joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tabariškių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia

Tabariškių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Tabariškių kaime, į km į vakarus nuo Baltarusijos sienos. Liaudies architektūros formų, turi baroko bruožų. Pamaldos laikomos tik lenkų kalba.

Parapijoje yra Tabariškių koplyčia.

Istorija 

Manoma, kad pirmąją bažnyčią šioje vietoje dar XVI a. pradžioje pastatydino Vaitiekus Taboras, nuo kurio pavardės kilo ir valdų pavadinimas. Tačiau apie šios bažnyčios likimą jokių žinių nėra. Kadangi XVI a. apylinkėse buvo įsikūrę daugiausia totoriai, gali būti, kad katalikų bažnyčia ilgainiui sunyko. Vėliau iš totorių žemes ėmė supirkinėti bajorai, išaugusios valdos ėjo iš rankų į rankas, kol XVII a. antrojoje pusėje atiteko Skarbek-Važinskiams. Ši giminė valdė Tabariškes iki Antrojo pasaulinio karo. 

1770 m. Mykolas Skarbek-Važinskas pastatė medinę bažnyčią ir įkurdino basuosius karmelitus. Tuometinė Vilniaus dekanatui priklausiusi parapija jungė apie 6 600 tikinčiųjų. Naujos bažnyčios ir vienuolyno fundatorius buvo karaliaus Augusto III favoritas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės raštininkas. Jis apsigyveno Tabariškėse ir pastatė čia pirmąjį dvarą. Dvaro ir bažnyčios statytojas mirė netrukus, praėjus vos trejiems metams po bažnyčios pastatymo. Fundatorius buvo palaidotas jos kriptoje. Šventovė jau statant buvo numatyta kaip šeimos mauzoliejus, o prie jos įkurdinti ir dosniai aprūpinti karmelitai turėjo nuolat melstis už savo geradarius. Bažnyčios sienose išlikusios paminklinės lentos primena jų pavardes. 

Dvaro paveldėtojai toliau rėmė karmelitus, kuriems XIX a. pradžioje pavesta rūpintis ir 1809 m. įkurta parapija. 1812 m. vienuolynas perstatytas. Iki vienuolyno uždarymo karmelitai rūpinosi mokykla, ligonine, vargšų prieglauda. 1832 m.  vienuolynas caro valdžios uždarytas. Bažnyčia liko veikianti, nors ir ketinta ją taip pat uždaryti. 1870 m. bažnyčios sienojai buvo supuvę. Paprašius leidimo remontuoti, Vilniaus gubernatorius bažnyčią pasiūlė uždaryti. Caro vietininkas jos neuždarė, leido pakeisti supuvusius sienojus.

Architektūra 

Bažnyčia liaudies architektūros formų, išsiskiria banguotu fasado frontonu, bandanti atkartoti mūrinių barokinių statinių plastiškumą. Bažnyčia bazilikinė, su trisiene apside, bokšteliu. Vidus 3 navų. Prieš bažnyčią stovi medinė varpinė su vartais. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Bažnyčios pagrindinį altorių puošia dailininkės Anos Krepštul nutapytas Šv. Mergelės Marijos su kūdikiu Jėzumi paveikslas.

Nuorodos 

 Tabariškių Šv. arkangelo Mykolo parapija 
 Tabariškių buvęs senosios regulos karmelitų vienuolynas ir  Šv. Arkangelo Mykolo bažnyčia
 Pasivaikščiojimas po Lietuvos bažnyčias. Tabariškių Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčia
 Tabariškių Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčia
 Tabariškių Šv. Mykolo Arkangelo bažnyčia 

Šalčininkų rajono bažnyčios
Taujėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia

Taujėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Taujėnų miestelyje, prie kelio , Mūšios (Šventosios dešiniojo intako) dešiniajame krante.

Istorija 

1669 m. minima Taujėnų altarija. Vėlesnė bažnyčia pastatyta 1785 m. Medinė bažnyčia 1845 m. sudegė. Taujėnų dvaro savininkas 1854 m. gavo leidimą baigti prieš 30 metų pradėtą statyti mūrinę bažnyčią. Pastatyta 1858 m. (architektas Šurinas).

Architektūra 
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, bebokštė, vienanavė. Šventoriaus tvora metalinė. Jame stovi mūrinė varpinė.

Nuorodos 
 Taujėnų Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia

Ukmergės rajono bažnyčios
Taujėnai
Tauragės Švč. Trejybės bažnyčia

Tauragės Švč. Trejybės bažnyčia – katalikų bažnyčia, stovinti Tauragėje, senamiestyje. Istoristinė, turi neoromaninio ir neoklasicistinio stiliaus bruožų.

Istorija 
Pirmoji bažnyčia Tauragėje pastatyta 1507 m. Prie jos įkurta mokykla (pirmoji Žemaitijoje). K. Šemeta apie 1566–1569 m. nusavino Tauragės bažnyčios turtus. XVI a. pabaigoje katalikų bažnyčia nuolatinio kunigo neturėjo. Po 1633 m. vyskupas Jurgis Tiškevičius paskyrė kunigą. 1636 ir 1688 m. Tauragės bažnyčia neminima.

1702 m. pastatyta nauja – medinė bažnyčia. Po 1863 m. sukilimo Tauragės vikaras Jonas Jacevičius ištremtas į Sibirą. 1865–1869 m. ne kartą prašyta valdžios leidimo statyti naują mūrinę bažnyčią. Leista remontuoti tik senąją.

1899 m. medinė bažnyčia nugriauta. Pastatyta nauja mūrinė, 1904 m. rugpjūčio 5 d. pašventinta. Statyba rūpinosi klebonas Fabijonas Kemėšis (1879–1954 m.), vėliau visuomenės veikėjas, ekonomistas, profesorius. Nuo 1906 m. jis Tauragėje organizuodavo viešus lietuvių vakarus su vaidinimais. 1915 m. bažnyčia apgriauta, po 1920 m. iš dalies atstatyta. 1928–1932 m. atstatyti bokštai (valstybė paskyrė 10 000 litų pašalpą). 1938 m. Tauragės parapijai priklausė 4141 katalikas. 1941 m. bažnyčia vėl apgriauta, iki karo pabaigos liko neatstatyta, tik 1955 m. klebono Jono Beinorio (1908–1985 m.) rūpesčiu ir parapijiečių talka ir lėšomis atstatyta.

1908 m. Karaliaučiaus meistras Brunas Gėbelis bažnyčioje buvo pastatęs 16 registrų vargonus. Per II pasaulinį karą vargonai neišliko. Apie 1955-uosius į Tauragę buvo perkelti Vaclavo Bernackio vargonai iš Vilniaus Šv. Mykolo bažnyčios. Pastarieji pagaminti XX a. pradžioje.

2008 m. bažnyčios bokšte įrengtas laikrodis – miesto-partnerio iš Vokietijos, Rydštato, dovana Tauragei 500-ųjų metinių proga (atminimo lenta bažnyčioje).

Architektūra 
Bažnyčia istoristinė, turi neoromaninio ir klasicistinio stiliaus bruožų, lotyniško kryžiaus plano, su penkiasiene apside ir vienu aštuoniasieniu bokštu. Joje įrengti 6 altoriai. Šventoriaus tvora ažūrinio mūro.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Tauragės Švč. Trejybės parapija (taurageskatalikai.lt)
 Tauragės Švč. Trejybės parapija (vyskupijos inf.)
 Bažnytiniai dokumentai

Istorizmo architektūra Lietuvoje
Tauragės rajono bažnyčios
Neoromaninė architektūra Lietuvoje
Tauragė
Tauragnų Šv. Jurgio bažnyčia

Tauragnų Šv. Jurgio bažnyčia – bažnyčia, stovinti Tauragnų miestelyje.

