joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Deltuvos valsčius

Deltuvos valsčius (carmečiu Konstantinovo valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio rytų Lietuvos teritorijoje, į vakarus nuo Ukmergės. Centras – Deltuva.

Istorija 

Minimas nuo 1385 m. 1784 m. atliktas Deltuvos parapijos, kurios teritorijoje vėliau atkurtas valsčius, topografinis aprašymas. Carmečiu gyvavęs Deltuvos valsčius įsteigtas 1861 m. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija (9 apylinkės) priskirta Ukmergės rajonui.

|-
| 1923 || 114 || 5186 || 1040 || ||
|-
| 1949-01-01  || 174 || || || 9 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1916 || Laiteliai || Petras Našlėnas-Kerbelis, kanauninkas || 2002
|-
| 1932 || Buzai || Vytautas Lesčius, istorikas ||
|-
| 1935 || Jovaišai || Ona Kreivytė-Naruševičienė, dailininkė keramikė ||
|-
| 1941 || Algirdai || Juozas Imbrasas, politikas||
|-
| 1942 || Jovaišai || Zita Kreivytė, dailininkė odininkė ||
|-
| 1947 || Dainava || Gražina Arlickaitė, kinotyrininkė ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Ukmergės apskrities valsčiai
Zigmas Toliušis

Zigmas Toliušas (slapyv. Rigutis; 1889 m. spalio 30 d. Milišiuose – 1971 m. rugsėjo 14 d. Kaune) – teisininkas, advokatas, knygos kultūros ugdytojas ir populiarintojas.

Biografija 
Demokratiniuose Seimuose (nuo 1922 iki 1927 m.) vadovavo valstiečių liaudininkų frakcijai (III Seimo (1926–1927) narys). Per pirmąjį bolševikmetį kalintas, vėliau – po karo. Po bausmės atlikimo 1951 m. ištremtas į Sibirą. Grįžo 1955 m.

Nuo 1941 m. liepos mėn. iki 1944 m. liepos mėn. Lietuvos advokatų tarybos pirmininkas. . Lietuvos teisininkų draugijos veikėjas.

Autografai, mašinraščiai, spaudiniai (lietuvių, rusų, lenkų, prancūzų kalba) ikonografija, grafikos darbų atspaudai saugomi LNB.

Bibliografija 
 Atsiminimai ir apybraižos. T. 1-5, (1943–1959, autogr. ir mašinr.);
 Mano gyvenimo kelias (1948);
 Mano amžininkai (1953);
 Mykolas Krupavičius (1953);
 Atsiminimai apie advokatus (1949);
 Apie Vienuolį (1957).

Šaltiniai 

|-

Seimo atstovai
Lietuvos advokatų tarybos pirmininkai
Kaušiškės

Kaušiškės – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, kelio  kairėje pusėje, 3 km į pietryčius nuo Papilio, Papilio seniūnija.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Alfonsas Jakubėnas, teisininkas, poetas
 Kazys Jakubėnas, rašytojas, vertėjas, pasipriešinimo dalyvis

Šaltiniai 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Ram (automobilis)

Ram – koncerno Chrysler Group padalinys.

2009 metų lapkričio 4 diena viešai pristatytame Chrysler Group 2010–2014 metų verslo plane buvo paskelbta, kad nuo 2010 metų Dodge Ram ir Dodge Dakota pikapai bus atskirta nuo Dodge markės į naujai sukurtą Ram markę.

2010 metų modeliai 
 Ram 1500
 Ram 2500 ir 3500
 Ram 3500/4500/5500
 Ram Dakota

Šaltiniai 
 Oficialus „Chrysler Group“ markių šąrašas

Chrysler Group
Liachavičai

Liachavičai () – miestas prie Viedzmos upės, 20 km į pietryčius nuo Baranovičių, Bresto sritis, Baltarusija, Liachavičų rajono centras.

Istorija 

Liachavičai įkurti 1492 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikas Stanislovas Goštautas 1537 m. juos padovanojo savo žmonai Barborai Radvilaitei. Vėliau Liachavičai mainais atiteko Chodkevičiams. Prie Liachavičų kūrimo daug prisidėjo Lietuvos didysis etmonas Jonas Karolis Chodkevičius, valdęs juos nuo 1579 m. Jam valdant XVI a. devintame dešimtmetyje – dešimto dešimtmečio pirmoje pusėje pastatyta mūrinė pilis (1610 m. rekonstruota), 1602 m. – bažnyčia. Per 1654–1667 m. Abiejų Tautų Respublikos – Rusijos karą Rusijos kariuomenė buvo apsiautusi Liachavičus, bet nepajėgė užimti. XVII a. – XVIII a. antroje pusėje Liachavičai priklausė didikų Sapiegų giminei. 1706 m. per Šiaurės karą po kelių mėnesių apsiausties Švedijos kariuomenė užėmė ir visiškai sugriovė miestą. 1775 m. Liachavičai atiteko Vilniaus vyskupui I. Masalskiui, kuris čia pastatydino mūrinę bažnyčią, prisidėjo prie miesto atkūrimo.

1793–1917 m. miestą valdė Rusijos imperija. Pagal 1921 m. Rygos sutartį Liachavičai atiteko Lenkijai. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai.

Gyventojai

Lietuviai 
XIV a. – XVI a. tarp Liachavičų, Baranovičių ir Nesvyžiaus buvo didelė lietuvių kalbos sala. Čia – daug vietovardžių, susijusių su Lietuvos vardu, kitomis baltų gentimis (jotvingiais, latviais, prūsais), kurių atstovai, J. Ochmanskio nuomone, XI a. – XIII a. rusų kunigaikščių galėjo būti paimti į nelaisvę ir čia apgyvendinti. Baltizmų esama ir toliau į rytus nuo Liachavičų, kur teka upės Nača, Maža, yra Jodčicų (Juodžių) ir kiti kaimai, kuriuose 1614 m. dar gyveno lietuvių.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Nuotraukos 

Bresto srities miestai
Gago Coutinho

Gago Kutinijas (, pilnas vardas: ; 1869 m. vasario 17 d. – 1959 m. vasario 18 d.) – Portugalijos aviacijos pionierius, kuris kartu su aviatoriumi Sacadura Cabral pirmas perskrido pietų Atlanto vandenyną 1922 metais.

Gago Coutinho gimė 1869 metų vasario 17 dieną Ažudoje, viename iš Lisabonos rajonų. Nuo 1898 metų pirmosios kelionės į Rytų Timorą metu jis pasižymėjo kaip kartografas ir geodezininkas. Susitikimas su Sacadura Cabral paskatino jį atsiduoti oro navigacijos problemų tyrinėjimui, kas nuvedė prie dirbtinio sekstanto išvystymo, vėliau pardavinėto Vokietijos kompanijos Plath ir pavadinto „Gago Coutinho sistema“. Kartu jie išrado „brokerio kryptis“, kad kompensuotų vėjo sukeltus nukrypimus. Šie įrenginiai buvo išbandyti Lisabona-Funšalis skrydžio metu 1921-aisiais. Tokiu būdu pasiruošę, 1922 metais Brazilijos Nepriklausomybės šimtmečio šventimo proga abu pilotai pirmieji perskrido pietų Atlantą ir buvo sutikti su dideliu entuziazmu tiek daugelyje Brazilijos miestų, tiek ir Portugalijoje. Įdomu, kad kelionės metu buvo naudotasi net trimis lėktuvais.

Pirmasis lėktuvas buvo Fairey II-D pavadinimu „Lusitania“. Juo skrido iš Lisabonos Kanarų salų link iki Kabo Verdės. Tačiau lėktuvas nusileidimo metu buvo pažeistas, o antrajam Fairy sugedo variklis. Tokiu būdu jiems buvo nusiųstas trečiasis lėktuvas į Fernando de Noronijos salą ir skrydis iki Rio de Žaneiro užsibaigė sėkmingai. Tai buvo ne tik pirmas skrydis per Pietų Atlantą, bet kartu tai buvo pirmas kartas kai pilotai naudojosi moksline oro navigacija.

