joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Cenzūra

Cenzūra ( < censeo – vertinu) –  spaudos ir kitų visuomenės informavimo priemonių leidybos ir jų platinimo kontrolė, įvertinimas, pakeitimas arba atmetimas pagal tam tikras ideologines dogmas ir nuostatas.

Cenzūra skirstoma pagal kontrolės būdą ir pagal kontroliuojančio organo priklausomybę. Pagal pirmąjį požymį ji gali būti išankstinė (prevencinė), taikoma dar neišspausdintiems leidiniams, ir paskesnioji (represinė) – bausmės už išspausdintus darbus. Pagal antrąjį požymį skiriama valstybinė (bendroji, karinė) bei bažnytinė cenzūra.

Cenzūra būdinga totalitariniams režimams, siekiantiems kontroliuoti informaciją, patenkančią piliečiams per masinio informavimo priemones. Cenzūrą Tarybų Sąjungoje atliko ištikimi režimui, apmokyti, surišti su saugumu asmenys, kurie tikrino tekstų atitikimą ideologinėms komunistinėms dogmoms bei nuostatoms, atmesdavo ar keisdavo netinkamas vietas arba net blokuodavo neįtinkančių tekstų autorius. Įstaiga, atlikdavusi knygų leidybos kontrolę komunistinėje Lietuvoje, vadinosi Glavlitas. Tokio tipo redagavimas paskatino atsirasti pogrindinę spaudą – vadinamąją savilaidą arba samizdatą.

Cenzūros tipai 
 Moralinė cenzūra, kuomet kontroliuojama moralinių normų neatitinkanti medžiaga (pornografija, keiksmažodžiai, smurto scenos, vulgari kalba, kiti tabu)
 Karinė cenzūra, kuomet kontroliuojama informacija apie taktines, žvalgybines paslaptis.
 Politinė cenzūra, kuomet kontroliuojama neigiama informacija apie valdžią, neleidžiama reikšti opozicinės nuomonės.
 Religinė cenzūra, kuomet kontroliuojama informacija, neatitinkanti religijos dogmų, prieštaraujanti, kitaip interpretuojanti ar neigianti religiją
 Korporacinė cenzūra, kuomet kontroliuojama informacija apie prekybines paslaptis, korporacijų neigiamus ekonominius rodiklius.

Žiniasklaidos teisė
Glavlitas

Glavlitas (, ГУОГТП (ГУОТ)) – cenzūros įstaiga, Vyriausioji valdyba literatūros ir meno reikalams, įsteigta 1922 m. Rusijoje, kontroliavo ir cenzūravo beveik visas Rusijos, o vėliau ir TSRS kultūrinio gyvenimo sritis.

Pavadinimų kaita 
 1922: Главное управление по делам литературы и издательств при Наркомате просвещения РСФСР
 1946: Управление по охране военных и государственных тайн в печати при СМ СССР
 1953: Главное управление по охране военных и государственных тайн в печати при СМ СССР
 1966: Главное управление по охране государственных тайн в печати при СМ СССР

Veikla 
Glavlito veikla buvo aktyviausia 4-ąjį dešimtmetį. Bibliotekoms Glavlitas išsiuntė raštus, kuriuose nurodyta, jog būtina iš bibliotekų fondų pašalinti politiškai kenksmingą literatūrą. Pradėta aktyviai šalinti literatūrą, kurioje minimi „liaudies priešai“ – Levas Trockis, Grigorijus Zinovjevas, Levas Kamenevas. 1937 m. iš bibliotekų fondų išimami Nikolajaus Gogolio, Fiodoro Dostojevskio, Nikolajaus Leskovo, Levo Tolstojaus, Michailo Lermontovo kūriniai. Cenzūros persekiojimai neaplenkė ir religijos srities. Viešųjų bibliotekų fondai buvo „valomi“ nuo religinio turinio knygų ir žurnalų.

1937–1938 m. iš 144 centriniame Glavlito aparate dirbusių žmonių buvo areštuoti 44 darbuotojai. 1938–1939 m. Glavlitas išleido 199 įsakus, kuriais buvo uždrausti 1860 autorių veikalai. Visoje šalyje iš knygų prekybos tinklo ir bibliotekų fondų išimti 24 138 799 leidinių egzemplioriai.

4-to dešimtmečio pabaigoje represijos, kurias vykdė Glavlitas, susilpnėjo. Iš pradžių patriotizmą žadinę rašytojai buvo persekiojami, o Antrojo pasaulinio karo išvakarėse patriotizmas tapo pripažinta ideologija. 4-ajame dešimtmetyje Glavlitas turėjo didžiulę įtaką ne tik bibliotekų fondų komplektavimo politikai, bet ir visam kultūriniam Rusijos gyvenimui.

Uždaryta 1991 m. spalio 25 d.

Institucijos
Leidyba
TSRS kultūra
James Callaghan

Džeimsas Kalagenas (, 1912 m. kovo 12 d. – 2005 m. kovo 25 d.) – Didžiosios Britanijos politinis veikėjas.

Biografija 

1929 m. baigęs mokyklą, dirbo klerku valstybinėje mokesčių valdyboje. Nuo 1931 m. Didžiosios Britanijos Leiboristų partijos narys, nuo 1936 m. profsąjungų veikėjas.

Antrajame pasauliniame kare 1940–1945 m. savanoriu tarnavo kariniame jūrų laivyne (tėvas – buvęs jūrų puskarininkis). 1945–1987 m. parlamento narys, 1947–1950 m. parlamentinis transporto ministerijos, 1950–1951 m. Admiraliteto sekretorius.

1951–1964 m. leiboristų šešėlinių kabinetų narys. 1964–1967 m. finansų, 1967–1970 m. vidaus reikalų, 1974–1976 m. užsienio reikalų ir Sandraugos reikalų ministras. 1970–1974 m. dirbo Velso komercinio banko direktoriumi.

1973–1976 m. leiboristų partijos pirmininkas, 1976–1980 m. partijos lyderis. Nuo 1980 m. spalio 15 d. partijos vadovybės narys.

Nuo 1976 m. balandžio 5 d. iki 1979 m. gegužės 4 d. Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas. 1979–1980 m. Parlamento opozicijos lyderis. 1983–1987 m. Didžiosios Britanijos parlamento Lordų rūmų tėvas.

Jungtinės Karalystės premjerai
Jungtinės Karalystės finansų ministrai
Jungtinės Karalystės vidaus reikalų ministrai
Jungtinės Karalystės užsienio reikalų ministrai
Profsąjungų aktyvistai
Alvydas Katinas

Alvydas Katinas (g. 1960 m. sausio 29 d. Utenoje) – lietuvių kalbos mokytojas, savivaldybininkas, Lietuvos ir Utenos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1978 m. baigė Utenos 2-ąją vidurinę mokyklą, 1982 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, kur įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo specialybę.

1982–1987 m. Leliūnų vidurinės mokyklos užklasinio darbo organizatorius. 1987–1988 m. Utenos rajono Kultūros skyriaus vedėjas. 1989–1990 m. LKP Utenos rajono komiteto ideologijos skyriaus vedėjas.

1991–1993 m. valstybinės įmonės „Mėsa“ apsaugos ir kontrolės skyriaus kontrolierius. 1994–1995 m. dirbo UAB „Avokada“. 1995–1997 m. Utenos apskrities administracijos kalbos tvarkytojas ir atstovas spaudai. 1997–1999 m. individualios įmonės „Aljukva“ savininkas. 2000–2001 m. Utenos jaunimo mokyklos direktorius. 2001–2003 m. Utenos rajono savivaldybės mero pavaduotojas, 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Utenos rajono savivaldybės meras.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos Utenos rajono skyriaus narys, nuo 2001 m. LSDP tarybos narys, Utenos skyriaus pirmininkas.

1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys. 