Istorija 
Tauragnų valsčius 1387 m. dovanotas Vilniaus vyskupui. Jame 1387 m. pastatyta Tauragnų bažnyčia Taurapilyje – pirmoji šiaurės Lietuvoje, viena iš 7 pirmųjų Lietuvos bažnyčių. 1498 m. minima bažnyčia Tauragnuose. Klebonijai paskirtas Taurapilio palivarkas. Be jo, XVIII a. pabaigoje klebonijai dar priklausė Alžutėnų, Grašių, Padvariškių ir Žiezdrių kaimai. Ilgą laiką buvo 2 bažnyčios: miestelyje ir Taurapilyje (3,5 km į rytus nuo Tauragnų).

1796 m. minima 1735 m. vyskupo statyta Tauragnų bažnyčia ir 1728 m. klebono statyta Taurapilio bažnyčia. Pastaroji 1806 m. perkelta į parapijos kapines. Tauragnų bažnyčios statyba ir remontu iki XIX a. rūpinosi Vilniaus vyskupai. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla.

Tauragnuose 1874 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Jos statyba rūpinosi kunigas Feliksas Polikarpas Mazulevičius. 1886 m. į Tauragnus paskirtas vikaras Mykolas Šaikūnas organizavo lietuviškų knygų platinimą. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą kunigavo rašytojas Juozas Šnapšys-Margalis (1877–1921 m.). 1907 m. įsikūrė „Saulės“ draugijos skyrius. Jo rūpesčiu tais metais įsteigta mergaičių mokykla ir biblioteka – skaitykla.

1908 m. balandžio 29 d. surengtas pirmas lietuviškas vakaras.

Per Pirmąjį pasaulinį karą iš medinės varpinės į Rusiją išvežti 3 varpai. 1929 m. įsigyti 2 nauji. 1919 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa. Klebono Motiejaus Nako rūpesčiu 1936 m. pastatyta parapijos salė. 1941 m. birželio 25 d. sudegė klebonija ir ūkiniai pastatai. M. Nako iniciatyva ir parapijiečių lėšomis 1942–1943 m. suremontuota bažnyčia, dailininkas Br. Žiedas atnaujino paveikslus. 1943 m. kunigo Kazio Dulksnio rūpesčiu už parapijiečių suaukotus pinigus pastatyta nauja klebonija (Bronės Lukšaitės projektas). 1944 m. liepos 9 d. sudegė bažnyčia, varpinė. Parapijos salėje klebono K. Dulksnio iniciatyva įrengta laikina maldykla. Iš kapų koplyčios perkeltas altorius. Vėliau įrengti 2 altoriai.

1967 m. balandžio 30 d. parapijos salė sudegė. Tik po 2 metų valdžia leido nusipirkti Priepalės kaime namą ir, jo nepadidinus, pastatyti bažnyčią. 1969 m. rudenį pašventinta. 1990 m. vasarą parapijai grąžinti klebonijos tvartai, o vietoj parduotos klėties – mūrinis sandėlis su garažais ir skalbykla. Klebonijos tvartai, kuriuose buvo įsikūrusi Panevėžio „Autoserviso“ įmonė, 1991 m. liepos 9 d. sudegė.

Nuorodos 
 Tauragnų parapija 

Utenos rajono bažnyčios
Tauragnai
Telšių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Telšių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Telšiuose. Turi neogotikos, neobaroko ir neobizantinio stiliaus bruožų.

Istorija 

Telšių parapija įkurta 1536 m. Tais pačiais metais Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kunigaikščio Žygimanto Senojo įsakymu pastatyta ir Telšių Švč. Mergelės Marijos ėmimo į dangų bažnyčia. Jai 1547 m. dovanotos 6 šeimynos ir 3 smuklės, 1612 m. – Eigirdžių kaimas. 1612-aisiais joje įsteigta ir parapinė mokykla. Bažnyčia kelis kartus atstatyta bei perstatyta, šiuos laikus pasiekė tik 1619 m. nulietas bažnyčios varpas. 

1700 m. pastatyta nauja bažnyčia nukentėjo per Šiaurės karą su Švedija ir tik po ilgo maro bei bado periodo 1788 m. pradėta remontuoti.

1814 m. Rusijos caro valdžios paliepimu uždaryta ir netrukus nugriauta. Po 1831 m. sukilimo caro valdžia atėmė ir bažnyčios žemes, sunaikino ant Vilniaus kalvos buvusias kapines. 

1867 m. toje pačioje vietoje pastatyta mūrinė neobizantinio stiliaus Šv. Mikalojaus Stebukladario cerkvė su varpine. Cerkvė buvo gerokai prabangesnė nei prieš tai stovėjusi bažnyčia, joje įrengta daugybė ikonų bei prabangių, dekoruotų liturginių knygų – taip stengtasi į stačiatikybę pakreipti daugiau vietos žmonių. 

Žemė Telšių parapijai grąžinta 1935 m., stačiatikių bendruomenė už tai gavo kompensaciją. Pastatą svarstyta griauti ir perstatyti. Galiausiai nuspręsta jį tik pertvarkyti. Lietuvą okupavus sovietams, bažnyčią bandyta uždaryti, tačiau dėl didelio bendruomenės pasipriešinimo to padaryti nepavyko. 

Telšių Švč. Mergelės ėmimo į dangų bažnyčia XXI a. atnaujinta dar kartą, tačiau vis dar turi plačią ir gana neįprastą stilių įvairovę – jai priskiriami neogotikos, neobaroko ir neobizantinio stiliaus bruožai. 

1815 m. bažnyčia buvo begriūvanti ir dėl to uždaryta. Varnių seminarija 1815 m. pastatė laikiną bažnyčią. Telšių seniūnas privalėjo remontuoti ir statyti bažnyčią. Žemaičių vyskupas, norėdamas priversti valdžią pastatyti bažnyčią, iškėlė teismo ieškinį. Bylinėtasi nuo 1811 iki 1844 m. Telšių policijos įsakymu 1831 m. nugriauta suirusi parapijos, o 1836 m. ir laikina bažnyčia.

Parapinės bažnyčios vietoje 1864–1867 m. pastatyta mūrinė Telšių Šv. Nikolajaus cerkvė. Sklypą, kuriame stovėjo cerkvė, 1919 m. pasiėmė valdžia. Žemės reformos komisija sklypą su cerkve 1922 m. perdavė stačiatikiams. Telšių vyskupija 1926 m. iškėlė bylą dėl sklypo ir cerkvės grąžinimo katalikams. Lietuvos vyriausiasis tribunolas 1932 m. kovo 14 d. cerkvę su 1,5 ha sklypu priteisė katalikams. Telšių kurija privalėjo atlyginti stačiatikiams už šiame sklype esančius pastatus. 1935 m. spalio 30 d. buvusioje cerkvėje įrengta bažnyčia pašventinta.

Architektūra 

Bažnyčia turi neogotikos, neobaroko ir neobizantinio stiliaus bruožų, kryžminio plano, vienabokštė. Joje įrengti 3 altoriai. Šventoriaus tvora mūrinių stulpelių ir medinių statinių. Jame palaidotas klebonas Pranciškus Bagdonas (1910–1980).

Telšių rajono bažnyčios
Telšiai
Tenenių Šv. Barboros bažnyčia

Tenenių Šv. Barboros bažnyčia – bažnyčia, stovinti Tenenių miestelyje, Tenenio (Minijos kairiojo intako) kairiajame krante. Liaudies architektūros formų, turi baroko bruožų. Bažnyčia su varpine - architektūros paminklai..

Istorija 

Vaitkevičius 1731 m. pastatė medinę koplyčią. 1774 m. minima vieša koplyčia. Adomas Bilevičius 1782 m. pastatė bažnyčią. Jai 1789 m. dovanotas žemes sklypas, įkurta parapija. 1849 m. bažnyčia atnaujinta. 1889 m. apmūrytos kapinės.

Architektūra 

Bažnyčia liaudies architektūros formų, turi baroko bruožų, kryžminio plano, su bokšteliu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė 2 tarpsnių varpinė, lurdo grota. Skvere šalia šventoriaus saugomas Tenenių ąžuolas.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Tenenių Šv. Barboros parapija (dekanato inf.)

