joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Stračniai

Stračniai (arba Stročniai) – gatvinis kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1,5 km nuo Subačiaus geležinkelio stoties pakeliui į Bygailių kaimą. Pro kaimą eina Liepojos-Romnų geležinkelio atšaka iš Radviliškio į Daugpilį. Kaime yra Subačiaus kapinės, kuriose palaidotas fotografas Povilas Šinskis (1878–1974 m.), nuotraukose užfiksavęs daug Subačiaus ir Panevėžio apylinkių tarpukario gyvenimo vaizdų. Kapinėse laidojama jau nuo XIX a. Kapinėse stovi 1821 m. pastatyta Stračnių Šv. Povilo koplyčia; kapinėse yra Lietuvos partizanų kapai ir jiems skirtas paminklinis ansamblis.

Stračniuose buvo filmuotas televizijos filmas „Senovinės kupiškėnų vestuvės“  (1970 m. rugsėjo – lapkričio mėn.; TV filmo režisierius Eugenijus Šaltis ir Kupiškio etnografijos teatro spektaklio režisierius Povilas Zulonas). Stračnių kaimą filmavimui parinko etnografė Angelė Vyšniauskaitė .

Geografija 

Į rytus nuo kapinių į Viešintą, Lėvens intaką, įteka Vašuoka. O į vakarus nuo kaimo, 8-ajame dešimtmetyje eksploatuotame žvyro karjere, telkšo apylinkėje populiarus, tačiau bevardis tvenkinys. Jo plotas yra 5,5 ha (0,055 km²), kranto linijos ilgis 1,7 km.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Subačius (miestelis)

Subačius (arba Senasis Subačius) – miestelis Kupiškio rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Subačiaus geležinkelio stoties (Subačiaus miesto), šalia kelio , prie Viešintos upės. Subačiaus miestelio seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Subačiaus Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1884 m.).

Etimologija 

Iš kur kilo Subačiaus pavadinimas nėra iki galo aišku. Tikėtina, kad jis kilęs iš slaviško asmenvardžio Subačius (tik skiriasi pavardės kirtis – Sùbačius), kadangi slavams buvo būdinga pavadinti kūdikį pagal jo gimimo dieną, pvz., dabartinės pavardės Понедельник, Середа ir pan.). Tačiau gali būti ir taip, kad pavadinimas kilo nuo čia veikusių turgų šeštadieniais (vadintų subatomis). „Kauno dekanatų parapijų geografiniame aprašyme“ (1784 m.) gyvenvietė pavadinta Subocz alias Kumpiniki, tai leidžia juos sieti su anksčiau (1586 m.) šaltiniuose minėtomis Kumpiniškėmis (žr. Aleksandrowicz St. Geneza i rozwój sieci miasteczek Białorusi i Litwy do poł. 17 w.).

Geografija 

Šalia Subačiaus yra Lėvens kraštovaizdžio draustinis. Netoli miestelio yra Subačiaus viensėdis.

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose (M. Strijkovskio „Lenkijos ir Lietuvos kronika“) minimas nuo 1582 m. 1590 m. pakancleris J. Valavičius karaliaus Žygimanto Vazos pavedimu pastatė pirmą bažnyčią.

1645 m. Subačius gavo prekybos privilegiją. Miestelis nukentėjo per XVII a. vidurio karą. 1737 m. Subačiuje surašyta 19 sodybų, smuklė ir malūnas. 1765 m. inventoriuje vadinamas miestu, jame buvo 27 dūmai. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla. 1806 ir 1881 m. Subačius nuniokotas gaisrų.

1884 m. miestelyje pastatyta dabartinė Subačiaus Švč. Trejybės bažnyčia. XIX a. pabaigoje Senąjį Subačių nurungė Naujasis Subačius, iškilęs prie geležinkelio. Prie to prisidėjo ne tik geležinkelio gyvenvietės plėtra, bet ir 1885 m. Senąjį Subačių nusiaubęs gaisras, kai beveik visas miestelis sudegė.

Nuo 1908 m. veikė Blaivybės ir Šviesos draugijos (ši rengė viešus vakarus su vaidinimais) skyriai. Tarpukariu miestelyje veikė vaistinė, kooperatyvas „Artojas“, Kupiškio žemės ūkio kooperatyvo skyrius, smulkaus kredito ir žemės ūkio draugijos, pieninė, malūnas su lentpjūve. Veikė pavasarininkai, šauliai, tolstojininkai (neilgai), kairioji švietimo draugija (vėliau prisidėjo prie jaunimiečių, 1933 m. uždaryta).

LTSR laikais – kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Iš Subačiaus kilusi tarpukario operos solistė Vincė Jonuškaitė, amžininkų vadinta „dieviškąja Vince“. Jos vardas 1997 m. suteiktas Subačiaus pradžios mokyklai, šiai minint 220 metų jubiliejų. Čia gimė kalbininkas Pranas Skardžius; jo namas pažymėtas memorialine lenta. Subačiuje gimė Povilas Gaidys, Klaipėdos teatro režisierius. Vienkiemyje netoli Subačiaus gimė Australijos lietuvių rašytoja Agnė Lukšytė.

Subačiuje užaugo pianistė Birutė Nasvytytė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Parapijos puslapis 

Lietuvos miesteliai
Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Aerodinaminis vamzdis

Aerodinaminis vamzdis – prietaisas naudojamas tirti ir matuoti objektų aerodinamines savybes.

Dažniausiai aerodinaminiai vamzdžiai naudojami lėktuvų ir automobilių savybių tyrimams. Automobilių atveju siekiama nustatyti kokia forma turi mažiausią oro pasipriešinimą, o tiriant lėktuvų savybes svarbios ir kitos savybės, pvz., keliamosios plokštumos profilis, stabilumas, valdymas ir kt.

Taip pat, aerodinaminiame vamzdyje gali būti tiriama teršalų sklidimas aplinkoje, ieškoma efektyviausios sportininko pozicijos ir aukštų pastatų aerodinaminės savybės. Pastaruoju atveju svarbu nustatyti ar pastatas audros atveju išlaiko vėjo spaudimą ir nepradeda svyruoti.

Aerodinaminiame vamzdyje dažniausiai naudojami tiriamų objektų modeliai. Tai sukelia tam tikrų keblumų: modelis turi būti tiksli objekto kopija, turi būti pakankamas oro greitis, oro tekėjimo režimas turi atitikti režimą natūroje. Modelis neturi užimti daugiau kaip 10 % aerodinaminio vamzdžio skerspjūvio ploto, kuriame atliekami matavimai, tačiau mažinant modelį didėja matavimų paklaidos, todėl automobilių, lėktuvų bandymams skirtų aerodinaminių vamzdžių matavimo skerspjūvis siekia dešimtis m² ploto, o ventiliatorių galia 100 tūkst. kW. Tokias savybes turinčius aerodinaminius vamzdžius gali pasistatyti tik turtingos firmos ar tarptautinės organizacijos. Kosminių tyrimų aerodinaminiai vamzdžiai turi sukurti atitinkamą oro slėgį ir temperatūrą (iki -160°).

Aerodinaminiai vamzdžiai gali būti atviri ir uždari.
 Atviruose aerodinaminiuose vamzdžiuose panaudotas oras išmetamas į patalpą arba į atmosferą, taip prarandama visa orui šildyti, vėsinti, pūsti sunaudota energija, todėl atviri aerodinaminiai vamzdžiai paprastai būna tik maži – iki kelių šimtų kW galios, keliolikos metrų ilgio.
 Uždarieji aerodinaminiai vamzdžiai yra sudėtingesni – oras juose cirkuliuoja ratu, todėl taupoma energija. Bandymai tokiuose aerodinaminiuose vamzdžiuose yra brangūs, tačiau leidžia tirti mažai žinomus reiškinius.

Maži mokomieji aerodinaminiai vamzdžiai yra kiekvienoje rimtoje aviacijos specialistų ruošimo mokykloje.

