joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nedzingis

Nedzingis (arba Nedingis) – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 8,5 km į šiaurės vakarus nuo Perlojos, į šiaurę nuo Nedzingės, paribyje su Alytaus rajonu. Ežeras beveik apskritas, 2,04 km ilgio (iš šiaurės į pietus), 1,92 km pločio. Altitudė 123 m. Gylis siekia 6,9 m. Krantai žemi, daug kur supelkėję. Ežerą supa Samanyno, Laičių, Karmės miškai, krūmynai.

Į Nedzingį įteka Karšis, Surglodė, Lydekinė, o pietuose išteka Nedzingio upelis – dešinysis Merkio intakas.

Ežere veisiasi kuojos, karšiai, lydekos, aukšlės, plakiai, lynai, pūgžliai, sterkai, karosai, ešeriai, vėgėlės, unguriai.

1967 m. Nedzingis paskelbtas ornitologiniu draustiniu. Ežero pakrantėje rasta akmens amžiaus stovyklavietė. Šiauriniame krante įsikūręs Purvelių kaimas, vakariniame – Sapiegiškės kaimas.

Ežerėvardis Ned(z)ìngis laikomas archajišku, siejamas su  „tekėti“.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Kalvių ežeras

Kalvių ežeras – ežeras centrinėje Lietuvoje, Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, apie 5 km į pietryčius nuo Kruonio, prie Kalvių kaimo.

Plotas 184,8 ha. Ilgis vakarų-rytų kryptimi 2,82 km, plotis iki 1,36 km. Kranto linija labai vingiuota. Paviršiaus altitudė 88,5 m. didžiausias gylis 7,0 m, vidutinis gylis 4,0 m. Baseino plotas 58,4 km². Ežeru prateka Nemuno intakas Lapainia, ežero pratakumas 162%.  Būdingi statūs, krūmais ir medžiais apaugę krantai, tik vakarinis galas lėkštas ir pelkėtas.  Aplinkui daugiausia plyti pievos, auga miškeliai. Iš pietų prieina Kalvių miškas.

Greta Kalvių ežero įsikūrę kaimai: Kalviai, Basonys II, Kriaučiškės, Šventininkai, Būtkiemis, Būtkiemis II. Kalvių kaime, pietrytinėje pakrantėje 2015 m. įrengtas paplūdimys su žaidimų aikštelėmis. Rytine pakrante eina kelias .

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono ežerai
Vytautas Mikalauskas (1955)

Vytautas Mikalauskas (g. 1955 m. spalio 7 d. Mažeikiuose) – režisierius, Lietuvos teatro, kultūros ir politinis veikėjas.

Biografija 

1968–1973 m. mokėsi Mažeikių 1-oje vidurinėje mokykloje, 1973–1975 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje, 1975–1977 m. tarnavo tarybinėje armijoje. 1991–1994 m. studijavo režisūrą Lietuvos muzikos akademijos Klaipėdos fakultete.

1977–1979 m. Mažeikių naftos perdirbimo gamyklos santechnikas, 1979–1984 m. Tauragės Kultūros rūmų vyr. metodininkas, 1984–1986 m. Trakų kultūros namų direktorius, 1986–1989 m. Vaickūniškių kultūros namų direktorius. 1989–1990 m. Vilniaus profsąjungų kultūros rūmų teatro „Ąžuolas“ darbuotojas, 1989–1996 m. Trakų masinių renginių režisierius, nuo 1991 m. – Trakų karališkojo rūmų teatro įkūrėjas ir režisierius. 2001–2014 m. Trakų rajono kultūros rūmų direktorius.

Nuo 1993 m. – Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1994–1996 m. Trakų skyriaus pirmininkas. 1996 m. LSDP šešėlinės vyriausybės kultūros ministras. 2008–2009 m. partijos „Frontas“ pirmininko pavaduotojas.

1995–2003 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1996 m. – Trakų rajono vicemeras, 1996–2001 m. – Trakų rajono meras.

1981 m. – festivalio „Draugystės rampa“ laureatas už geriausią vaidmenį, 1990 m. – Lietuvos skaitovų konkurso laureatas.

Nuorodos 
 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai. „Fronto“ partija – Iškelti kandidatai. Biografija 
 

Lietuvos režisieriai
Trakų merai
Lietuvos skaitovai
Čako provincija

Čako provincija () – provincija Argentinos šiaurėje, tarp Formosos, Santa Fė, Santjago del Estero ir Saltos provincijų; keliolikos kilometrų ruožu (šiaurės rytuose) ribojasi su Paragvajumi. Sostinė – Resistensija.

1950–1955 m. vadinta prezidento Chuano Perono vardu (Provincia de Presidente Chuan Perón).

Geografija 
Visą provincijos teritoriją užima Gran Čako (Gran Chaco) lygumos. Vakarinėje dalyje vyrauja sausas klimatas (200 mm kritulių per metus) ir pusdykumių augalija. Centrinę dalį užima regionas vadinamas Impenetrable („nepraeinamas“), kur išskiriami sausasis ir dėgnasis laikotarpiai. Šiam regionui būdingi krūmų ir medžių sąžalynai. Rytuose būdingas didelis kritulių kiekis (1100 mm per metus), vyrauja vešli augalija (selvos), daug upių ir ežerų. Provincijos rytine riba teka Paranos upė, į kurią iš vakarų teka kitos upės: Bermechas, Rio de Oro, Saladas, Gvajakuru Grandė, Negras ir kt. Paranos upėje yra kelios nemažos upinės salos: Seritas (Isla del Cerrito) ir kt.

Gyventojai 
Provincijoje gyvena 2,5 % šalies gyventojų. Dauguma jų susitelkę rytiniame provincijos pakraštyje. 5 % Čako prov. gyventojų yra indėnai (viči, tobai, mokovijai ir kt.); taip pat nemažai išeivių iš Rytų Europos (čekų, bulgarų, serbų).

Didžiausi miestai 
 Resistensija,
 Presidensija Roke Saens Penja,
 Barankerasas,
 Vilja Anchela,
 Cheneral Chose de San Martinas.

Ekonomika 
Čako provincija – Argentinos medvilnės aruodas (60 % šalies derliaus). Taip pat auginami kukurūzai, sojos, sorgai, cukranendrės, tabakas, ryžiai. Gyvulininkystė (galvijų auginimas). Maisto, lengvoji, baldų gamybos pramonė.

Administracinis suskirstymas 

Čako provincija padalinta į 25 departamentus (skliaustuose – administracinis centras):
 Almirante Brauno departamentas (Pampa del Infiernas)
 Bermecho departamentas (La Leonesa)
 Čakabuko departamentas (Čarata)
 Komandante Fernandeso departamentas (Presidensija Roke Saens Penja)
 Spalio 12-osios departamentas (Cheneral Pinedas)
 Balandžio 2-osios departamentas (Palpala)
 Rinkonados departamentas (Hermoso Kampas)
 Frai Chusto Santa Maria del Oro departamentas (Santa Silvina)
 Cheneral Belgrano departamentas (Korsuela)
 Cheneral Donovano departamentas (Makaljė)
 Cheneral Guemeso departamentas (Chuan Chose Kasteljis)
 Indepedensijos departamentas (Kampo Largas)
 Libertado departamentas (Puerto Tirolis)
 Libertador Cheneral San Martino departamentas (Cheneral Chose de San Martinas)
 Maipu departamentas (Tres Isletasas)
 Major Luis Chorche Fontanos departamentas (Vilja Anchela)
 Liepos 9-osios departamentas (Las Brenjasas)
 O'Higinso departamentas (San Bernardas)
 Presidensija de la Plasos departamentas (Presidensija de la Plasa)
 Gegužės 1-osios departamentas (Margarita Belenas)
 Kitilipio departamentas (Kitilipis)
 San Lorenso departamentas (Vilja Bertetas)
 Sarchento Kabralio departamentas (Kolonia Elisa)
 Tapenagos departamentas (Čaradajus)
 Gegužės 25-osios departamentas (Mačagajus)

Nuorodos 
 Provincijos žemėlapis

Argentinos provincijos
Petras Mikelionis

Petras Mikelionis (1939 m. balandžio 4 d. Smarliūnuose, Veisiejų valsčiuje – 2022 m. balandžio mėn.) – mokslinis agronomas, Lietuvos partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1950 m. baigė Smarliūnų pradinę, 1957 m. Veisiejų vidurinę mokyklą. 1958–1963 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultete, mokslinis agronomas.