Šilalės rajono bažnyčios
Teneniai
Silverijus Šukys

Silverijus Šukys (g. 1945 m. liepos 14 d.) – Lietuvos ir Klaipėdos miesto politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Nuo 1993 m. partijos Tėvynės sąjunga narys. 1995–1997 m. ir 1997-2000 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Klaipėdos miesto savivaldybės meras.

2000 m. Valstybinės akreditavimo sveikatos priežiūros veiklai tarnybos prie Sveikatos apsaugos ministerijos Medicinos prietaisų inspektavimo skyriaus vedėjas, nuo 2003 m. tarnybos generalinis direktorius.

Fondo „Žemės druska“ steigėjas. Moka rusų, prancūzų kalbas. Žmona Dalia, vaikai Liudas, Domas.

|-

Sukys Silverijus
Sukys Silverijus
Benediktas Petrauskas

Benediktas Petrauskas (g. 1955 m. kovo 2 d. Rusijoje, Irkutsko srities Taišeto raj.) – Lietuvos ir Klaipėdos miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1973 m. baigė Klaipėdos 15-ąją vidurinę mokyklą, 1978 m. baigė Vilniaus inžinerinio statybos instituto Mechaninės technologijos fakultetą ir įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę. 1989 m. baigė Liaudies ūkio specialistų tobulinimosi instituto Vadovų tobulinimosi kursus. 1997 m. Vilniaus Gedimino technikos universitete apsigynė technikos mokslų daktaro disertaciją.

1978–1990 m. Klaipėdos autobusų parko inžinierius technologas, Eksploatacijos skyriaus viršininkas, autobusų parko direktorius. 1990–1992 m. Klaipėdos miesto savivaldybės mero pavaduotojas, 1992–1994 m. Klaipėdos miesto savivaldybės meras. 1994–1999 m. Klaipėdos valstybinio prekybos uosto, (nuo 1996 m. Klaipėdos jūrų krovinių kompanija) generalinis direktorius, 1999–2003 m. plėtros direktorius, nuo 2003 m. dukterinės įmonės UAB „Klaipėdos keleivių ir krovinių terminalas“ generalinis direktorius. Be to, nuo 1998 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas.

Nuo 1997 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2003 m. Lietuvos liberalų ir centro sąjungos narys, Klaipėdos skyriaus tarybos narys.

2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 

1994–2002 m. ir nuo 2005 m. Klaipėdos prekybos, pramonės ir amatų rūmų prezidentas, 2002–2005 m. viceprezidentas. 1999–2003 m. Lietuvos jūrų krovos kompanijų asociacijos viceprezidentas, Tarptautinių prekybos rūmų Lietuvos tarybos narys, pirmininko pavaduotojas. Nuo 1994 m. jaunimo skatinimo bendrijos „Liubekas-Klaipėda“ pirmininkas. Klaipėdos Rotary klubo narys, 2002–2003 m. klubo prezidentas. Kazachstano Respublikos garbės konsulas Klaipėdoje.

Žmona Rita Petrauskienė-Kutkaitė, Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcijos vyresnioji ekonomistė, sūnus Mindaugas (g. 1979 m.), duktė Vilija (g. 1986 m.)

Šaltiniai 	

Klaipėdos merai
Klaipėdos politikai
Lietuvos transportininkai automobilistai
Lietuvos prekybos rūmų darbuotojai
KU dėstytojai
KU prorektoriai
Aleksoto Šv. Kazimiero bažnyčia

Aleksoto Šv. Kazimiero bažnyčia – katalikų bažnyčia Kaune, Aleksote, Antakalnio g. 35, apie 0,6 km į šiaurę nuo Aleksoto turgavietės. Pagrindinėje rajono Veiverių gatvėje, įkalnėje, pastatyta lankytino objekto nuoroda į Šv. Kazimiero bažnyčią. Šalia viena kitos stovi senoji medinė ir naujoji mūrinė bažnyčios.

Istorija 

Aleksote ir Marvos dvare 1782 m. minimos koplyčios. Kauno klebonas pavasariais į Aleksoto koplyčią pasiųsdavo kunigą. Kunigas Juozas Vailokaitis dovanojo bažnyčiai sklypą ir 2 ha žemės, o kunigas Juozas Vyšniauskas 1921 m. pastatė medinę bažnytėlę iš seno kluono medžiagos. 

1923 m. Aleksoto parapijos klebonas kun. Jaronimas Valaitis susirūpino bažnyčios padidinimu. Padidintos bažnyčios projekto autorius buvo inžinierius Valerijonas Verbickis. Tais pačiais metais projektas patvirtintas Lietuvos atstatymo komisariato, su sąlyga, kad būtų atsižvelgta į komisijos pataisymus. Pagal šį projektą buvo pristatyta presbiterija ir zakristija.

Šiuo metu senojoje bažnytėlėje Aleksoto šv. Kazimiero parapijos „Caritas" organizuoja vaikams ir jaunimui įvairius užsiėmimus, renginius.

Dabartinė modernistinė bažnyčia pastatyta atkūrus Lietuvos valstybingumą, 1997 m. (arch. A. Kančas). Jos statyba rūpinosi 15-asis Aleksoto parapijos klebonas mons. Jonas Kavaliauskas (1923–2011) (palaidotas šventoriuje).

Architektūra 

Senoji bažnyčia liaudiško baroko stiliaus, stačiakampio plano, su apside, vienabokštė, trinavė, su siauresne stačiakampe presbiterija. Abipus presbiterijos šliejasi dvi zakristijos. Šventoriaus tvora metalinė. Išlikęs 1927 m. Juozo Masalco išlietas varpas „Šventasis Kazimieras“.

Fasaduose vyrauja liaudies architektūrai būdingi bruožai, kurie derinami su stilinės architektūros formomis. Priekiniame fasade įrengtas dvikolonio portiko formos atviras prieangis. Virš jo, bokšto apatinio tarpsnio viduryje, įkomponuotas langas-rožė. Bokšto viršūnė užbaigiama piramidiniu stogeliu. Du ornamentuoti kryžiai vainikuoja vakarų fasado bokštą ir apsidę. Kryžiai sukurti apie 1921 m.

Vidaus erdvę skaido trys poros lieknų kolonų. Navų erdvę gaubia trapecinio skerspjūvio lubos. Siaura presbiterija dengta žemu pusapvaliu medinės konstrukcijos skliautu. Navų dalies gale virš pagrindinio įėjimo dvi kolonos remia choro erdvę. Bažnyčioje buvo įrengti trys altoriai. Yra vertinga XX a. 4-o dešimtmečio klausykla (aut. Jonas Glamba iš Veiverių).

Naujoji bažnyčia modernių architektūros formų. Šventovės stogas pereina į karūną–karališkąjį simbolį. Bažnyčios interjeras asketiškas, simbolizuojantis karališkos kilmės Šv. Kazimiero paprastumą, vargstančiųjų šalpą. Bažnyčioje yra „Šv. Kryžiaus“ ir „Šv. Kazimiero“ relikvijos, dail. Sofijos Rickevičiūtės tapytas Šv. Kazimiero paveikslas. Galinio fasado sienoje, po niša, įmūrytas vyskupo Juozo Žemaičio 1992 m. balandžio 26 d. pašventintas kertinis akmuo. Cokoliniame aukšte įrengtos šarvojimo patalpos.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

  Aleksoto Šv. Kazimiero paarpija 
 Senoji Aleksoto Šv. Kazimiero bažnyčia (architektūros objektai) 
 Šeimų šventė Aleksoto Šv.Kazimiero bažnyčioje

Kauno bažnyčios
Šv. Kazimiero bažnyčios
Alytaus Šv. Kazimiero bažnyčia

Alytaus Šv. Kazimiero bažnyčia – bažnyčia, stovinti Alytuje šalia kelio .