Technika
Liepakojai

Liepakojai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Verebiejų. Kaimas yra šiaurės vakariniame Simno seniūnijos pakraštyje, į rytus nuo Žuvinto ežero. Liepakojus kerta plentas .

Istorija 

1945 m. vasario 21 d. Lietuvos partizanų Kęstučio grupę užpuolus enkavedistams, čia vyko Liepakojų mūšis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Alytaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Pamusiai (Širvintos)

Pamusiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Musninkų. Kaime 1990 m. pastatytas A. Balsevičiaus iš lauko akmenų mūrytas paminklas nukentėjusiems pokario metu. Pro kaimą teka Musės upė.

Gyventojai

Žymūs žmonė 
 Jonas Dambrauskas (1892–1982) – kompozitorius, vargonininkas ir choro dirigentas.

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Pamusiai

Pamusiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie Musės (Muselės) upelio, prie Pamusių įtekančio į Varėnę. Praeityje čia buvo Pamusių dvaras. Pro kaimą eina žvyrkelis į Onuškį ().

Istorija 
Pamusių kaimas iki Antrojo pasaulinio karo priklausė Onuškio valsčiui.

Pilkapiai 

Musės dešiniajame kranto Pamusių miške (Vežionių girininkijoje) yra didelis pilkapynas (apie 100 pilkapių) (unikalus kodas – 3689), apie 200 m. į rytus nuo Pamusių kaimo arba 500 m. į vakarus nuo Pamusėlių kaimo.

Pilkapynas kaip archeologinis paminklas buvo žinomas nuo XIX a. pab. 1889 m. jį tyrinėjo Eduardas Volteris. Čia ištyrė 22 pilkapius. Tyrimus tęsė Vandalinas Šukevičius, 1889–1890 ir 1893 m. ištyręs dar 12 pilkapių. Informacija apie Pamusių pilkapyną buvo pateikta ir Fiodoro Pokrovskio sudarytame „Vilniaus gubernijos archeologiniame žemėlapyje“, išleistame 1893 m. bei 1928 m. išleistame kapitaliniame Petro Tarasenkos darbe „Lietuvos archeologijos medžiaga“. 1968 m. Onos Kuncienės vadovaujama archeologinė espedicija pilkapyne ištyrė 13 pilkapių. Pamusių pilkapynas yra didžiausio archeologų dėmesio sulaukęs ir geriausiai ištirtas apylinkių archeologinis paminklas.
Jame buvo rasta degintinių kapų: sudeginto žmogaus kaulai būdavo išrenkami iš pelenų, sudedami į krūveles, o viršuje apdedami įkapėmis. Buvo radinių (apyrankės, segės) iš V-VII a., nemažai ginklų.

Pilkapypyno tyrimų medžiaga yra apibendrinta ir paskelbta acheologės Onos Kuncienės. Didžiojo Tėvynės karo metais pilkapyno vietoje buvo iškirtas miškas, išrauti medžių kelmai. Raunant kelmus, daug pilkapių buvo sunaikinta, kapai išardyti, todėl neretai pilkapių vietoje galima rasti išbarstytų sudegintų žmonių kaulų liekanų. Iki 1968 m. tyrinėjimų čia buvo išlikę dar 70 pilkapių.

Pamusio pilkapiai yra dvejopi: su akmenų vainikais ir be jų. Su akmenų vaikinais būdingi V–VII amžiaus, o be akmenų vainikų – VIII–XI mažiaus.

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Puvočiai

Puvočiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, tarp Merkinės ir Marcinkonių, Dzūkijos nacionaliniame parke, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Kaime yra 38 sodybos su išlikusiais senoviniais namais, kluonais, svirnais, girininkija. Taip pat kaimo gale yra nedidelės kapinaitės. Puvočiuose yra pastatas, kuriame seniau buvo aštuonmetė mokykla, biblioteka, ambulatorijos punktas, paštas, tačiau viskas buvo uždaryta, o po kiek laiko nupirkta Vilniaus universiteto.

Nuo 1983 m. Puvočiuose kasmet vyksta Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakulteto bei Vilniaus universiteto Gyvybės mokslų centro hidrometeorologijos, biologijos specialybės studentų zoologinė ir botaninė praktika. Vilniaus universiteto pastate yra gyvenamieji kambariai, laboratorija, šalia – didelis kiemas.

Geografija 

Pro kaimą teka Merkys, šis kaimas išsidėstęs kairiajame upės krante (kitame upės krante yra Merkinės Puvočiai). Vakariniame kaimo gale į Merkį įteka Skroblaus, rytiniame pakraštyje – Grūdos upeliai. Netoli Puvočių Merkyje yra išniręs didelis, pusiau perskeltas riedulys – Perkūno akmuo. Girininkijos miške auga 2 drevėtos pušys.

Nusileidus nuo kalno, teka Merkys. Ant upės kranto yra veikianti hidrometeorologinė stotis. Ten, kur Grūda įteka į Merkį, įrengta didelė stovyklavietė turistams, taip pat joje vyksta kaimo šventės. Netoli stovyklavietės yra vienintelis Puvočių medinis lieptas, vadinamas „Beždžionių tiltu“. Juo gyventojai gali persikelti į dešinįjį Merkio krantą, kuriame taip pat yra 8 sodybų Puvočių kaimas, gyventojų vadintas Anuliškiais. Seniau, kol nebuvo liepto, vasarą žmones perkeldavo valtimis.

Istorija 

XX a. pirmoje pusėje (carinės Rusijos laikais) Puvočių kaime veikė plytų gamykla – vadinamoji „ciegelnia“. Puvočiuose gamindavo atsparias plytas, kurias pardavinėdavo daugiausia lenkų okupacijos metais.

Tarpukaryje Merkiu buvo nustatyta Lietuvos-Lenkijos demarkacinė linija. Demarkacinė siena perskyrė Puvočių kaimą (didžioji dalis buvo okupuota Lenkijos) ir jo gyventojų žemes. Jaskelevičių rekvizuotoje sodyboje buvo įkurta lenkų pasienio užkarda, kontroliavusi judėjimą tiltu per Merkį. Prie tilto buvo įkurtas kontrolės punktas, siekiant palengvinti perskirto kaimo gyventojų judėjimą lauko darbų metu. Abiejų pusių neremontuojamas tiltas ilgainiui sunyko, liko tik poliai. Šio tilto išnykimas ilgainiui nuo Puvočių atribojo Anuliškes ir trauką į Merkinę, buvusį valsčiaus centrą. 1944 m. gruodžio 16 d. nuo sovietinių karių siautėjimo žuvo Puvočių kaimo gyventojai Tamulevičius, Kudarauskas, Bulonas, Glavickas, Jovaišis ir dar keletas vyrų.

|}

Gyventojai 

Puvočių kaimas nuo seno laikomas etnografiniu, jame kalbama vietine dzūkų tarme, išlikę daugelis girinių dzūkų apeigų ir papročių. Moterys audžia, moko rankdarbių, kepa duoną ir gamina dar daug tradicinių dzūkų patiekalų. Šiame kaime veikia garsus Lietuvoje etnografinis ansamblis, kuriame dainuoja aštuonios moterys.

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Meteliai

Meteliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Seirijų, 2 km pločio sąsmaukoje tarp Dusios ir Metelio ežerų. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias . Stovi Metelių Kristaus Atsimainymo bažnyčia, pastatyta 1819–1822 m. Klasicizmo ir neobaroko bruožų statinys. Vertingą sakralinį kompleksą sudaro bažnyčia, dvi varpinės ir tvora su vartais. Iš senosios bažnytinės dailės vertingas 1702 m. paveikslas „Marija su kūdikiu“ ir 14 stacijų (XIX a.). Švenčiant 175 metų jubiliejų, bažnyčia papuošta dzūkų tautodailininko Vlado Krušnos skulptūromis ir vitražais.

Etimologija 

Kaimo vardas vandenvardinės kilmės, nuo Metelio ežero, kurio pavadinimas kilęs nuo žodžių mesti, mėtyti.