1963–1965 m. Panevėžiuko tarybinio ūkio vyr. agronomas. 1965–1973 m. Pagynės paukštininkystės tarybinio ūkio direktorius. 1973–1985 m. Kauno rajono LDT Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1979 m. baigė Leningrado aukštąją partinę mokyklą. 1985–1990 m. LKP Kauno rajono komiteto I sekretorius. Nuo 1986 m. LKP CK narys. 

1992–1995 m. AB „Statyba“ gen. direktoriaus pavaduotojas. 1995–1997 m. Kauno apskrities valdytojas.  1997–2000 m. UAB „Songailai“ direktoriaus pavaduotojas. 2000–2003 m. Kauno rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos valdybos narys. 2003–2007 m. Valstybinės lošimų priežiūros komisijos narys.  2007–2015 m. Kauno rajono savivaldybės mero pavaduotojas.

1990–1993 m. Kauno rajono tarybos deputatas, 1990–1992 m. Kauno rajono deputatų tarybos pirmininkas. 2000–2017 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys. 

Nuo 1964 m. SSKP, nuo 1990 m. LDDP, nuo 2001 m. LSDP Kauno rajono skyriaus narys. 

1997–2000 m. Lietuvos verslo darbdavių konfederacijos viceprezidentas. Nuo 2003 m. Lietuvos krepšinio federacijos viceprezidentas.  Nuo 2003 m. „Žalgirio“ klubo valdybos narys. Sutuoktinė Gražina, vaikai Nerijus, Eglė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Petras Mikelionis // Kauno diena, 2003-10-18

Lietuvos agronomai
Kauno apskrities viršininkai
Kauno rajono politikai
Kauno rajono merai
Resistensija

Resistensija () – miestas šiaurės Argentinoje, Čiako provincijos rytuose, pelkėtoje žemumoje prie Paranos ir Negro upių santakos; 52 m virš j.l. Manuelio Belgrano tiltu per Paraną sujungtas su Korientesu. Čiako provincijos administracinis centras. 274 500 gyv., su priemiesčiais – 387,2 tūkst gyv. (2007).

Istorija 
Gyvenvietę San Fernando del Rio Negro pavadinimu XVII a. įkūrė jėzuitų misionieriai, tačiau XVIII a. ji sunyko. Argentinos – Paragvajaus karo metu (1864-1870) atsikūrė kaip svarbus karinis postas. Dabartinį pavadinimą (iš  – „ištvermė, pasipriešinimas“) gavo 1876 m.

Susisiekimas 
Greitkeliai į Buenos Aires, Formosą, Saltą ir Korientesą. Geležinkelis į Santa Fė. Į pietryčius nuo miesto yra Resistencia José de San Martín oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires.

Ekonomika 
Resistensija – šiaurinio šalies regiono pramonės centras. Maisto, tekstilės, metalo ir medienos apdirbimo pramonė. Priemiestis Barankeras – uostas prie Paranos upės. Per jį vyksta intensyvus produktų importas ir eksportas.

Lankytinos vietos 
Marmuro, medžio ir ledo skulptūros išdėstytos visame mieste (parkuose, gatvėse, skveruose), todėl Resistencija dažnai vadinama „Skulptūrų miestu“. Iš viso mieste jų yra apie 400.

<center>

<center>

Čako provincijos miestai
Presidensija Roke Saens Penja

Presidensija Roke Saens Penja () arba Saens Penja – miestas šiaurės Argentinoje, Čako provincijos centrinėje dalyje, 170 km į šiaurės vakarus nuo Resistensijos, prie Resistensijos – Saltos geležinkelio ir plento. Komandante Fernandeso departamento centras. 76 400 gyventojų.

Miestas įkurtas 1912 m. kovo 1 d. vykdant Gran Čako įsisavinimo planą. Pavadintas prezidento Roke Saens Penjos garbei.

Čako provincijos miestai
Ukrainos socialistų partija

Ukrainos socialistų partija, (SPU, Соціалістичнa партія України) – Ukrainos kairiojo centro politinė partija.

Istorija 

Įkurta 1991 m. rugpjūčio 26 d. reorganizavus dalį buvusios Ukrainos komunistų partijos. Iki 1996 m. vietinės organizacijos buvo sukurtos visose srityse. 1992 m. pradėjo eiti partinis laikraštis „Tovariš", įkurtas Teorijos centras, parengęs naują SPU programą.

1993 m. SPU pasiskelbė opozicija prezidentui Leonidui Kravčukui. 1994 m. SPU kandidatai buvo iškelti 179 iš 450 rinkimų apygardų, jų priešininkai buvo valstybinė nomenklatūra iš vienos pusės ir vadinamieji demokratai iš kitos. Į Aukščiausiąją radą buvo išrinkta 14 SPU atstovų, partijos lyderis Aleksandras Morozas tapo Rados pirmininku. SPU pasiūlyta programa buvo priimta kaip visos Rados politinė platforma.

Tačiau 1994 m. prezidentu išrinkus karinio pramoninio komplekso atstovą Leonidą Kučmą, (jam rinkimuose oponavęs A. Morozas, gavęs 3,5 mln. balsų liko trečias), daug kas pasikeitė. Net ir dalis SPU deputatų palaikė prezidento radikalių ekonominių reformų politiką, nors jai pasipriešino SPU narių dauguma. Krizė kilo ir parlamente, tačiau A. Morozui pavyko ją suvaldyti, o SPU frakcija padidėjo iki 29 narių.

Tačiau L. Kučma toliau gilino konfliktą su Rada, todėl SPU pasiūlė priimti naują šalies konstituciją. 1996 m. parlamentas ją priėmė, įtvirtindamas demokratijos pasiekimus.

1998 m. Rados rinkimuose SPU sudarė koaliciją su žemdirbių partija ir gavo 35 vietas, iš jų 6 – iš 250 vienmandačių apygardų. Rados pirmininku buvo išrinktas koalicijos atstovas O. Tkačenka. Tačiau netrukus koalicija subyrėjo.

Per 1999 m. prezidento rinkimus prieš A. Morozą ir SPU prasidėjo šmeižto ir diskreditacijos kampanija, atsirado šiaudadūšių ir partijos viduje, todėl 2000 m. Politinė taryba keletą jų pašalino iš partijos, kartu išėjo dar 212 narių. 2002 m. rinkimuose gauta 20 vietų parlamente. 2004–2005 m. „Oranžinės revoliucijos“ metu SPU, baimindamasi socialinių garantijų dirbantiesiems apkarpymo nepalaikė liberalo Viktoro Juščenkos pozicijų.

2000 m. priimta nauja partijos programa, ideologiniu pagrindu paskelbusi demokratinį socializmą. SPU išaugo iki 150 000 narių. 2003 m. SPU tapo Socialistų Internacionalo konsultacine nare.

Pirmininkas nuo 1991 m. Aleksandras Morozas.

Ukrainos partijos
socialistų partijos
Čubuto provincija

Čubuto provincija (, ) – provincija pietinėje Argentinos dalyje, Patagonijoje, tarp Rio Negro (šiaurėje) ir Santa Kruso (pietuose) provincijų. Vakaruose ribojasi su Čile, rytinį krantą skalauja Atlanto vandenynas. Sostinė – Rosonas.