Nuo 1986 m. Literatų klubo „Verdenė“ narys, nuo 2011 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Eilėraščiai spausdinti mokytojų poezijos rinktinėje „Pabūk džiaugsmu“, rinktinėje „Taip tyliai tyliai“ (111 meilės eilėraščių), Utenos literatų kūrybos almanache „Verdenė“, dainų tekstai – rinktinėje „Širdies melodija tyli“.

Sesuo poetė Regina Katinaitė-Lumpickienė. Žmona Daiva, duktė Vaiva.

2015 m. lapkričio 3 d. A. Katinas 2 mėnesiams nušalintas iš mero pareigų dėl įtarimų kyšininkavimu.

Bibliografija 
 Sienos iš vėjo, eilėraščiai, 2006 m.
 Nugalėję lygumas, 2011 m.
 Vaikšto vienas, 2015 m.

Įvertinimas 
 Utenos rajono meno ir kultūros premija.

Šaltiniai 

Utenos merai
Utenos politikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokyklų direktoriai
Lietuvos poetai
Vytautas Kauneckas

Vytautas Kauneckas (1908 m. spalio 12 d. Rygoje, Latvija – 1993 m. rugsėjo 18 d. Vilniuje) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas, vertėjas.

Biografija 
1922 m. įstojo į Raseinių gimnaziją, dalyvavo „Atžalos“ kuopelės veikloje, buvo jos pirmininku, už tai suimtas. 1928 m. jaunimo sąjungos „Žiežirba“ narys. 1928 m. eksternu baigė Raseinių gimnaziją, bet vėl suimtas už antivalstybinę veiklą. Iš kalėjimo pabėgo į Tilžę, vėliau – į Berlyną, kur jį šelpė Vokietijos socialdemokratų partijos CK sekretorius G. Šmidtas. 1930 m. Lietuvos socialdemokratų partijos organizacijos užsienyje konferencijoje išrinktas šios organizacijos sekretoriumi. 1930 m. dirbo laikraščio „Kova“ redakcijoje Berlyne, studijavo politinę ekonomiją Berlyno universitete, dalyvavo socialistinės studentų organizacijos, kurios pirmininku buvo Vilis Brandtas, veikloje. 1933 m. sausio mėn. į valdžią atėjus Hitleriui, per Šveicariją išvyko į Prancūziją, Paryžiaus universitete studijavo prancūzų literatūrą, dirbo radijo dirbtuvėse, rašė laikraščiui „Lietuvos žinios“, Čikagos laikraščiui „Naujienos“, dalyvavo rusų socialdemokratų veikloje.

1940 m. balandžio 20 d. grįžo į Lietuvą ir buvo suimtas. Prasidėjus sovietų okupacijai, paleistas, 1940–1941 m. dirbo naujienų agentūroje ELTA, paskirtas TASS‘o skyriaus vedėju. Antrojo pasaulinio karo metais slėpė pabėgusius iš Kauno geto žydus. Nuo 1945 m. dirbo Valstybinėje grožinės literatūros leidykloje Kaune.  1948 m. vasario 12 d. NKVD suimtas už ryšius su pogrindžiu ir nuteistas 10 metų. Iki 1955 m. kalintas Sibiro lageriuose Norilske, bendravo su rusų socialdemokratais. 1953 m. birželio 23 d. kalinių maišto metu sužeistas, po dvejų metų gydymo lagerių ligoninėse paleistas. Grįžęs į Lietuvą dirbo vertėju leidykloje „Vaga“, vertė iš prancūzų, rusų kalbų. 1989 m. spalio mėn. reabilituotas. Parašė atsiminimų apie lagerį, rašytoją Kazį Borutą.

Bibliografija 
Iš prancūzų kalbos išvertė:
 Onorė de Balzakas. „Šuanai, arba Bretanė 1799 metais“, 1958 m. 
 Antuanas de Sent Egziuperi. „Mažasis princas“, 1959 m.; 8 leidimas 2005 m.
 Andrė Morua. „Aleksandro Flemingo gyvenimas“, 1964 m.; „Trys Diuma“, 1965 m.
 Aleksandras Diuma. „Dama su kamelijomis“
 Anri Periušo. „Sezano gyvenimas“, 1967 m.; „Gogeno gyvenimas“, 1969 m.; „Renuaro gyvenimas“; 1971 m.; „Mane gyvenimas“, 1973 m.; „Tuluz-Lotreko gyvenimas“, 1974 m.; „Sera gyvenimas“, 1975 m.; „Van Gogo gyvenimas“, 1978 m.
 Romenas Rolanas. „Hendelis“, 1983 m.

Šaltiniai 

Lietuvos rezistentai
Lietuvos vertėjai
Polockas

Polockas – miestas šiaurės Baltarusijoje; rajono centras. Išsidėstęs prie Dauguvos upės prie vietos, kur į ją įteka Polota (nulėmusi miesto vardą). Kartu su Novopolocku sudaro didelį geležinkelio mazgą ir pramonės centrą, čia išvystyta naftos apdirbimo, stiklo, medienos, maisto pramonė. Yra pedagoginis institutas.

Istorija 

Pirmą kartą paminėtas 862 metais. 1498 m. Polockui suteiktos miesto – Magdeburgo teisės. Nuo 1507 m. iki 1772 m. Polockas buvo Lietuvos didžiosios kunigaikštystės Polocko vaivadijos sostinė. 1518 m. maskvėnų kariuomenė nesėkmingai bandė užimti miestą. Tai 1563 m. Livonijos karo metu pavyko padaryti Rusijos carui Ivanui IV. 1564 m. LDK kariuomenė nesėkmingai bandė grąžinti miestą. 1579 m. miestas grąžintas Lietuvos didžiajai kunigaikštystei. Po pirmojo ATR padalijimo Polockas atiteko Rusijos imperijoje sudėtyje. 1812 m. netoli miesto vyko mūšiai tarp prancūzų ir rusų. 1924 m. Polockas atiteko Balarusijos TSR. Antrojo pasaulinio karo metu Polocką okupavo nacistinė Vokietija. Mieste veikė getas.

Žymūs žmonės 
 Pranciškus Skorina (1490–1551) – pirmosios spausdintos knygos Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje (1517 m., Vilnius) leidėjas. Gimė Polocke.

Sportas 
 FK Polockas
 „Spartako“ stadionas, kurio talpa 5 tūkst. žiūrovų.

Galerija

Išnašos

Nuorodos 
 Miesto svetainė (baltarusių k.)

Vitebsko srities miestai
Polocko rajono gyvenvietės
Mineralinis vanduo

Mineralinis vanduo – natūraliai susiformavęs vanduo, kuriame yra ištirpusių mineralinių medžiagų. Dėl jų jis skiriasi savo skoniu ir gali turėti gydomųjų savybių.

Jau seniausiais žmonijos gyvavimo laikais mineralinis vanduo buvo naudojamas gydymo tikslams. Juo gydydavo įvairiausius susirgimus, žaizdas.

Mineralinio vandens klasifikacija 
Pagal cheminę sudėtį ir fizikines savybes viso pasaulio mineralinis vanduo gali būti klasifikuojamas taip:

Mineralinio vandens suvartojimas 2003 m.

Lietuviškas mineralinis vanduo 

Lietuviški mineraliniai vandenys:

Nuorodos 
 Mineralinis vanduo įvairiose šalyse (anglų k.) 
 Vytautas (natūralus mineralinis vanduo)

Geriamasis vanduo
Mineralinis vanduo
John Lennon

John Winston Lennon (Džonas Lenonas; 1940 m. spalio 9 d. – 1980 m. gruodžio 8 d.) – gitaristas, dainų kūrėjas, poetas, vokalistas, humoristas, politikos aktyvistas, aktorius. Vienas iš keturių grupės „The Beatles“ narių. Parašė daug itin garsių dainų, tarp kurių „Strawberry Fields Forever“, „In My Life“, „Help“, „All You Need is Love“, „Come Together“. Džonas visuomet buvo laikomas grupės lyderiu. 