Gago Coutinho įgijo visuotinį pripažinimą ir buvo apdovanotas aukščiausiais bei prestižiškiausiais garbės apdovanojimais tiek Portugalijoje, tiek ir kitose užsienio šalyse. Paskutiniais savo gyvenimo metais jam buvo suteiktas admirolo laipsnis.

Gago Coutinho mirė sulaukęs 90 metų kitą dieną iškart po gimtadienio. Palaidotas Ažudos-Lisabonos kapinėse, tuo tarpu jo sekstantinė sistema, paskutinis lėktuvas, taip pat ir Fairy yra eksponuojami Laivybos muziejuje Lisabonoje.

Literatūra 
 
 

Coutinho
Coutinho
Coutinho
Coutinho
António Nobre

Antonijus Pereira Nobrė (António Pereira Nobre, g. 1867 m. rugpjūčio 16 d. Porte – m. 1900 m. kovo 18 d. ten pat) – portugalų poetas, kurio darbai priklauso ultraromantiškai poezijos srovei, pasižymi simbolistika, nostalgija. Jis priklauso XIX amžiaus portugalų rašytojų kartai.

António Nobre buvo suinteresuotas patriotinių vertybių atgimimu. Jo pagrindinis darbas, Só (Paryžius, 1892 m.), pasižymi gedulu, nostalgija, autoironija. Tai formalios struktūros poetinis žanras, kuriame šnekamoji kalba paįvairinama ritmiškais eilėraščių posmais. Nepaisant to, jo poezijoje pastebima aiški Almeida Garrett ir Julio Dinis įtaka. Poetas neabejotinai patenka į prancūzų simbolikos kanonus. Pagrindinis jos indėlis į kalbėjimo simboliką buvo perėjimas nuo rafinuoto simbolių žodyno į šnekamąją kalbą, į savo vaikystę. Jis mirė vos 33 metų, po ilgos kovos su tuberkulioze.

Bibliografija 
 Só (1892 m.)
 Despedidas (1895–1899) (1902 m.)
 Primeiros versos (1882–1889) (1921 m.)

Portugalijos rašytojai
Purmamarka

Purmamarka () – miestelis šiaurės vakarų Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, Tumbajos departamente, Humahuakos slėnyje, pusiaukelėje tarp Tumbajos ir Tilkaros. Yra ~2000 gyventojų. 4 km nuo gyvenvietės praeina kelias (Ruta Nacional 9) Buenos Airės – La Kjaka, nuo kurio atsišakoja kelias į vakarus link Suskeso ir Čilės.

Purmamarka yra svarbus regiono turistinis centras. Žymus vaizdingomis, ryškiomis apylinkių uolomis, ypač Septynių Spalvų kalva (Cerro de los Siete Colores), kuri yra vienas svarbiausių šiaurės rytų Argentinos simbolių. Gražūs kraštovaizdžiai atsiveria ir nuo Lipano kuestos. Pavažiavus keliu į rytus plyti Salinas Grandes druskos lygumos. Pats miestelis išlaikęs senovinę architektūrą. Yra 1648 m. statyta bažnyčia – nacionalinis architektūros paminklas.

Vietovės pavadinimas aimarų kalba reiškia „dykynės miestas“. Iki atkeliaujant ispanams teritorija buvo gyvenama indėnų omaguakų. Šie buvo stipriai paveikti inkų kultūros, kuri čia buvo atkeliavusi plečiantis Inkų imperijos teritorijoms (buvo Koljasujaus dalimi).

Chuchujaus provincijos miestai
Tumbaja

Tumbaja () – miestelis šiaurės rytų Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, 45 km į šiaurės vakarus nuo San Salvadoro, Humahuakos slėnyje, Grandės upės pakrantėje. Departamento centras. ~900 gyventojų.

Per Tumbają eina plentas Buenos Airės – La Kjaka (Ruta Nacional 9). Miestelis išlaikęs senovinę architektūrą. Yra 1796 m. statyta bažnyčia. Apylinkėse būdingos ryškiaspalvės uolos. Netoli Tumbajos yra svarbus turistinis centras – Purmamarka.

Chuchujaus provincijos miestai
Mūrinė Ašmena

Mūrinė Ašmena, Ašmenėlė () – miestelis Ašmenos upės krante, apie 12 km į šiaurės vakarus nuo Ašmenos ir tiek pat nuo Lietuvos sienos, Ašmenos rajonas, Gardino sritis, Baltarusija. 338 gyventojų. (2001 m.).

Istorija 
Nuo XVI a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Dorohostaiskių valda. Mikalojus Dorohostaiskis Ašmenėlėje įkūrė evangelikų reformatų bažnyčią ir, manoma, spaustuvę. Joje (kitais duomenimis, Liubčios spaustuvėje) 1615 m. išspausdinta Kristupo Manvydo Dorohostaiskio (1562–1615 m., Lietuvos didysis maršalka, palaidotas Ašmenėlėje) „Hippica“, A. Salinarijaus „Cenzūra“. Nuo 1694 m. Ašmenėlė priklausė Sapiegoms, nuo 1678 m. iki XX a. pradžios – Važynskiams. 1694 m. pastatyta Švč. Trejybės katalikų bažnyčia, 1790 m. – Švč. Mergelės Marijos; perstatyta 1841 m., 1874 m.

1920 m. Ašmenėlę užvaldė Lenkija. 1939 m. užimta TSRS, priskirta Baltarusijos SSR. 1942–1944 m. priklausė Lietuvos generalinei sričiai (Ašmenos apskritis). 1944 m. naktį iš gegužės 13 į 14 d. Vietinės rinktinės kuopą puolė Armijos Krajovos partizanų daliniai. Žuvę 22 lietuviai palaidoti Ašmenos katalikų kapinėse.

Istorinės nuotraukos

Gyventojai 
Ašmenėlės apylinkių gyvenviečių pavadinimai daugiausia lietuviškos kilmės, tačiau gyventojai gana anksti pradėjo baltarusėti – XIX a. viduryje lietuviškai kalbėjo apie 30 % parapijiečių, daugiausia parapijos pietinėje dalyje.

Šaltiniai

Literatūra 
 Гошкевич И.И. Виленская губерния: Полный список населенных мест со статистическими данными о каждом поселении, составленный по официальным сведениям. Вильна, 1905. С. 219–257.
 Jankowski Cz. Powiat Oszmiański. Materjały do dziejów ziemi i ludzi. Petersburg, 1896. Cz. l. S. 11.
 Жучкевич В.А. Краткий топонимический словарь Белоруссии. Мн., 1974. С. 279.
 Гродзеншчына ў легендах і паданнях. Мн., 1999. С. 53-64.
 Корева А. Материалы для географии и статистики России, собранные офицерами Генерального штаба. Виленская губерния. СПб., 1861. С. 730.

Ašmenos rajono gyvenvietės
Aina (Lahoiskas)

Aina () – miestelis prie Berezinos intako Ainos (Гайна) upės, apie 40 km į šiaurę nuo Minsko, Lahoisko rajonas, Minsko sritis, Baltarusija. 551 gyventojas (2010 m.)

Istorija 
1386 m. pastatyta medinė katalikų bažnyčia, nuo 1788 m. – mūrinė; 1865 m. paversta cerkve, Antrojo pasaulinio karo metais sugriauta. Aina iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Minsko vaivadijai ir pavietui. Buvo valsčiaus centras.

Lietuviai 
Po slavų kolonizacijos I tūkstantmečio antroje pusėje Ainos apylinkėse kelis šimtmečius išliko didelė lietuvių sala. Ruošiantis Lietuvos krikštui 1387 m. čia pastatyta viena iš 7 pirmųjų katalikų bažnyčių.