Istorija 

Medinė Šv. Kazimiero bažnyčia pastatyta 1670 m. Po 1703 m. jau neminima. 1891 m. pastatyta stačiatikių Alytaus tvirtovės katedra. Po Pirmojo pasaulinio karo, ji perduota katalikams. Joje įrengta Šv. Kazimiero filinė bažnyčia. Tuomet ji buvo kariuomenės įgulos bažnyčia. Po Antrojo pasaulinio karo uždaryta, 1990 m. vėl grąžinta katalikams.

Architektūra 
Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, vienanavė.

Nuorodos 
 Alytaus turizmo informacijos centras
 Straipsnis apie maldos namus 

Alytaus bažnyčios
Šv. Kazimiero bažnyčios
Alytaus Šv. Liudviko bažnyčia

Alytaus Šv. Liudviko bažnyčia – bažnyčia, stovinti Alytuje I, Nemuno dešiniajame krante.

Parapijoje veikia Venciūnų koplyčia.

Istorija 
Lietuvos maršalka ir Trakų vaivada, Alytaus dvaro savininkas Jonas Zaberezinskis iki 1520 m. pastatydino bažnyčią. 1524 m. įkurta parapija. Kurį laiką bažnyčią lankė abiejų miesto dalių katalikai. Pagal fundacijos aktą bažnyčios vikaras privalėjo mokėti lietuvių kalbą. 1658 m. bažnyčia atstatyta. 1763 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. 1773 m. įsteigta parapinė mokykla. 1810 m. bažnyčia, mieste kilus gaisrui, sudegė.

1818–1820 m. klebonas Liudvikas Kaminskas su parapijiečiais pastatė dabartinę bažnyčią. Iki 1842 m. klebonijai priklausė Skraičionių kaimas. 1910 m. paskirtas klebonas Konstantinas Paulavičius 1930 m. bažnyčią išplėtė ir suremontavo. Buvo pristatytas bokštelis, šventoriaus tvora sumūryta iš akmenų.

1941 m. birželio 24 d. hitlerininkai sušaudė kleboną K. Paulavičių ir vikarą Vincentą Mazurkevičių. Jie palaidoti šventoriuje; pastatytas Rūpintojėlis. Per Antrąjį pasaulinį karą apgriauta bažnyčia ir bokštas kunigo Leono Jakubausko rūpesčiu apie 1957 m. atstatyti.

Architektūra 
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio plano, su žemu masyviu bokštu. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame palaidotas nuo 1956 m. iki mirties čia kunigavęs Bronislovas Novelskis (1905–1991 m.).

Literatūra 
 Alytaus Šv. Liudviko bažnyčios istorija (sud. Anelė Kalašnikovienė). – V.: Petro ofsetas, 2009. – 236 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-815-92-1

Nuorodos 
 Alytaus šv. Liudviko bažnyčia

Alytaus bažnyčios
Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia

Alytaus Šv. Angelų Sargų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Alytuje. Istoristinė, turi neoklasicizmo ir neobaroko bruožų.

Istorija 
Alytuje, Nemuno kairiajame krante, 1670 m. pastatyta Šv. Jurgio bažnyčia (kitais šaltiniais – Šv. Onos koplyčia). Ji buvo ir 1703 m. ilgainiui sunyko arba sudegė. Vėliau pastatyta medinė Šv. Angelų Sargų bažnyčia. 1797 m. įkurta parapija.

1820–1825 m. klebonavęs Nikodemas Dubrovskis pastatė medinę varpinę. Klebonas Andrius Cechanavičius (Alytuje 1829–1868 m.) 1830 m. pastatė naują bažnyčią. 1866 m. pastatytos dailininko Hymenickio tapybos 14 Kryžiaus kelio stočių. 1876 m. klebonu paskirtas Sebastijonas Banevičius 1878 m. bažnyčią padidino, pristatė dvi koplyčias.

1889–1919 m. klebonavęs Mykolas Migauskas 1905 m. bažnyčią pailgino, apkalė lentomis, aptvėrė šventorių. Alytaus vikaras Vincas Dargis už draudžiamos lietuviškos spaudos platinimą 3 m. ištremtas į Černigovo guberniją, o atlikus bausmę neleista įsikurti lietuviškoje parapijoje. 1907 m. įsteigtas „Žiburio“ draugijos skyrius, įkurta biblioteka – skaitykla (pirmininkas kunigas M. Migauskas). 1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius.

Po Antrojo pasaulinio karo klebonas Leonardas Kavaliauskas bažnyčią suremontavo.

Architektūra 
Bažnyčia istoristinė, turi neoklasicizmo ir neobaroko bruožų, lotyniško kryžiaus plano, su stačiakampe apside, bokšteliais. Šventoriuje yra kapinės, kuriose palaidotas 1919 m. vasario 13 d. žuvęs karininkas Antanas Juozapavičius, 1991 m. žuvęs savanoris Artūras Sakalauskas.

Alytaus bažnyčios
Nasau

Nasau () – Bahamų sostinė ir didžiausias miestas bei pagrindinis uostas. Išsidėstęs New Providence salos šiaurės rytinėje pakrantėje. 227,9 tūkst. gyventojų (2007 m.). Tai žinomas pasaulio turistų traukos centras, kuriame yra puikūs paplūdimiai, spalvinga atogrąžų augmenija, kurortinė vietovė Rojaus saloje (Paradise Island) palei Nasau uostą.

Mieste yra parlamento pastatas, teismo rūmai, vyriausybės rūmai (1801 m.), oficiali generalinio gubernatoriaus rezidencija. Kristaus bažnyčia-katedra. Greta miesto yra jūrų sodai rytiniame uosto pakraštyje, Šarlotės tvirtovė (Fort Charlotte, 1787–1789 m.), Fort Fincastle (1793 m.), Ardastra sodai, kuriuose gausu atogrąžų ir subtropinės augalijos. Džambio (Jumbey) kaimas yra XVIII a. Bahamų gyvenvietės reprodukcija. 1974 m. įkurta Bahamų kolegija.

Istorija 

Miestas įkurtas 1656 m. kaip Charles Towne (Anglijos karaliaus Karolio II garbei). Tuo metu dažnai kildavo karai su Ispanija ir miestas buvo naudojamas kaip kaperių bazė. 1694 m. jį užpuolė ir sugriovė ispanai, o 1695 m. miestą atkurė gubernatorius Nicholas Trott ir pervadino Nasau (Anglijos karaliaus Viljamo III šeimos garbei). Viljamas III priklausė Nasau šeimai, kurios pavadinimas kilo nuo miesto Vokietijoje.

Po Troto Nasau valdė ne tokie geri gubernatoriai. 1702 m. prancūzai ir ispanai trumpam užėmė Nasau. Per Ispanijos įpėdinystės karą ispanai buvo užpuolę miestą 1703, 1704 ir 1706 m. Apie 1713 m. mažai apgyvendinta Bahamų sala tapo piratų prieglobsčiu, vadinamu Naujuoju Providensu. Salos gubernatorius teigė, kad Nasau gyveno 1000 piratų ir 100 miestiečių. Nasau buvo paskelbtas piratų respublika. Miestą kaip bazę naudojo Charles Vane, Thomas Barrow, Benjamin Hornigold, John Rackham, Anne Bonny, Mary Read ir Edward Thatch.

1718 m. britai bandė atgauti valdžą Nasau ir paskyrė Woodes Rogers karališkuoju gubernatoriumi. Jis sėkmingai persekiojo piratus, atnaujino prekybą, reformavo administraciją ir iš savo pinigų atstatė tvirtovę. 1720 m. ispanai nesėkmingai bandė užimti Nasau.

Nasau suklestėjo per Amerikos revoliuciją. Už pinigus, gautus iš kaperevimo, mieste atsirado nauja tvirtovė, gatvės apšvietimas, 2300 namų buvo pastatyta ar atnaujinta. 1776 m. amerikiečiai trumpam užėmė salą, o 1782 m. ispanai paskutinį kartą okupavo Nasau, kol juos išvijo Andrew Deveaux 1783 m.