2002 m. BBC surengus balsavimą siekiant išsiaiškinti 100 garsiausių britų, visuomenės balsavime Džonas Lenonas užėmė aštuntąją vietą. Žurnalo „Rolling Stone“ geriausių visų laikų atlikėjų sąraše Džonas Lenonas užėmė 5-ą vietą, o „Visų laikų penkiasdešimties geriausiųjų atlikėjų“ sąraše „The Beatles“ užėmė pirmąją vietą.

Džonas Lenonas ir Joko Ono taip pat yra žinomi kaip idėjininkai, visuomenininkai ir aktyvistai, kultūrinių projektų rėmėjai. Yra finansavę 1 milijono JAV dolerių vertės Alejandro Jodorowsky režisuotą filmą „The Holy Mountain“. Džonas Lenonas laikomas vienu įtakingiausių XX amžiaus muzikantu ir dainų kūrėju.

Biografija 
Gimė Liverpulyje, Anglijoje. 

1957 m. septyniolikmetis Džonas Lenonas su keliais draugais iš mokyklos įkūrė mėgėjišką skiffle grupę. Jie grojo vakarėliuose, mokyklos šokiuose, kino teatruose ir skiffle konkursuose. Tais pačiais metais Lenonas sutiko Polą Makartnį ir po kelių dienų priėmė jį į grupę. Vėliau prisijungė Džordžas Harisonas ir Ringo Staras. Grupės gyvavimo pradžioje pavadinimas ir sudėtis nuolat kito.

1969 m., iširus „The Beatles“, kartu su Joko Ono tęsė solinę karjerą. 1969 m. balandį pasikeitė vardą į John Ono Lennon. 1980 m. gruodžio 8 d. Džoną Lenoną, prie pat jo namų Niujorke nušovė gerbėjas M. D. Čapmanas, anksčiau tą patį vakarą, iš Džono Lenono gavęs autografą. Džono Lenono mirtis paveikė milijonus žmonių visame pasaulyje. 1980 m. gruodžio 14 d., milijonai fanų visame pasaulyje Džoną Lenoną pagerbė tylos minute.

Diskografija 

 Unfinished Music No.1: Two Virgins (1968)
 Unfinished Music No.2: Life with the Lions (1969)
 Wedding Album (1969)
 Live Peace In Toronto (1969)
 John Lennon/Plastic Ono Band (1970)
 Imagine (1971)
 Some Time in New York City (1972)
 Mind Games (1973)
 Walls and Bridges (1974)
 Rock 'n' Roll (1975)
 Double Fantasy (1980)
 Milk and Honey (1984)
 Live In New York City  (1986)
 Menlove Ave. (1986)

Išnašos

Nuorodos 

 

Lenonas, Džonas
Jungtinės Karalystės kompozitoriai
Robertas Javtokas

Robertas Javtokas (g. 1980 m. kovo 20 d. Šiauliuose) – karjerą baigęs krepšinininkas, vidurio puolėjas. Šiuo metu eina Kauno „Žalgirio“ sporto direktoriaus pareigas.

2010 m. liepos 15 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Valensijos „Power Electronics“ klubu. 2011 m. birželio 6 d. sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė dvejų metų kontraktą, su galimybę jį pratęsti dar vieneriems metams, su Kauno „Žalgirio“ klubu.

2001 metais pakartojo pasaulio dėjimo į krepšį rekordą, įdėjęs kamuolį į 3,65 m aukštyje iškeltą krepšį.

2002 metų gegužės 1 dieną R. Javtokas, važiuodamas sportiniu motociklu, pateko į avariją ir patyrė rimtą traumą dėl kurios praleido 2002–2003 metų sezoną. Į krepšinį grįžo 2003–2004 metų sezono pradžioje. 2006 metų Pasaulio krepšinio čempionate Japonijoje su rinktine užėmė 7 vietą.

Po 2016 m. vasaros olimpinių žaidynių ketvirtfinalio rungtynių pareiškė baigęs karjerą Lietuvos rinktinėje.

2017 metais, po laimėto LKL finalo, oficialiai baigė savo profesionalaus krepšininko karjerą ir tapo Kauno „Žalgirio“ sporto vadybininku.

Vedęs, žmona Vilma.

Pasiekimai 
 2000 m. NEBL vicečempionas
 2000, 2002, 2006, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 m. LKL čempionas
 2001 m. LKL metų naujokas
 2002 m. LKL Visų žvaigždžių rungtynių naudingiausias krepšininkas
 2002 m. Geriausiai besiginantis LKL žaidėjas
 2002 m. NEBL čempionas
 2003 m. Čempionų taurės Šiaurės konferencijos antrosios vietos laimėtojas
 2001, 2003, 2004, 2005 m. LKL vicečempionas
 2005 m. BBL vicečempionas
 2005 m. ULEB taurės laimėtojas
 2005 m. Naudingiausias ULEB taurės finalinių rungtynių žaidėjas
 2006 m. BBL čempionas
 2007 m. Graikijos Taurės laimėtojas
 2007 m. Eurolygos čempionas
 2007 m. Graikijos lygos čempionas
 2010 m. Pasaulio krepšinio čempionatas (Turkija), Bronzos medalis
 2013, 2015 m. Europos krepšinio čempionato sidabro medalio laimėtojas
 2017 m. Karaliaus Mindaugo taurės čempionas

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai

Nuorodos 
 Robertas Javtokas

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos olimpiečiai
Šveicarija (Jonava)

Šveicarija – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo kelio . Šveicarijos seniūnijos centras, Šveicarijos ir Barborlaukio seniūnaitijos. Veikia Šveicarijos progimnazija, biblioteka, pašto skyrius (LT-55041), Šveicarijos koplyčia, priklausanti Jonavos Šv. apaštalo Jokūbo parapijai. Veikia bendruomenė. Yra sporto centras, vaikų lopšelis darželis „Voveraitė“, kultūros namai (su sale pasirodymams, šarvojimams). Čia įsikūręs Jonavos krašto muziejaus tautodailės ir amatų centras. Yra Šveicarijos tvenkinys, vasarą mėgstamas poilsiautojų, teka Varpė. Piečiau kaimo yra Barborlaukio dvaras.

Etimologija 

Manoma, kad pavadinimas yra sugalvotas kažkurio vietos dvarininko, kuriam, kadaise keliaujant po Europą, labiausiai įsiminė Šveicarijos valstybė, todėl jis nusprendė pavadinti gyvenvietę Šveicarijos vardu.

Istorija 

Šveicarijos kaimas minimas nuo XVIII a., XX a. tarpukariu minimas Šveicarijos dvaras.

Sovietmečiu buvo apylinkės centras, tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1979 m. prie Šveicarijos prijungtas Aleksandrinės kaimas (33 gyv.).

2011 m. patvirtintas Šveicarijos herbas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Šveicarijos dvare gyveno ir kūrė pulkininkas, literatas, bei aktorius Kazys Alyta (1881–1942);
 tautodailininkas Vytautas Mikštas, vienintelis audėjas vyras Lietuvoje. Žymiausi tautodailininko darbai: išaustas Lietuvos himnas, LR prezidentės D. Grybauskaitės portretas ir kiti darbai.

Galerija

Šaltiniai
Viktoras Kovšovas

Viktoras Kovšovas (g. 1957 m. rugpjūčio 22 d. Priekulėje, Klaipėdos raj.) – pedagogas, Lietuvos ir Tauragės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1964–1975 m. mokėsi Priekulės vidurinėje mokykloje, 1979 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, istorijos mokytojas.