Išliko lietuvių kilmės kaimų vardų – jų daugiau į pietus, link Ostrošicų ir į pietvakarius link Radaškonių, ypač gausu į vakarus ir į pietvakarius nuo Radaškonių link Peršojų ir Rakovo. Manoma, kad čia dar XIX a. viduryje kalbėta lietuviškai. Ostrošicų, Radaškonių, Krasnajės, Jarševičių, Dubravų, Peršojų, Dorų katalikų parapijos veikė greta stačiatikių unitų parapijų; tai rodo, kad XIV–XV a. lietuviai vietomis gyveno mišriai su gudais. Visa Peršojų-Radaškonių-Ainos lietuviškų vietovardžių sala buvo prie Nemuno ir Dniepro upių pagrindinės vandenskyros.

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Lahoisko rajono gyvenvietės
Pilypas II Augustas

Pilypas II Augustas (; 1165 m. rugpjūčio 21 d. Paryžiuje – 1223 m. liepos 14 d.) – Prancūzijos karalius (nuo 1180 m. iki pat savo mirties).

Biografija 

Kilęs iš Kapetingų dinastijos. 1189–1191 m. vienas III kryžiaus žygio (1189–1192 m.) vadų. 1202–1204 m. iš Anglijos karaliaus Jono Bežemio atkariavo Normandiją ir kitas valdas. 1214 m. Buvino mūšyje sumušė Jono Bežemio ir Šv. Romos imperijos imperatoriaus Otono IV kariuomenes. Per 1209–1229 m. vykusius karus su albigiečiais prie karaliaus domeno prijungė Viduržemio jūros pakrantės sričių. Domene įvedė naują administracinį suskirstymą, įkūrė Karališkąją tarybą, padidino legistų (viduramžių teisininkų) teises.

Šeima ir vaikai 
 1-ji žmona: (nuo 1180 metų balandžio 28 d.) Izabelė de Eno (1170 balandžio 23 – 1190 kovo 15), grafaitė d'Artua, grafo Bodueno V de Eno duktė. Turėjo sūnų:
 Liudvikas VIII, Prancūzijos karalius.

 2-ji žmona: (nuo 1193 metų rugpjūčio 14 d.) Ingeborga Danė (1174 – 1236 liepos 29), Danijos karaliaus Valdemaro I duktė, Danijos karaliaus Knudo VI sesuo. Vaikų neturėjo.

 3-ji žmona: (nuo 1196 metų birželio 1 d.) Agnesė Meranė (apie 1180 – 1201 liepos 20), Meranijos hercogo Bertoldo IV duktė. Turėjo trys vaikus:
 Marija (apie 1198 – 1224 rugpjūčio 18); v1 – (nuo 1206 metų) Namiuro grafas Filipas I (1175–1212); v2 – (nuo 1213 metų) Brabanto hercogas Henrikas I (apie 1165–1235);
 Filipas Jurpelis (1200 – 1234 liepa), de Klermono ir Bulonijos grafas; ž – (nuo 1216 metų) Matilda de Damarten (apie 1202–1259);
 Žanas-Tristanas (1201 liepa – 1201 liepa).

 Nesantuokiniai ryšiai: „kokia tai dama iš Araso“:
 Pjeras Šarlo (1205–1249), Turo (arba Nuaiono) vyskupas.

Šaltiniai

Nuorodos

Galerija 

|-

|-

</center>

Prancūzijos karaliai
DOSAAF

DOSAAF (rus. ДОСААФ, Добровольное общество содействия армии, авиации и флоту), SDAALR (Savanoriška draugija armijai, aviacijai ir laivynui remti) – nuo 1951 iki 1991 m. veikusi tarybinė sukarinta masinė visuomeninė organizacija. DOSAAF organizacija turėjo savo įstatus, vėliavą ir emblemą.

Veikla 
Oficialiais organizacijos tikslais buvo įvardijamas tarybinių piliečių patriotinis auklėjimas, TSRS gynybinio pajėgumo stiprinimas, rengimas ją ginti.

Organizacijai buvo pavesta rengti masinių techninių profesijų, reikalingų ir karo metu, darbuotojus (vairuotojus, traktorininkus, radistus, elektrikus, motoristus, motociklininkus ir kt.) bei suteikti pirminį karinį paruošimą (parašiutizmas, sklandymas, jachtų klubai, jaunieji šauliai ir pan.)

Narystė 
DOSAAF nariu galėjo būti bet kuris TSRS pilietis nuo 14 metų.

Mokiniai, studentai ar darbininkai į DOSAAF buvo priiminėjami masiškai, dažnai ir per prievartą, grasinant neišmokėti stipendijos ar premijos. Todėl DOSAAF žmonės tarpusavyje vadindavo „priverstinai savanoriška" () organizacija.

DOSAAF filialai buvo steigiami praktiškai kiekvienoje gamykloje ir organizacijoje, mokyklose, namų valdybose ir kitur. Čia realios veiklos praktiškai nevyko, tik formaliai buvo renkamas nario mokestis (ženklai, klijuojami į specialią knygelę).

Po TSRS žlugimo 

Po TSRS žlugimo Rusijoje įsteigta sporto ir technikos draugija ROSTO, laikoma DOSAAF teisių perėmėja.

TSRS ginkluotosios pajėgos
Tarybų Sąjungos organizacijos
Sukarintosios organizacijos
Eugenija Sutkienė

Eugenija Sutkienė – teisininkė, verslo teisės advokatė, advokatų kontoros TGS Baltic  vyr.partnerė, viena iš steigėjų.

Biografija 
Nuo 1979 m. iki 1984 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete studijavo teisę, įgijo teisininkės kvalifikaciją. Studijavo tarptautinę teisę Krokuvos universitete (Lenkija), stažavosi užsienio teisės firmose „McDermott, Will & Emery“ (JAV), Paisner & Co (Jungtinė Karalystė).

Nuo 1984 m. iki 1989 m. Lietuvos prekybos bazės Juridinio skyriaus vadovė, nuo 1989 m. iki 1992 m. Lietuvos TSR (vėliau – LR) didmeninės prekybos ministerijos Juridinio skyriaus ir komercinio arbitražo vadovė, nuo 1992 m. iki 1999 m. JAV teisės firmos McDermott, Will & Emery Vilniaus biuro steigėja ir vadovė, nuo 1999 m. iki 2003 m. kovo 20 d. advokatų kontoros „Jaskutėlis, Sutkienė ir Masiokas“ (buvęs JAV teisės firmos „McDermott, Will & Emery“ Vilniaus biuras) partnerė, nuo 2003 m. kovo 21 d. advokatų kontoros „Sutkienė, Pilkauskas ir partneriai“ (nuo 2008 m. rugsėjo mėn. – verslo teisės aljanso „TLS Alliance“ narės) vadovaujanti partnerė. Advokatė nuo 1999 m..

Specializacija – viešieji pirkimai bei viešoji ir privačioji partnerystė, įmonių susiliejimai ir įsigijimai. Specializavosi įmonių teisėje (privatizavimo, investicijų, įmonių susijungimo ir įsigijimo srityse), taip pat tarptautinės prekybos, konkurencijos, energetikos, telekomunikacijų ir ryšių, žiniasklaidos teisės srityse. . Buvo Lietuvos teisininkų draugijos narė. Lietuvos advokatūros Tarybos narė (nuo 2011 m. balandžio 22 d.).

Bibliografija 
 Corporate Chapter // International Law Office, 1999–2002;
 Lithuanian Privatization // Privatization & Public Private Partnership Review, 2002–2003;
 Agriculture Chapter: Homework for Lithuania // The EU Parliament Magazine, Nr. 146, 2003 m. rugsėjo 30 d.;
 Comparative Law Essay // The American Bar Association’s magazine International Lawyer;
 Sutarčių žinynas (vendraautorė). Verslo žinios, 2006 m. birželis.

