugybe TSRS bei Rusijos apdovanojimų (taip pat Baltarusijos, Kazachstano, Venesuelos ordinais):
 Socialistinio darbo didvyris, 1958, 1976 m.
 Lenino ordinas, 1958, 1969, 1976 m.
 Spalio revoliucijos ordinas, 1974 m.
 Raudonosios Žvaigždės ordinas, 1949 m.
 Ordinas „Už nuopelnus Tėvynei“, 1994 m.
 Ordinas „Už karinius nuopelnus“, 2004 m.
 Stalino, Lenino, Rusijos premijų laureatas.

Šaltiniai 

Rusijos ginklų konstruktoriai
TSRS generolai
Stasio Šalkauskio kolegija

Stasio Šalkauskio kolegija – valstybės biudžetinė įstaiga, teikusi aukštąjį neuniversitetinį išsilavinimą. Veikė 1990–2009 m. Kaune.

Istorija 

Kolegija veiklą pradėjo 1990 m. Kauno Carito katechetų kursais prie Kauno tarpdiecezinės kunigų seminarijos (KTKS) Teologijos fakulteto. Nuo 1993 m. kursų studijos išaugo į neakivaizdinę Katechetų mokyklą prie KTKS Teologijos fakulteto. 1998 m. mokykla perorganizuota į Lietuvos katechetikos centro Aukštesniąją katechetų mokyklą. 

1999 m. Lietuvos katechetikos centro bei Švietimo ir mokslo ministerijos bendru susitarimu įsteigta valstybinė Kauno aukštesnioji katechetų mokykla. 2003 m. liepos 15 d. LR Vyriausybės nutarimu Nr. 920 mokykla reorganizuota į Religijos studijų kolegiją. 

2007 m. sausio 31 d. LR Vyriausybės nutarimu Nr. 141 „Dėl Religijos studijų kolegijos pavadinimo pakeitimo“ Religijos studijų kolegija pavadinta filosofo Stasio Šalkauskio vardu. 

2009 m. rugpjūčio 19 d. LR Vyriausybės nutarimu Nr. 864 Stasio Šalkausko kolegija reorganizuota ir prijungta prie Vytauto Didžiojo universiteto.  Po reorganizavimo tikybos mokytojai rengiami pagal universitetinių studijų programas.

Šaltiniai

Nuorodos
http://ssk.lt/site/news.php 
 Stasio Šalkauskio kolegija katalikai.lt svetainėje, 2007 m. 

Lietuvos kolegijos
Kauno aukštosios mokyklos
Buvusios Kauno miesto savivaldybės mokyklos
Kauno religija