1979 m. Kapsuko tarybinio ūkio technikumo dėstytojas. 1979–1981 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1981 m. – Klaipėdos profesinės technikos mokyklos Nr. 41, 1982–1988 m. – Tauragės politechnikumo dėstytojas. 1988 m. – LKP Tauragės rajono komiteto instruktorius, sekretorius.

1993–1995 m. Seimo nario padėjėjas. 1995–1997 m. ir 2003–2011 m. Vyriausybės atstovas Tauragės apskrityje.

1997–2000 m. Tauragės M. Mažvydo vidurinės mokyklos geografijos mokytojas. 2000 m. Tauragės rajono savivaldybės kultūros centro Kultūros paveldo vyr. specialistas. 2000–2003 m. Tauragės rajono savivaldybės meras. Nuo 2011 m. Tauragės krašto muziejaus direktoriaus pavaduotojas.

1995 m. kovo – gegužės mėn., 1997–2003 m., 2011 m. ir nuo 2019 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narys. 

1991–1992 m. – LDDP Tauragės raj. pirmininko pavaduotojas, nuo 1992 m. – pirmininkas, 1993–1995 m. – LDDP tarybos pirmininko pavaduotojas. Nuo 2001 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos Tauragės skyriaus narys, LSDP tarybos narys, 2001–2003 m. – Tauragės skyriaus pirmininkas.

Šaltiniai 

Tauragės politikai
Tauragės merai
Lietuvos pedagogai
Kęstutis Kriščiūnas (1969)

Kęstutis Kriščiūnas (g. 1969 m. rugsėjo 24 d. Kaune) – politologas, Lietuvos ir Kauno miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1987 m. baigė Kauno 27–ąją vidurinę mokyklą ir Kauno dailės mokyklą, 1993 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultetą, miškų ūkio inžinierius. 1997 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė politologijos studijas.

1987–1988 m. Kauno meninio apipavidalinimo dirbtuvių dailininkas, 1993–1997 m. Kauno medžio apdirbimo kombinato tiekėjas. 1997–1998 m. Kauno apskrities viršininko administracijos Žemės ūkio skyriaus specialistas, ekonomikos ir verslo skyriaus vyr. specialistas. 1998–2000 m. UAB „Stora Enso Packaging“ rinkodaros ir pardavimo vadybininkas.

2000–2004 m. Seimo narys. 2004 m. deleguotas Europos Parlamento narys. Nuo 2005 m. Krašto apsaugos ministro patarėjas, 2008–2011 m. UAB „Kauno vandenys“ generalinio direktoriaus padėjėjas, 2011–2012 m. Kauno miesto savivaldybės mero pavaduotojas.

1992 m. Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjungos (LSDJS) narys, Kauno skyriaus pirmininkas, 2000–2004 m. LSDJS pirmininkas, Tarptautinės jaunųjų socialistų sąjungos narys.

Nuo 1994 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1994–2000 m. – Kauno skyriaus atsakingasis sekretorius, nuo 1999 m. – LSDP tarybos narys, programos komisijos narys. 2004 m. – Europos socialistų partijos narys.

2003 m. ir 2005–2007 m., 2007–2011 m.  ir 2011 m. 2007–2011 m. ir 2011–2015 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 

Žmona Alisa, vaikai Dovilas, Vilnė, Kintė.

Šaltiniai 

Kauno politikai
Seimo nariai
Lietuvos miškų inžinieriai
Alaušai (Utena)

Alaušai – kaimas šiauriniame Alaušo ežero krante, Utenos rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Užpalių. Seniūnaitijos centras. Kaimo turizmo sodyba.

Istorija 

Apie 1830 metus į šiaurinę Alaušo ežero pusę buvo atkelti (arba atsikėlė) daug naujakurių, kuriems skirta žemės nuosavybės teise. Nuo tada Užpalių dvaro atsirado sąrašuose Alaušų kaimas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Muay Thai

Muay Thai, (tai. มวยไทย) – kovos menas, išsivystęs apie 1600 m. Siame (dabartinis Tailandas) šios šalies kariams ginant savo žemę nuo užkariautojų. Vėliau, geriausius karius atrenkant kovoms prieš kaimyninių šalių karius, Muay Thai išsivystė kaip sporto šaka. Jo iki šiol yra mokoma Tailando armijoje.

Muay Thai kovos vyksta grojant muzikai. Prieš kiekvieną kovą sportininkas atlieka ritualinį šokį Ram Muay, kurio metu dėkoja mokytojui, tėvams ir dievams, suteikusiems galimybę kautis ringe.

Istorija 
Rašytiniuose šaltiniuose Muay Thai pirmą kartą paminėtas apie 1560 m. Tailando kariai tada buvo mokomi kovoti ne tik su ginklu rankose, bet ir, jo netekus, be ginklo. Suklestėjimo viršūnę Muay Thai pasiekė XVIII a. pradžioje. Tuo metu Muay Thai varžybose nebūdavo jokių svorio kategorijų ar apribojimų, jokios taisyklės neegzistavo, kovos pasižymėjo ypatingu žiaurumu. Jos vykdavo bet kur: aikštėje, gatvėje, ant žolės ar žemės. Kova galėjo tęstis keletą valandų. Kovotojai apsivyniodavo rankas kanapių pluoštu, vėliau – odos raiščiais.

Muay Thai kaip sporto šaka pripažinta 1929 m. Tradiciniai rankas juosiantys diržai pakeisti europinio tipo pirštinėmis. Sportininkams kovos metu leidžiama dėvėti elastinius raiščius, kurie apsaugo čiurnos sąnarį, rankos apvyniojamos tvarsčiais, kurių ilgis 2,5 m., plotis 5 cm, privalomos dantų bei lytinių organų apsaugos, sportinės trumpikės ir leista tvarstytis kojas. Kova vyksta ringe 6 x 6 m.

Įvestos svorio kategorijos bei apribotasis kovos laikas iki 5 raundų po 3 min. Be teisėjo ringe atsirado dar 3 šoniniai teisėjai. Įvedus taisykles uždrausti imtynių elementai, smūgiai galva, smaugimai bei gulinčio varžovo atakavimai. Pergalė skiriama už nokautą, pagal taškus, varžovui pasidavus.

Europoje pirmieji Muay Thai kultivuoti pradėjo Nyderlandų sportininkai. Kitose pasaulio šalyse Tailando boksas populiariu tapo apie 1980 m. Šiuo metu sunku būtų rasti nors vieną pasaulio šalį, kurioje nebūtų kultivuojamas Muay Thai.

Į Lietuvą Muay Thai atkeliavo 1990 m. spalio 11 d. Klubas „Titanas” Kaune – pirmasis klubas šalyje, kuriame pradėtas treniruoti Muay Thai.

Muay Thai kaip ir daugelis kitų kovos menų yra ne vien sporto šaka, bet kartu ir gyvenimo būdas. Muay Thai praktikuojantys žmonės sustiprėja ne tik fiziškai, bet ir moraliai, emocionaliai.

Nuorodos 
 
 Muay tai istorija
 Muay Thai

Kovos menai
Tautinės imtynės
Tailando sportas
Plinkšės

Plinkšės – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, šiauriniame Plinkšių ežero krante. Seniūnaitijos centras. Veikia Plinkšių senelių globos namai (anksčiau Plinkšių pagrindinė mokykla), biblioteka, išlikę dvaro pastatų ansamblis ir parkas (XVIII a.): prie ežero stovi grafų Pliaterių rūmai (kultūros paminklas nuo 2008 m.; dabar čia veikia poilsio namai-viešbutis), išlikęs K. Pliaterio kapas.

Istorija 

Kaimas pirmą kartą minimas 1717 m.