Narystė 
 Lietuvos advokatūra, narė;
 Tarptautinė advokatų asociacija, narė;
 Europos teisininkų asociacija, narė;
 Europos moterų teisininkių asociacija, valdybos narė.

Šaltiniai 

Lietuvos verslo teisės advokatai
Lietuvos advokatų tarybos nariai
Ašiuža

Ašiuža (arba Ožiai, Goža, Hoža; ) – agromiestelis Nemuno dešiniajame krante, prie Ožės (, ) žiočių 17 km į šiaurę nuo Gardino, Gardino rajonas, Baltarusija; Gožos apylinkės centras.

Istorija 

Šalia miestelio rasta 8–7 tūkstantmečio pr. m. e. stovyklavietė. Istorijoje nuo XV a. žinomas Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaras. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras įkūrė pirmąją katalikų bažnyčią, Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras 1494 m. patvirtino jai dešimtinę. 1655 m. Rusijos kariuomenė bažnyčią sudegino, vėliau ji atstatyta; po Pirmojo pasaulinio karo perstatyta mūrinė – dabar Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia. XVIII a. prie bažnyčios veikė mokykla. Nuo 1671 m. miestelis – seniūnijos centras. Nuo XIX a. vidurio iki 1950 m. – valsčiaus centras.

Lietuviai 
Ašiužos apylinkės nuo seno buvo lietuviškos. Smolenskui 1514 m. patekus į Maskvos priklausomybę dalis pabėgėlių (egzuliantų) slavų buvo apgyvendinti Ašiužos dvaro žemėse. XIX a. viduryje Ašiuža ir jos apylinkės tebebuvo daugiausia lietuviškos, įėjo į lietuvių kalbos arealą, tačiau po truputį slavėjusios. XX a. pradžioje lietuviškai dar kalbėjo 1/5 ar 1/6 parapijos žmonių. 1920 m. Ašiužos apylinkėse vyko Lietuvos ir Lenkijos karinių dalinių susišaudymai. 1920 m. okupavo Lenkija. 1939 m. užimta TSRS ir perduota Baltarusijai. 1942–1944 m. priklausė Lietuvos generalinei sričiai.

Galerija

Šaltiniai 

Gardino rajono gyvenvietės
Baltarusijos agromiesteliai
Ažudievis

Ažudievis, Zadievis (, , ) – kaimas 3 km į vakarus nuo Pastovių, prie Ažudievio ežero, Pastovių rajonas, Vitebsko sritis, Baltarusija.

Istorija 

1608 m. pašventinta pirmoji katalikų bažnyčia. Rusijos imperijos metais priklausė Švenčionių apskrities Jasevos valsčiui. 1850 m. caro valdžia uždarė čia veikusį karmelitų vienuolyną, 1865 m. ir bažnyčią. Kaimą valdė grafai Grabovskiai. Per Pirmąjį pasaulinį karą Ažudievis buvo sugriautas. Po karo kunigas M. Bugenis pastatydino Viešpaties Jėzaus Atsimainymo bažnyčią. Pagal 1920 m. Lietuvos ir Rusijos taikos sutartį Ažudievis turėjo priklausyti Lietuvai, tačiau 1920 m. jį užvaldė Lenkija, priklausė Pastovių apskričiai ir valsčiui. 1939 m. priskirtas Baltarusijos TSR.

Lietuviai 
Ažudievio parapija buvo ištisinio lietuvių kalbos arealo rytiniame pakraštyje, ištįsusi į pietus Medilos upės vakariniu pakraščiu. Šia upe ėjo lietuvių ir baltarusių etnolingvistinė riba. Parapijos pietrytinėje dalyje buvo baltarusių kaimų. Lietuvių ir baltarusių riba išliko iki XIX a. vidurio. Tada lietuviškai kalbėjo apie 70 % parapijos žmonių. XIX a. antroje pusėje parapija toliau baltarusėjo. Lietuvių slavėjimas tęsėsi Lenkijos orkestruose.

Šaltiniai 

Pastovių rajono gyvenvietės
Baina

Baina (, ) – agromiestelis prie kelio Vidžiai–Delekas–Apsas ir Bainos ežero, 11 km į rytus nuo Vidžių, Breslaujos rajonas, Vitebsko sritis, Baltarusija.

Istorija 

VIII a. – XI a. pilkapynas. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Baina priklausė Vilniaus vaivadijai, Rusijos imperijos valdymo metais – Vilniaus gubernijai, valdant Lenkijai – Vilniaus vaivadijai. 1861–1950 m. Bainos valsčiaus centras. XVIII a. veikė unitų bažnyčia, vėliau paversta stačiatikių cerkve. Katalikams palikta koplyčia, Ikaznės bažnyčios filija, bet ir ji 1865 m. uždaryta. Katalikų bažnyčia veikė 1920–1939 m., tarybų valdžios uždaryta.

Lietuviai 
Prie Bainos ežero nuo seno gyveno nemažai stačiatikių, veikiausiai baltarusių, kurių kaimai buvo įsiterpę į lietuvių gyvenamą teritoriją. Lietuviai gyveno Bainos valsčiaus šiaurinėje dalyje (Zabarninkai, Delekas, Damošiai). Vakaruose lietuvių ir baltarusių riba sutapo su Bainos valsčiaus vakarine riba ir ėjo Drūkšos upe. XIX a. antroje pusėje Bainos valsčiaus lietuviai ėmė baltarusėti. 1890 m. A. Pliaterio duomenimis, lietuviškai kalbėjo dauguma Damošių seniūnijos gyventojų. Per 1921 m. Lenkijos organizuotą gyventojų surašymą dauguma užsirašė lietuviais. 1920–1939 m. kai kuriuose Breslaujos valsčiaus šiaurinės dalies kaimuose, ypač Damošiuose ir Zabarninkuose, veikė lietuvių draugijų skyriai, lietuvių mokyklos ir skaityklos. Lietuvių kalba iki šių dienų išliko kai kuriuose kaimuose apie Zabarninkus, jie priskiriami Apso lietuvių salai.

Galerija

Šaltiniai 

Breslaujos rajono gyvenvietės
Baltarusijos agromiesteliai
Evaldas Nekrašas

Evaldas Nekrašas (g. 1945 m. gegužės 29 d. Ukmergėje) – Lietuvos filosofas, politologas.

Biografija 
Mokėsi Ukmergės 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1962–1967 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Matematikos fakultete. Nuo 1967 m. dėsto VU, nuo 1986 m. profesorius. 1984 m. filosofijos mokslų daktaras. 

Dirba Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute (nuo 2003 m. Tarptautinių santykių katedros vedėjas) ir VU Filosofijos fakultete (1988–2003 m. Filosofijos katedros vedėjas). Dirbo mokslinį darbą ir dėstė Harvardo universitete (JAV) bei keliuose Vakarų ir Rytų Europos universitetuose. Dėstomi kursai: Tarptautinių santykių teorijos, Lietuvos nacionalinio saugumo ir užsienio politika, Politinė filosofija, Pozityvistinė filosofija, Pozityvus protas šiuolaikiniame pasaulyje.

1988–2013 m. Lietuvos filosofų draugijos pirmininkas. 1991–1995 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 1992–1993 m. LR Seimo Užsienio reikalų komiteto patarėjas. 1997–1999 m. LR URM konsultantas. 1994–2011 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas, 2011–2020 m. tikrasis narys, nuo 2020 m. narys emeritas. 

Penkių knygų ir 120 straipsnių filosofijos istorijos, mokslo filosofijos, politinės filosofijos ir tarptautinės politikos klausimais autorius. Mokslinių interesų sritys: pozityvizmas ir postpozityvizmas, politinė filosofija ir tarptautinė politika, Lietuvos užsienio politika.