Miestai partneriai 
Miestai, su kuriais Nasau yra užmezgęs partnerystės ryšius:

  Detroitas, Mičiganas, JAV
  Vinstonas-Seilemas, Šiaurės Karolina, JAV
  Akapulkas, Meksika
  Šanchajus, Kinija
  Parana, Argentina
  Kišo sala, Iranas

Išnašos 

Sostinės
Bahamų miestai
Vidzgiris

Vidzgiris – Alytaus miesto dalis (mikrorajonas), esanti į vakarus nuo miesto centro, piečiau Dainavos. Yra paštas, stovi „Vėtrungės“ paminklas. Į šiaurės vakarus nuo Vidzgirio yra Alytaus Švč. Mergelės Marijos Krikščionių Pagalbos bažnyčia.

Mikrorajone yra Vidzgirio miškas (parkas), kuris paskelbtas Vidzgirio botaniniu draustiniu. Parke yra žydų holokausto aukų kapinės. Vidzgirio mikrorajonas yra laikomas prestižiškiausia miesto dalis, kuri yra viena jauniausių, taip pat čia nekilnojamas turtas yra brangiausias, mažiausias nusikalstamumo lygis.

Švietimas 
 Viešoji įstaiga Alytaus Šv. Benedikto gimnazija
 Alytaus Volungės vidurinė mokykla 
 Alytaus Likiškėlių vidurinė mokykla
 Alytaus Vidzgirio vidurinė mokykla

Šaltiniai

Alytaus miesto dalys
Zigmantas Liuksemburgietis

Zigmantas Liuksemburgietis (1368 m. vasario 14 d. Niurnberge – 1437 m. gruodžio 9 d. Znaime), Vengrijos, Vokietijos ir Čekijos karalius, Šventosios Romos imperijos imperatorius.

Biografija 

Zigmantas buvo imperatoriaus ir Čekijos karaliaus Karolio IV bei Pomeranijos kunigaikštytės Elžbietos sūnus. 1374 jis buvo sužadėtas su Marija, vyresniąja Vengrijos ir Lenkijos karaliaus Liudviko Anžu dukterimi. Po tėvo mirties 1378 m. tapo Brandenburgo grafu, o po Liudviko Anžu mirties vedęs Mariją, tapo Vengrijos karaliumi (kitą Liudviko Anžu dukrą Jadvygą vedęs Jogaila tapo Lenkijos karaliumi). 1410 m. jis išrinktas Šventosios Romos imperijos imperatoriumi vietoj nuversto jo brolio Čekijos karaliaus Vaclovo IV. Pastarajam 1419 m. mirus, tapo ir Čekijos karaliumi, tačiau čia jis susidūrė su atkakliu husitų pasipriešinimu.

Santykiai su Lietuva 

Moteriška linija buvo Gedimino palikuonis (per jo dukrą Aldoną).

1410 ir 1429 m. siūlė Vytautui karaliaus karūną. Pirmą kartą (Kežmarke, Žalgirio mūšio išvakarėse) Vytautas pasiūlymą atmetė, o antrą kartą (Lucko suvažiavime) – priėmė ir ruošėsi karūnacijai, bet dėl lenkų pasipriešinimo ir staigios mirties (1430) nespėjo to padaryti.

1413 m. spręsti Lietuvos ir Vokiečių ordino teritorinių ginčų siuntė savo atstovą Benediktą Makrą, kuris priėmė Lietuvai palankų sprendimą, bet pats Zigmantas 1420 m. priteisė Žemaitiją Vokiečių ordinui.

Vytautą ir Jogailą Zigmantas priėmė į savo sukurtą Drakono ordiną.

Santuokos ir vaikai 
 1-ji žmona: (nuo 1385 metų lapkričio 11) Marija Anžu (1371 – 1395 kovo 17), Vengrijos karalienė, Lenkijos ir Vengrijos karaliaus Liudviko I Didžiojo ir jo antros žmonos Elžbietos iš Pamario duktė. Ji mirė nuo priešlaikinio gimdymo kartu su kūdikiu. Vaikai: 
 sūnus (1395 gegužės 17)
 2-ji žmona: (nuo 1408 metų) Barbora iš Celės iš Celės grafų  giminės (1390 – 1451) birželio 11, Celės grafo Germano II ir grafienės Anos Šaunberg duktė. Vaikai:
 Elžbieta Liuksemburgietė (1409 vasario 28 – 1442 gruodžio 19), 1421 metais ištekėjo už Albrechto II Austro.

Nuorodos 

Šv. Romos imperijos imperatoriai
Liuksemburgiečiai
Brandenburgo kurfiurstai
Vengrijos karaliai
Vokietijos karaliai
Marius Kundrotas

Marius Kundrotas (g. 1978 m. balandžio 4 d.) – politologas, publicistas, visuomenės ir politikos veikėjas.

1997 m., besimokydamas Vilniaus universitete, įsijungė į Lietuvių tautinio jaunimo sąjungą „Jaunalietuviai“ ir Lietuvių Nacionalinę Partiją „Jaunoji Lietuva“. 1998 m. išrinktas Lietuvių tautinio jaunimo sąjungos „Jaunalietuviai“ vadovu. 2001 m., jaunalietuviams, jauniesiems nacionaldemokratams ir tautinei organizacijai „Jaunoji karta“ susijungus į Lietuvių tautinio jaunimo lygą, tapo jos vadovu. 2002 m. įsijungė į Lietuvių tautininkų sąjungą (LTS), iki jos prisijungimo prie Tėvynės sąjungos, kuriam priešinosi, buvo LTS Tarybos narys.

2008 m. pavasarį užleido Lietuvių tautinio jaunimo lygos vadovo postą Juliui Pankai. 2008 m. liepos 20 d. įvairių tautinių organizacijų atstovams įsteigus Lietuvių tautinį centrą (LTC), išrinktas jo pirmininku.

2006 m. baigė politikos mokslų magistrantūrą, šiuo metu – politikos mokslų doktorantas.

2009 m. išleido monografiją „Tauta amžių kelyje: tautinės pasaulėžiūros gairės ir tautinis judėjimas Lietuvoje“ (Vilniaus pedagoginio universiteto leidykla).

2011 m. – vienas iš Tautininkų sąjungos atkūrėjų, išrinktas jos Tarybos nariu, 2013 m. – vicepirmininku ideologijai. 

Aktyviai dalyvauja judėjime prieš globalizmą, migraciją, lygias seksualinių mažumų teises ir yra pagarsėjęs homofobiškais pasisakymais.

Nuorodos 

Lietuvos politikai
Žaliasis tiltas (Vilnius)

Žaliasis tiltas – tiltas per Nerį Vilniuje. Ilgis 102,9 m., plotis 24 m., aukštis 15 m. Pastatytas 1952 m.

Istorija 

Tiltas šioje Vilniaus vietoje pirmą kartą pažymėtas 1386 m. 1529 m. Vilniaus vaivada Albertas Goštautas gavo karaliaus Žygimanto I privilegiją statyti naują tiltą, o darbai atskira karališka privilegija buvo pradėti 1530 m. tuometinio miesto pilininko Ulricho Hozijaus. Po jo mirties darbą tęsė jo sūnus Jonas, kuris 1536 m. baigė mūryti didelį tiltą su malksna dengtomis pastogėmis, krautuvėlėmis abiejose pusėse. Jis buvo vadinamas Didžiuoju arba Vilniaus tiltu.

1621 m. tiltas buvo atnaujintas Vilniaus miesto gyventojų sąskaita, o 1655 m., per tiltą veržiantis į dar neužimtą Lietuvos dalį rusų ir sukilusių Bogdano Chmelnickio kazokų kariuomenei, tiltas buvo sudegintas. Jo vietoje 1674 m. pagal pulkininko Džovanio Fredianio projektą karališkasis dailidė Fickas pastatė naują tiltą.

1766 m. tiltas dar kartą atnaujintas ir, šį nudažius žaliai, prigijo „Žaliojo“ vardas. 1812 m. birželio 28 d., prieš pat Napoleonui įžengiant į Vilnių, tiltas buvo padegtas, o 1813 m. – atstatytas. 1827 ir 1828 m. tiltas buvo atnaujintas, o 1848 m. – visiškai restauruotas.