Konstantino Pliaterio kapas 

Prie Plinkšių ežero išlikęs grafo Konstantino Pliaterio (1847–1899) kapas. Pasakojama, kad grafas buvęs palaidotas gretimame Švedkapyje, o naktį giminės slapčia jį išvežę į bendrą giminės kapavietę. Žmona to nežinojo ir pastatė paminklą, kuris buvo aptvertas tvorele, o kapavietė apsodinta medžiais. Priėjimas prie kapo iš abiejų pusių apsodintas eglėmis. Ant paminklo yra užrašas: “S.+P./KONSTANTY/HRABIA BROEL PLATER/27.Stycznia 1847-26.Sierpnia 1899”. Apačioje pasirašė paminklo autorius: „A. Volz, Riga“. Nuo paminklo nudaužtas kryžius. Antkapinėje plokštėje įrašų nėra.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 

 Apie Plinkšes 
 Nekomercinis Plinkšių tinklalapis, galerijos

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Latvijos socialdemokratų sąjunga

Latvijos socialdemokratų sąjunga (LSDS, Latvijas Sociāldemokrātu Savienība) – Latvijos kairioji politinė partija.

Istorija 
Įkurta 2002 m. kovo 24 d. Latvijos visuomenės namuose, iš Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos pasitraukusių kairiųjų pažiūrų Saeimo narių Egilo Baldzeno, Imanto Burvio, Janio Lėjos, Rišardo Lobanovskio ir Peterio Salkazanovo iniciatyva. Steigimo metu partijoje buvo 958 nariai.
2002 m. parlamento rinkimuose partiją lydėjo nesėkmė, tačiau 2005 m. savivaldybių rinkimuose gavo kelias vietas.

Struktūra 

Struktūra teritorinė, savivaldybėse ir Rygos miesto bei priemiesčių rajonuose veikia kuopos, jų veiklą koordinuoja rajonų ir miestų organizacijos. Jos renka aukščiausio partijos organo – Kongreso delegatus, kelia kandidatus į renkamus valstybės ir savivaldybių organus. Kongrese renkama 33 narių Dūma (taryba), kuri sudaro centrinius vykdomuosius organus, valdo partijos iždą, sudaro kandidatų į Saeimą sąrašą.

Pirmininkai 
 2002 m. – Egilas Baldzenas,
 2003 m. – Peteris Salkazanovas.

Nuorodos 
Oficiali svetainė

Latvijos partijos
Jonas Laužikas

Jonas Laužikas (1903 m. rugsėjo 23 d. Dūbliškiuose, Kupiškio valsčius – 1980 m. gruodžio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1917–1920 m. mokėsi Kupiškio mokykloje, 1920–1923 m. Panevėžio gimnazijoje, 1924 m. baigė Ukmergės gimnaziją. 1924–1927 m. Lietuvos universitete studijavo pedagogiką, filosofiją ir istoriją, kartu mokytojavo Pasvalio, Veiverių ir Pilviškių progimnazijose. Dalyvavo „Kultūros“ būrelių, Lietuvos mokytojų profesinės sąjungos, pedagogų draugijos „Naujoji mokykla“ veikloje. 1925–1926 m. organizacijos „Žaizdras“ narys. Po 1926 m. valstybės perversmo suimtas, 1927 m. kelis mėnesius kalintas Varnių konclageryje. 1927–1929 m., būdamas policijos priežiūroje, dirbo „Kultūros“ draugijos organizuotame liaudies švietimo universitete, buvo jo vedėjas ir lektorius. 

1929 m. kovo mėn. baigė Lietuvos universitetą, bet valstybinės vietos gauti negalėjo. 1930–1931 m. studijavo Ciuricho, Vienos, Hamburgo universitetuose. 1931 m. Kaune įkūrė pirmąją Lietuvoje pagalbinę mokyklą ir iki 1938 m. lapkričio 10 d. jai vadovavo. 1938–1940 m. Ciuriche tęsė studijas ir apgynė filosofijos daktaro disertaciją. 1938–1940 m. prie VDU Medicinos fakulteto organizavo gydomosios pedagogikos vasaros kursus. Bendradarbiavo leidiniuose „Kultūra“, „Mokykla ir gyvenimas“, „Mokykla ir visuomenė“ (slapyvardžiai J. Laisvūnas, J. Svajužis).

1940–1941 m. Klaipėdos pedagoginio instituto direktorius. Justo Paleckio 1944–1946 m. paskirtas Vilnius pedagoginio instituto direktorius, 1946–1959 m. dėstytojas, 1944–1958 m. Pedagogikos katedros vedėjas, Pedagogikos fakulteto dekanas, 1958–1959 m. direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams. 1958–1980 m. dirbo Pedagogikos mokslinio tyrimo institute, nuo 1968 m. sektoriaus vadovas, nuo 1972 m. dar ir direktoriaus pavaduotojas, 1968 m. profesorius. 1967 m. pedagogikos mokslų daktaras. 

Apdovanotas Nadeždos Krupskajos medaliu, suteiktas LTSR nusipelniusio mokslininko garbės vardas, įteiktas "Švietimo pirmūno" ženklelis.

Bibliografija 
 Aplinka ir žmogus, 1933 m.
 Švietimo reforma, 1934 m.
 Judesio vaidmuo ugdymo procese, 1940 m., vok. k.
 Mokinių valios ugdymo bruožai, 1965 m.
 Mokinių pažinimas ir mokymo diferencijavimas, 1974 m.
 Mokymo proceso tobulinimo pagrindai, 1981 m.
 Mokymo tobulinimas pradinėse klasėse, 1982 m.
 Lietuvos mokyklos ir pedagoginės minties istorijos bruožai, 1983 m.

Įvertinimas 
 1968 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

Atminimo įamžinimas 
Jo vardu pavadintos mokyklos:
 Kauno Jono Laužiko specialioji mokykla
 Rudilių Jono Laužiko pagrindinė mokykla
 Šiaulių Jono Laužiko specialioji mokykla
 Vilniaus Jono Laužiko bendrojo lavinimo konsultacinis centras

Šaltiniai

Literatūra 
 Jono Laužiko pedagoginės idėjos ir dabartis: Respublikinės mokslinės praktinės konferencijos medžiaga, 2003-05-15 / Danutė Kulikauskienė. – Šiauliai: Lucilijus, 2004. – 142 p. – ISBN 9955-564-55-5

Lietuvos pedagogai
Lietuvos edukologijos universiteto rektoriai
Toritas

Toritas – silikatų klasės, retas nesosilikatinis Torio mineralas. Cheminė formulė (Th, U)SiO4. kristalizuojasi tetragoninėje sistemoje ir yra izomorfiškas. Dažniausiai sutinkamas radioaktyvus. 1829 m. pavadintas dėl torio atspindėjimo.

Randamas pegmatituose, efuzinėse uolienose, hidroterminėse gyslose ir kontaktinio metamorfizmo vietose. Slūgso smulkiomis granulėmis dendritiniuose smėliuose. Toritas taip pat yra svarbus urano rūdos šaltinis.

Toritas yra optiškai izotropiškas ir dėl sudėtingos sandaros specifinis tankis kinta nuo 4,4 iki 6,6 g/cm³. Kietumas pagal Moso skalę – 4,5.

Torito blizgesys stiklinis arba dervingas. Spalva paprastai būna juoda, bet pasitaiko rusvai juoda, oranžinė, gelsvai oranžinė, tamsiai žalia.

Torito atmaina turinti urano kartais dar vadinama uranotoritu. Kitos atmainos: orangitas – oranžinis toritas, kalciotoritas – turi nedidelius kalcio kiekius.

Silikatų klasė
Vytolis Kučinskas

Vytolis Kučinskas (g. 1936 m. lapkričio 1 d. Šiuraičiuose, Švėkšnos valsčius, dab. Klaipėdos raj.) – sociologas, edukologas, habilituotas socialinių mokslų daktaras, profesorius.