Bibliografija 

 Loginis empirizmas ir mokslo metodologija. – Vilnius: Mintis, 1979. – 175 p.
 Вероятностное знание: становление и развитие логико-эмпирист: программы вероятностной оценки науч. знания. – Vilnius: Mintis, 1987. – 244 p.
 Filosofijos įvadas: vadovėlis. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1993. – 191 p. – ISBN 5-420-01239-1
 Legislature and the executive in foreign policy making. – Vilnius: Bitas, 1994. – 39 p.
 Svarbiausios Lietuvos Respublikos tarptautinės sutartys, 1918–1995 / Vladas Sirutavičius, Evaldas Nekrašas, Raimundas Lopata. – Vilnius: VU leidykla, 1997. – 346 p. – ISBN 9986-19-269-2
 Šiaurės Atlanto erdvė ir Lietuva / Raimundas Lopata, Evaldas Nekrašas, Česlovas Laurinavičius, Ramūnas Vilpišauskas, Vytautas Radžvilas. – Vilnius: Eugrimas, 2001. – 117 p. – ISBN 9955-501-03-0
 Filosofijos įvadas: vadovėlis. – 2-oji laida. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. – 293 p. – ISBN 5-420-01543-9
 Pozityvus protas: jo raida ir įtaka modernybei ir postmodernybei. – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2010. – 451 p. – ISBN 978-9955-33-543-6
 Filosofijos įvadas: vadovėlis. – 3-oji laida. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2012. – 293 p. – ISBN 978-5-420-01712-8
 The Positive Mind: Its Development and Impact on Modernity and Postmodernity. – Budapest–New York: CEU Press, 2016. – 365 p. – ISBN 978-963-386-081-6

Įvertinimas 
 2003 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos mokslo tarybos nariai
Lietuvos filosofai
Lietuvos filosofijos istorikai
Lietuvos politologai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Pranciškus I

Pranciškus I (; 1494 m. rugsėjo 12 d. Konjake – 1547 m. kovo 31 d.) – Prancūzijos karalius, nuo 1515 m. iki pat savo mirties.

Biografija 

Kilęs iš Valua dinastijos. Absoliutizmo šalininkas. 1532 m. prijungė Bretanę. Įtvirtino karaliaus tarybos valdžią, apribojo parlamento teises, didino mokesčius. 1516 m. su popiežiumi Leonu X sudarė kompromisinį Bolonijos konkordatą. 1535 ir 1540 m. ediktais įsakė persekioti evangelikus reformatus, 1539 m. Viler Kotrė ediktu uždraustė pameistrių sąjungas ir streikus. 1545 m. valdensų sektos žudynių organizatorius. 1536 ar 1535 m. sudarė sutartį su Osmanų imperija Prancūzijai naudingą sutartį („kapituliacijas“). 1530 m. įsteigė pasaulietišką universitetą – Karališkųjų lektorių kolegiją (nuo XVIII a. Prancūzijos kolegija). Pastatė Šamboro pilį. Persekiojo radikaliųjų minčių reiškėjus.

Santuokos ir vaikai 

 1-ji žmona: (nuo 1514 metų gegužės 18 d.) Klaudija Prancūzė (1499 spalio 13 – 1524 liepos 20), vyresnioji duktė Liudviko XII ir Anos Bretonės vyresnioji duktė. Ji pagimdė jam septynis vaikus:
 Luiza (1515–1518);
 Šarlotė (1516–1524);
 Pranciškus II (1518–1536), Prancūzijos dofinas, Bretanės hercogas;
 Henrikas (1519–1559), Prancūzijos karalius Henrikas II;
 Madlen Prancūzė (1520–1537), ištekėjo už Škotijos karaliaus Jokūbo V;
 Karolis (1522–1545), Orleano hercogas;
 Margarita Prancūzė (1523–1574), ištekėjo už Savojos hercogo Emanuelio Filiberto.
 2-ji žmona: (nuo 1530 metų rugpjūčio 7 d.) Eleonora Austrė (1498 lapkričio 15 – 1558 vasario 18), Burgundijos hercogo Pilypo I ir Kastilijos karalienės Joanos I vyresnioji duktė. Toje santuokoje vaikų nebuvo.

Šaltiniai

Nuorodos 

Prancūzijos karaliai
Astryna

Astryna (, ) – miesto tipo gyvenvietė Baltarusijoje, prie Astrynos upės, 47 km į rytus nuo Gardino, Ščiutino rajonas, Gardino sritis.

Istorija 

Astryna buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Vilniaus vaivadijos Lydos apskrities (pavieto) seniūnijos centras. 1508 m. seniūnu buvo Lietuvos paiždininkis Teodoras Bogdanas Chreptavičius. 1641 m. Abiejų Tautų Respublikos valdovas Vladislovas Vaza Astrynai suteikė Magdeburgo teises ir herbą. 1666 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kancleris Kristupas Zigmantas Pacas pastatydino pirmąją medinę katalikų bažnyčią; ji atstatyta XVIII a. pabaigoje, 1933 m. pastatyta nauja. Veikė ir unitų bažnyčia. 1771 m. vietovė priklausė Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės instigatoriui A. Zenkavičiui. Nuo 1793 m. Astryna – valsčiaus centras. 1795–1915 m. priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai, Lydos apskričiai. Tuo metu pastatyta stačiatikių mūrinė Atsimainymo cerkvė ir medinė koplyčia. 1921–1939 m. valdė Lenkija. 1939 m. Astryna užimta TSRS ir priskirta Baltarusijos TSR. 1954–1960 m. Vosyliškių rajono centras.

Lietuviai 
Prieš prasidedant lietuvių slavėjimui Astrynos apylinkės buvo etnolingvistinė lietuvių ir baltarusių riba. Lietuviai gyveno valsčiaus šiaurės ir šiaurės rytų dalyje (ten vyrauja katalikai). Apie Astrynos lietuvius užsimenama XX a. pradžios lietuvių spaudoje.

Gyventojai 

1866 m. surašymo metu gyveno 481 stačiatikis, 669 žydai, 12 katalikų ir 34 musulmonai Krymo totoriai.

Žymūs žmonės 
 1662 m. mirė Vincentas Aleksandras Korvinas Gosievskis
 1887 – 1974 Harry Austryn Wolfson

Šaltiniai 

Ščiutino rajono gyvenvietės
Gardino srities miesto tipo gyvenvietės
Hiršas Ušpolis

Hiršas (Grigorijus) Ušpolis-Ušpalis (1923 m. gruodžio 26 d. Naujajame Daugėliškyje, Daugėliškio valsčius – 1997 m. Ašdode, Izraelis) – sovietinis partinis veikėjas, Sovietų Sąjungos didvyris.

Biografija 
Iki Vokietijos-TSRS karo buvo darbininkas. Prasidėjus karui pasitraukė į Rusijos gilumą, dirbo kombainininku. Nuo 1942 m. tarnavo 16-oje lietuviškojoje divizijoje prieštankinio pabūklo taikytoju. Dalyvavo mūšiuose prie Oriolo ir Kursko, Baltarusijoje ir Lietuvoje. Ypač pasižymėjo 1944 m. spalio mėn. kautynėse tarp Usėnų ir Stoniškių (Pagėgių rajonas). 1945 m. kovo 24 d. jam suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Apdovanotas daugeliu ordinų ir medalių. Karo metu vokiečiai sunaikino visą didelę H. Ušpolio šeimą.

H. Ušpolis dalyvavo lietuvių šeimų trėmimuose. 1949 m. baigė partinę mokyklą, 1954 m. Vilniaus universitetą. 1949–1987 m. LKP CK atsakingas darbuotojas. 1986 m. išėjo į pensiją. 1987–1990 m. LSSR karo ir darbo veteranų tarybos pirmininko pavaduotojas.  1992 m. repatrijavo į Izraelį, gyveno Ašdodo mieste. Izraelio spaudoje skelbė antilietuviškus straipsnius.

Įvertinimas 
 1945 m. Sovietų Sąjungos didvyris
 1973 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

Tarybų Sąjungos didvyriai
16-oji lietuviškoji divizija
Bielyčia

Bielyčia () – miestelis Nemuno dešiniajame krante, prie plento Lyda – Slanimas, 30 km į pietus nuo Lydos, Lydos rajonas, Gardino sritis, Baltarusija. Kolūkio ir apylimkės centras. 684 gyventojai (2006 m.).

Istorija 

Prie Bielyčios rasti neolito kapinynas ir pirmykščio žmogaus stovyklavietės. Kryžiuočių kronikose minima šioje vietoje stovėjusi pilis, kurią 1377 m. gruodžio 24-25 d. puolė Balgos komtūras su 600 vyrų. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Bielyčia priklausė Vilniaus vaivadijai. XV a. buvo didžiojo kunigaikščio valda. Tarp 1431 m. ir 1500 m. pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia. 1486 m. paminėtas Bielyčios miestelis, 1551 m. – miestas. XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje buvo seniūnijos centras. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas Bielyčią padovanojo Mikalojui Radvilai Rudajam, kuris katalikų bažnyčią 1553 m. perdavė evangelikams reformatams, įkurta jų parapija. XVII a. – XVIII a. Bielyčioje buvo šaukiami evangelikų reformatų sinodai. 1659 m. prie Bielyčios Lydos pavieto kariauna kovėsi su 30 000 Rusijos kariuomene. 1787 m. pastatyta nauja medinė Šv. Mykolo katalikų bažnyčia, XVIII a. veikė ir parapinė mokykla, jas abi tvarkė dominikonai. Nuo 1795 m. priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai. Iki 1832 m. miestelį valdė Radvilos, mirus Sofijai Radvilaitei jį paveldėjo jos vyras Leonas Vitgenšteinas. 1840 m. Rusijos imperijos valdžia katalikų bažnyčią pavertė cerkve, 1919 m. ji grąžinta katalikams, atkurta katalikų parapija; sovietinės valdžios uždaryta. 1861–1950 m. Bielyčia – valsčiaus centras.

1886 m. Bielyčioje buvo 100 m. kiemų, 883 gyventojai, sinagoga, 3 smuklės (karčemos); vyko 4 kasmetinės mugės. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje pastatyta katalikų Šv. Jurgio koplyčia, XX a. pradžioje – cerkvė. Pagal 1920 m. Lietuvos ir Rusijos taikos sutartį turėjo priklausyti Lietuvai, bet 1920–1939 m. Bielyčią valdė Lenkija. 1939 m. perduota Baltarusijos TSR.

Gyventojai

Lietuviai 
Per Bielyčios apylinkes nuo seno ėjo lietuvių ir baltarusių etnolingvistinė riba. Į pietus nuo Bielyčios – Zietelos lietuviška sala. XIX a. vidutiniškai Bielyčios apylinkėse dar buvo kalbama lietuviškai. Tyrinėtojai mano, kad XIX a. viduryje lietuviškai kalbėjo apie ketvirtadalis – penktadalis Jelnios parapijos, kuriai priklausė ir Bielyčia katalikų, t. p. nemažai stačiatikių. 1921 m. lenkų surašymo duomenimis, Bielyčios valsčiuje lietuviais užsirašė 518 žmonių (4,5 %), manoma, beveik arba visiškai pamiršusių lietuvių kalbą, bet dar išlaikiusių lietuvių etninę savimonę.

Šaltiniai 

Lydos rajono gyvenvietės
Bokštai (Vija)

Bokštai () – bažnytkaimis Beržuonos upės dešiniajame krante, Nalibokų girios vakariniame pakraštyje, Vijos rajonas, Gardino sritis, Baltarusija. 437 gyventojų (2001 m.)

Istorija 

Nuo 1387 m. Bokštų dvaras ir gretimos žemės priklausė Vilniaus vyskupijos kapitulai. XIX a. iki 1843 m. ji dvarą nuomojo Chreptavičiams. 1861–1950 m. Bokštai – valsčiaus centras. 1934 m. pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia. Per Antrąjį pasaulinį karą ją sudegino tarybiniai partizanai. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Bokštai priklausė Vilniaus vaivadijai, valdant Rusijos imperijai – Vilniaus gubernijai, 1920–1939 m. – Naugarduko vaivadijai.

Lietuviai 
Per Bokštų apylinkes nuo seno ėjo lietuvių ir baltarusių etnolingvistinė riba. Apie Beržuoną ir į rytus nuo jos vyrauja slaviški vietovardžiai ir stačiatikybė, Bokštų valsčiaus vakarinėje dalyje – lietuviški vietovardžiai ir katalikybė. 1890 m. lietuviškai kalbėjo 17,5 % Bokštų valsčius gyventojų. 1921 m. lenkų surašymo duomenimis, Bokštuose buvo 496 stačiatikiai ir vienas katalikas. Iki XIX a. vidutiniškai Bokštų apylinkių lietuviai įėjo į ištisinį lietuvių kalbos arealą. Jis tesėsi nuo Eišiškių ir Rodūnios į pietryčius per Šalčininkus, Varanavą, Dieveniškes, Geranainis, Subatninkus, Lipniškes, Lazūnus, Takoriškes ir siekė Beržuonos upės žemupį, Nalibokų girios vakarinę dalį. Lietuvių kalba ilgiau išliko šios teritorijos rytuose – Lugamėnų, Jurotiškių ir Bokštų valsčių dalyse. Tai Lazūnų lietuviška sala. Čia lietuvių kalba išnyko po Antrojo pasaulinio karo.

Šaltiniai 

Vijos rajono gyvenvietės
Siesikų valsčius

Siesikų valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio rytų Lietuvos teritorijoje, į vakarus nuo Ukmergės. Centras – Siesikai.

Istorija 

Valsčius įkurtas XIX a., panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Ukmergės rajonui (6 apylinkės).

|-
| 1923 || 186 || 5132 || 1099 || ||
|-
| 1949-01-01  || 188 || || || 6 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1931 || Kačėniškiai || Jeronimas Grėska, ekonomistas ||
|}

Šaltiniai 

Ukmergės apskrities valsčiai
Tula (Meksika)

Tula (, ) arba Tula de Aljendė () – miestas vidurio Meksikoje, Idalgo valstijoje, ~100 km į šiaurę nuo Meksiko. 28,4 tūkst. gyventojų (2005 m.), visoje savivaldybėje – 93,3 tūkst.

Tula – ikikolumbinių laikų toltekų valstybės sostinė. Siejama su actekų mitologijoje minimu Toljanu. Yra išlikęs pastatų kompleksas: Rytinės žvaigždės piramidė (Kecalkoatlio šventykla), ant kurios platformos stovi penkiametrinės karių skulptūros. Jos senovėje laikė šventyklos stogą. Išlikęs didelis frizas, ant kurio pavaizduoti jaguarai ir ereliai, deginatys žmonių širdis. Galinės salės kolonose išlikę piešinių liekanų.

Pasak mitologijos, 947 m. Tuloje gimė plunksnuotoji gyvatė valdovas Kecalkoatlis, kuris 980 m. įžengė į valstybės sostą. Teskatlipoka prieš jį surengė maištą, todėl Kecalkoatlis su savo sąjungininkais buvo priverstas trauktis iš Tulos. Dalis pabėgelių apsigyveno mištekų žemėse, kiti pasitraukė į majų žemes ir užvaldė miestus Jukatane, įskaitant ir Čičen Icą, ir padarė didelę įtaką majų kultūrai.

XIII a. Tula buvo sugriauta genčių iš šiaurės. Milžiniškos statulos ir piramidės apatinė dalis rituališkai užkastos po žeme dėl to išsilaikė iki šių dienų.

Meksikos miestai
Istoriniai miestai
Toltekai
Alfonsas Čeponis

Alfonsas Čeponis (1924 m. Kaune – 1944 m. sausio 24 d. Kaune) – sovietinis partizanas-pogrindininkas, Sovietų Sąjungos didvyris.

Biografija 
1939 m. įstojo į LKJS. 1940 m. Raudonajai armijai okupavus Lietuvą, aktyviai dalyvavo sovietizacijoje. Prasidėjus Vokietijos-SSRS karui pasitraukė į Rusijos gilumą, dirbo karinėje gamykloje, mokėsi radistų mokykloje. 1943 m. vasarą kartu su Juozu Aleksoniu buvo permestas diversiniam darbui į Lietuvą. Yra paskelbta duomenų apie A. Čeponio plėšikavimą iš Kauno gyventojų.  Be kitų įvykdytų nusikaltimų Kaune, dalyvavo studentės Elenos Spirgevičiūtės nužudyme. 1943 m. gruodžio mėn. traukiantis po diversijos geležinkelio ruože Kaunas-Jonava, buvo sužeistas, slapta gydėsi savo namuose Kaune. Kai susekę vokiečiai bandė jį suimti, susisprogdino granata. 

1958 m. liepos 1 d. SSRS AT prezidiumo įsaku A. Čeponiui suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Sovietmečiu jo vardu pavadinta gatvė, kurioje gyveno, mokykla Kaune, kurioje mokėsi, pionierių stovykla Kačerginėje, žvejybinis traleris-šaldytuvas. 1969 m. SSRS paštas išleido 4 kapeikų vertės pašto ženklą, kuriame pavaizduoti trys Sovietų Sąjungos didvyriai: Alfonsas Čeponis, Juozas Aleksonis ir Hubertas Borisa.

Šaltiniai

Literatūra 
 Drąsios širdys / Povilas Štaras. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1958. – 112 p.: iliustr.
 Didvyrių kelias: apybraižų knyga / Antanas Viršulis. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1959. – 226 p.
 Mirtis atėjo iš Muravos: dokumentinė apysaka / Česlovas Spirgevičius, dail. Živilė Šimėnienė. – Kaunas: Europa, 1992. – 153 p.: iliustr.

Tarybų Sąjungos didvyriai
Lietuvos radistai
Lietuvos nusikaltėliai
Hubertas Borisa

Hubertas Borisa (1920 m. rugpjūčio 27 d. Žadavainiuose, Daugailių valsčius – 1944 m. balandžio 27 d. Kaune) – sovietinis partizanas, Sovietų Sąjungos didvyris.

Biografija 
Baigęs pradinę mokyklą dirbo meistru mechaninėse dirbtuvėse, mokėsi Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1938 m. įstojo į LKJS. Okupavus Lietuvą, aktyviai dalyvavo sovietizacijoje, 1940–1941 m. komjaunimo Utenos valsčiaus sekretorius.

Prasidėjus Vokietijos-SSRS karui evakavosi į Penzą, kariavo Raudonojoje armijoje, dalyvavo mūšiuose ginant Maskvą. 1942 m. gegužės mėn. buvo permestas į vokiečių okupuotą Lietuvos teritoriją diversiniam darbui, organizavo sovietinių partizanų ir komjaunimo grupes. 1944 m. kovo 31 d. sužeistas, pakliuvo vokiečiams į nelaisvę, buvo tardomas Gestape, ten nusižudė.

1958 m. liepos 1 d. H. Borisai suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas.  1969 m. SSRS paštas išleido 4 kapeikų vertės pašto ženklą, kuriame pavaizduoti trys Sovietų Sąjungos didvyriai: Alfonsas Čeponis, Juozas Aleksonis ir Hubertas Borisa.

Šaltiniai 

Tarybų Sąjungos didvyriai
Kšemianuchos kalnas

Apie kitą Jeleniavo valsčiuje esančią kalvą panašiu pavadinimu žr. Kšemieniuchos kalnas.
Kšemianiuchos kalnas () – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Suvalkų apskrities Jeleniavo valsčiuje, prie Kžemiankos kaimo, kelio iš Suvalkų į Jeleniavą dešinėje pusėje. Pavadinimas sietinas su titnagu (), kuris buvo randamas kalne. Viršūnės aukštis – 254,1 m virš jūros lygio, ant jos stovi Kšemianuchos radijo ir televizijos bokštas. Nuo Kšemianuchos kalno retransliuojamos Polskie Radio Program 2, Radio RMF FM, Polskie Radio Trójka, Radio Białystok, Radio Zet, Polskie Radio Program 1, Radio Maryja radijo ir TVP 2, TV 1, Polsat televizijos programos.

Šaltiniai 
 Retransliatoriaus internetinis puslapis (lenk.);
 Kšemianiuchos kalnas (lenk.) .

Nuorodos 
 Padėtis žemėlapyje
 Vaizdas iš kosmoso

Jeleniavo valsčius
Lenkijos kalvos
Juozas Aleksonis

Juozas Aleksonis (1913 m. spalio 23 d. Ricieliuose, Liškiavos valsčius – 1944 m. balandžio 5 d. Kaune) – sovietinis partizanas-pogrindininkas, Sovietų Sąjungos didvyris.

Biografija 
Tarnavo Lietuvos kariuomenėje. Mokydamasis Kauno ekonomikos mokykloje, 1936 m. įstojo į LKJS. 1940–1941 m. dirbo komjaunimo darbą, buvo LLKJS Kauno miesto komiteto narys. Prasidėjus Vokietijos-SSRS karui pasitraukė į Rusijos gilumą. 1942 m. kandidatas į VKP(b) narius. 1942 m. mokėsi Vakarų fronto specialios paskirties (radistų) mokykloje prie VKP(b) CK. 

1943 m. vasarą buvo permestas į vokiečių okupuotą Lietuvos teritoriją diversiniam darbui. Savo radijo stotį „Tiesos balsas“ įkūrė pačiame Kauno centre, prie geležinkelio stoties, pranešinėjo Raudonosios armijos vadovybei apie traukinių sąstatų judėjimą. Keletą kartų išvengė suėmimo, keitė dislokacijos vietas. 1944 m. balandžio mėn. pradžioje policija susekė radijo stotį, apsupo namą, kuriame J. Aleksonis slapstėsi. Įvyko susišaudymas. J. Aleksonis, nenorėdamas pasiduoti į nelaisvę, nusišovė. 

1958 m. liepos 1 d. SSRS AT prezidiumo įsaku J. Aleksoniui suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Apdovanotas Lenino ordinu.

Atminimo įamžinimas 
 Jo vardu buvo pavadintas jūrinis laivas
 1963 m. spalio 21 d. J. Aleksonio vardu pavadinta vidurinė mokykla Kaune (dab. Kauno Saulės gimnazija) 
 1969 m. išleistas pašto ženklas

Šaltiniai 

Tarybų Sąjungos didvyriai
Čašnikai

Čašnikai () – miestas prie Dauguvos kairiojo intako Ūlos upės, Vitebsko sritis, Baltarusija, Čašnikų rajono centras. 10 000 gyventojų (2002 m.).

Istorija 
Čašnikai minimi 1504 m., priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1558 m. Ivanas rūstusis užgrobtame dešiniajame upės krante pastatė tvirtovę, ji nugriauta 1968 m. 1564 m. Čašnikų mūšyje Mikalojus Radvila Rudasis ir Grigalius Chodkevičius sumušė rusų kariuomenę, žuvo jos vadas Petras Šuiskis. 1567 m. liepos 20 d. antrajame Čašnikų mūšyje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė, kuriai vadovavo Braslavo vaivada Romanas Sanguška dar kartą sumušo rusus.

Nuo 1793 m. Čašnikai priklausė Rusijos imperijai, 1919–1924 m. – Rusijos TSR, nuo 1924 m. priklauso Baltarusijai. Miesto teises gavo 1791 m., pakartotinai – 1966 m.

Ekonomika 
Pro Čašnikus eina geležinkelis Lepelis-Orša. Išplėtota medžio, linų apdirbimo, popieriaus, maisto pramonė, durpių briketų gamyba.

Gyventojai

Šaltiniai 

Vitebsko srities miestai
Čašnikų rajono gyvenvietės
Čavusai

Čavusai (arba Čiausai; , ) – miestas apie 80 km į rytus nuo Mogiliavo, Mogiliavo sritis, Baltarusija, Čavusų rajono centras.

Istorija 
Čavusai istorijos šaltiniuose minimi 1634 m., Magdeburgo teisės nuo 1634 m., miesto teisės nuo 1777 m.

Ekonomika 
Išplėtota tekstilės (linų apdirbimo), statybinių medžiagų (gelžbetonio gaminių), maisto (daržovių džiovinimo, pieno) pramonė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Mogiliavo srities miestai
Davyd Haradokas

Davyd Haradokas (arba David Gorodokas; , ) – miestas apie 75 km į šiaurę nuo Pinsko, prie Horynės upės, Stolino rajonas, Bresto sritis, Baltarusija. Maisto pramonė, metalo apdirbimas. Medinė Šv. Jurgio cerkvė (XVII a. antroji pusė, perstatyta 1724 m.).

Istorija 
Miesto centre išliko pylimu apjuostas piliakalnis, kurį 1937–1938 m. tyrinėjo R. Jakimovičius, 1967 m. – P. Lysenka. Rasta XII a. ręstinių gyventojų būstų, medinės cerkvės ir medinio grindinio liekanų, medžio, kaulo, geležies, stiklo dirbinių, molinių indų šukių. Piliakalnio papėdėje yra XII a.-XIV a. gyvenvietės liekanų, prie miesto – I a.-V a. kapinynas.

Miestas pradėjo kurtis XI a. pabaigoje – XII a. pradžioje Harynės dešiniajame krante, aplink piliakalnį, nuo XIV a. minimas rašytiniuose šaltiniuose. XII a. priklausė Vladimiro-Suzdalės kunigaikštystei, XIII a. valdė totoriai, XIV a. pradžioje Lietuvos didysis kunigaikštis Vytenis prijungė prie Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės. Vytauto Didžiojo laikais pastatyta pilis, kuri stovėjo iki XVIII a. XIV a. pabaigoje – XVI a. Davyd Haradoko kunigaikštystės centras. 1522 m. atiteko karalienei Bonai Sforcai, 1558 m. – Radvilų giminei. 1581 m. suteiktos Magdeburgo teisės. 1793–1917 m. Davyd Haradokas priklausė Rusijos imperijai, nuo 1796 m. Minsko gubernijai, 1921–1939 m. – Lenkijai, nuo 1939 m. – Baltarusijai, 1940 m. gavo miesto teises.

Gyventojai

Šaltiniai 

Bresto srities miestai
Dimanovas

Dimanovas (, ) – gyvenvietė prie plento Vitebskas-Orša, 12 km į pietryčius nuo Vitebsko, Vitebsko rajonas, Vitebsko sritis, Baltarusija.

Istorija 
XIX a. pabaigoje Dimanovo dvaro žemės dalį susidėję nupirko grupė Rytų Lietuvos lietuvių, ją išsidalijo ir įkūrė savo ūkius. 1928–1938 m. čia veikė internatinė mokykla, vienintelė tokia lietuvių mokykla TSRS, 1928–1933 m. septynmetė, vadinta Dimanovos lietuvių kolektyvininkų jaunimo mokykla, 1933–1936 m. aštuonmetė, 1936–1938 m. Z. Angariečio vidurinė mokykla. Turėjo 45 ha pagalbinį ūkį. 1936 m. mokėsi 173 mokiniai iš visos TSRS. Mokyklai vadovavo V. Kopka, N. Šukys, B. Juškevičius, J. Zakarauskas, P. Svotelis. Daugelis mokytojų per stalinines represijas buvo suimti, apkaltinti tėvynės išdavimu ir sušaudyti.

Šaltiniai 

Vitebsko rajono gyvenvietės
Ežeronys

Ežeronys () – kaimas prie Baltojo ežero, apie 25 km į rytus nuo Gardino, Gardino rajonas, Baltarusija. Apylinkės ir kolūkio centras.

Istorija 
Iki 1795 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, vėliau Rusijos imperijai, 1921–1939 m. Lenkijai, nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. Pirmą kartą paminėti 1398 m. kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo dvaras. XV a. – XVII a. valsčiaus centras. Nuo 1518 m. minimi kaip Gardino apskrities miestelis. 1568 m. gavo savaitinio turgaus privilegiją. 1641 m. Lietuvos karališkųjų girių aprašyme minima Ežeronių giria, plytinti į šiaurės vakarus nuo Ežeronių, garsėjusi pavyzdine tvarka. 1679 m. pastatyta pirmoji medinė Dievo Motinos rožinio bažnyčia, 1865 m. paversta cerkve. 1926 m. pastatyta nauja bažnyčia.

Valdant Stanislovui Augustui ir vėlesniems savininkams bajorams Valickiams, Ežeronys garsėjo kaip pavyzdingai tvarkomas ūkis, turėjo didelę meno kolekciją ir mokslo leidinių biblioteką. Nuo XVIII a. veikė mokykla. Pagal 1920 m. Lietuvos-Tarybų Rusijos taikos sutartį Ežeronys turėjo tekti Lietuvai. Pagal 1921 m. Hymanso projektą pro Ežeronis turėjo eiti Lietuvos-Lenkijos siena. 1939 m. Ežeronyse gyveno apie 1000 žmonių, pusė jų – žydai.

Yra vidurinė mokykla, mokykla-internatas, vaistinė, kultūros namai. Viešpaties Žengimo į dangų cerkvė, pastatyta XX a. pradžioje, 1863 m. sukilimo dalyvių kapai, senos katalikų kapinės.

Istorinių vaizdų galerija

Gyventojai

Lietuviai 
Iki XIX a. vidurio Ežeronys buvo lietuvių etnografinio ploto paribyje. Daugelis gyventojų subaltarusėjo, tačiau dar Lenkijos valdymo metais ir vėliau per vokiečių okupaciją bandyta kurti lietuvių mokyklą, veikė lietuvių saviveiklos kolektyvai, prenumeruoti lietuviški laikraščiai. 1959 m. išsklaidžius nemažą lietuvišką Azierkų kaimą Pervalko apylinkėje dalis jo gyventojų lietuvių apsigyveno Ežeronyse.

Šaltiniai

Nuorodos 
 мяст Азёры

Gardino rajono gyvenvietės
Gajūnai

Gajūnai – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 14 km nuo Papilio.

Istorija 

Anksčiau minimas Gajūnų dvaras.

Gyventojai

Šaltiniai 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Jiesia (Kaunas)

Jiesia – Kauno miesto teritorija, esanti miesto pietuose, į rytus nuo Birutės. Išsidėsčiusi Nemuno kairiajame krante ties Jiesios žiotimis. Stūkso Jiesios piliakalnis (Napoleono kalnas), yra Jiesios tiltas (pastatytas 1936 m., rekonstruotas 2011 m.), buvusi Jiesios plytinė.

Etimologija 

Vietovės pavadinimas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Jiesios upės (kairysis Nemuno intakas) vardo.

Istorija 

Užklupus 1812 m. karui, kurio metu Napoleono armija ties Kaunu kėlėsi per Nemuną, miestas buvo nuniokotas net du kartus. Iš pradžių Napoleonas apsistojo birželio 23 d. Aleksote, tuomet ištyrinėjo kur geriausia bus perkelti kariuomenę per upę, ir birželio 25 d. maždaug ties Aukštąja Panemune per tris plūduriuojančius tiltus perkelė savo armiją į Žemuosiuose Šančiuose esančią lygumą. Pasakojama, kad kariaunos perkėlimą jis stebėjęs prie Jiesios žiočių, nuo Jiesios piliakalnio, vėliau imto vadinti Napoleono kalnu.

1959 m. rugsėjo 30 d. Jiesios kalkinė prijungta prie Kauno miesto.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Kauno miesto teritorijos