1894 m. čia buvo pastatytas plieninių santvarų tiltas, kurį 1915 m. besitraukianti rusų kariuomenė nesėkmingai bandė susprogdinti. Tiltas 1944 m. naktį iš liepos 6 į 7 d. vokiečių susprogdintas kartu su vandens siurbline ir miesto elektrine.

Dabartinio tilto projektą parengė tuometinio Leningrado projektavimo institutas „Projektstalkonstrukcija“, tiltą pastatė sovietinės armijos Pabaltijo karinės apygardos inžinerinis dalinys. 1952 m. tiltas buvo pavadintas Ivano Černiachovskio garbei ir papuoštas keturiomis skulptūrų grupėmis. 1990 m. tiltui grąžintas „Žaliojo“ vardas.

1977 ir 2006 m. tiltas buvo rekonstruotas.

Tarp Žaliojo ir Karaliaus Mindaugo tiltų, Neries krantinėje, 2004 m. buvo įgyvendintas originalus projektas „Meilės krantai“ – sukurti užrašai „Aš tave myliu“ ir „Ir aš tave“, jo autorius menininkas Gitenis Umbrasas.

2010 m. po tiltu buvo pritvirtinta skulptūra „Grandinė“.

2015 m. liepos 20-21 d. visos skulptūrų grupės buvo nukeltos.

Diskusija dėl sovietmečio okupacinio paveldo 
Atkūrus nepriklausomybę prasidėjo svarstymai dėl sovietinės okupacijos paveldo (4 skulptūrų) nukėlimo. Skulptūrų perkėlimo idėjos šalininkus stabdė gana neigiamas visuomenės požiūris – 2010 m. apklausos duomenimis, iš 1024 apklaustųjų daugiau nei pusė (59,2 proc.) teigė nepritarią skulptūrų nukėlimui. Idėjai nukelti skulptūras sakė pritariantys tik 15,4 proc. apklaustųjų, apie ketvirtadalį (25,4 proc.) šiuo klausimu nuomonės nepareiškė.

2015 m. Vilniaus savivaldybės sprendimu skulptūros buvo nukeltos pasiremiant jų būkle ir galimu pavojumi praeiviams. 2021 m. skulptūros buvo perduotos Lietuvos nacionaliniam muziejui.

Išnašos

Nuorodos 
 Žaliojo tilto istorija
 Žaliasis tiltas su skulptūromis (Kultūros paveldo registras)

Vilniaus tiltai
tiltai per Nerį
Truchiljas

Truchiljas (, ) – miestas Peru šiaurės vakaruose, prie Panamerikos plento ir Ramiojo vandenyno pakrantės.

Truchiljas yra Libertado (La Libertado) departamento centras. Tai trečias Peru miestas pagal svarbą po Limos ir Arekipos.

Mieste yra 2 universitetai (įkurti 1824 m. ir 1965 m.); archeologijos muziejus; architektūros paminklai – XVI-XVIII a. bažnyčios.

Truchiljas pradėjo kurtis 1534 m.

Nuorodos 
 Truchiljo naujienos 

Peru miestai
Baltasis tiltas

Baltasis tiltas – pėsčiųjų tiltas per Neries upę Vilniuje, jungiantis Naujamiesčio ir Šnipiškių rajonus. Ilgis 240 m, plotis 6 m, aukštis 11,4 m. Pastatytas 1995 m. Projekto autorius architektas Algimantas Nasvytis.

Ant tilto sumontuota beveik 20 m aukščio nerūdijančio plieno skulptūra „Spindulys–Ietis“ (aut. K. Vildžiūnas ir M. Lukošius), simbolizuojanti „išsiveržimą, tautos atgimimą, narsą siekiant Nepriklausomybės ir nuolatinę kovą dėl jos“. Tai šiuolaikinio meno kūrinys.

Istorija 
Tilto projektą parengė Sankt Peterburgo institutas „Transmostprojekt“. Projekto autorius – architektas A. Nasvytis. Statybas vykdė UAB „Viadukas“. Tilto atidarymas įvyko 1996 m. spalio 25 d. 

Ant tilto 2010 m. sumontuota skulptūra „Spindulys–Ietis“ (aut. K. Vildžiūnas ir M. Lukošius).

Galerija

Išnašos

Šaltiniai 
 
 

Vilniaus tiltai
Pėsčiųjų tiltai
Česlovas Banevičius

Česlovas Banevičius (g. 1954 m. liepos 30 d. Atagai, Nižnij Udinsko rajonas, Irkutsko sritis, Rusija) – Lietuvos ir Klaipėdos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1972 m. baigė Priekulės vidurinę mokyklą, 1981 m. – Lietuvos veterinarijos akademiją.

1977–1992 m. Priekulės paukštininkystės, Gegužės 1-osios ūkių vyriausiasis veterinarijos gydytojas. 1992–1997 m. A. Knabiko veterinarijos vaistinės veterinarijos gydytojas.

1997–2000 m. Klaipėdos rajono savivaldybės meras. 2000–2007 m. UAB „Kontvainiai“ direktorius. 2007–2015 m. Klaipėdos rajono savivaldybės administracijos direktorius, 2015–2019 m. ir nuo 2021 m. – direktoriaus pavaduotojas.

1997–2007 ir 2019–2021 m. Klaipėdos rajono savivaldybės tarybos narys.

1996–2018 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. Nuo 2018 m. Lietuvos socialdemokratų darbo partijos narys.

Lietuvos kiaulių augintojų asociacijos tarybos narys. Žmona Rita, vaikai Daiva, Robertas, Šarūnas.

Šaltiniai 

Klaipėdos rajono merai
Klaipėdos rajono politikai
Lietuvos veterinarijos gydytojai
Leonas Apšega

Leonas Apšega (g. 1940 m. gruodžio 10 d. Kinderių kaime, Kupiškio valsčius, Šimonių parapija) – Lietuvos ir Kupiškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1947 m. pradėjo lankyti Gaigalių pradinę mokyklą, 1959 m. baigė Šimonių vidurinę mokyklą. 1962 m. baigė Panevėžio hidromelioracijos technikumą, o 1987 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją ir įgijo inžinieriaus hidrotechniko specialybę.

1962–1963 m. Vievio rajono melioracijos montavimo valdybos meistras. 1963–1966 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1966–1968 m. Kupiškio rajono Skodinių tarybinio ūkio inžinierius, 1968–1987 m. – šio rajono „Tiesos“ ir Žaidelių kolūkių valdybos pirmininkas. 1987–1990 m. – Kupiškio rajono tarybos vykdomojo komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas, Žemės ūkio valdybos viršininkas. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos – Atkuriamojo Seimo deputatas, Akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo signataras. 1992–1995 m. – rajono valdytojo pirmasis pavaduotojas – Žemės ūkio valdybos viršininkas. 1995–1997 m. Lietuvos akcinio inovacinio banko Kupiškio skyriaus direktorius. 1997–2007 m. Kupiškio rajono savivaldybės meras. Nuo 2008 m. pensininkas.

Nuo 1994 m. Lietuvos valstiečių partijos narys, nuo 2001 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, nuo 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys, Kupiškio skyriaus pirmininkas.

1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kupiškio rajono savivaldybės tarybos narys. 

Kupiškio „Rotary“ klubo narys. Žmona Palmira Balaišytė-Apšegienė. Sūnūs Virginijus ir Audrius. .

Šaltiniai 

Kupiškio merai
Kupiškio politikai
Seimo nariai
Kovo 11 akto signatarai
Lietuvos inžinieriai hidrotechnikai
Eintracht Frankfurt

Frankfurto „Eintracht“ – Vokietijos futbolo klubas iš Frankfurto.

Istorija 
Klubas išsivystė iš dviejų klubų, įkurtų 1899 metais – Frankfurter Fußball-Club Victoria von 1899 ir Frankfurter Fußball-Club Kickers von 1899. Šie klubai susijungė 1911 m., sudarydami Frankfurt FV (Kickers-Victoria), o 1920 m. susijungus su gimnastikos klubu Frankfurter Turngemeinde von 1861 sudarytas klubas TuS Eintracht Frankfurt von 1861. 1927 m. gimnastikos ir futbolo šakos atsiskyrė, iš futbolo atšakos susikūrė Sportgemeinde Eintracht Frankfurt (FFV) von 1899 klubas.

XX a. 3-4 dešimtmečiais Eintracht futbolo komanda laimėjo keletą vietinių ir regioninių čempionatų, bet nacionalinėse atrankinėse varžybose nepasižymėjo. 1933 m. po Vokietijos futbolo sistemos reorganizavimo, komanda žaidė regioninėje pirmojo diviziono Gauliga Südwest lygoje, kur aukščiausias komandos pasiekimas buvo 1 vieta 1938 metais.

Po antrojo pasaulinio karo žaidė pirmojo diviziono regioninėje Oberliga Süd lygoje, 1953 ir 1959 metais tapo lygos čempionais. 1959 metais taip pat iškovojo ir šalies čempionų vardą, o 1959-1960 metų sezone sėkmingai dalyvavo Europos Čempionų taurės varžybose, kur tik finale 7:3 nusileido Madrido „Real“ komandai.

1963 metais klubas tapo vienu Bundeslygos įkūrėju, kur žaidė iki 1996 metų, o aukščiausia iškovota vieta – 3 vieta 1992 metais. Nuo 1997 metų komanda vis iškopia į Bundeslygą, o po to vėl iškrenta į žemesnę 2.Bundesliga.

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.
 Namuose žaidžia juoda apranga.

Pasiekimai 

 Alpių taurės laimėtojas (1967 m.)

Sezonai 

|}

Komandos sudėtis 
Atnaujinta: 2022 m. rugsėjo 11 d.

Nuorodos 

 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE

Eintracht Frankfurt
Frankfurtas prie Maino
Ndžamena

Ndžamena (, ) – miestas pietvakarių Čade, prie Šario (Chari) upės netoli jos santakos su Logone (Logone). 721 tūkst. gyventojų (2005). Tai šalies sostinė ir didžiausias miestas, pagrindinis ekonomikos, administracinis ir kultūros centras. Išvystyta mėsos pramonė. Yra tarptautinis oro uostas, magistraliniai keliai. 1974–1978 m. čia pastatyta Didžioji mečetė – dauguma gyventojų mieste yra musulmonai. Taip pat yra katedra, pastatyta prancūzų valdymo laikais, muziejus, senovės Sao kultūros liekanos. Ndžamenoje yra Čado universitetas (įkurtas 1971 m.) ir Valstybinė administravimo mokykla (1963 m.).

Istorija 

Miestą apie 1900 metus įkūrė prancūzai ir pavadino Fort Lamiu (Fort-Lamy). Miestas vystėsi kaip kolonijos administracinis centras ir Prancūzų Vakarų Afrikos kolonijos karinis centras. 1960 m. tapo nepriklausomo Čado sostine, o 1973 m. jam suteiktas Ndžamenos vardas. Apie 1980 metus miestas nukentėjo dėl politinės suirutės.

Sostinės
Čado miestai
Niamėjus

Niamėjus () – Nigerio sostinė, išsidėsčiusi šalies pietvakariuose, prie Nigerio upės. 675 tūkst. gyventojų (2002). Svarbus upių uostas, susisiekimo ir prekybos centras. Niamėjuje yra pietinė galinė geležinkelio į Tilaberį (Tillabéri; į šiaurės vakarus) stotis. Gaminamos plytos, puodai, odos gaminiai, gėrimai, metalo gaminiai, malami grūdai, išvystyta tekstilės ir anglies pramonė. Eksportuojami gyvuliai, odos, kailiai, grūdai, daržovės, kilimai, tekstilės gaminiai.

Istorija 

Kadaise tai buvo Niamos gyvenvietė (Niamma), vėliau pavadinimas virto Niame, o 1902 m. Niamėjaus vietoje prancūzams įkūrus tvirtovę nusistovėjo dabartinis miesto pavadinimas.

Sostinės
Nigerio miestai
Nuakšotas

Nuakšotas (arba Nufakšutas; , ) – miestas vakarinėje Mauritanijoje, netoli Atlanto vandenyno. 958 tūkst. gyventojų (2013 m.). Tai šalies sostinė, pagrindinis administracijos ir ekonomikos centras. Yra tarptautinis oro uostas, netoliese – ir jūrų uostas. Yra Valstybinė administravimo mokykla (įk. 1966 m.), Valstybinis islamo studijų institutas (įk. 1961 m.), nacionalinė biblioteka ir archyvas. Tai vienas didžiausių miestų Sahelio regione.

Istorija 

Gyvenvietė, kurioje daugiausia gyveno žvejų bendruomenės, ėmė augti po to, kai 1958 m. ji buvo pasirinkta kaip naujosios Mauritanijos šalies sostinė, kuria tapo po metų šaliai gavus nepriklausomybę.

Pavadinimo kilmė 

Arabų kalba Nuakšoto pavadinimas reiškia „Vėjų vieta“ – tai aliuzija į netoli miesto esančiose dykumose siaučiančius vėjus.

Galerija

Išnašos 

Sostinės
Mauritanijos miestai
Football League Championship

Futbolo lygos čempionatas (Football League Championship; iki 2004 m. Futbolo lygos pirmasis divizionas) – Anglijos Futbolo lygos aukščiausias divizionas, Anglijos futbolo sistemos antra pagal stiprumą pakopa po Premier lygos. Nuo 1899 iki 1993 metų tai buvo aukščiausioji Anglijos profesionalų lyga, bet 1993 metais Premier lygos klubams atsiskyrus nuo Futbolo lygos, pirmasis lygos divizionas tapo antrąja pagal stiprumą šalies lyga.
	
	
Pagal „Deloitte Touche Tohmatsu“ 2006 metų ataskaitą, Futbolo lygos čempionatas yra turtingiausios iš ne stipriausių Europos šalių divizionų, pagal turtus nusileidžiantis tik 5 šalių aukščiausioms lygoms (Premier, Serie A, Bundesliga, La Liga ir Ligue 1)   2005 metais čempionato varžybos pritraukė 9,8 milijono žiūrovų ir tapo ketvirta pagal lankomumą Europos lyga – nusileido tik Anglijos Premier lygai, Ispanijos La Liga ir Vokietijos Bundeslygai.
	
	
Čempionate varžosi 24 klubai, kurie sezono metu tarpusavyje sužaidžia po dvejas rungtynes. Dvi pirmąsias vietas užėmusios komandos kitą sezoną patenka į Premier lygą, 3-6 vietas užėmusios komandos atrankinėse rungtynėse varžosi dėl trečio kelialapio į Premier lygą. Trys žemiausiasias vietas užėmusios komandos iškrenta į Pirmąją lygą, jas pakeičia dvi pirmąsias vietas pirmojoje lygoje užėmusios komandos bei viena iš 3-6 vietas užėmusių.

Lygos klubai 

2022-2023 m. sezono lygos klubai:

Išnašos

Nuorodos 
	
 Oficialus čempionato puslapis
	
	

	
	
Anglijos futbolo varžybos
Karpėnai

Karpėnai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, dabartinės Naujosios Akmenės pietrytinėje dalyje. Didžiausi klinties kiekiai Lietuvoje išgaunami Karpėnų telkinyje, esančiame N. Akmenės cemento gamyklos apylinkėse. Karjero gavybos pajėgumai siekia 4 mln. tonų per metus, tačiau šiuo metu išnaudojami tik 15–20 proc.

Istorija 

Kaimo apylinkėse rastas akmeninis kirvelis su skyle kotui. Dar prieš Antrąjį pasaulinį karą Lietuvos geologų šio kaimo apylinkėse buvo išžvalgyti gausūs cementui gaminti tinkamų klinčių klodai. 1945 m. liepos 27 d. Lietuvos TSR Vyriausybė nutarė čia statyti cemento gamyklą, 1947 m. pradėti gamyklos statybos darbai. 1952 m. sausio 31 d. Lietuvos TSR Aukščiausiosios tarybos prezidiumo įsaku Karpėnų darbininkų gyvenvietė pavadinta „miesto tipo gyvenviete Naująja Akmene“.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 UAB „Karpėnų keramika“ 
 Šiaurės žemaičių telšiškių tarmės pavyzdys iš Karpėnų, saugomas Lietuvių kalbos instituto Tarmių įrašų duomenų bazėje 

Panaikintos Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Pulsas

Pulsas ( 'tvinksnis') – arterijų „bangavimas“, atsirandantis širdies kairiojo skilvelio sistolės metu. Pulsas lengviausiai užčiuopiamas tose vietose, kur arterija priartėja prie kūno paviršiaus: riešo srityje (stipininės arterijos), kaklo (bendrosios miego arterijos), kirkšnyse (šlauninės arterijos). Taip pat pulsas čiuopiamas smilkinio srityje (paviršinės smilkinio arterijos), ties širdies viršūne (IV-V tarpšonkauliniame tarpe), virš alkūnės linkio (žastinės arterijos), pakinklio duobutėje (pakinklinės arterijos), vidinėje kulkšnies pusėje (užpakalinės blauzdos arterijos), nugariniame pėdos paviršiuje (nugarinės arterijos). 

Ramybės būklėje normalus žmogaus pulsas 60-90 dūžių per minutę; padažnėjęs pulsas 81-99 k./min.; dažnas pulsas ≥ 100 k./min. (tachikardija); retas pulsas <60 k./min. (bradikardija).

Moters pulsas ramybės būklėje yra 70–80 smūgių per minutę, vyrų – 60–70.

Šaltiniai 
Šeškevičius A., Kriukelytė D., Gulbinienė J. Slaugos technika. Kaunas, 2008.

Taip pat skaitykite 
 Kraujospūdis

Kraujo ir kraujotakos fiziologija
Kubomedūzos

Kubomedūza (Cubozoa) – duobagyvių (Cnidaria) tipo gyvūnų klasė. Kadangi jų kūno forma panaši į kubą, jos pavadintos kubomedūzomis. 

Rūšys Jūrų širšė (Chironex fleckeri), Carukia barnesi ir Malo kingi yra patys nuodingiausi vandens gyvūnai. Jų nuodai turi tiek neurotoksinų, tiek hemotoksinų.
San Fransiskas (upė)

San Fransiskas () – upė Brazilijoje. Tai ketvirta pagal dydį upių sistema Pietų Amerikoje ir ilgiausia tik Brazilijos teritorija tekanti upė. Upė didžiąją dalį savo tėkmės teka į šiaurę, palei pakrantės kalnyną, vėliau pasuka į rytus sudarydama ribą tarp Bahijos valstijos ir Pernambuko bei Alagoaso valstijų. Į Atlanto vandenyną įteka tarp Alagoaso ir Seržipės valstijų.

Pagrindiniai intakai yra: Paraopeba, Abaetė, das Veljasas, Žekitajus, Parakatu, Urukuija, Verde Grandė, Karinjanija, Korentė ir Grandė.

Upė teka per mažai apgyvendintas teritorijas ir jos kelyje tėra keli miestai. Dėl menko teritorijos išvystymo tik keli miestai – Petrolina ir Žuazeiras išaugo iki vidutinio dydžio miestų, daugiausia dėl vaisių auginimo, kuris remiasi drėkinamomis žemėmis iš Sobradinijo užtvankos. Mažesni miestai prie upės: Pirapora, San Fransiskas, Žanuarija, Bon Žezus da Lapa, Paulo Afonsas.

Laivyba 

Priklausomai nuo lietaus upė laivuojama visus metus nuo Piraporos (Minas Žeraisas) iki Petrolinos (Pernambukas) ir Žuazeiro (Bahija) (1370 km), prateka per milžinišką Sobradinijo tvenkinį. Nuo XIX a. vidurio šia upės dalimi plaukiojo gariniai laivai „gaiolas“. Atsiradus Sobradinijo užtvankai jie nebegalėjo įveikti susidariusio didžiulio dirbtinio ežero ir yra nebenaudojami. Nedideliais turistiniais laivais galima plaukioti nuo Paulo Afonso iki pakrantės (308 km). Paulo Afonse pastatyta hidroelektrinė, tiekianti elektrą visiems šiaurės rytams.

Be Paulo Afonso, ant San Fransisko upės pastatytos dar dvi hidroelektrinės ir tvenkiniai. Antra didelė hidroelektrinė yra Minas Žeraise prie Tres Mariaso, pastatyta 1961 m. ir turi 1040 km² tvenkinį. 1977 m. 40 km nuo Petrolinos ir Žuazeiro pastatyta Sobradinijo užtvanka, suformavusi 4 214 km² dirbtinį ežerą, kuris yra didžiausias pasaulyje.

Brazilijos upės
Jūrų lelijos

Jūrų lelijos (Crinoidea) –  dygiaodžių (Echinodermata) bestuburių gyvūnų klasė. Gyvena tiek sekliuose vandenyse, tiek gelmėse iki 6000 metrų. Burna kūno viršuje, apsupta čiuptuvų. Žarnynas U raidės formos, ir analinė anga atsiveria netoli burnos. Kaip ir visiems dygiaodžiams, jūrų lelijoms būdinga penkiaspindulinė simetrija, bet jos dažniausiai turi daugiau nei 5 čiuptuvus. Čiuptuvų pakraščiais išsidėsčiusios dvi eilės atšakų - pinulių. Dažniausiai turi stiebelį, kuriuo tvirtinasi prie subsrato. Stiebelio kalkiniai nareliai tarpusavyje jungiasi judriai, todėl jis gali įvairiai išlinkti. Stiebelis prie substrato prisitvirtina šaknų formos ūseliais (cirri). Dauguma jūrų lelijų prisitvirtinusios gyvena tik jaunos, o suaugusios laisvai plaukioja. Stiebeliui redukuojantis ūseliai išlieka. Žinoma keletas šimtų dabar gyvenančių rūšių, bet seniau buvo labai gausios tiek rūšimis, tiek skaičiumi. Kai kurie stori viduriniojo ir vėlyvojo paleozojaus klinčių telkiniai sudaryti vien iš suirusių jūrų lelijų skeletų.

Ekologija

Mityba 
Jūrų lelijos minta filtruodamos smulkias maisto daleles iš vandens plunksniškais čiuptuvais.

Dauginimasis 
Jūrų lelijos dauginasi lytiškai. Skirtalytės. Kiaušinėliai ir sperma išleidžiami į vandens srovę, kur įvyksta apvaisinimas. Iš kiaušinėlių išsivysto statinaitės formos dugninės lervos, turinčios viršūninį blakstienėlių kuokštą. Nusėdus ant grunto pradeda augti stiebelis. Subręsta per 10-16 mėnesių. Bestiebių lervos stiebelis nulūžta ir lieka tik ūseliai.

Judėjimas 
Dauguma jūrų lelijų stiebelio neturi ir laisvai plaukioja. Stiebuotosios jūrų lelijos sėslios, bet esant reikalui gali lėtai judėti.

Dygiaodžiai
Šliaužiančioji šilingė

Šliaužiančioji šilingė (Lysimachia nummularia) – mirsininių (Myrsinaceae) šeimos augalas. Augalas 10-50 cm ilgio, su šliaužiančių bei įsišaknijančiu stiebu. Žydi birželio-rugpjūčio mėn. Auga pakrantėse, pagrioviuose, drėgnose pievose. 

Gėlynuose ir alpinariumuose Lietuvoje dažnai auginama jos 'Aurea' forma, išsiskirianti gelsvai žalsva lapų spalva.

Mirsininiai