Biografija 
1954 m. baigė Švėkšnos vidurinę mokyklą, 1955–1960 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, 1965–1967 m. – Kauno fizikinių techninių energetikos problemų instituto aspirantūroje. 1988 m. pedagogikos mokslų daktaras.

1954–1960 m. Klaipėdos raj. Pėžaičių, 1960–1961 m. Kapsuko internatinės mokyklos mokytojas, 1961–1965 m. Kapsuko specializuoto konstruktorių biuro inžinierius konstruktorius. 1968–1993 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos vyr. dėstytojas, 1971 m. – docentas, 1990–1993 m. Fizikos katedros vedėjas, 1990 m. – profesorius. 1994–1995 m. Kretingos Šv. Antano kolegijos direktorius. 1995–2005 m. Klaipėdos universiteto Socialinių mokslų fakulteto profesorius, Vytauto Didžiojo universiteto profesorius.

1989 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1989–1991 m. LSDP tarybos narys, 1991–1993 m. Etikos komisijos narys. Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos narys. 1995–1997 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys.

Buvo Lietuvos aštuonviečių akademinio irklavimo čempionas. Žmona doc. Ramutė Kučinskienė.

Mokslinė veikla 
Mokslinės veiklos kryptys – pedagogikos ergonomika, vadybos etika, viešasis administravimas.

Bibliografija 
 Mokymo proceso aukštojoje mokykloje intensyvinimo ergonominiai pagrindai, 1987 m;
 Pedagoginės ergonomikos įvadas, 1997 m;
 Socialinis darbas Švietimo sistemoje: teoriniai aspektai, su R. Kučinskiene, 2000 m;
 Ergonomika, JANDRIJA, Vilnius, 2001 m., ISBN 9955-431-08-3;
 Valdymo įvadas, su R. Kučinskiene, 2002 m;
 Vadovavimo etika, Klaipėda, 2003 m;
 Valdymo problemos: teorija ir tendencijos, su kitais, 2004 m;
 Socialinių projektų rengimas ir valdymas, su R. Kučinskiene, Klaipėda. 2005 m;
 Ugdymo aplinkos ergonomika, su G. Poderiene, 2006 m.

Šaltiniai 

Kretingos politikai
Lietuvos sociologai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos konstruktoriai
KU dėstytojai
Petras Linkevičius

Petras Linkevičius-Linkus (1898 m. lapkričio 19 d. Lizdeikiuose, dab. Pakruojo rajonas – 1981 m. birželio 16 d. Čikagoje) – teisininkas, savivaldybininkas, Lietuvos karinis ir politinis veikėjas.

Biografija 
Baigė Rygos realinę mokyklą ir 1917 m. Vladimiro karo mokyklą Peterburge. 1918–1919 m. Sibiro lietuvių bataliono organizatorius ir vadas. Patekęs į bolševikų nelaisvę, 1920 m. iškeistas į bolševikų politinius kalinius Lietuvoje.

Grįžęs į Lietuvą tarnavo Lietuvos kariuomenės Generaliniame štabe. 1925 m. baigė Lietuvos universiteto Teisės fakultetą. Studijuodamas dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos jaunimo organizacijų „Žiežirba“ ir „Žaizdras“ veikloje.

1926–1927 m. taikos teisėjas Šiauliuose, kaip nepatikimas, po 1926 m. valstybės perversmo atleistas. 1928–1938 m. dirbo advokatu. Nuo 1929 m. Lietuvių tautininkų sąjungos narys. Įstojo į šią partiją patartas tuometinio Šiaulių miesto burmistro Jackaus Sondeckio ir advokato, miesto socialdemokratų vadovo Kazimiero Venclauskio, nes būtų netekęs darbo. Nuo 1938 m. rugpjūčio 18 d. iki 1940 m. liepos 1 d. ir nuo 1941 m. rugpjūčio mėn. iki 1944 m. birželio mėn. buvo Šiaulių miesto savivaldybės burmistras.

Baigiantis Antrajam pasauliniam karui, 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, nuo 1947 m. gyveno Čikagoje. 1948–1954 m. redagavo žurnalą „Margutis“. Amerikos lietuvių tautinės sąjungos steigėjas ir pirmininkas.

Lietuvos karininkai
Lietuvos advokatai
Lietuvos burmistrai
JAV lietuviai
Regina Lopienė

Regina Lopienė (g. 1949 m. lapkričio 26 d. Anykščiuose) – istorikė politologė, Lietuvos visuomenės ir politinė veikėja.

Biografija 
 
1967 m. baigė Kėdainių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1974 m. – Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.

1974 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto asistentė, 1986–1990 m. Lietuvos dailės muziejaus teatro ir muzikos skyriaus darbuotoja, 1990–2000 m. Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejaus skyriaus vedėja, nuo 2000 m. – direktorė.

1988 m. Dailės muziejaus Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio tarybos narė. 1989–2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė, 1992–2003 m. skyriaus tarybos narė, 2001–2003 m. – skyriaus pirmininko pavaduotoja. 1993–1995 m. LSDP revizijos komisijos narė. 1999–2003 m. LSDP tarybos narė.

1991–2003 m. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos narė, 1992 m. – vicepirmininkė. Nuo 2004 m. Liberalų ir centro sąjungos narė.

Nuo 1995 m. Moterų organizacijos „Devyndarbė“ pirmininkė, Šeimos planavimo asociacijos Vilniaus apskrities tarybos pirmininkė.

1997–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė, Socialdemokratų frakcijos seniūno pavaduotoja.

Vyras – Laurynas Vakaris Lopas, vaikai – Lauryna Dovilė ir Augustas.

Lopiene, Regina
Lopiene, Regina
Zenonas Mačernius

Zenonas Mačernius (g. 1947 m. gegužės 1 d. Kadaičiuose, Plungės rajonas) – agronomas, Lietuvos ir Kelmės rajono savivaldybės politinis veikėjas.

Biografija 
1962 m. baigė Šateikių vidurinę mokyklą, 1967 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą, agronomas. 1982–1984 m. mokėsi Leningrado aukštojoje partinėje mokykloje.

1967–1974 m. Kelmės rajono „Draugystės“ kolūkio ir Užvenčio tarybinio ūkio vyr. agronomas. 1974–1978 m. Kolainių tarybinio ūkio direktorius.

1978–1982 m. Kelmės rajono LDT Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1984–1987 m. Mažeikių rajono LDT Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1987–1990 m. LKP Kelmės rajono komiteto I sekretorius. 

1991–1993 m. Lietuvos ir Vengrijos bendros įmonės „Ruteks“ generalinis direktorius. 1993–1994 m. Seimo nario Zenono Adomaičio padėjėjas. 1994–1995 m. Kelmės rajono valdytojas. 1995–1997 m. Šiaulių apskrities administracijos Žemės ūkio departamento direktorius. 1997–2000 m. AB „Kelmės trikotažas“ administratorius.

2000 m. balandžio-spalio mėn. Kelmės rajono meras. 2000–2004 m. LR Seimo narys. 2005–2007 m. Kelmės rajono savivaldybės mero patarėjas, 2007–2011 m. Kelmės rajono savivaldybės mero pavaduotojas. 2011–2012 m. Kelmės rajono savivaldybės administracijos direktorius.

1970–1990 m. buvo nuolat renkamas rajono Darbo žmonių deputatų tarybos deputatu, 1990–1995 m. Kelmės rajono tarybos deputatas, 1995–2011 m. ir nuo 2012 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narys. 

1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos Kelmės rajono tarybos pirmininkas. 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Kelmės rajono skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys, Šiaulių apskrities koordinatorius.

Žmona Irena (g. 1947 m.) – žemės ūkio specialistė, ūkininkauja. Sūnus Linas (g. 1969 m.), duktė Sigita (g. 1977 m.).