Geografija 
Čubutas – trečia pagal plotą šalies provincija. Vakariniu provincijos pakraščiu nusidriekę Andų kalnai. Centrinę dalį užima Patagonijos plokščiakalnis su atskirais kalnų masyvais (Siera Rosada, Siera de Kutankunuė ir kt.). Rytuose pereina į pajūrio žemumas, o Valdeso pusiasalyje yra viena žemiausių ne tik Argentinos, bet ir visos Pietų Amerikos vietų (40 m žemiau jūros lygio; nedideliame druskingame ežerėlyje). Vyrauja stepės, kalnuose – mišrieji ir spygliuočių miškai.

Vakaruose būdingas šaltas ir drėgnas klimatas. Centriniuose rajonuose klimatas sausas, didelės temperatūrų amplitudės. Sarmjente 1950 m. užfiksuota -34 °C temperatūra (viena žemiausių temperatūrų Pietų Amerikoje). Pajūryje klimatas švelnesnis ir drėgnesnis.

Gausu upių (Čubutas, Čikas, Sengeras, Karenleufu, Futaleufu ir kt.), tačiau centrinėje provincijos dalyje dažnai išdžiūsta. Daug ežerų: Kolue Huapi, Mustersas, Cheneral Vinteris, Puelo, Rivadavija, Futalaufkenas, Menendesas, Epujenas, La Platos ežeras ir kt. Nacionaliniai parkai: Lago Puelo, Alerseso, Valdeso pusiasalio.

Administracinis suskirstymas 

Čubuto provincija padalinta į 15 departamentų (skliaustuose – administracinis centras):
 Bjedmos departamentas (Puerto Madrinas)
 Kušameno departamentas (Kušamenas)
 Eskalantės departamentas (Komodoro Rivadavija)
 Florentino Ameghino departamentas (Kamaronesas)
 Futaleufu departamentas (Eskelis)
 Gaimano departamentas (Gaimanas)
 Gastrės departamentas (Gastrė)
 Langinjeo departamentas (Teka)
 Martireso departamentas (Las Plumasas)
 Paso de Indjoso departamentas (Paso de Indjosas)
 Rosono departamentas (Rosonas)
 Rio Sengero departamentas (Alto Rio Sengeras)
 Sarmjento departamentas (Sarmjentas)
 Tehuelčeso departamentas (Chose de San Martinas)
 Telseno departamentas (Telsenas)

Gyventojai 
Čubuto provincija gyvenama labai retai, beveik visi gyventojai susitelkę pajūryje ir Andų pašlaitėse. Be ispanų kilmės argentiniečių, čia gausu išeivių iš Velso ir kitų Europos šalių, be to yra išlikę indėnų (daugiausia teuelčų).

Ekonomika 
Naftos (13 % šalies produkcijos) ir dujų (2 %) gavyba. Taip pat yra aukso, švino, sidabro telkinių. Auginamos avys. Žvejyba (21 % šalies produkcijos). Vietomis auginamos uogos (braškės, avietės, vyšnios) ir vaisiai (obuoliai, vynuogės). Maisto, metalo apdirbimo, lengvoji pramonė. Turizmas (žygiai į kalnus, poilsis prie ežerų, slidinėjimas).

Didžiausi miestai 
 Komodoro Rivadavija,
 Trelju,
 Puerto Madrinas,
 Eskelis,
 Rosonas,
 Sarmjentas,
 Rada Tili,
 Trevelinas,
 Gaimanas,
 Lago Puelas.

Nuorodos 
 Provincijos žemėlapis

Argentinos provincijos
Įžaidėjas

Įžaidėjas () – viena iš standartinių pozicijų krepšinyje, dar kitaip vadinama pirmojo numerio pozicija. Šios pozicijos žaidėjams būdingi geri kamuolio valdymo sugebėjimai, greitumas. Vidutinis ūgis yra maždaug 185–195 cm.

Charakteristika 
Įprastai įžaidėjas yra žemiausias iš aikštėje esančių komandos draugų, jis turi būti vikrus ir greitas, nes jis atlieka labiausiai specializuotą vaidmenį tarp kitų krepšinio pozicijų – būtent įžaidėjas dažniausiai persivaro kamuolį į varžovų aikštės pusę ir organizuoja ataką. Nuo įžaidėjo galimybių labai priklauso komandos žaidimas, kadangi jis turi mokėti be klaidų perdavinėti kamuolį komandos draugams, kad jiems sukurtų progas atakuoti varžovų krepšį. Būtent todėl vienas svarbiausių kriterijų vertinant įžaidėją yra rezultatyvūs perdavimai, taip pat perimti kamuoliai.

Įžaidėjo ūgis dažniausiai neviršija 195 centimentrų, bet mažiausias ūgis nenustatytas; žemiausias NBA įžaidėjas buvo Magsis Baugsas, kurio ūgis buvo tik 160 cm.

Geriausi NBA įžaidėjai 
2016 m. portalas ESPN.com sudarė ryškiausių NBA žaidėjų istorijoje sąrašą kiekvienoje iš penkių krepšinio pozicijų. Čia pateiktas geriausių įžaidėjų sąrašas:

  Medžikas Džonsonas (1979–1996)
  Oskaras Robertsonas (1960–1974)
  Džonas Stoktonas (1984–2003)
  Stefenas Karis (2009–)
  Aizehas Tomasas (1981–1994)
  Krisas Polas (2005–)
  Styvas Nešas (1996–2015)
  Džeisonas Kidas (1994–2013)
  Voltas Freizeris (1967–1980)
  Bobas Kūzis (1950–1970)

Šaltiniai 

Krepšinio pozicijos
Atakuojantis gynėjas

Atakuojantis gynėjas () – viena iš standartinių pozicijų krepšinyje, dar kitaip vadinama antrojo numerio pozicija.

Įprastai atakuojantys gynėjai yra žemesni ir greitesni už puolėjus, bet atitinkamai aukštesni ir lėtesni už įžaidėjus. Dažniausiai šios pozicijos žaidėjai yra taikliausi savo komandoje, todėl vienas svarbiausių kriterijų vertinant atakuojantį gynėją yra būtent pataikymas iš tritaškio zonos.

Atakuojančio gynėjo ūgis yra įprastai nuo 180 cm iki 200 cm.

Geriausi NBA atakuojantys gynėjai 
2016 m. portalas ESPN.com sudarė ryškiausių NBA žaidėjų istorijoje sąrašą kiekvienoje iš penkių krepšinio pozicijų. Čia pateiktas geriausių įžaidėjų sąrašas:

  Maiklas Džordanas (1984–2003)
  Kobė Brajantas (1996–2016)
  Džeris Vestas (1960–1974)
  Dveinas Veidas (2003–2019)
  Klaidas Dreksleris (1983–1998)
  Alenas Iversonas (1996–2009)
  Džordžas Gervinas (1972–1986)
  Rėjus Alenas (1996–2014)
  Redžis Mileris (1987–2005)
  Erlas Monro (1967–1980)

Šaltiniai 

Krepšinio pozicijos
Alvitas

Alvitas – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Vilkaviškio ir Virbalio (po 7 km nuo abiejų miestų), prie plento . Stovi Alvito Šv. Onos bažnyčia (pašventinta 1824 m.), biblioteka, paštas (LT-70057). Alvito pagrindinė mokykla įsikūrusi Maldėnuose. Išlikęs buvusios spirito varyklos pastatų kompleksas. Alvito geležinkelio stotis yra už 4 km į šiaurės vakarus, Šiaudiniškiuose (anksčiau buvo atskira Alvito GS gyvenvietė). Telkšo Alvito ežeras, teka Širvintos upė, piečiau miestelio į ją įteka Brideikis. Seniūnaitijos centras.

Etimologija 

XVII a. minimas kaimas vardu Paširvintys, taip vadintas iki XVII a. pabaigos. Dabartinis Alvito vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo šalia telkšančio bendravardžio ežero. Be to, istoriniai dokumentai byloja, kad dvaras vienu metu priklausęs vokiečiui Halwitui.

Istorija 

Paširvinčio dvarą nuo 1561 m. valdė karalienė Bona Sforca. Alvitas minimas 1590 m. Lietuvos Metrikoje ir priklausė Paširvinčio dvarui. 1615 m. pastatyta medinė, 1824 m. – mūrinė bažnyčia. 1650 m. minimas miestelis, didelės seniūnijos centras. 1685 m. pastatyta parapinė mokykla, nuo 1945 m. pradinė, nuo 1949 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. pagrindinė.

1688 m. miesteliui suteikta turgaus ir prekymečių privilegija. XVIII a. antroje pusėje šalia Alvito kaimo Alytaus ekonomijos valdytojas Antanas Tyzenhauzas įkūrė dvarą. 1824 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, per Pirmąjį pasaulinį karą apgriauta, 1944 m. susprogdinta. Spaudos draudimo laikais Alvite ir apylinkėse buvo platinamos lietuviškos knygos, laikraščiai, mokomi vaikai. Apie 1880 m. susikūrė lietuvių choras. XIX a. prie dvaro įsteigta plytinė, spirito varykla, žemės ūkio padargų gamyklėlė, per Pirmąjį pasaulinį karą sugriauta, 1918 m. atstatyta. 1930 m. pastatyta pieninė. II pasaulinio karo metu sudegė mokykla. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

Alvito 1918–1920 m. Lietuvos kariuomenės savanoriams atminti savanorio kapitono V. Tarasonio iniciatyva iš visuomenės surinktų lėšų buvo pastatytas paminklas ir skirtas žemės plotas savanorių laidojimui, kur palaidota 15 Alvito krašto didvyrių.

2007 m. patvirtintas Alvito herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Alvito pradinę mokyklą lankė poetai Salomėja Nėris (1904–1945) ir Kazys Bradūnas (1917–2009), gimę Alvito valsčiaus Kiršų kaime. Alvito kapinėse palaidotas poetės tėvas Simonas Bačinskas ir sūnus Saulius Bučas.
 Alvite gimė ekonomistas, žurnalistas, redaktorius Kazys Kemežys (1901–1981).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Alvito žemėlapiai 

Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Stervas

Stervas – ežeras vakarų Lietuvoje, Telšių rajone, apie 4 km į šiaurę nuo Varnių, Varnių regioniniame parke, Stervo gamtiniame rezervate. Ilgis rytų–vakarų kryptimi 1,8 km, plotis iki 1,05 km. Altitudė 152,2 m. Ežeras seklus, gylis tesiekia 2 m. Yra 0,12 ha sala. Dubuo susidarė ledo lūstavietėje. Krantai žemi, supelkėję, apyežerė pelkėta (vakaruose slūgso miškais apaugusios Utėlės ir Stervo pelkės, šiaurėje – Degėsių pelkė). Rytinėje ir pietinėje pakrantėse auga miškeliai, vietomis plyti pievos.

Rytuose iš Stervo į Virvytę išteka Sengovija (Govija). Ežero pratakumas 188 % per metus. Ištekėjimo vietoje 1965 m. įrengti hidrotechniniai įrenginiai: supiltas 700 m ilgio pylimas ir pastatytas vandens lygio reguliatorius.

Ežeras yra lyninio tipo, sugaunama karšių.

Stervas patenka į Biržulio–Stervo ornitologinį draustinį. Rytiniame krante rasta archeologinių (mezolito, neolito) gyvenviečių. Greta ežero buvo įsikūręs Pastervio kaimas.

Ežerėvardis, matyt, kilęs iš šaknies serv-, sarv-, su intarpiniu priebalsiu t. Šaknis sietina su sruvėjimu, srautu, srovenimu.

Nuorodos 

Telšių rajono ežerai
Onuškis (Rokiškis)

Onuškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Juodupės, šalia Lietuvos ir Latvijos valstybės sienos. Seniūnaitijos centras. Stovi Onuškio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1908 m.) ir kulto pastatų ansamblis, Onuškio dvaras, veikia biblioteka, kultūros namai (nuo 1958 m.) su etnografijos muziejumi (nuo 1979 m.), medicinos punktas.

Į pietus nuo kaimo tyvuliuoja du Onuškio tvenkiniai, į šiaurę – Ablaino ežeras. Į vakarus nuo Onuškio yra Degesynės durpynas, į šiaurę − Alksnių, į šiaurės vakarus − Užubalių, į pietryčius − Sidabrinės ir Bryzgių piliakalniai. Į kaimą veda kelias .

Etimologija 

Vietovės vardas išgyveno ne vieną pasikeitimą. Iš pradžių tai buvo Hanuso dvaras, vėliau Hanušiškiai, Onuškė, XX a. tarpukariu minimas kaip Oniškis, o vėliau nusistovėjo Onuškis. Kaip ir Trakų rajono miestelis Onuškis, tai tikriausiai asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Onusas (vienas iš vardo Jonas fonetinių variantų).

Istorija 

Vietovė žinoma nuo 1499 m. Onuškio dvaras minimas jau 1522 m. Nuo XVII a. minimas Onuškio miestelis. XVIII a. jis perstatytas klasicizmo stiliumi. 1674 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, vėliau keliskart perstatyta. 1863 m. įkurta pradžios mokykla.

Per II pasaulinį karą Onuškio apylinkėse veikė tarybinių partizanų Žemaitės junginys. Pokariu miestelis tapo kaimu. 1954 m. įkurta biblioteka.

2008 m. birželio 9 d. už 1 km nuo Onuškio užsidegė durpynas. Dėl sauso ir vėjuoto oro gaisrui artinantis prie gyvenvietės, taip pat dėl tankių dūmų iš Onuškio buvo evakuota apie 200 gyventojų. Vėliau jie sugrąžinti į savus namus.

|}

Gyventojai 

1923 m. Onuškio miestelyje gyveno 294, dvare – 160, kaime – 87 žmonės.

Šaltiniai 

 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Keturiasdešimt Totorių

Keturiasdešimt Totorių – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo kelio , 3 km į pietus nuo Pagirių. Seniūnaitijos centras. Maža šiaurinė kaimo dalis prijungta prie Vilniaus. Stačiakampio plano gatvinis kaimas, gatvėms būdingi statūs susikirtimai. Stovi Keturiasdešimt Totorių mečetė (pastatyta 1815 m., restauruota 1993 m., musulmonų dvasinis centras. Fasadus juosia platus profiliuotas karnizas). Kaime yra trejos senovės totorių kapinės. Netoli mečetės pastatytas Vytauto Didžiojo paminklas.

Etimologija 

Seniau kaimas vadinosi Kolnolarai, Kovnolarai ().

Liaudies etimologija paaiškina kaimo pavadinimą. Belaisviai totoriai, apgyvendinti Trakų kunigaikštystėje, iš Vytauto gavo privilegijų – išlaikyti savo tikybą ir papročius. Jiems leista ir paprotinė daugpatystė. Vienas totorius, čia apgyvendintas, turėjo keturias žmonas. Kiekviena jų pagimdė jam po 10 sūnų – iš viso 40 vaikų. Nuo to ir kilęs kaimo pavadinimas.

Istorija 

Keturiasdešimt Totorių – viena seniausių LDK totorių gyvenviečių. 1397 m. Ldk Vytautas parsigabeno pirmuosius totorius, kaip karo belaisvius iš sėkmingo karo žygio į Krymą, kur tuo metu telkėsi totorių karo pajėgos. Parsigabeno ir dalį jų apgyvendino prie Vokės upės. 1558 m. rašytiniuose šaltiniuose minima mečetė, kuri per Napoleono žygį į Rusiją sudegė. Apie 1630 m. kaime buvo 42 totorių namai.

1915 m. kaime pas mulą (musulmonų dvasininką) S. Poltarakevičių buvo rastas unikalus baltarusiškų tekstų rinkinys, rašytas arabų rašmenimis.