Liaudies etimologija mena, kad apylinkėse anksčiau augdavo daug aitraus kvapo augalų – mėtelių. Kita liaudies versija – vietos tarme šernai vadinami meiteliais, ir žmonės bėgdami nuo šernų šaukdavo „meiteliai atbėga“, o aplinkiniams pasigirsdavo „meteliai atbėga“, nes šernų aplinkiniuose miškuose būdavo labai daug.

Geografija 

Kaimas įeina į Metelių regioninį parką. Širvinto miške yra Didysis Širvinto ir Drevėtasis Širvinto ąžuolai – gamtos paminklai.

Istorija 

Kaimas žinomas nuo 1508 m. XVI a. priklausė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Simno dvarui, 1574 m. buvo karališkasis žirgynas. Kaimą valdė Sakavičiai, Mikalojus Radvila II pradėjo Radvilų Goniondzo-Metelių giminę, nuo XVII a. valdė Sapiegos. Tradicinis gyventojų verslas buvo žuvininkystė. 1619 m. pastatyta bažnyčia, įkurta parapija. Meteliai pažymėti 1613 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos žemėlapyje. XVII a. dar minimas ir Metelių miestas. 1749 m. Meteliams suteikta 12 prekymečių privilegija. XVIII a. antroje pusėje buvo Metelių ir Simno seniūnija. Apie 1800 m. čia buvo karališkasis Metelių dvaras.

XIX a. pirmoje pusėje – 1930 m. Meteliai buvo valsčiaus centras. 1907 m. įsteigtas „Žiburio“ draugijos skyrius. 1944 m. pabaigoje Metelių miške telkėsi Seirijų ir Šventežerio valsčių Lietuvos partizanų būrys. 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. sovietinė valdžia ištrėmė 4 gyventojus.

1950–1994 m. buvo žuvininkystės ūkio centrinė gyvenvietė. 1952 m. įkurta biblioteka, kultūros centras.  Kaimo pietuose, prie Dusios ežero įsikūrusi Metelių regioninio parko direkcija.

1994 m. Įkurta Metelių parapijos kapela „Metelys“. 2000 m. atstatyta Kryžių Švč. M. Marijos Rožinio Karalienės koplyčia, esanti 7 km į pietus nuo Metelių kaimo pietvakarinėje Dusios ežero pakrantėje. Priklauso Metelių Kristaus Atsimainymo parapijai. 2008 m. konkurse, kurį surengė LR Aplinkos ministerija ir Žemės ūkio ministerija, buvo renkamos gražiausios sodybos ir gyvenvietės Alytaus apskrityje. Gražiausia kaimo gyvenamąja vietove pripažinti Meteliai. Tais pačiais metais Meteliai rugpjūčio 2-3 d. šventė 500 metų jubiliejų.

|}

Gyventojai 

1738 m. Meteliuose gyveno 13 šeimų.

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Kęstas Miškinis (1932–), edukologas, sporto veikėjas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Šaltiniai 

 
 Meteliai (sud. Aldona Ribinskienė, Vida Kačkauskienė, Eugenija Stankevičienė, Gita Lukoševičienė). – Marijampolė: Piko valanda, 2008. – 271 p. – ISBN 978-9955-642-76-3

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Vanagupė

Vanagupė – buvęs kaimas Palangos miesto savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo miesto centro.

Istorija 

Prie miesto prijungta 1958 m. rugsėjo 29 d.

Pavadinimo kilmė 

Vanagupė pavadinta pagal upelį, kurio vardas buvo Vanagupė (dabar Ošupis). Upelis teka į šiaurės rytus nuo šios Palangos miesto dalies, į Baltijos jūrą įteka ties Užkanave, netoli santakos su Kaniavosiu.

Šaltiniai

Palangos miesto dalys
Panaikintos Palangos miesto savivaldybės gyvenvietės
Nemirseta

Nemirseta – gyvenvietė Palangos miesto savivaldybėje, pačiuose miesto pietuose. Ryčiau nuo Nemirsetos yra etnografinės Anaičių kapinės. Yra senoji laivų gelbėjimo stotis (XIX a. pabaiga), poilsiavietė, paplūdimys, apžvalgos aikštelė, automobilių kempingas, išlikęs rekonstruotas kurhauzo pastatas (stovi nuo XV a. minimos karčemos vietoje). Yra moreninis kyšulys į jūrą. Į pietus nuo gyvenvietės yra Pajūrio regioninis parkas, įsteigtas Nemirsetos kraštovaizdžio draustinis. Nemirsetoje yra įsikūrusi Palangos karinė įgula.

Nedidelė dalis Nemirsetos kaimo buvo Klaipėdos rajone (Nemirseta).

Istorija 

Minima nuo XV a. Tai viena seniausių pajūrio vietovių, jau VIII–XIII a. priklausiusių Palangos prekybiniam centrui. XIII a. Nemirseta atiteko Vokiečių ordinui. 1422 m. kaimas tapo pasienio punktu. Nuo 1434 m. minima karčema, įsikūrė pasienio sargybos būstinė.

Nuo XVIII a. 2-osios pusės veikė pašto įstaiga, vadinta Immersatt. 1773 m. įsteigta pradinė mokykla, pastatytas vėjo malūnas. Nuo XIX a. 3-ojo dešimtmečio ėmė kurtis kurortas. Čia XIX a. pabaigoje pastatyti vasarnamiai, veikė viešbutis-karčema, pasienio muitinės punktas, gelbėjimo stotis. Vasarnamiai buvo pastatyti jūros pakrantėje, prie pagrindinio kelio stovėjo viešbutis, XX a. 1-ojoje pusėje vadintas Kurhauzu. Valstiečių sodybos išsidėstė į rytus nuo pagrindinio kelio – arčiau pasienio su Lietuva. Pakrantės ruožas XIX a. 1-ojoje pusėje užsodintas pušynais, kurie saugojo gyvenvietę nuo jūros vėjų.

1926 m. kaime gyveno 197 gyventojai. 1958 m. rugsėjo 29 d. Nemirseta prijungta prie Palangos.

Sovietmečiu Nemirsetos centre įsikūrė karinis dalinys, vasarnamiai buvo nugriauti, Kurhauzas rekonstruotas, pastatytos kareivinės, gyvenamųjų namų kariškiams kompleksas. Nemirsetoje likęs rekonstruotas Kurhauzo pastatas.

Pavadinimo kilmė 

Vietovės pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Nemira ir kuršių kalbos žodžio seta – „kiemas“. Pavadinimą suteikė kuršininkai, gyvenę čia iki 1944 metų. XX a. 1-ojoje pusėje buvo vartojamas Nemerzatės pavadinimas. Dar ankstyvuoju sovietmečiu ji buvo žinoma kaip Nimerzatė, bet vėliau nusistovėjo Nemirseta.

Su vietovės pavadinimu yra susijęs žinomas vokiečių posakis „Nimmersatt, wo das Reich sein Ende hat“ – „Nemirseta, tai vieta kur baigiasi Reichas (Vokietija)“ ( – „niekada“ + satt – „sotus“, kaip aliuzija į didelį ekspansinį apetitą). Vietovė buvo šiauriausia Vokietijos imperijos gyvenvietė prieš Pirmąjį pasaulinį karą.

Šaltiniai 

 

Palangos miesto dalys
Panaikintos Palangos miesto savivaldybės gyvenvietės
Kunigiškiai (Palanga)

Kunigiškiai – buvęs kaimas Palangos miesto savivaldybėje, į šiaurę nuo Vanagupės, tarp Palangos miesto centro ir Šventosios. Daug poilsiaviečių. Yra Palangos oro uostas (nuo 1937 m.).

Istorija

Prie miesto prijungti 1958 m. rugsėjo 29 d.

|}

Šaltiniai

Palangos miesto dalys
Panaikintos Palangos miesto savivaldybės gyvenvietės
Mančiškė

Mančiškė (arba Manciškė, Monciškė, Monciškės) – buvęs kaimas Palangos miesto savivaldybėje, piečiau nuo Šventosios, tarp Palangos oro uosto ir Šventosios gyvenvietės.