Šaltiniai 

|-

Seimo nariai
Lietuvos agronomai
Kelmės politikai
Kelmės merai
Katamarkos provincija

Katamarkos provincija () – provincija šiaurės vakarų Argentinoje. Šiaurėje ribojasi su Saltos, rytuose – su Santiago del Estero, Tukumano, pietuose – su Kordobos ir La Riochos provincijomis, vakaruose – su Čilės Respublika.

Geografija 
Vyrauja kalnuotas paviršius, aukščiausiai iškylantis vakaruose. Išskiriamos 3 geologinės zonos:
 Puna: užima šiaurinę provincijos dalį, vyrauja aukšti kalnagūbriai su ugnikalniais, pvz., Antofalijos (Antofalla).
 Centrinė Kordiljera: užima provincijos pietryčius. Vyrauja aukštos viršukalnės. Aukščiausia vieta – Ochos del Saladas (aukštis 6864 m).
 Pampos kalnagūbriai (sierras pampeanas): užima likusią dalį. Vyrauja senos ir sudūlėjusios kalnagūbrių grandinės, gausu druskingųjų ežerų.

Būdingos nedidelės kalnų upės. Vyrauja dykumų ir pusdykumių augalija.

Gyventojai 
Katamarkos provincijoje gyvena tik 0,9 % šalies gyventojų. Didžioji dauguma provincijos gyventojų susitelkę Katamarkos slėnyje. Ypač retai gyvenami šiauriniai ir vakariniai rajonai.

Didžiausi miestai 
 Katamarka,
 Valje Viecho,
 Andalgala,
 Fiambala,
 San Isidras.

Nuorodos 
 Provincijos žemėlapis

Argentinos provincijos
Rimietis

Rimietis – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 7 km į šiaurę nuo Lazdijų. Ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 2,02 km, plotis – iki 1,26 km. Altitudė 111,5 m. Giliausia ežero vieta (6,8 m) yra vakaruose. Kranto linija, kurios ilgis yra 7,8 km, labai vingiuota. Krantai žemi, daug kur pelkėti (ypač pietuose, rytuose), vakaruose aukštėlesni. Ežero pakrantės gausiai užžėlę švendrais, nendrėmis, plūdėmis, meldais, lūgnėmis. Apyežerėje daugiausia pievos ir laukai, pavieniai medžiai. Atabradas dumblingas, tik vakaruose smėlėtas.

Iš ežero išteka Šešupės intakas Kirsna, įteka Raišupis (Lazdija), Balinė ir keletas upelių. Balinės upelio įtekėjimo įlankos išplatėjusiame gale susiformavo naujas ~ 11 ha ežeras, užakus tos įlankos protakai su Rimiečio ežeru (anksčiau ežero plotas buvo ~ 1,7 km²).

Ežere veisiasi kuojos, karšiai, raudės, aukšlės, lynai, lydekos ir ešeriai.

Į rytus nuo Rimiečio ežero telkšo Bakšių, Teizininkų, Teizų ežerai. Pietvakariniame ežero krante įsikūręs Rimiečio kaimas ir Neravai, šiaurėje – Šilėnai, rytuose – Kurdimakščiai. Seniau buvo ornitologiniu draustiniu.

Etimologija 

Vandenvardis Ri̇̀mietis kildinamas iš žodžio rimti („tilti, ramintis, būti ramiam“).

Šaltiniai 

Lazdijų rajono ežerai
Snaigynas

Snaigynas – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 2 km į rytus nuo Veisiejų, Veisiejų regioniniame parke. Nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 3,7 km, plotis iki 1,2 km. Altitudė 117,2 m. Giliausia ežero vieta siekia 24,9 m. Snaigyno šiaurinėje dalyje yra 3 mišku apaugusios salos (1,34 ha, 0,24 ha ir 0,11 ha), kurių bendras plotas 1,69 ha. Ežeras telkšo rininės kilmės duburyje. Jo linija labai vingiuota, 11,56 km ilgio. Krantai neaukšti, apaugę krūmais, medžiais. Atabradas padengtas daugiausia smėliu, o dugnas – dumblu bei dumblingu sapropeliu. Iš vakarų prieina Paterų miškas, pietrytinėje pakrantėje auga miškelis, kitose pakrantėse plyti dirbami laukai ir pievos. Pietuose iš Snaigyno išteka Snaigyno upelis į Trikojo ežerą (Baltosios Ančios baseinas).

Snaigyne gyvena 12 rūšių žuvys: karšiai, kuojos, lynai, karosai, lydekos, ešeriai, raudės, plakiai, seliavos, šamai, meknės, pūgžliai.

Prie ežero įsikūrę kaimai: Snaigynas, Ančios, Paterai, Kailiniai, Radvilonys. Šiaurine pakrante eina kelias , pietine - kelias . Veikia 2 kaimo turizmo sodybos, kempingas.

Šiaurvakarinėje pakrantėje pastatytas Veisiejų apžvalgos bokštas.

Ežerėvardis kilo nuo žodžių snaigė, sniegas.

Nuorodos 
 Snajginie Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom X, psl. 927 (lenk.)
 Batimetrinis žemėlapis

Šaltiniai 

Lazdijų rajono ežerai
Zapsys

Zapsys – ežeras pietvakarių Lietuvoje, Lazdijų rajone, apie 9 km į vakarus nuo Veisiejų. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 2,16 km, plotis iki 1,46 km. Altitudė 118,8 m. Giliausia ežero vieta (18 m) yra jo pietinėje dalyje. Kranto linija vingiuota, gausu įlankų, kyšulių, pusiasalių. Būdingi žemi, kai kur supelkėję krantai (šiaurėje Galsto ir Bagutės pelkės), pietrytinis krantas aukštesnis. Pakrantės miškingos, iš pietų prieina Klepočių miškas. Pietinėje dalyje yra 2 salos, kurių plotai 0,1 ha ir 0,03 ha. Atabradą dengia smėlis, žvyras, pelkėtose pakrantėse – dumblas, ežero dugnas padengtas sapropelingu dumblu.

Šiaurės rytuose Zapsys siauru sąsiauriu Z-2 jungiasi su Galstu. Iš Alno ežero įteka Alna, upeliai iš Ragožės ir Zapselio ežerų. Pietuose išteka Zapsė (į Veisiejo ežerą, Baltosios Ančios baseinas). Ežero pratakumas 319 % per metus.

Ežere yra lydekų, kuojų, lynų, karšių, raudžių, aukšlių, karosų, ešerių.

Kaimai prie Zapsio: Klepočiai, Kaženiai, Zelionka, Puodžiškė. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos. Pietine pakrante eina kelias .

Vandenvardis greičiausiai jotvingiškos kilmės. Siejamas su gelmės, prarajos reikšmėmis (plg.  „valkos ant kelio“,  „bedugnė, praraja“).

Nuorodos 
 Zopsie Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom XIV, psl. 661 (lenk.)

Šaltiniai 

Lazdijų rajono ežerai
Nikolajus Medvedevas

Nikolajus Medvedevas (tikroji pavardė Varikopulos; g. 1933 m. rugsėjo 25 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius, visuomenės bei politinis veikėjas.

Biografija 
1952 m. baigė Kauno 10-ąją vidurinę mokyklą, 1956 m. Kaliningrado aukštąją karinio jūrų laivyno inžinerinę mokyklą, radiolokacijos ir radionavigacijos šturmanas. 1956–1959 m. tarnavo Baltijos ir Juodosios jūros laivynuose išminuotojų laivuose. 1959 m. atleistas iš laivyno „dėl netinkamos biografijos“ – graikų kilmės. Karibų krizės metu vėl pašauktas į laivyną, vienerius metus buvo raketinio laivo vadas.