1950–1992 m. Vilniaus tarybinio ūkio technikumo pagalbinė gyvenvietė. 1965 m. įsteigta aštuonmetė mokykla, vėliau devynmetė, nuo 1991 m. Keturiasdešimt Totorių pagrindinė mokykla.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Mečetė (Keturiasdešimt totorių kaimas) XIX a.
 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Jadvyga Netupskaitė

Jadvyga Netupskaitė (1887 m. spalio 30 d. Vilniuje – 1942 m. vasario 14 d. Marijinske, Kemerovo sritis) – revoliucinė politinė veikėja.

Biografija 
Nuo 1906 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) Šiaulių organizacijos narė. Baigusi mokytojų kursus, 1907–1909 m. dirbo Vladimiro Zubovo dvaro darbininkų vaikų mokyklos mokytoja. 1907 m. LSDP VII suvažiavimo delegatė. 1908 m. nuteista 3 savaitėms kalėjimo už Gegužės 1-osios proklamacijų platinimą Gubernijos dvare.

Pirmojo pasaulinio karo metais kartu su Vladimiro Zubovo šeima pasitraukė į Rusiją. Nuo 1916 m. gyveno Petrograde. Nuo 1917 m. RSDDP(b) narė. Po Spalio perversmo dirbo įvairų partinį darbą. 1926–1935 m. Leningrado politinio švietimo instituto direktorė. 1933–1935 m. VKP(b) Leningrado srities komiteto narė, kandidatė į miesto komiteto narius, miesto tarybos deputatė.  1935 m. suimta, apkaltinta, kad 1925–1926 m. buvo naujosios opozicijos veikėja. Nusižudė tremtyje.

Šaltiniai 

Lietuvos politikai
Rusijos politikai
Glikogenas

Glikogenas – polisacharidas (angliavandenis), kurį gyvūnų organizmai kaip energijos atsargas didžiąją dalį kaupia raumenyse ir apie 10 % kepenyse .

Glikogeno struktūra panaši į amilopektino, tačiau jis yra šakotesnis. Molekulinė masė siekia keletą milijonų Da. Glikogeno molekulėje yra vienas redukuojantysis galas ir daug neredukuojančiųjų. Tai yra polimeras, sudarytas iš gliukozės liekanų, kuris gali būti suskaldytas į gliukozės molekules, kai reikia energijos. Dauguma liekanų yra sujungtos α-1,4-glikozidiniu ryšiu, o šakos sukuriamos α-1,6-glikozidiniu ryšiu. 

Glikogenas dar vadinamas gyvuliniu krakmolu: kaip augalai kaupia krakmolą, taip gyvūnai glikogeną kaupia kaip energijos atsargas. Energetiniu požiūriu, lyginant su triacilgliceroliais, glikogenas yra mažiau efektyvus: jį oksidavus gaunama 4,0 kcal/g, o triacilglicerolius – 9,2 kcal/g.

Kraujyje trūkstant gliukozės, organizmas jos pasigamina skaidydamas glikogeną. Taip yra palaikomas tinkamas gliukozės lygis kraujyje.

Šaltiniai 

Polisacharidai
Meironys

Meironys – gatvinis kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, 2 km į šiaurės vakarus nuo Palūšės, Aukštaitijos nac. parke. Kaimas yra tarpuežeryje: šiauriniame kaimo pakraštyje telkšo Dringykščio ežeras, pietiniame – Lūšių, vakariniame – Asalnų. Meironis supa Palūšės ir Linkmenų miškai. Į rytus nuo kaimo yra Ekologinio švietimo centras, į vakarus – poilsiavietė prie Lūšių ir Asalnų protaikos.

Jau apie 100 metų kaime gyva tradicija: kasmet per Sekmines gėlių vainikais papuoštos karvės plukdomos į Asalnų ežero pusiasalį, vadinamą Pabiržiu (link Pabiržės kaimo). Atgal gyvuliai parplukdomi rudenį, prieš Mykolines.

Etimologija 

Iki XVIII a. pabaigos kaimas vadinosi Antradringe (kaimas ant Dringio ežero, tarmiškai Untadringė). Vėliau kaimas imtas vadinti pagal Meironos upelį.

Istorija 

Kaimas minimas nuo 1554 m.

1977 m. Lūšių pakrantėje kūrybinės stovyklos metu tautodailininkai pastatė 16 medinių skulptūrų vietinių legendų motyvais (viena jų – „Laumių pasaka“ – byloja, kad pavojinga vyrams maudytis ežere po vidurnakčio, kadangi išplaukusios laumės jį užkutens). Vėliau čia įkurtas Ekologinio švietimo centras ir botanikos takas (3,5 km ilgio, apie 150 augalų rūšių, iš kurių 9 yra įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą), vedantis link Palūšės. Kaime buvo įkurta Aukštaitijos NP administracija.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Laima Miliuvienė (1948–2022) – žurnalistė, redaktorė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Miesteliai.lt 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Gatviniai kaimai
Stoniškiai

Stoniškiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Rukų, šalia kelio , kairiajame Kreivutės upelio krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stoniškių pagrindinė mokykla (yra Rukuose), paštas (LT-99035), geltonų plytų geležinkelio stotis bei vienas pagrindinių Lietuvoje opokos telkinys, geležinkelio stotis (anksčiau vadinosi Rukų stotimi). Stoniškių biblioteka yra Rukuose.

Etimologija 

Vietovardžio pavadinimas kilo iš asmenvardžio Stonys, Stonis.

Istorija 

Pirmą kartą Stoniškiai minimi 1785 m. XIX a. antroje pusėje ties kaimu susikirto plentas ir geležinkelis, todėl kaimas virto transporto mazgu ir kiek sparčiau ūgtelėjo. 1905 m. Stoniškiuose jau gyveno 136 žmonės. Kurį laiką Stoniškiai buvo valsčiaus centras. Nuo 1937 m. Stoniškiuose veikė privati lietuviška mokykla, kurią 1939 m. naciai uždarė. 1970 m. kaime gyveno 302 gyventojai. 2006 m. balandžio 24 d. Prezidento dekretu patvirtintas Stoniškių herbas.

Opokos telkinys 

Stoniškiuose yra geriausiai išžvalgytas opokos telkinys Lietuvoje, kurio plotas daugiau kaip 25 ha. 9–14 m gylyje esančio opokos sluoksnio storis 39 m. Iš 15,9 mln. tonų opokos, kuri slūgso Stoniškiuose, iškasta tik pusė milijono tonų. Opoka naudojama kaip priedas cementui gaminti, norint padidinti šilumos varžą ir garso izoliaciją. Uoliena labai gerai sugeria kvapą, drėgmę, iš jos galima gaminti net kraiką katėms ar šunims. Nuo 1994 m. karjeras nebeeksploatuojamas. Šalia karjero stūksoti liko tik opokos gavybos liekanos.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Stoniškiuose 1952 m. lapkričio 12 d. gimė agronomas, biomedicinos mokslų daktaras Rimantas Dapkus.

Sportas 

XX a. tarpukariu kaime veikė SV Stoniškiai futbolo komanda, buvusi viena pajėgiausių Mažosios Lietuvos komandų ne iš Klaipėdos.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Stoniškiai 1944.12.23 iš oro 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Gavys

Gavys – ežeras rytų Lietuvoje, Ignalinos rajone, apie 1 km į pietvakarius nuo Ignalinos. Vakarinis ežero pakraštys įeina į Aukštaitijos nacionalinį parką. Gavio ežero ilgis iš vakarų į rytus 2,5 km, plotis 1,3 km. Altitudė 153,5 m. Gylis iki 56 m.

Krantai neaukšti, vakaruose apaugę mišku (Palūšės miškas). Šiaurinėje dalyje yra įlankų bei pusiasalių. Yra 3 nedidelės miškingos salelės (0,84 ha, 0,18 ha ir 0,13 ha). Ežero dugną dengia daugiausia sapropelis, kitur – dumblas. Atabradas siauras, padengtas žvirgždu arba smėliu.

Į Gavį šiaurės rytuose įteka upelis (12 m protaka) iš Gavaičio ežero, o pietvakariuose išteka Gavio upelis (Narsupė) link Rudinės upės (Žeimenos upės baseinas). Vandens skaidrumas 4,6–11 m.

Gavio ežere sugaunamos šios žuvys: lydekos, lynai, kuojos, raudės, plakiai, karosai, ešeriai, aukšlės, pūgžliai, stintos, vėgėlės, sykai (įveisti).

Prie Gavio esančios gyvenvietės: Pagavaitis, Pagavė, Antagavė, Strigailiškis, Ignalinos pietvakariniai pakraščiai. Šiaurrytinėje pakrantėje yra įrengti 2 paplūdimiai. Šiaurine pakrante eina plentas , pietrytine pakrante - Vilnius-Daugpilis geležinkelis.

Ežerėvardis neaiškios kilmės. Jį bandyta sieti su asmenvardžiu Gaveika, tačiau antra vertus jo šaknis gav- (*gau̯-, *gou̯-) gali būti susieta su žodžiu goti („skubiai eiti“).

Šaltiniai 

Ignalinos rajono ežerai
Ignalina
Komodoro Rivadavija

Komodoro Rivadavija () – miestas Pietų Argentinoje, didžiausias Patagonijos ir Čubuto provincijos miestas. Išsidėstęs prie Atlanto vandenyno Šv. Jurgio (San Jorge) įlankos, Čenkės kalno papėdėje. Eskalantės departamento centras. 140,9 tūkst. gyventojų (2007).

Istorija 
Miestas įkurtas 1901 m. vasario 23 d. kaip prekybinis uostas. Pirmieji miesto gyventojai buvo išeiviai iš Pietų Afrikos Respublikos (būrai). Pavadintas laivybos ministro Martino Rivadavijos garbei. Miestas pradėjo klestėti nuo 1907 m., kai netoliese buvo rastas naftos telkinys. 1946–1957 m. buvo Čubuto prov. sostinė.

Susisiekimas 
Komodoro Rivadavija įsikūrusi prie Buenos Airių – Ušuajos plento. 17 km nuo miesto yra aerouostas, iš kurio vyksta reguliarūs skrydžiai į Buenos Aires ir Ugnies Žemę.

Ekonomika 
Komodoro Rivadavija – didžiausias pramonės centras visoje Patagonijoje. Naftos ir dujų gavybos ir eksporto centras. Nutiestas 1770 km ilgio dujotiekis į Buenos Aires. Miestas aprūpinamas vėjo energija (didžiausias vėjo jėgainių kompleksas visoje Pietų Amerikoje). Naftos perdirbimas. Naftos chemijos pramonė. Žvejyba ir žuvies perdirbimas. Cemento gamyba, metalurgijos pramonė.

Lankytinos vietos 
Rada Tili (Rada Tilly) kurortas (12 km nuo miesto) ir Playa Costanera paplūdimys. Nacionalinis naftos muziejus (įkurtas YPF bendrovės). Antonio Morano vėjų parkas. Čenkės kalnas. Naftos šventė (gruodžio 13 d.).

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Čubuto provincijos miestai
Palūšė

Palūšė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Ignalinos; kurortinė teritorija. Seniūnaitijos centras, Aukštaitijos nac. parko direkcija. Į vakarus nuo kaimo telkšo Lūšių ežeras.

Palūšėje yra medinė Palūšės Šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1757 m., antra pagal senumą medinė bažnyčia Lietuvoje), varpinė (pavaizduota ant buvusio 1 lito banknoto) ir koplytėlė – Kultūros vertybių registre registruotas architektūros kompleksas. Šalia bažnyčios archeologų pastangomis atkurta akmens amžiaus gyvenamojo būsto ir pilkapio ekspozicija. Yra turizmo centras, amatų centras, biblioteka. Kaime gerai išvystytas turizmas, išlikę du Palūšės pilkapynai. Veikia aktyvi kaimo bendruomenė.

Kaime veikia Sertifikuotų tautinio paveldo produktų tradicinis amatininkas, senojo kalvystės amato puoselėtojas Gediminas Šatkauskas. Gaminami tautinio paveldo produktai – blizgės, kurioms suteiktas tautinio paveldo produktų A kategorijos sertifikatas ir Aukštaitijos nacionalinio parko produkto ženklo pažymėjimas.

Etimologija 

Palūšė – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia telkšančio Lūšių ežero.

Istorija 

Minima nuo 1651 m. Tada čia buvo palivarkas, priklausęs Šumskams. XVIII a. buvo atidaryta mokykla, tačiau ji buvo prieinama tik kilmingųjų luomo vaikams. Sovietmečiu kaime įkurta Ignalinos turistų bazė. 1984 m. įkurtas Ignalinos kelionių ir ekskursijų biuras (dabar lankytojų informacijos centras). 2007 m. Palūšei suteiktas kurortinės teritorijos statusas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė kompozitorius Mikas Petrauskas (1873–1937). Jam atminti 1973 m. pastatyta medinė kompozicija (skulptorius Juozas Kėdainis).

Turizmas 

Palūšėje yra poilsiaviečių, kempingas, valtinė. Vasaros metu nuomojamos valtys, žiemą – slidės. Geros galimybės keliauti po apylinkes – su augalija galima susipažinti botaniniame take, yra 5 km sveikatingumo takas, įrengtas miškuose, kelias pėstiesiems į Ginučius, yra turistinis maršrutas link Tauragnų. Yra galimybės pasivažinėti arkliais kinkytais vežimais ar rogėmis. Vasaros sezonas kasmet atidaromas renginiu „Palūšės vasara“.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Palūšės svetainė
 Miesteliai.lt

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Lietuvos kurortinės teritorijos
Rosonas

Rosonas (; ) – miestas Pietų Argentinoje, Patagonijoje, Čubuto provincijos sostinė. Išsidėstęs prie Atlanto vandenyno Enganjo įlankos ir Čubuto upės žiočių. 26 200 gyventojų.

Istorija 
Miestas įkurtas 1865 m. rugsėjo 15 d. pirmųjų emigrantų iš Velso. Pavadintas vidaus reikalų ministro Giljermo Rosono (Guillermo Rawson) garbei, kuris rėmė velsiečių gyvenviečių kūrimą Argentinoje.

Susisiekimas 
Miestas įsikūręs šalia Buenos Airių–Ušuajos plento, 1500 km į pietus nuo Buenos Airių. Artimiausias aerouostas už 20 km, šalia Trelju miesto. 5 km nuo miesto – Puerto Rosono uostamiestis.

Ekonomika 
Rosonas – žvejybos ir žuvies apdirbimo pramonės centras.

Lankytinos vietos 
1889 m. pastatytas tiltas per Čubuto upę, jungiantis abi miesto puses. 6 km nuo miesto yra Playa Unión paplūdimys. Velsiečių bendruomenės Argentinoje muziejus. General San Martín zoologijos sodas. Ekoturizmas.

Nuorodos 
 Interpatagonia.com:Rawson
 www.rawson.gov.ar 

Čubuto provincijos miestai
Lazdynai (Vilnius)

Lazdynai – Vilniaus miesto dalis, esanti į vakarus nuo miesto centro, dešiniajame Neries krante. Patenka į Lazdynų seniūniją. Tai kalvų ir Neries vingių gana atskirta dalis nuo likusio miesto. Šiaurėje ribojasi su Karoliniškėmis, pietuose–pietvakariuose su Lazdynėliais ir Bukčiais, rytuose Lazdynų tiltu (pastatytas 1969 m.) jungiasi su Vilkpėde, vakaruose Gariūnų tiltas veda link Gariūnų, o šiaurės vakaruose Vilniaus vakarinis aplinkkelis skiria nuo Gudelių ir Girulių miško.

Yra Respublikinė Vilniaus universitetinė ligoninė ir Lazdynų poliklinika, Vilniaus Šv. Jono Bosko bažnyčia (past. 1996 m.) parapijos namai ir saleziečių vienuolynas, „Litexpo“ parodų rūmai, dalis Pasakų parko, Lazdynų baseinas, 4 vidurinės, pradinė mokykla, darželis‑mokykla, 9 vaikų lopšeliai‑darželiai, biblioteka, Lazdynų laisvalaikio, Gatvės vaikų centrai, 2 vaikų ir jaunimo klubai – „Klevas“, „Lakštingala“. Stovi skulptūros Darbininkas (1983 m.; skulptorius A. Dimžys), Kanklininkė (1982 m.; skulptorė E. Palčytė‑Kasperavičienė), Rytas (1975 m.; skulptorius G. Karalius), Vėtrungė (1973 m.; skulptorius T. K. Valaitis). Lazdynų pietuose Neris daro kilpą, yra Bukčių miškas, apleistas Bukčių tiltas, senosios Bukčių kapinės, auga saugoma Mažalapė liepa Lazdynuose.

Geografija 

Mikrorajono pastatai išdėstyti kalvotoje vietovėje, mikrorajone palikta nemažai natūraliai ten augusio miško. Automobilių eismo intensyvumas labai mažas, gatvių tinklas retas, tačiau tiek pėstiesiems, tiek vairuotojams susisiekimas labai patogus.

Lazdynus aptarnauja 13, 14, 16, 18 nr. troleibusai, 2G, 7, 20, 21, 22, 23, 29, 49, 55, 59, 68, 69, 116 nr. autobusai. Pagrindinės VVT stotelės: Lazdynai, Lazdynų ligoninė, Lazdynų seniūnija, Ryto, Erfurto, Akacijų st.

Didžiausios gatvės:
 Laisvės prospektas;
 Oslo gatvė;
 Architektų;
 Erfurto;
 Žėručio;
 Bukčių;
 Lazdynėlių;
 Šiltnamių.

Istorija 

Vietovardis sukurtas išverčiant lenkišką anksčiau čia buvusio kaimo Leszczynnik (Leszczynka, Leszczyniak) pavadinimą, nors lenkiškas pavadinimas savo ruožtu galimai atsiradęs iš kadaise buvusio lietuviško.

1905 m. Riešės valsčiaus Lazdynų (Leščenikų) kaime gyveno 65 žmonės, 1931 m. – 107.

Lazdynų mikrorajonas pastatytas 1974 m., buvo planuojamas ir statomas kaip parodomasis. Mikrorajono architektai Vytautas Čekanauskas, Vytautas Brėdikis, Vytautas Kazimieras Balčiūnas, Gediminas Valiuškis bei statytojai Algimantas Kleinotas, Vincentas Šileika 1974 m. buvo apdovanoti Lenino premija.
1985 m. pastatyti paskutinieji, šešiolikos aukštų monolitiniai daugiabučiai.

Švietimas 
 Vilniaus Ąžuolyno progimnazija, Architektų g. 68
 Vilniaus Žėručio pradinė mokykla, Žėručio g. 15
 Vilniaus Sausio 13-osios mokykla, Architektų g. 166
 Vilniaus Minties gimnazija, Erfurto g. 23
 Vilniaus Lazdynų vidurinė mokykla (rusų, lenkų), Žėručio g. 4
 Vilniaus „Versmės“ katalikiškoji gimnazija, Architektų g. 85

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 VšĮ Lazdynų poliklinika
Jurgis Smolskis

Jurgis Smolskis Smalstys (1881 m. gegužės 3 d. Kamajuose – 1919 m. liepos 6 d. Pakriaunyje, Rokiškio raj., 1947 m. palaikai perlaidoti Obeliuose) – knygnešys, dramaturgas, prozininkas, revoliucinis politinis veikėjas.

Biografija 
Vidurinę mokyklą baigė Rygoje, 1900–1905 m. studijavo Sankt Peterburgo universitete. Su broliu Antanu gabeno draudžiamą spaudą lietuvių kalba. Beskaitydamas platinamas brošiūras ir knygas susidomėjo socialdemokratų judėjimu. 1904 m. kartu su Vladu Sirutavičiumi organizavo Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP)  jaunimo organizacijos suvažiavimą Sirutavičiaus dvare Kairiškiuose.

1905–1906 m. buvo LSDP Kamajų organizacijos vadovas, 1905–1906 m. įvykių Alantoje, Utenoje, Kamajuose, organizatorius. 1905 m. pastarajame miestelyje pašalino rusų administraciją, o caro pristavą privertė nešti raudoną vėliavą. Už tai rusų kazokai iš patrankų apšaudė jo tėvų sodybą. 1906 m. – LSDP Vilniaus komiteto narys. 1907 m. Jaltoje suimtas, bet iš arešto pabėgo.

1907–1913 m. gyveno emigracijoje, 1910–1913 m. Briuselio Naujajame universitete studijavo sociologiją. Ten susipažino su belge mokytoja Germaine Geelens, su kuria 1914 m. grįžo į Lietuvą.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui pasitraukė į Maskvą, 1915 m. vadovavo LSDP Maskvos organizacijai. Už politinę veiklą vėl suimtas, 1916–1917 m. kalintas Kostromoje ir Maskvoje.

Po 1917 m. Vasario revoliucijos dirbo LSDP Maskvos organizacijoje. nuo 1917 m. gegužės mėn. – RSDDP(b) narys, išrinktas Centro biuro nariu. „Tiesos“ redakcijos darbuotojas, bet 1917 m. Rusijos lietuvių seime Petrograde vėl atstovavo LSDP, buvo LSDP frakcijos vadovas. 1918 m. nuo sausio iki balandžio mėn. vadovavo Lietuvos reikalų komisariatui, rūpinosi iš Lietuvos išvežto turto sugrąžinimu, kol Vincas Kapsukas jo nenušalino.

1918 m. birželio mėn. atvyko į Lietuvą. Išrinktas Rokiškio apskrities komiteto pirmininku, nuo 1918 m. gruodžio mėn. dirbo Rokiškio apskrities liaudies švietimo skyriuje. Už tai, inspiravus pulkininkui Vincui Grigaliūnui-Glovackiui, buvo nušautas.

Svarbiausias J. Smolskio literatūrinis veikalas – mėgėjų scenoje plačiai vaidinta komedija „Nutrūko“ (1906 m.). Dalis dramos kūrinių žuvo ar liko rankraščiuose.

1996 m. dukra Jurgita, tėvų atminimui įsteigė Smolski – Gleen fondą, kuris remė Vilniaus universiteto magistrantų istorijos studijas Briuselio universitete.

Literatūra 
 „Audroms siaučiant: [rinkinys]“ / sudarė, pratarmę ir pastabas paruošė B. Pranskus – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1955
 „Mano tėvas“ / Jurgita Smalstytė; [iš prancūzų kalbos vertė V. Kauneckas] – Vilnius: Vaga, 1967

Lietuvos politikai
Knygnešiai
Puerto Riko nepriklausomybės partija

Puerto Riko nepriklausomybės partija (PIP, Partido Independentista Puertorriqueño - Puerto Rican Independence Party) – Puerto Riko kairiojo centro politinė partija.

Istorija 

Įkurta 1946 m. spalio 26 d. Bajamone Gilberto Koncepsiono de Gracijos (1909 m. – 1968m.) iniciatyva. Nuo 1948 m. dalyvavo visuose rinkimuose, 1952 m. į parlamentą buvo išrinkta 15 PIP narių, 1984 m. rinkimuose į Įstatymų Leidybos susirinkimą gavo 3,6 % balsų, 1988 m. PIP gavo 2 parlamento nario vietas. 1968 m. dalyvavo Prezidentinės kolegijos darbe. 1972 m. ir 1984 m. senatoriumi buvo renkamas Rubenas Beriosas Martinesas, 1988 ir 2000 m. Fernandas Martinas Garsia, 1996 m. Davidas Noriega. 2004 m. senatore tapo žurnalistė ir PIP pirmininko pavaduotoja Maria de Lourdes Santjago, pirmoji moteris parlamentarė Puerto Riko istorijoje.

Turi 6000 narių. Siekia salos nepriklausomybės nuo JAV. Socialistų Internacionalo konsultacinė narė nuo 1983 m., tikroji narė nuo 1992 m.

Pirmininkai:
 1946 m. – Gilbertas Concepcion de Gracija,
 1970 m. – Rubenas Beriosas Martinesas.

Išnašos 

Partijos
Puerto Rikas
Funafutis

Funafutis () – atolas Ramiajame vandenyne, dažnai įvardijamas kaip Tuvalu valstybės sostinė. Atolą sudaro 33 salelės, iš kurių didžiausia yra Fongafalė ir joje yra Vajaku kaimas – tikroji šalies sostinė, kadangi joje reziduoja Tuvalu vyriausybė. Tačiau oficialiai visas atolas yra vadinamas Tuvalu sostine.

Sausumos plotas – 2,4 km². Atolo žiedas nuo 20 iki 400 m pločio. Jis supa 18 km ilgio ir 11 km pločio lagūną. Atole gyvena 4492 gyventojų (2002 m.) – tai sudaro 57 % Tuvalu gyventojų.

Atolas turi tarptautinį oro uostą, viešbutį Vajaku kaime, tradicinius ir cementinius būstus. Didžiausias pastatas – Tuvalu bažnyčia.

Sostinės
Atolai
Tuvalu salos
Fongafalė

Fongafalė ( arba Fogale, Fagafale) – didžiausia salelė Tuvalu valstybėje, esanti Funafučio atole. Tai pailgas sausumos ruožas, 12 km ilgio ir 10-400 m pločio. Yra lėktuvų pakilimo takas. Kartais Fongafalė įvardijama kaip Tuvalu sostinė, kadangi joje yra Vajaku kaimas – vieta, kur reziduoja šalies vyriausybė.

Tuvalu
Ruoščiai

Ruoščiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Aušros. Į vakarus nuo kaimo teka Jaugila. Per Ruoščius eina Ruminių–Lipliūnų kelias.

Yra kapinaitės. Lietuvos geografinis centras, pažymėtas trimis granito luitais.

Istorija 

Senovėje Jaugilos upelio pakrantėje buvo senojo tikėjimo švientvietė, vadinama Alkais.

Gyventojai

Lietuvos geografinis vidurys 

Kaimas žymus tuo, kad laukuose, šalia jo yra geografinis visos Lietuvos centras (), kurį 1995 m. nustatė Lietuvos žemėtvarkos institutas ir ta proga čia pastatytas akmuo. Vėliau pagal architekto Vytauto Kundroto projektą atgabenti dar du akmenys, simbolizuojantys Aukštaitiją ir Žemaitiją. Įrengta paminklinė lenta, žyminti pasaulio šalis ir koordinates.

Nuotraukos

Išnašos 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Šilgaliai

Šilgaliai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Rukų, dešiniajame Vilkos krante, į vakarus nuo kaimo ji įteka į Gėgę. Seniūnaitijos centras. Veikia Šilgalių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1964 m.), medicinos punktas, kultūros namai. Yra žirgynas „Nemunas“, mėsos perdirbimo įmonė. Pro kaimą eina geležinkelis Šilutė–Pagėgiai, yra stotis – „Žirgynas“. Kaimo šiaurėje eina kelias . Stovi XIX a. antros pusės dvaras.

Istorija 

XX a. 2 pusėje Habedankai pastatė dvaro rūmus. LTSR metais Šilgaliai buvo Nemuno valstybinio žirgyno centrinė gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Pranciškus Būčys (1872–1951), Lietuvos Rytų apeigų vyskupas, teologas, marijonas, Lietuvos katalikų mokslų akademijos akademikas, teologijos daktaras.

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Kārlis Reisons

Karolis Reisonas (, 1894 m. balandžio 26 d. Peterupėje, Rygos rajonas – 1981 m. liepos 17 d. Adelaidėje, Australija) – latvių kilmės Lietuvos architektas.

Biografija 

Baigė Rygos realinę mokyklą ir Peterburgo civilinio instituto Architektūros fakultetą.

1921 m. grįžo į Latviją, bet, ten neradęs darbo, atvyko į Šiaulius. 1922–1930 m. architektas Šiauliuose, nuo 1925 m. sausio 24 d. Šiaulių miesto inžinierius. Parengė vadovėlius „Žemės ūkio statyba“ (1926 m.), „Molio statyba“ (1928 m.).

1930–1938 m. Kauno miesto inžinierius, statybos skyriaus vedėjas. 1938–1940 m. vertėsi privačia veikla. 1932 m. suteikta Lietuvos pilietybė.

Pirmosios sovietų okupacijos metais su šeima išvyko į Vokietiją, bet, Lietuvą okupavus vokiečiams, vėl grįžo. 1941–1944 m. Panevėžio miesto inžinierius, burmistras.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. emigravo į Australiją, dirbo Adelaidės miesto architektūros skyriuje.

Suprojektuoti pastatai ir statiniai 

Kaune:
 Vytauto Didžiojo karo muziejaus rūmai (1931–1936 m., su Vladimiru Dubeneckiu ir Kaziu Krikščiukaičiu);
 Laisvės paminklo postamentas;
 Kauno kunigų seminarijos rektorato pastatas (1933 m.);
 Žemės ūkio rūmai (1933 m., Donelaičio g.);
 Prisikėlimo bažnyčia (1933 m.);
 Mažoji Kristaus Prisikėlimo bažnyčia  (1933 m.);
 buvę Žemės banko rūmai (1934 m., dab. KTU centriniai rūmai);
 „Pienocentro“ pastatas Laisvės al. (1934 m., su Vytautu Landsbergiu-Žemkalniu);
 Arkivyskupo – metropolito rūmai (1935–1939 m.);
 Evangelikų reformatų bažnyčia (1937 m., Ožeškienės g., nebaigta);
 „Lietūkio“ rūmai (1938–1939 m., Vytauto pr.).

Šiauliuose:
 Sukilėlių paminklas (1933 m.);
 „Birutės“ saldainių fabrikas;
 Venclauskių namai su kino teatru, daug individualių namų projektų.

Kitur:
Jurbarko tuberkuliozės ligoninė,
 „Maisto“ bendrovės šaldytuvai ir „Lietūkio“ sandėliai Klaipėdoje,
 Tauragės ligoninė (1932 m.), 
 Užunvėžių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (1940 m.).
 Komercijos mokykla Pasvalyje (1935 m., dab. P. Vileišio gimnazija)

Galerija

Nuorodos 
 Biografija;
 Architektas Karolis Reisonas.

Lietuvos architektai
Lietuvos burmistrai
Europos Sąjungos istorija

Europos Sąjungos istorijos pradžia sietina su trimis Europos Bendrijomis:

 1951 m. Paryžiuje įsteigta Europos anglių ir plieno bendrija, 
 1957 m. Romoje įsteigtos Europos atominės energetikos bendrija ir Europos ekonominė bendrija.
 1967 m. liepos 1 d. visoms trims bendrijoms įsteigus bendras institucijas, imtas taikyti „Europos Bendrijų“, arba „Europos Bendrija“, terminas.

Europos Bendrija oficialiai tapo Europos Sąjunga po 1993 m. lapkričio 1 d., kai įsigaliojo Mastrichto sutartis (pasirašyta 1992 m. vasario 7 d.).

Pagal Mastrichto sutartį, Europos Sąjungos trys sudedamosios dalys (ramsčiai): 

 Europos Bendrijos (Europos anglių ir plieno bendrija)
 Europos ekonominė bendrija ir Europos atominės energetikos bendrija (Euratomas)
 bendroji užsienio ir saugumo politika, bendradarbiavimas teisingumo ir vidaus reikalų srityse

Europos istorija