Istorija

Prijungta prie miesto 1975 m. 1996 m. Lietuvos paraplegikų asociacija, vadovaujama tuometinio prezidento Dr. Stanislovo Kutkevičiaus, čia įkūrė Landšafto terapijos ir rekreacijos centrą.

Šaltiniai

Palangos miesto dalys
Panaikintos Palangos miesto savivaldybės gyvenvietės
Šančių seniūnija

Šančių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės pietryčiuose, apimantis Aukštuosius Šančius ir Žemuosius Šančius.

Pietryčiuose Panemunės tiltu Šančiai susisiekia su Panemunės seniūnija, šiaurės vakaruose Čiurlionio tiltu – su Freda. Seniūnijoje yra Aukštųjų Šančių piliakalnis, Kauno geležinkelio stotis ir tunelis, Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia, Karių kapinės (1883 m.), Žemųjų Šančių kapinės, Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Kauno ligoninės padalinys, Kauno miesto poliklinikos Šančių padalinys, Lietuvos energetikos institutas, Architektūros ir statybos institutas, Vytauto Didžiojo universiteto Gamtos mokslų ir Informatikos fakultetai, biblioteka (nuo 1923 m.).

Istorija 

XIX a. Kauno priemiesčiuose išsiplėtė kareivinių, sandėlių ir kitų karinio ūkio objektų statyba. 1886–1896 m. išaugo Šančių karinis miestelis.

Anksčiau seniūnijos administracija veikė Juozapavičiaus pr. 84, vėliau persikėlė į Juozapavičiaus pr. 72.

|-
| 2001-04  || || 24 815 || 
|-
| 2011 m.  || || 21 097 || 
|-
| 2021 m.  || || 18 954 || 
|}

Seniūnai 
 Ričardas Rusteika, ~2020 m.

Šaltiniai 

 Šančių seniūnijos gatvės. Kaunas21.lt

Kauno miesto savivaldybės seniūnijos
Tarybų Sąjungos komunistų partija

75px  
Pagrindiniai TSKP simboliai:Raudonoji žvaigždė, kūjis ir pjautuvas, Lenino galva

Tarybų Sąjungos komunistų partija arba sutrumpintai TSKP (, ) – komunistinė Rusijos ir TSRS partija, gavusi valdžią per Spalio revoliuciją. 1912 m. Prahos partinėje konferencijoje nuo Rusijos socialdemokratų darbininkų partijos atsiskyrė Lenino vadovaujama bolševikų frakcija ir įkūrė Rusijos socialdemokratų darbininkų (bolševikų) partiją. 1918 m. Rusijos socialdemokratų darbininkų partija pakeitė pavadinimą į „Rusijos komunistų (bolševikų) partija“ (). 1925 m. pervadinta į Visos Sąjungos komunistų (bolševikų) partiją  (). 1952 m. pavadinimas pakeistas į „Tarybų Sąjungos komunistų partija“.

Ideologija 

TSKP ideologija buvo marksizmas-leninizmas.

Struktūra

Centriniai valdymo organai 

Pagal partijos įstatus, aukščiausias TSKP valdymo organas buvo TSKP suvažiavimas. TSKP suvažiavimas išrinkdavo Centro komitetą (TSKP CK), kuris pagal įstatus buvo aukščiausias partijos valdymo organas tarp suvažiavimų. Nuo 1919 m. TSKP CK išrinkdavo Politbiurą (1952–1966 m. vadintą Prezidiumu) ir Sekretoriatą, vadovaujamą Generalinio sekretoriaus (1919–1922 m. vadintą atsakinguoju sekretoriumi, 1953–1966 m. – Pirmuoju sekretoriumi), o iki 1952 m. – ir Orgbiurą.

Vidurinės grandies valdymo organai 
TSKP vidurinės grandies valdymo organai atitiko TSRS administracinį suskirstymą. Kiekviename administraciniame vienete aukščiausias partinės valdžios organas buvo:
 respublikoje – centro komitetas (CK)
 srityje ir autonominėje respublikoje – srities komitetas (obkomas, )
 krašte – krašto komitetas (kraikomas, )
 rajone – rajono komitetas (raikomas, )
 mieste – miesto komitetas (gorkomas, )
Iki senųjų administracinio suskirstymo vienetų panaikinimo (1923–1929 m.) dar buvo šie partinės valdžios organai:
 gubernijoje – gubernijos komitetas (gubkomas, )
 apskrityje – apskrities komitetas (ukomas, )
 valsčiuje – valsčiaus komitetas (volkomas, )

Pagal partijos įstatus kiekvieno lygmens aukščiausiasis valdymo organas buvo suvažiavimas (respublikos lygmeniu) arba konferencija, kurie rinkdavo komitetą, kuris, savo ruožtu, rinkdavo biurą ir sekretoriatą. Be to, pagal partijos įstatus žemesniojo lygio suvažiavimai ar konferencijos rinkdavo atstovus į aukštesniojo lygmens suvažiavimą ar konferenciją. Tačiau faktiškai visi šie rinkimai iš esmės buvo tik formalumas, nes kiekvieno lygio suvažiavimo ar konferencijos delegatai bei žemesnio lygio valdymo organai buvo parenkami atitinkamo lygio partijos vadovybės.

Pirminės partinės organizacijos 
Žemiausias TSKP struktūrinis lygmuo buvo pirminės partinės organizacijos. Jos buvo kuriamos gamyklose, kolūkiuose, kariniuose daliniuose, įstaigose, kuriose dirbo bent trys TSKP nariai. Pagal partijos įstatus, aukščiausias pirminės partinės organizacijos valdymo organas buvo susirinkimas, kuriame dalyvavo visi pirminės partinės organizacijos nariai.

Taip pat skaitykite 
 Rusijos Federacijos Komunistų partija
 Moldavijos komunistų partija

Šaltiniai
Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis

Ksaveras Sakalauskas-Vanagėlis (1863 m. balandžio 27 d. Kalesninkuose, Simno valsčius, Alytaus apskritis – 1938 m. birželio 15 d. Varšuvoje, palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.) – lietuvių pedagogas, rašytojas, aušrininkas, spaudos darbuotojas.

Biografija 
1883 m. baigęs Veiverių mokytojų seminariją, rašytojas mokytojavo Pajevonyje, Beržininkuose iki 1888 m., vėliau Lenkijoje Lomžoje, nuo 1908 m. Varšuvoje.

Platino draudžiamą lietuvišką spaudą, dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje, bendradarbiavo „Aušroje“. 1905 m. Lomžoje įkūrė lietuvių kultūros draugiją. 1905 m. dalyvavo Didžiajame Vilniaus seime.  1923-1934 m. vadovavo Varšuvos lietuvių kultūros draugijai.

Duktė Aldona apie rašytoją parašė vertingų prisiminimų.

Kūryba 
Reikšmingiausi Vanagėlio kūriniai – 1883–1910 m. apsakymėliai ir eilėraščiai. Išleido poezijos ir prozos knygelių („Vestuvės“, 1906 m.; „Melagių dėdė“, „Arbatnamyje“, „Valsčiaus ponai“, „Vestuvės“, „Miestelio Onutė“, 1907 m.; „Dievo žmonės“, „Gyvačių karalius ir kitokios apysakėlės“, 1908 m.), elementorių ir skaitinių knygų mokykloms („Dovanėlė“, 1909 m.; „Vaikų šaltinėlis“, 1926 m.; „Aušrelė“, 1927 m.).

Poezijoje apdainavo gimtojo krašto gamtą, kaimo buitį, meilę. Nemažai eilėraščių virto liaudies dainomis. Apsakymėliuose pavaizdavo kaimo ir miestelio žmonių buitį. Svarbi rašytojo prozos dalis – didaktiniai ir pažintiniai kūrinėliai vaikams.  Kūrinius spausdino leidiniuose „Aušra“, „Šviesa“, „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“, „Lietuvių laikraštis“, „Nedėldienio skaitymas“, „Šaltinis“, „Viltis“.

Parašė žodžius plačiai žinomai dainai „Kur giria žaliuoja“ (komp. Juozas Gudavičius).

Bibliografija 
 Raštai, 1921 m.

Šaltiniai 

Didžiojo Vilniaus Seimo atstovai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos vaikų rašytojai
Lenkijos lietuvių bendruomenės veikėjai
Raigardo slėnis

Raigardo slėnis – 5 km į pietus nuo Druskininkų Nemuno dešinio kranto slėnis: rytų pakraštys ir jo šlaitas – kraštovaizdžio draustinis (10,71 km²) su didžiausiu Lietuvoje sufoziniu cirku. Bendras slėnio plotas 14 km², ilgis (iš vakarų į rytus) – 5 km, plotis – 4 km. Salpinės pievos, terasų liekanos, apaugusios pušynais, pelkė (4,26 km²). Per slėnį teka Kubilnyčia. Atsirado maždaug prieš 5000 metų, didėjant ir stumiantis į dešinę Nemuno upės vingiui. Nemunas slėnyje paliko keletą senvagių, kuriose yra du ežerai: Dvarnas prie Pervalkos ir Nemunykštis prie Švendubrės.

Raigardas – tai legendų ir padavimų šaltinis. Pamėgta dailininko M. K. Čiurlionio vieta, kurią jis įamžino triptike „Raigardas“.

Vietovardis kilo nuo žodžių „raistas“ ir „gardas“ (miestas) junginio.

Legendos 

Pasakojama, kad slėnio vietoje kadaise buvo turtingas miestas, kurio gyventojai mėgo lėbauti ir tuo užrūstino Perkūną. Dėl to miestas sugriuvo ir prasmego skradžiai žemėn su visais gyventojais. Nuo to laiko žemėje skamba prakeiktųjų varpas – jie ieško, bet neranda išėjimo iš požemio karalystės. Tas išėjimas yra užverstas Velnio akmeniu slėnio pakraštyje, prie Švendubrės. Sūrūs Druskininkų vandenys – tai pasmerktųjų ašaros.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Raigardo slėnis – 2005-07-09 „Šiaurės Atėnai“ Nr. 756 Joana Vaikšnoraitė.
 Ar iš tikro Raigardas prasmego?  – 1999 m. „Mokslas ir gyvenimas“ Nr. 10 Valentinas Baltrūnas, Vykintas Vaitkevičius ir Rasa Žukienė.

Lietuvos slėniai
Lietuvos gamtos paminklai
Druskininkų savivaldybė
Hararė

Hararė () – miestas Zimbabvės šiaurės rytuose, Rytų Mašonalando provincijoje; šalies sostinė ir didžiausias miestas. 1,6 mln. gyventojų (2009). Didelis administracinis, verslo, gamybos, švietimo centras. Apylinkėse išgaunamas auksas, intensyvi žemdirbystė. Pramonės šakos: maisto apdirbimas, gėrimai, tekstilė, apranga, tabakas, chemija, statybos, mediena, plastmasė. Yra didžiausias šalyje universitetas (įkurtas 1952 m.), Gwebi žemės ūkio kolegija (įk. 1950), politechnikos institutas (įk. 1927), meno mokykla, Zimbabvės muzikos kolegija (įk. 1948), valstybinis archyvas, parlamento biblioteka. Mieste yra didžiausias šalyje oro uostas.

Hararėje yra Karalienės Viktorijos muziejus su zoologijos ir istorijos eksponatais, Zimbabvės nacionalinė galerija su europiečių kūriniais, taip pat ir tradiciniais ir šiuolaikiniais Afrikos kūriniais, anglikonų ir katalikų bažnyčios.

Istorija 

Miestą 1890 m. rugsėjo 12 d. įkūrė karininkų savanorių būrys, vadovaujamas kolonizatoriaus Cecil Rhodes. Iš pradžių tai buvo gynybinis fortas. Pradžioje miestas buvo vadinamas Solsberiu (Fort Salisbury, vėliau – Salisbury) tuometinio Didžiosios Britanijos premjero Robert Arthur Talbot Gascoyne-Cecil (Solsberio markizas III) garbei. 1897 m. miestui buvo suteiktos savivaldybės teisės, o miesto teisės – 1935 m.

Kai 1899 m. iki čia buvo nutiestas geležinkelis iš Beiros (Mozambikas), mieste ėmė vystytis prekyba. 1923 m. Solsberis tapo britų Pietų Rodezijos kolonijos administraciniu centru, 1953–1963 m. buvo Rodezijos ir Njasalendo federacijos administracinis centras. Dabartinis miesto pavadinimas suteiktas 1982 m. balandžio 18 d.

XXI a. Hararė kentėjo nuo politinės ir ekonominės krizės, apėmusios visą šalį. 2009 m. atliktoje apklausoje Hararė buvo išrinktas blogiausiu miestu gyventi pasaulyje, tuomet Kanados miestas Vankuveris buvo išrinktas geriausia vieta gyventi. 2011 m. apklausoje Hararė vėl buvo vadinamas blogiausiu miestu gyventi pasaulyje.

2010 m. kovo mėnesį po 14 metų statybų buvo atidarytas miesto pasididžiavimas verslo centras „Joina“. Tiesa, dėl finansinių sunkumų šio rajono apgyvendinimas 2011 m. lapkritį siekė vos 3%. „Joina“ rajono dangoraižis yra trečias pagal aukštį (105 m) pastatas visoje Zimbabvėje.

Šaltiniai 

Sostinės
Milijoniniai miestai
Zimbabvės miestai
Vilkas (reikšmės)

Vilkas:

 Vilkas – ežeras Druskininkų savivaldybėje;
 Verkiantis vilkas – siaubo filmas;
 Vilkas (astronomija) – žvaigždynas;
 Vilkas Uamano provincija – viena iš Peru provincijų.
 Vilkas – pėstininkų kovos mašina Boxer arba Lietuvoje žinoma kaip „Vilkas“, tai Vokietijos ir Nyderlandų kompanijos "ARTEC GmbH" gamybos produktas.

Gyvūnas 

 Karčiuotasis vilkas;
 Pilkasis vilkas;
 Raudonasis vilkas;
 Rudasis vilkas;
 Sterblinis vilkas;
 Urvinis vilkas;
 Žeminis vilkas.

Vardai, pavardės, slapyvardžiai 

Vilkas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Vilkienė arba Vilkė (ištekėjusi moteris) ir Vilkytė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Vilkas – Hitlerio slapyvardis;
 Algirdas Vilkas – kraštotyrininkas, pedagogas;
 Eduardas Vilkas (1935–2008) – ekonomikos profesorius, signataras, visuomenės veikėjas;
 Mažasis Vilkas – indėnų karo vadas;
 Pranas Vilkas (g. 1935) – inžinierius, konstruktorius, politikas (Seimo narys).

Taip pat skaitykite 

 Geležinis Vilkas;
 Vilkai;
 Vilkduobė;
 Vilko irštva;
 Vilko poza;
 Vilkų imperija;
 Vilkų Kampas;
 Vilkolakis;
 Šokis su vilkais;
 Wolf's Rain.

Pavardės
Plunksnė

Plunksnė (Ptilium) – patisinių (Hypnaceae) šeimos samanų gentis, kurioje vienintelė Lietuvoje auganti rūšis – šilinė plunksnė (Ptilium crista – castrensis). Lengvai atpažįstama ir atskiriama nuo kitų samanų pagal labai tankiai ir taisyklingai plunksniškai išsišakojusį stiebą ir užsiraičiusius šakučių galus, šiek tiek primenančius plunksną.

Stiebas 5-10 cm aukščio, status arba pusiau status. Lapai plačiai ovaliniu pagrindu ir yliškai nusmailėjusia viršūne. Sporogono kotelis rausvas. Sporinės dangtelis iškilus su karpute. Sporifikuoja rudenį.

Auga drėgnose vietose puriomis gelsvai žaliomis arba gelsvomis vejoms arba kilimais.

Patisiniai
Paprastoji šilsamanė

Paprastoji šilsamanė (Pleurozium schreberi) – patisinių (Hypnaceae) šeimos samanų rūšis. Lengvai atskiriama ir atpažįstama nuo kitų samanų pagal raudoną stiebo žievę, kuri aiškiai matoma pašalinus lapus.

Stiebas 10-15 cm, kylantis, taisyklingai plunksniškai išsišakojęs. Lapai gaubti, truputį išilgai raukšlėti, kiaušiniški. Sporogono kotelis rausvas. Sporifikuoja rudenį.

Tai viena iš būdingiausių pušynų samanų. Auga puriais žaliais arba gelsvai žaliais blizgančiais patiesalais.

Patisiniai
Gūžtvė

Gūžtvė (Hylocomium) – patisinių (Hypnaceae) šeimos samanų gentis. Lietuvoje auga atžalinė gūžtvė (Hylocomium splendens). Lengvai atpažįstama pagal šakutes, kurios yra plunksniškai išsišakojusios ir išsidėsčiusios ant stiebo keliais (dažniausiai 3-4) horizontaliais vienas nuo kito nutolusiais aukštais. Šie aukštai susidaro samanai kasmet išleidžiant po vieną ūglį.

Stiebas iki 20 cm aukščio, gulsčias, kylantis arba status. Lapai plačiai arba pailgai kiaušiniški, staigiai nusmailėjusia ir raukšlėta viršūne. Sporogono kotelis raudonas, sporinės dangtelis su trumpu snapeliu. Sporifikuoja vasarą.

Auga puriais žaliais arba gelsvai žaliais blizgančiais kilimais miškuose ir aukštapelkėse. Rečiau auga ant pūvančios medienos. Labai dažna spygliuočių miškų samana.

Patisiniai
Rodo kolosas

Rodo kolosas – milžiniška graikų Saulės dievo Helijo skulptūra, stovėjusi Rodo saloje III a. pr. m. e., vienas iš septynių pasaulio stebuklų.

Sprendimas statyti skulptūrą 
Po Aleksandro Didžiojo mirties 323 m. pr. m. e. imperiją pasidalijo jo generolai (diadochai). Egiptas atiteko Ptolemėjui, kuris sudarė sąjungą su Rodo sala ir sėkmingai kontroliavo prekybą Viduržemio jūroje.

Kito Aleksandro generolo – Antigono Monoftalmo – sūnus Demetrijas Poliorketas 305 m. pr. m. e. užpuolė Rodą. Bet miestą supo stiprūs įtvirtinimai, todėl Demetrijas liepė pagaminti didelius apgulties bokštus. Pirmojo bokšto konstrukcijos buvo sukrautos į šešis laivus, bet šie nuskendo audros metu. Tada Demetrijo nurodymu buvo pastatytas dar didesnis bokštas, pramintas Helepoliu (Helepolis), bet Rodo gynėjai užtvindė žemę prieš gynybinę sieną, ir bokštas negalėjo būti pristumtas pakankamai arti. 305 m. pr. m. e. Ptolemėjo pasiųsta kariuomenė atplaukė Rodui į pagalbą, ir Demetrijas buvo priverstas skubiai atsitraukti, metęs didžiumą apgulties įrangos.

Pergalei pažymėti Rodo gyventojai nutarė pastatyti milžinišką salos globėjo – Saulės dievo Helijo – skulptūrą, šį darbą pavesdami Charesui – jau pagarsėjusiam skulptoriui, Lisipo mokiniui. Darbui finansuoti buvo nutarta parduoti Demetrijo paliktus apgulties įrenginius.

Konstrukcija 
Amžininkai rašė, kad vidinę figūros konstrukciją sudarė iš akmens blokų pastatyti bokštai, stovintys ant 15 metrų aukščio marmurinio postamento. Į akmens blokus buvo įkalti geležies strypai, o prie jų tvirtinamos bronzos plokštės, formuojančios skulptūros paviršių. Statyboje buvo naudojami taip pat ir perlydyti Demetrijo kariuomenės palikti metaliniai ginklai, ir apgulties bokštų konstrukcijos. Teigiama, kad iš viso buvę sunaudota 500 talentų bronzos ir 300 talentų geležies (atitinkamai maždaug 13 ir 8 tonos). Viršutinei koloso daliai statyti buvo supiltas didelis grunto pylimas, kurį vėliau nukasė. Helijas buvo pavaizduotas kaip jaunuolis su vainiku, bet autentiška koloso išvaizda nežinoma.

Visas skulptūros aukštis siekė apie 35 metrus (panašiai kaip ir Laisvės statula Niujorke).

Tolesnis koloso likimas 
Šaltiniuose nurodomos dvi koloso vietos – uosto vartai ir uosto bangolaužis, bet dabartiniai tyrinėjimai pirmąjį variantą atmeta.

Darbas buvo baigtas per 12 metų – 282 m. pr. m. e. Statula išstovėjo tik 56 metus, iki 226 m. pr. m. e. (data gali būti netiksli), kai ją sugriovė žemės drebėjimas. Silpniausioji vieta pasirodė besą keliai. Ptolemėjas III pasiūlė lėšų koloso atstatymui, bet orakulo pranašystė buvo nepalanki šiam sumanymui, tad atstatymo buvo atsisakyta. Liekanos pragulėjo virš 800 metų. Plinijus vyresnysis rašo, kad ne kiekvienas vyras sugebėdavęs apglėbti skulptūros pirštą.

654 m. arabai užėmė Rodą ir, kronikininko Teofano liudijimu, skulptūros metalas buvo parduotas pirkliui iš Edesos. Visas pirkinys buvęs sukrautas ant 900 kupranugarių.

Nuorodos 

 Turistinis gidas apie Rodo kolosą

Septyni pasaulio stebuklai
Antikinės skulptūros
Trapecija

Trapecija ( – staliukas) – keturkampis, kurio dvi priešingosios kraštinės lygiagrečios, o kitos dvi kraštinės nelygiagrečios. Lygiagrečios kraštinės vadinamos trapecijos pagrindais, kitos dvi kraštinės – šoninėmis kraštinėmis. 1 pav. pavaizduotos trapecijos kraštinės BC ir AD – trapecijos pagrindai, AB ir CD – trapecijos šoninės kraštinės. Iš taškų B ir C nuleisti statmenys BK ir CL vadinami trapecijos aukštine. atkarpa, kuri jungia šoninių kraštinių vidurio taškus, vadinama trapecijos vidurio linija. 1 pav. pavaizduotos trapecijos vidurio linija yra EF.

Trapecijų rūšys

Lygiašonė trapecija 

Trapecija, kurios šoninės kraštinės lygios, vadinama lygiašonė.
2 pav. pavaizduota trapecija ABCD yra lygiašonė, nes AB=CD.
Lygiašonės trapecijos kampai prie kiekvieno iš pagrindų yra lygūs:

 laipsnių.
 laipsnių.

Stačioji trapecija 
Trapecija, kurios viena šoninė kraštinė statmena pagrindui, vadinama stačiąja.
3 pav. pavaizduota stačioji trapecija ABCD, kurios

Trapecijos savybės 
 Keturkampis yra trapecija tada ir tik tada, jei yra bent viena pora greta esančių kampų, kurių suma lygi 180°.
 Kita būtina ir pakankama sąlyga yra jog įstrižainės dalija viena kitą tuo pačiu santykiu. Šis santykis toks pats kaip ir tarp pagrindų ilgių.
 Linija, išvesta per šoninių kraštinių vidurio taškus (vidurinė linija), yra lygiagreti pagrindams. Jos ilgis yra pagrindų ilgių aritmetinis vidurkis.

Trapecijos elementų žymėjimas 
4 pav. pavaizduoti visi pagrindiniai trapecijos elementai. AB=b, DC=a – trapecijos ABCD pagrindai; DA=d, BC=c – trapecijos šoninės kraštinės; GH=m – trapecijos vidurio linija; EF – atkarpa, einanti per įstrižainių susikirtimo tašką ir lygiagreti pagrindams; AK=h – aukštinė; BD=,AC= – trapecijos įstrižainės; φ – kampas tarp įstrižainių.

Trapecijos vidurio linija, perimetras, plotas 
Pastaba: Visos žemiau pateiktos formulės remiasi 4 pav. žymėjimais (žr. Trapecijos elementų žymėjimas).
Trapecijos vidurinė linija lygiagreti pagrindams ir lygi jų sumos pusei:
 , ; 
Trapecijos įstrižainių radimas:
 ; 
Atkarpos lygiagrečios pagrindams ir einančios per įstrižainių susikirtimo tašką radimas:
 
Trapecijos perimetras ir pusperimetris:
 ; 
Trapecijos plotas lygus vidurinės linijos ir aukštinės sandaugai:

 ,

Trapecijos plotas lygus jos pagrindų sumos pusei ir aukštinės sandaugai.

 ,

čia a ir b – lygiagrečių kraštinių ilgiai, h – aukštinė. Kitaip tariant (žr. savybes) jis lygus vidurinės linijos ir aukštinės ilgių sandaugai.

Jei aukštinė nežinoma, tačiau žinomi visų kraštinių ilgiai, trapecijos plotą galima rasti pagal formulę

 

čia a, b – lygiagrečių kraštinių ilgiai, c, d – kitų dviejų kraštinių ilgiai.

Trapecijos plotas lygus jos įstrižainių ir sinuso kampo tarp jų pusei:

Šaltiniai

Nuorodos 
 Trapezoid, Wolfram Mathworld

Keturkampiai
Elementariosios figūros
Pustonis

Pustonis – mažiausias atstumas tarp dviejų diatoninės ir chromatinės dermės garsų, atitinka mažosios sekundos intervalą. Pustonį iliustruoja du gretimi fortepijono klavišai arba du gretimi gitaros stygos dalmenys. Tiksli pustonio vertė yra priklausoma nuo naudojamos temperacijos ir gali būti nuo 1/3 iki 2/3 tono. 

Diatoninėje dermėje yra skiriami du pustonio porūšiai, nors skambesio požiūriu jie yra tapatūs. Jei pustonio intervalas susidaro tarp natų, kurios žymimos ta pačia raide ir skiriasi tik alteracijos ženklu, jis yra vadinamas chromatiniu pustoniu. Pavyzdžiui, pustonis tarp C ir C# yra chromatinis. Kartais literatūroje sinonimiškai naudojama sąvoka išplėstasis unisonas. Kita vertus, jei pustonis yra tarp natų, žymimų skirtingais simboliais, jis yra vadinamas diatoniniu pustoniu. Toks pustonis, pavyzdžiui, yra tarp C ir Db. Literatūroje šis pustonis dažnai vadinamas mažąja sekunda. Akivaizdu, kad abu pavyzdiniai intervalai yra identiški, todėl šis skirstymas yra veikiau teorinis.

Lygiojoje temperacijoje, visų pustonių santykiniai dydžiai yra vienodi ir yra lygūs šimtui centų arba , o visus kitus diatoninius intervalus galima išreikšti sveikuoju pustonių skaičiumi, tarkim, oktava yra lygi dvylikai pustonių, o kvinta – septyniems. Analogiškai, vienas tonas lygiojoje temperacijoje yra lygus dviem pustoniams (iš ko ir kilo toks pavadinimas).

Tonai ir pustoniai dažnai naudojami sutrumpintai apibrėžti diatoninėms gamoms, tarkim, užrašas T-T-P-T-T-T-P, kuriame T atitinka toną, o P – pustonį, apibūdina intervalus tarp garsų standartinėje mažorinėje gamoje.

Derinimo sistemose, skirtingose nuo lygiosios temperacijose, oktava nėra dalinama į vienodo dydžio pustonius, o neretai įmanoma situacija, kad ir nė vienas iš pustonių tokioje dermėje nebus lygus lygiosios temperacijos pustoniui.

Šaltiniai 

Intervalai
Bukiniai

Bukiniai (Fagaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima. 

Vidutinių platumų klimato juostoje paplitusios šios šeimos medžių ir krūmų rūšys lapus meta kasmet, atogražose paplitusios dažniausiai amžinai žaliuojančios. 

Lapai dideli, pražanginiai, plunksniškai gysloti, lygiakraščiai arba plunksniškai skiautėtais kraštais. Kuokeliniai žiedai sudaro žirginius arba galvelės pavidalo žiedynus. Vaisius – riešutas.

Bukiniai Lietuvoje 

Lietuvoje savaime auga arba yra introdukuotos 3 gentys:
 Ažuolai (Quercus); dvi savaiminės ir apie dvidešimt introdukuotų rūšių.
 Bukai (Fagus); Lietuvoje augančio paprastojo buko statusas ginčytinas, priklausomai nuo botaninio šaltinio, jis introdukuotas arba savaime plintanti rūšis.
 Kaštainiai (Castanea); introdukuoti.

Klasifikacija 
Išskiriami du pošeimiai ir 9 gentys (apie 1000 rūšių, maksimaliai iki 1101 rūšies):
 Pošeimis: Fagoideae K. Koch
 Gentis: Fagus L. 1753 - Bukai; nuo 10 iki 13 rūšių.
 Pošeimis: Quercoideae Õrsted
 Gentis: Castanea Mill. 1754 - Kaštainiai; 8 rūšys.
 Gentis: Castanopsis (D. Don) Spach 1841 - Kašteniai; apie 125–130 rūšių.
 Gentis: Chrysolepis Hjelmq. 1948 - Žvynbukiai; 2 rūšys.
 Gentis: Cyclobalanopsis Oerst. 1866; 2 rūšys.
 Gentis: Lithocarpus Blume 1826 - Ąžuolūnas; apie 330-340 rūšių.
 Gentis: Notholithocarpus P. S. Manos, C. H. Cannon & S.H. Oh 2008 [2009]; 1 rūšis: N. densiflorus.
 Gentis: Quercus L. 1753 - Ąžuolai; nuo 450 iki 600 rūšių.
 Gentis: Trigonobalanus Forman 1962; 1 rūšis: T. verticillata.

Šaltiniai
Pajūrinis sotvaras

Pajūrinis sotvaras (Myrica gale) – sotvarinių (Myricaceae) šeimos augalų rūšis.

Augalas gausiai šakotas, 50-150 cm aukščio. Šakos tamsiai rudos, gausiai lapuotos, su melsvu apnašu, tankiai nusėtos geltonomis liaukutėmis. Lapai pražanginiai, kiaušiniški arba lancetiški. Žiedai susibūrę į stačius žirginius. Žydi prieš išsiskleidžiant lapams, balandžio – gegužės mėn.

Auga tarpinėse pelkėse, pelkėtuose miškuose, užpelkėjusiose pievose pajūrio rajonuose.

Augalas turi daug rauginių medžiagų. Iš lapų galima gauti geltonus dažus. Seniau buvo naudojamas odos ligoms gydyti.

Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Sotvariniai
Dažiniai augalai
Olando kepurė

Olando kepurė – 24,4 m aukščio skardis arba klifas Lietuvai priklausančioje Baltijos jūros pakrantėje, Pajūrio regioniniame parke, 2 km į šiaurę nuo Girulių, prie Karklės. Prieš 12–15 tūkst. m. suformavo Baltijos ledynas.

Tai parabolinė kopa, supustyta ant moreninio gūbrio. Ši vieta yra intensyviai ardoma jūros. Palaipsniui iš morenos pagrindo išplaunami didesni ar mažesni rieduliai. Todėl taip vadinamame pliaže susikaupė riedulių sąnašynas. Ardant skardžio pagrindą, nuo Olando kepurės viršuje, dėl sunkio jėgos, formuojasi nuošliaužos.

Olando kepurė nuo seno buvo orientyras jūreiviams ir žvejams, todėl XIX a. pr. pastatyti navigaciniai ženklai ir nuo tada žymima žemėlapiuose. Čia atsiveria jūros vaizdas su stačiais krantais ir akmenuotais paplūdimiais. Nuo skardžio patogu stebėti virš jūros skrendančius paukščius.

Etimologija 

Pateikiamos tokios Olando kepurės pavadinimo versijos:
 1818 m. pavadinimą oficialiai žemėlapiuose ir locijose įteisino Prūsijos valstybės patarėjas, inžinierius C. Wutzke, tačiau manoma, kad pavadinimą jūrininkai vartojo kur kas anksčiau.
 Šis pavadinimas gana įprastas jūrininkams, kadangi locijose tokiu pavadinimu iškilusias pakrantės reljefo formas dažnai pavadina ir kitose pasaulio vietose. Galima spėti, kad vietovė taip vadinama dėl reljefo formos panašumo į tikros olandų žvejo kepurės siluetą.
 XVI a. 3–4 dešimtmečiuose nemažai olandų apsigyveno Klaipėdoje, jų meistrai ir dailidės davė pradžią miesto laivų statykloms. Nuo 1540 m. šių vietų žemės savininkas buvo olandas Hermann van Bombell. Tad veikiausiai olandų pirkliai ar laivininkai ir bus pavadinę vietovę Olando kepure.

Šaltiniai 

Lietuvos kalvos
Lietuvos gamtos paveldo objektai
Klaipėdos rajono saugomos teritorijos
Lietuvos geologija
Skardžiai
Mėlynutiniai

Mėlynutiniai (Ixioliriaceae) – magnolijūnų (Magnoliophyta) augalų šeima, kurioje vienintelė gentis – mėlynutė (Ixiolirion) su 4 rūšimis.

Lietuvoje retai sodų gėlynuose auginama totorinė mėlynutė (Ixiolirion tataricum). Augalas 40-50 cm aukščio. Žydi gegužės – birželio mėn. Kekės daugiažiedės.
Telšių Ateities progimnazija

Telšių „Ateities“ progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Telšiuose, Lygumų g. 47, vykdanti pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191873143.

Istorija 
1995 m. rugsėjo 1 d. atidaryta Telšių 8-oji vidurinė mokykla. Jos atidaryme dalyvavo prezidentas Algirdas Brazauskas ir LR švietimo ir mokslo ministras Vladislovas Domarkas. 1995 m. mokyklą pradėjo lankyti 764 mokiniai, sudarytos 33 klasės. 1996 m. balandžio 13 d. atidarytas mokyklos plaukimo baseinas. 1999 m. gruodžio mėn. įvyko referendumas dėl vardo mokyklai suteikimo. Bendruomenė balsavo už „Ateities“ vidurinės mokyklos pavadinimą. 2002 m. mokyklą lankė 1049 mokiniai, kurie mokėsi 43 klasėse. Vėliau mokykla tapo progimnazija.

Pavadinimų kaita

Direktoriai 
 Rita Motiejūnienė

Nuorodos 
 Mokyklos svetainė

Lietuvos progimnazijos
Telšių rajono savivaldybės mokyklos
Telšiai
Pnompenis

Pnompenis – miestas pietinėje Kambodžoje prie Mekongo ir Tonlesapo upių santakos; šalies sostinė ir didžiausias miestas. Pnompenis buvo smarkiai sugriautas XX a. 8-ajame dešimtmetyje pilietinio karo metu, tačiau 9-ajame dešimtmetyje buvo atstatytas.

Tai vienas pagrindinių verslo centrų Mekongo slėnyje, gana gerai išvystyta transporto infrastruktūra (oro, geležinkelių, automagistralių). Didelis uostas, susisiekia su Pietų Kinijos jūra per Mekongo deltą Vietname. Pramonė: tekstilė, maisto apdirbimas, gėrimai. Miesto architektūra turi daug kolonijinės Prancūzijos bruožų, daug kultūros ir švietimo įstaigų. Budistų institutas – muziejus turi daug khmerų civilizacijos eksponatų, Pnompenio nacionaliniame muziejuje yra eskponatai nuo VI a.

Pnompenio universitetas įkurtas 1960 m., budistų universitetas 1954 m., dailės menų universitetas 1965 m., žemės ūkio universitetas 1965 m. Yra buvusių Kambodžos vadovų rūmų, budistų šventyklų.

Istorija 

Pirmoji pastovi khmerų gyvenvietė buvo įkurta XIV a. pabaigoje, 1434 m. ji tapo šalies sostine (pakeitė Ankor Tomą). Miestas buvo apleistas ir užkariautas keletą kartų, kol 1867 m. vėl tapo Kambodžos sostine. Apie 1975 metus miestas patyrė didelį socialinį krachą dėl Pol Poto režimo; beveik visi 2 mln. gyventojų buvo priversti išsikraustyti į kaimo vietoves ir dirbti žemės ūkyje. Tačiau po 1980 m. miestas atsigavo, vėl buvo atidarytos kultūros ir švietimo įstaigos.

Sostinės
Milijoniniai miestai
Kambodžos miestai
Šviesialūpė dryžė

Sodinė juostasraigė arba šviesialūpė dryžė, baltalūpė juostasraigė (Cepaea hortensis) – helicidų (Helicidae) šeimos pilvakojis moliuskas.

Tarpinis šeimininkas lapių ir kitų šuninių žvėrių plaučių parazitų – Crenosoma vulpes.

Išvaizda 

Kriauklė rutuliška, su kupoliškai apvalia apvijam sudaryta iš 5–5,5 vijų, išsipūtusių, kiek pakilusių, viršūnė buka. Matmenys: 14,0–16,0 (aukštis) x 17,0–20,0 (plotis) mm. Vienos populiacijos sraigių spalva labai nevienoda. Tipiška forma – fonas blyškiai geltonas su penkiomis rudomis spiralinėmis juostomis. Kitų – juostos plačios, net susiliejusios tiek, kad kriauklė tampa tamsiai ruda, tik apačia lieka gelsva. Paviršius šiek tiek blizgantis, su negiliomis skersinėmis raukšlėmis. Paskutinė vija 5–7 mm prieš angą ryškiu kampu palinkusi žemyn. Žiotys įstrižos. Apatinis kraštas tiesus, be atvarto, viršutinis – pradžioje taip pat tiesus, po to lanku nulinksta link apatinio, turi atvartą. Angoje yra lūpa. Žiočių kraštų šoninė pusė geltona, o vidinė – balta. Stulpelinė kriauklės ertmė uždara.

Sraigės kūnas paprastai tamsus, žalsvai pilkas, užpakalyje šviesesnis ir geltonesnis, mantija gelsva ar pilka. Lytinių organų strėlė sulinkusi, apie 4 mm ilgio ir turi keturis išilgai einančius ašmenis, kurie išilgai perskilę, prasideda staiga, prie strėlės pagrindo.

Dauginimasis 
Gegužės–spalio mėnesiais deda 40–80 sferiškų 2 mm. dydžio kiaušinių. Jaunikliai išsirita po 15–20 dienų, suauga per vienerius metus. Jungtinėje Karalystėje kriauklės lūpa susiformuoja per 3 metus. Gyvena iki 7–8 metų.

Gyvenama aplinka 
Biotopas labai įvairus. Randama krūmuose, retuose miškuose, soduose, ant akmenų, medžių.

Paplitimas 
Lietuvoje dažna rūšis. Paplitusi Vidurio ir Rytų Europoje. Buvo užvežta į šiaurinę JAV dalį, tačiau įsitvirtino ne taip sėkmingai kaip miškinė juostasraigė. Kalnuose aptinkama iki 2000 m virš jūros lygio.

Išnašos

Šaltiniai 

 Šivickis P., Lietuvos moliuskai ir jų apibūdinimas. Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla: Vilnius, 1960. 151–170 psl.
 Gurskas A., Lietuvos sausumos sraigės. Lietuvos Aplinkos apsaugos ministerija, Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejus: Kaunas, 1997. 87-97 psl.
 AnimalBase: Cepaea hortensis. Tikrinta 2016 02 10
 Nordsieck R., The Living World of Molluscs: Helicid Snails. Tikrinta 2015.02.10

Helicidai