1959–1989 m. dirbo Kauno radijo matavimų technikos mokslinio tyrimo institute inžinieriumi, sektoriaus viršininku, skyriaus vadovu. 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio organizacinio komiteto narys, Sąjūdžio seimo ir Kauno tarybos narys, laikraščio „Kauno aidas“ redkolegijos narys.

1989 m. išrinktas SSRS liaudies deputatu, dalyvavo Andrejaus Sacharovo tarpregioninėje grupėje kuriant judėjimą „Demokratičeskaja Rossija“. 1990–1992 m. LR AT deputatas, pirmosios sesijos metu liko Maskvoje ryšiams su demokratais, organizavo mitingus prieš 1991 m. sausio mėn. smurto aktus Vilniuje. 1993 m. rugsėjo mėn. vadovavo parlamentarų grupei derybose su Pakaunės savanorių maištininkais. 

1992–2004 m. Seimo narys.  2004 m. LSDP sudarius rinkimų koaliciją su Naująja Sąjunga, atsisakė būti įrašytas į rinkimų sąrašą.

1962–1989 m. SSKP narys, nuo 1989 m. LSDP narys, LSDP tarybos narys, LSDP Garbės narys.

Signatarų klubo narys, Lietuvos graikų bendrijos „Patrida“ vicepirmininkas. Moka anglų, rusų, lenkų, ukrainiečių, vokiečių, graikų kalbas.

Įvertinimas 
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis 
 2004 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius 
 Graikijos Respublikos Auksinio Fenikso Komandoro kryžiaus ir Auksinės Žvaigždės ordinas

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos inžinieriai
Lietuvos jūrininkai
TSRS karininkai
Katamarka

Katamarka () arba San Fernando de Valje de Katamarka () – miestas šiaurės vakarų Argentinoje, Valjės upės (Río Valle) slėnyje, Ambato (Cerro Ambato) kalno papėdėje. Provincijos sostinė. Miestas išsidėstęs 500 m virš jūros lygio. 188,8 tūkst. gyventojų (2007).

Susisiekimas 
Miestas yra 1131 km nuo Buenos Airių. Artimiausios provincijų sostinės yra: La Riocha (154 km), Tukumanas (230 km), Santjago del Esteras (209 km). 15 km į pietryčius nuo miesto yra Felipės Varelos oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires ir La Riochą.

Istorija 
Pradinė gyvenvietė, vadinta Londresu (Londres), buvo įkurta ispanų kolonistų 1558 m. Nuolatinė gyvenvietė įkurta 1683 m. Pavadinimas Catamarca kečujų kalba reiškia „tvirtovė ant šlaito“. 1882 m. miestas turėjo tik 8000 gyv., 1888 m. nutiestas geležinkelis nepaspartino gyventojų skaičiau augimo. Iki pat XX a. vid. miestas buvo labai skurdus, jį valdė įvairios kriminalinės grupuotės.

Ekonomika 
Katamarka – drėkinamosios žemdirbystės centras visame Katamarkos slėnyje. Vaisių, medvilnės, vynuogių auginimas. Vynininkystė, gyvulininkystė. Netoliese esančiose kasyklose kasamas auksas, sidabras, varis ir alavas.

Turizmas 
Labiausiai lankytina miesto vieta – Slėnio Mergelės bažnyčia (įkurta 1694 m.) su Mūsų Slėnio Globėjos (Nuestra Señora del Valle) statula. Kolonijinė miesto architektūra. Ekskursijos po kalnus.

Šaltiniai 

Katamarkos provincijos miestai
Glėbas

Glėbas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 2 km į vakarus nuo Senosios Varėnos.

Ežeras yra beveik apskritos formos, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,4 km, plotis – iki 1,22 km. Altitudė 111,4 m. Didžiausias gylis 11,1 m. Dubuo išgulėtas negyvo ledo luito. Krantai lėkšti, smėlėti, vietomis apaugę krūmais, vakaruose, šiaurėje ir pietuose pelkėti. Ežerą iš visų pusių supa Glėbo miškas. Vandens skaidrumas 2-2,5 m. Pietuose išteka M-4 upelis link Merkio upės. Pietinėje pakrantėje yra paplūdimys.

Daugiausia sugaunama lydekų, kuojų, ešerių, karšių, be to, aukšlių, karosų. 2013 ir 2015 metais atliktuose žuvų išteklių tyrimuose nustatyta, kad ežero žuvų išteklių būklė gera.

Prie Glėbo ežero buvo akmens amžiaus stovykla. 1967 m. ežeras paskelbtas ornitologiniu draustiniu. Pietine ežero pakrante eina kelias , šiaurine – .

Ežerėvardžio Glė̃bas kilmė neaiški. Jis bandomas kildinti arba iš glėbti („supti, siausti“), arba iš glėboti („tepti, terlioti, čiupinėti“).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Ilgis (Varėnos r., Merkinės sen.)

Ilgis  – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Merkinės seniūnijoje, apie 10 km į šiaurę nuo Merkinės, šalia Alytaus rajono ribos, į rytus nuo kelio . Ežeras vingiuotas, nutįsęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 8,2 km, plotis iki 0,9 km. Altitudė 118,9 m. Gylis iki 23,2 m. Kranto linija vingiuota, jos ilgis 20,6 km. Krantai aukšti, apaugę medžiais ir krūmais, šiaurės vakaruose – supelkėję – įsteigtas Ilgininkų telmologinis draustinis. Vakarinėje ežero dalyje yra 0,53 ha ploto sala. Atabradas siauras, padengtas smėliu, kai kur yra dumblingo molio. Giliausios dalies įlankų daubas dengia dumblas. Pietinę ežero dalį supa Mantvilų miškas. Pietryčiuose išteka Nemuno dešinysis intakas Strauja. Vandens skaidrumas 1,5–1,7 m.

Sugaunama karšių, kuojų, lydekų, karosų, lynų, plakių, ešerių, sterkų, aukšlių, ungurių, šamų.

Šalia Ilgio įsikūrę kaimai: Ilgininkai, Kampai, Meškasalis, Davainiškės, Ilgai, Laukininkai, Laukininkėliai, Mantvilai. Veikia 2 kaimo turizmo sodybos. Šiaurrytinėje pakrantėje stūkso Laukininkų piliakalnis. Šiaurine pakrante eina kelias .

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Lavysas

Lavysas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 4,5 km į pietus nuo Perlojos, 10 km į pietvakarius nuo Varėnos, Dainavos girios (Lavyso miško) apsuptyje. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,5 km, plotis iki 1,26 km. Altitudė 110,2 m. Didžiausias gylis siekia 10,2 m. Ežeras ledyninės kilmės, termokarstinis, ovalo formos. Krantai smėlingi, pakrantėse auga spygliuočių miškai. Pietinis krantas pelkėtas. Į ežerą suteka du upeliai, vakaruose išteka Merkio intakas Lavysa. Vandens apykaita per metus 136 %. 2015 m. atliktame žuvų išteklių tyrime nustatyta, kad ežere vertingų žuvų išteklių būklė gera.

Vakarinėje pakrantėje įsikūręs Lavyso kaimas. Šalia ežero yra daug stovyklaviečių, poilsio namai „Keružė“ ir naujai įsikūrusi sodyba „Nakcižibis“.

Etimologija 

Pasak A. Vanago, ežerėvardis Lavỹsas kildinamas iš šaknies *lau-, kuri galimai gimininga  „žemas, pelkėtas paupys“,  „prausti(s), maudyti(s)“,  „prausimosi vanduo“,  „lietus“,  „liejasi“, gal. lautro „pirtis“ ir kt. (<  „plauti, prausti“). Tačiau V. Mažiulis sieja su lavùs 'vikrus, mitrus, eiklus, landus'; arba su lav-ónas 'negyvo žmogaus kūnas' < baltų prokalbės *lĕu- (: *lau-) 'suglebti, atsileisti; liautis, baigtis'.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai