joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ankara

Ankara – miestas vidurio vakarų Turkijoje, šalies sostinė ir antrasis pagal dydį miestas (po Stambulo). Taip pat Ankaros provincijos centras. Miestas yra 938 m aukštyje virš jūros lygio. Išvystyta mašinų, maisto, vilnos, odos, medienos pramonė. Yra 5 universitetai: Haccetepes (įkurtas 1206 m. Kaiseryje, 1967 m. perkeltas į Ankarą), Ankaros (1946 m.), Viduriniųjų Rytų technikos (1956 m.) ir Politechnikos (1982 m.), Gazi.

Susisiekimas 
Tarptautinis Esenbogos oro uostas, išsidėstęs į šiaurę nuo miesto, yra pagrindinis Ankaros oro uostas. Autobusų tinklą sudaro tarpmiestiniai bei Ankaros miesto autobusai (Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi, AŞTİ). Ankaros geležinkelio stotis yra gan svarbi, kadangi ji jungia vakarinę ir rytinę šalies dalis. Mieste taip pat jau veikia dvi metropoliteno linijos, dar trys yra statomos.

Architektūra ir kultūra

Šiuolaikiniai paminklai 
 Paminklas saugiai bei užtikrintai ateičiai – Güven parke, Bakanlıklar kvartale. Pastatytas 1935 m. ir perteikia Atatiurko patarimą žmonėms: „Turke! Būk išdidus, sunkiai dirbk ir tikėk savimi“.

 Pergalės paminklas (Zafer Anıtı) – pastatytas 1927 m. Zafer skvere Sıhhiye kvartale. Vaizduojamas uniforma vilkintis Atatiurkas.

 Hatti paminklas – pastatytas 1970 m. Sıhhiye aikštėje. Įspūdingame paminkle vaizduojami Hatti dievai ir pagerbiamos seniausios Anatolijos civilizacijos.

Mečetės 
 Kocatepe – nors pastatyta XX a., tačiau turi daug senosios osmanų architektūros detalių, kurios ypač atsispindi keturių minaretų išsidėstyme. Mečetės dydis bei vieta ją daro orientyru, kuris matomas iš bet kokios centrinės Ankaros vietos.
 Haci Bayram – Ulus rajone, netoli Augusto šventyklos. Pastatyta XV a. pradžioje, seldžiukų stiliumi. XVI a. restauruota, XVIII a. prilipdyti specialūs kokliai. Ši mečetė buvo pastatyta hadžio Bairamo Veli (vieno iš sufijų ordino įkūrėjo) garbei. Jo kapas yra šalia mečetės.

Istorija 
Miestas įkurtas dar VII a. pr. m. e., antikos laikais vadinosi Ankyra (). Vėliau vadinosi Angora. Ilgą laiką buvo prekybos centras, nors XIX a. jos svarba sumažėjo, kai pralenkė Stambulas, tačiau 1923 m. ji tapo Turkijos sostine vietoje Stambulo. Iki 1920 čia rezidavo Turkijos didysis tautos susirinkimas ir vyriausybė. 1930 m. kovo 28 d. sostinei suteiktas naujas pavadinimas – Ankara.

2016 m. Ankaroje teroristai įvykdė sprogimą. Per jį 37 žmonės žuvo, dar 125 liko sužeisti.

Klimatas 
Klimatas žemyninis sausas, su karšta ir sausa vasara, bei šalta ir nesnieginga žiema. Vidutinė liepos mėnesio temperatūra 12 iki 28 °C, sausio mėnesio – nuo -7 iki 1 °C. Kritulių 417 mm per metus. Vidutinė metinė temperatūra: +10 °C.

Sportas

Futbolas 
 MKE Ankaragücü
 Hacettepespor
 Gençlerbirliği SK Ankara
 Ankaraspor AŞ
 Petrolofisi SK
 Keçiörengücü SK
 Etimesgut Şekerspor

Nuorodos 
 Ankara (turkų k.)
 Ankaros miesto vyriausybės svetainė  (turkų k.)

Šaltiniai 

Sostinės
Ankara
Vitaminas B

B grupės vitaminai – skirtingų vitaminų, tirpių vandenyje, grupė.

Bendros žinios

Istorija 
Šie vitaminai taip sugrupuoti dėl to, jog anksčiau galvota, kad tai vienas vitaminas, kaip vitaminas C ar D. Vėliau paaiškėjo, jog tai skirtingi junginiai, nors ir randami panašiame maiste. Nors ir buvo suteikti atskiri pavadinimai, visi išliko vitaminų B grupės dalimi.

Vitaminai ir ne vitaminai

Žmogaus B vitaminai 
 Vitaminas B1 (Tiaminas)
 Vitaminas B2, taip pat Vitaminas G (Riboflavinas)
 Vitaminas B3, (nikotino rūgštis, PP)
 Vitaminas B5 ( pantoteno rūgštis)
 Vitaminas B6 (Piridoksinas, Piridoksaminas, Piridoksalis)
 Vitaminas B7, taip pat Vitaminas H (Biotinas)
 Vitaminas B9, taip pat Vitaminas M (Folio rūgštis)
 Vitaminas B12 (Kobalaminas)

Kitos medžiagos, priskiriamos B grupei 
Taip pat yra kelios medžiagos, kurios žmogui nėra vitaminai, tačiau yra priskiriamos vitaminų B grupei::

 Vitaminas B4 (Adeninas)
 Vitaminas B7* – dažniau vadinamas Vitaminu I
 Vitaminas B8 (Ergadenilo rūgštis)sumišusi su kitais B vitaminais)
 Vitaminas B11, taip pat Vitaminas S
 Vitaminas B13 (Pirimidinkarboksilo rūgštis ar orotinė rūgštis)
 Vitaminas B14 – vitaminų B10 ir B11 mišinys
 Vitaminas B15 (Pangamo rūgštis)
 Vitaminas B16
 Vitaminas B17 (Amigdalinas)
 Vitaminas B22
 Vitaminas B-c, kitas Vitamino B9 pavadinimas (Folio rūgštis)
 Vitaminas B-h (Inositolis)
 Vitaminas B-t (L-Carnitinas)
 Vitaminas B-w, kitas Vitamino B7 pavadinimas (Biotinas)
 Vitaminas B-x, taip pat PABA (Para-Aminobenzolo rūgštis)

Reikšmė organizmui

Panaudojimas 
B grupės vitaminai ne tik randami tame pačiame maiste, bet taip pat dažnai kartu dalyvauja metabolizmo procesuose, padėdami išlaikyti sveiką odą ir raumenų tonusą, stiprindami imuninės ir nervų sistemos funkcijas, skatindami ląstelių augimą ir dalinimąsi – taip pat ir raudonųjų kraujo kūnelių, taip išvengiant mažakraujystės.

Taip pat šie vitaminai padeda įveikti streso bei depresijos simptomus ir priežastį.

Apykaita 
Visi B grupės vitaminai tirpsta vandenyje, išplinta visame kūne, jų atsargos turi būti papildomos kiekvieną dieną, o perteklius pašalinamas per šlapimą.

Šaltiniai 
Vitaminų B gausu kepimo mielėse.

B
Kaaba

Kaaba (, „kubas“) – žymiausia ir pati svarbiausia Al Masdžid al Charamo islamo šventovė Mekoje, stačiakampio gretasienio formos belangis 15 m aukščio, 12 m ilgio ir 10 m pločio akmeninis statinys. Jo kampai atgręžti į visas 4 pasaulio šalis. Jis stūkso Didžiosios mečetės viduryje, apklotas juodu audiniu kisva. Švenčių dienomis audeklas pakeliamas iki ten, kur 1,5 m aukštyje iš rytų pusės įmūrytas šventas Juodasis akmuo, pasak tradicijos, atneštas Adomo iš Rojaus. Eidami aplink piligrimai jį liečia. Šiaurės rytų sienoje 2 m aukštyje yra vidinės ir išorinės durys, išorinių durų paviršius padengtas auksu su trupučiu sidabro, ornamentuotas Korano citatų raižiniais. Einantiems į vidų pristatomos kopėtėlės.

Kaaba laikoma dangiškosios šventovės įkūnijimu žemėje. Tikima, kad Kaabos šventyklą pastatė Adomas, vėliau, vykdydami Alacho valią, atstatė Toros pranašas Ibrahimas (Abraomas) ir Izmaelis. Taip pat manoma, kad iki islamo iškilimo VII a. šventykla buvo skirta daugybei pagoniškų dievų.

Kaaba stovinti toje vietoje, virš kurios angelai danguje atlieka tavafą – ėjimą apie dangiškąją šventovę. Nuo 622 m. per hidžrą meldžiantis atsigręžiama veidu į Kaabą. Iki tol, manoma, buvo atsisukama į Jeruzalę. Mečetėse jos kryptį rodo maldų salės sienoje įrengta nedidelė niša michrabas. Nuo 629 m. Kaaba lankoma per chadžą. Pirmajam chadžui vadovavo pranašas Mahometas. VII a. pradžioje kalifo Omaro įsakymu aplink Kaabą pastatyta mečetė. Vėliau ji buvo restauruojama ir perstatoma.

Nuorodos 
 Kaaba

Islamo šventovės
Meka
Chadžas

Chadžas () – musulmonų piligrimų kelionė į islame šventą Meką, atliekant joje religines apeigas. Vienas iš penkių pagrindinių įsakymų, kurių privalo laikytis musulmonai.

Hadžas vyksta musulmonų kalendoriaus XII mėnesio 8–12 dienomis. Mekoje maldininkai septynis kartus apeina Kaabos šventyklą, paskui atlieka ritualinį bėgimą tarp Safos ir Marvos kalvų. Dešimtą dieną atliekama kruvinoji auka (aukojamas avinas arba kupranugaris). Musulmonas, atlikęs hadžą, gauna hadžijaus garbės titulą.

Kiekvienas musulmonas bent kartą gyvenime turi atlikti hadžą, arba kelionę į šventąją Meką. Tai negalioja nėščioms moterims, vaikams ir sergantiems.

Šaltiniai 

Islamo sąvokos
Atramos-judėjimo sistema

Atramos-judėjimo sistema – griaučių sistema (systema skeletale) ir raumenų sistema (systema musculare). Atramos ir judėjimo organų sistema jungia griaučius, kaulų jungtis ir raumenis. Jos pagrindinės funkcijos:
 Suteikia gyvūno kūnui formą;
 Sudaro galimybę judėti ir keisti padėtį;
 Vykdo daugelį apsaugos, homeostazės ir kt. funkcijų.

Kaulai 
Kaulai - tai atskiri organai, kurių forma ir sandara susijusi su jų specifine funkcija. Svarbiausios griaučių sistemos funkcijos:
 Atraminė - griaučiai yra tvirti rėmai, apie kuriuos išsidėsto minkštosios kūno dalys.
 Apsauginė - sudaro kūno ertmes (kaukolės, krūtinės ir kt.) bei kanalus (stuburo), gyvybiškai svarbių organų talpyklas.
 Judėjimo - prie griaučių yra prisitvirtinę raumenys.
 Kraujodaros - raudonuosiuose kaulų čiulpuose bręsta kraujo ląstelės.
 Mineralų kaupimo - kauluose susikaupęs kalcis, fosforas ir kiti elementai, reikalingi daugelio organų gyvybinei veiklai.
Kaulų skaičius kinta bėgant amžiui, nes kaulėjimo židiniai tai atsiranda, tai susilieja. Vidutiniškai skaičiuojami 206 kaulai, iš jų 200 įprastinių, kanoninių, ir 6 klausomieji.

Raumenys 
Raumeniniu audiniu vadinamos visos organizmo struktūros, kurių pagrindinė funkcija - susitraukimas: tai lygieji, širdies ir griaučių raumenys. Griaučių raumenys, prisitvirtindami prie kaulų, sudaro aktyviąją judamojo aparato dalį: jiems susitraukiant, juda atskiros kūno dalys (2 pav.) ir visas kūnas, palaikoma kūno pusiausvyra, atliekami kvėpavimo ir rijimo judesiai, formuojama mimika. Taip pat nuo griaučių raumenų priklauso termoreguliacija (susitraukdami jie gamina šilumą). Žmogaus kūne yra apie 400 griaučių raumenų.

Kaulų jungtys, raiščiai ir sausgyslės 
Sąnariai - tai kaulus jungiančios jungtys, nuo kurių priklauso paslankumas ir judesių amplitudė. Sąnarį sudarančius kaulų galus jungia ir sąnarį tvirtina raiščiai, sudaryti iš elastinių ar kolageninių skaidulų. Sausgyslės panašios į raiščius - jungia kaulus tarpusavyje. Įprastai manoma, kad sausgyslių vienintelė funkcija - jungti raumenis prie kaulų. Tačiau geriau ištyrus sausgysles ir jų elastines savybes, nustatyta, kad jos gali funkcionuoti kaip spyruoklės. Dėl to jos gali moduliuoti jėgas judėjimo metu ir priduoti papildomo stabilumo, neatlikdamos jokio aktyvaus darbo.

 
Organizmų judėjimas
Griaučiai

Griaučiai, skeletas – kūno struktūrinis pagrindas, atliekantis atraminę ir apsauginę funkcijas ir kartu su raumenimis sudarantis ertmes, kuriose išsidėstę gyvybiškai svarbūs organai. Pavyzdžiui, galvos smegenis saugo kaukolė, nugaros smegenis – stuburas, plaučius ir širdį – krūtinės ląsta ir pan. Organizmas gali judėti todėl, kad kaulai sudaryti kaip ilgi ir trumpi svertai, sujungti paslankiomis jungtimis – sąnariais ir juos judinančiais raumenimis, kuriuos valdo nervų sistema. Judėjimas yra viena svarbiausių gyvo organizmo prisitaikymo prie aplinkos reakcijų ir vienas pagrindinių bruožų, skiriančių gyvūnus nuo augalų. Svarbiausia griaučių paskirtis – sutvirtinti kūną. Prie jų priaugę raumenys.

Kaulai 
Griaučių kaulai yra:
 Ilgieji panašūs į tvirtą vamzdį, jų abu galai turi glotnius sąnarinius paviršius. Priklauso rankų ir kojų kaulai.
 Trumpieji: jų vidurys yra iš korėto kaulo, o paviršių dengia plonas labai tvirto kaulo sluoksnis. Priklauso rankų ir kojų pirštų kaulai.
 Plokštieji: juos sudaro tvirtas išorinis kaulas su plonu akyto kaulo sluoksniu viduje. Priklauso kaukolė, kuri saugo nuo pažeidimų smegenis, dubenkaulis ir kita.
 Netaisyklingieji – gana minkšti, nes turi daug korėtos medžiagos; juos dengia plonas tvirto kaulo sluoksnis.

Žmogaus skeletas 

Naujagimis turi ~270 kaulų, keturiolikmetis turi ~356, tačiau bręstant kai kurie kaulai suauga. Subrendusio žmogaus skeletą sudaro 200 kanoninių kaulų, 6 klausomieji ir įvairus skaičius sezamoidinių (maži kauliukai tarp sausgyslių) iš viso ~228 kaulai.

Žmogaus griaučiai skirstomi į ašinį ir pridėtinį skeletą. Ašiniam skeletui priklauso stuburas, krūtinės ląstos kaulai, poliežuvinis kaulas ir kaukolė. Pridėtiniam skeletui priklauso apatinių ir viršutinių galūnių kaulai.

Žmogaus kaulai

Kaukolės kaulai 

 Kaktikaulis, os frontale
 Momenkaulis, os parientale
 Smilkinkaulis, os temporale
 Pakauškaulis, os occipitale
 Skruostikaulis, os zygomaticum
 Viršutinis žandikaulis, maxilla
 Apatinis žandikaulis, mandibula
 Nosikaulis, os nasale
 Pleištakaulis, os sphenoidale

Krūtinės ląstos kaulai 
 Krūtinkaulis, sternum
 Raktikaulis, clavicula
 Šonkauliai, costae

Viršutinės galūnės kaulai 
 Mentė, scapula
 Alkūnkaulis, ulna
 Stipinkaulis, radius
 Žastikaulis, humerus
 Plaštaka, manus

Dubens kaulai 
 Dubenkaulis, os coxae
 Klubakaulis, os ilium
 Gaktikaulis, os pubis
 Sėdynkaulis, os ischii

Apatinės galūnės kaulai 
 Šlaunikaulis, femur
 Girnelė, patella
 Blauzdikaulis, tibia
 Šeivikaulis, fibula
 Pėda, pes

Stuburo slanksteliai 
 Kaklo slanksteliai, vertebrae cervicalis
 Krūtinės slanksteliai, vertebrae thoracicae
 Juosmens slanksteliai, vertebrae lumbales
 Kryžkaulis, os sacrum
 Uodegikaulis, os coccygis
Bratislava

Bratislava () – Slovakijos sostinė ir didžiausias miestas, šalies pramoninis, kultūrinis ir mokslinis centras. Bratislava išsidėsčiusi prie Dunojaus upės, šalia Slovakijos sienos su Austrija ir Vengrija, netoli nuo Čekijos. Miestas yra tik 60 km (60-100 min traukiniu) nuo Vienos. Upių uostas prie Dunojaus, tarptautinis oro uostas.

Išvystyta mašinų, chemijos, tekstilės, siuvimo, poligrafijos, maisto pramonė. Yra Slovakijos mokslų akademija, universitetas (vengrų įkurtas 1467 m., slovakų atkurtas 1919 m.), nacionalinis muziejus (nuo 1893 m.), nacionalinė galerija (nuo 1948 m.). Išlikusi Bratislavos pilis.

Istorija 
1291 m. gyvenvietė gavo miesto teises. Nuo 1536 m. Habsburgams priklausančios Vengrijos sostinė. Nuo XIX a. Vengrijos sostinei persikėlus į Budą, miesto reikšmė sumažėjo.

Slovakijos sostine tapo po I pasaulinio karo, 1919 m. susikūrus Čekoslovakijos valstybei. Nuo 1993 m. Bratislava − nepriklausomos Slovakijos valstybės sostinė.

Pavadinimo kilmė 
Miesto vardas minimas nuo X a. kaip Brezalauspurc – „kunigaikščio Braslavo pilis“. Istoriškai buvo vartojami įvairūs miesto pavadinimai – , , .

Galerija

Sportas

Futbolas 
 ŠK Slovan Bratislava (futbolo klubas);
 ŠK Slovan Bratislava (moterys); moterų futbolo ekipa, daugkartinės šalies čempionės.
 MFK Petržalka
 FK Inter Bratislava
 OAP Bratislava
 Štadión Tehelné pole; šis stadionas talpina 22,5 tūkst. žiūrovų.

Miestai partneriai 
Miestai, su kuriais Bratislava yra užmezgusi partnerystės ryšius:

 Brno, Čekija
 Praha, Čekija
 Maskva, Rusija
 Budapeštas, Vengrija
 Sėkešfehėrvaras, Vengrija
 Krokuva, Lenkija
 Varšuva, Lenkija
 Viena, Austrija
 Perudžija, Italija (1962)
 Liubliana, Slovėnija (1967)
 Jerevanas, Armėnija (2001)
  Rusė, Bulgarija
  Larnaka, Kipras (1989)
  Turku, Suomija (1976)
  Bremenas, Vokietija (1989)
  Roterdamas, Nyderlandai (1991)
  Aleksandrija, Egiptas
  Kijevas, Ukraina
  Klivlandas, JAV

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali Bratislavos miesto svetainė 
 Bratislava Guide 

Sostinės
Slovakijos miestai
Cassini-Huygens

Cassini-Huygens – NASA, Europos kosmoso agentūros (ESA) ir Italijos kosmoso agentūros (ASI) paleista kosminė stotis tirti Saturnui, ir jo palydovams Febei, Titanui ir Enceladui. Pavadintas prancūzų astronomo Giovanni Domenico Cassinio ir olandų matematiko, fiziko, astronomo Christiaan Huygenso vardu.

Techniniai parametrai 

„Cassini-Huygens“ masė yra apie 5600 kg. Pagrindinė dalis – orbitinis modulis, sumontuotas cilindro formos korpuse su viename gale įrengta kryptine parabolinė antena, kitame – raketiniais varikliais. Elektros energiją tiekia radioizotopiniai termoelektriniai generatoriai.

Prie orbitinio modulio šono pritvirtintas disko formos Huygens zondas Saturno palydovui Titanui tirti. Orbitiniame modulyje įrengti prietaisai tarpplanetinei terpei, Saturno žiedams, Saturno ir jo palydovų atmosferų cheminei sudėčiai ir fizikinėms savybėms, Saturno matgnetiniam laukui tyrinėti, bei nuotraukoms daryti.

Misijos tikslai ir eiga 
Erdvėlaivio dalis – zondas „Huygens“ 2004 m. gruodžio 25 buvo paleistas į Saturno palydovą Titaną, ant kurio paviršiaus nusileido 2005 m. sausio 14 d. ir į Žemę atsiuntė šio palydovo paviršiaus nuotraukų ir atmosferos stebėjimo rezultatus.

Saturno palydove Encelade dar 2005 m. liepą „Cassini“ užfiksavo didžiulius ledo dalelių ir garų debesis, kylančius iš po palydovo paviršiaus. Tai leidžia daryti prielaidą, jog po Encelado paviršiumi slypi skystas vandenynas.

Pagal duomenis, gautus iš „Cassini“ automatinio erdvėlaivio, mokslininkai šiuo metu tikina, kad skysto vandens ištekliai yra vos kelių dešimčių metrų gylyje, mažo (vos 500 km skersmens), bet aktyvaus, Saturno palydovo Encelado paviršiuje.

Dabartinis (2008 m. 11 mėn.) mokslininkų sumanymas – pasiųsti zondą skrieti pro šiuos debesis bei aplink patį palydovą (Enceladą), siekiant surasti papildomų gyvybės egzistavimo požymių. Vienas patikimiausių tokių požymių būtų sudėtingesnių anglies pagrindu sudarytų organinių molekulių egzistavimas. Dabartinė mokslininkų nuomonė yra ta, kad tokiame vandenyne gyvenančios gyvybės formos turėtų išskirti metaną arba jam analogiškas dujas – būtent jas turėtų sugebėti aptikti „Cassini“.

2016 m. lapkričio 26 d. erdvėlaivis praskriejo Titaną ir taip prasidėjo paskutinė misijos fazė, pasibaigusi „Cassini" susidūrimu su planeta. 2017 m. rugsėjo 15 d. erdvėlaivis įskriejo į Saturno atmosferą.  Manoma, jog „Cassini" visiškai sudegė per 45 sekundes.

Nuorodos 

 Oficiali Cassini-Huygens svetainė 
 „Jet Propulsion Laboratory“ Cassini-Huygens svetainė  

Kosminiai tyrimai
Folio rūgštis

Folio rūgštis (sintetinė Folato, natūraliai esančio kai kuriuose maisto produktuose, forma; taip pat ir vitaminas M, vitaminas B9) – vitaminams priskiriamai keli vienodą poveikį turintys junginiai.

Savybės 
Šis B grupės vitaminas tirpsta vandenyje, šviesoje bei šiluma apdorojant maistą didelė dalis folio rūgšties prarandama.

Folio rūgšties vartojimo kontraindikacijų nenustatyta, tačiau geresnis jos pasisavinimas pasiekiamas vartojant maisto produktuose esančią jos formą.

Funkcijos 
Folio rūgštis svarbi baltymų apykaitai, nukleorūgščių sintezei, augimo ir vystymosi procesams, taip pat dalyvauja ląstelių dalijimosi ir atsinaujinimo procesuose. Kartu su vitaminu B12 folio rūgštis reikalinga raudonųjų kraujo kūnelių brendimui kaulų čiulpuose.

Šaltiniai 
Kadangi folio rūgštis augaluose naudojama fotosintezės procesuose, daugiausiai jos yra lapinėse daržovėse (petražolės, špinatai, salotų lapai ir kt.). Taip pat jos yra kepenyse, inkstuose, kiaušiniuose, motinos ir karvės piene, alaus mielėse.

Poreikis 
Suaugusiems rekomenduojama folio rūgšties paros norma yra 240 µ g. Nėščioms, žindančioms bei kontracepcinius preparatus vartojančioms moterims šios rūgšties reikia daugiau: nėščioms – 400 µ g per dieną, žindyvėms – 480 µ g.

Nustatyta, kad folio rūgštis gali padėti išvengti kai kurių vėžio formų ir širdies ir kraujagyslių ligų. Folio rūgštis gali palengvinti depresijos simptomus.

Folio rūgšties daugiau reikia sergant žarnyno ligomis ar epilepsija, vartojant kontraceptinius preparatus, sergant alkoholizmu ir narkomanija, kepenų ligomis, mažakraujyste, nėštumo ir maitinimo krūties pienu laikotarpiu, sutrikus virškinimo trakto veiklai.

Folino normos skiriasi, nes 1 µ g maistinio folino atitinka 0,6 µ g folio rūgšties.

Trūkumas 
Dažniausiai trūkumas pasireiškia nėščioms moterims, nes pirmiausiai folio rūgštis paskirstoma augančiam vaisiui, dėl to motinai vitamino trūksta.

Perteklius 
Nuolat viršijant rekomenduojamą paros normą gali kamuoti nemiga, pablogėti savijauta. Labai didelė folio rūgšties dozė gali maskuoti vitamino B12 trūkumą.

Nėštumo metu naudojant per daug folio rūgšties gali gimti neišnešiotas arba negyvas kūdikis.

Organinės rūgštys
Vitaminai
Šaminės

Šaminės (Siluridae) – šamažuvių (Siluriformes) šeima. Stambios žuvys, Silurus glanis užauga iki 5 m ilgio ir sveria iki 330 kg. Galva didelė, plokščia iš viršaus. Oda plika. Apie žiotis 3 poros ūsų, iš jų pora labai ilgų. Analinis pelekas ilgas, susiliejęa su uodeginiu.

Daugiausia gėlavandenės žuvys, nors europinės rūšys įplaukia ir į silpnai sūrius () vandenis.  Tai plėšrios priedugninės žuvys. Akvariumuose auginamas stiklinis šamukas (Kryptopterus bicirrhis). Lietuvoje gyvena šamas.

Šeimoje yra 12 genčių, apie 100 rūšių.

Gentys 
Belodontichthys 
Ceratoglanis 
Hemisilurus 
Hito 
Indiniai stikliniai šamai (Kryptopterus) 
Micronema 
Dvidėmiai stikliniai šamai (Ompok) 
Rytiniai šamai (Parasilurus) 
Pterocryptis 
Didžiagalvės šamažuvės (Silurichthys) 
Paprastieji šamai (Silurus) 
Valagai (Wallago)

Šaltiniai 

Šamažuvės
Nevada

Nevada () – 36-oji JAV valstija (nuo 1864 m. spalio 31 d.). Valstija yra vakarinėje Šiaurės Amerikos dalyje: vakaruose ribojasi su Kalifornija, rytuose su Juta, šiaurėje su Oregonu, pietuose su Arizona. Per valstiją teka Kolorado upė. Valstijos sostinė – Karson Sitis. Plotas – 286,4 tūkst. km².

Istorija 

Pirmieji europiečiai aplankę šią teritoriją buvo ispanai. Davę Sierra Nevada pavadinimą 1821 m. perleido ją Meksikai. 1848 m. po Amerikos–Meksikos karo teritorija perleista JAV. 1859 m. atrastas sidabras paskatino gyventojų migraciją į Nevadą.

Didžiausi miestai 

2010 m. duomenys

 Las Vegasas (583 756 gyv.)
 Hendersonas (257 729 gyv.)
 Rinas (225 221 gyv.)
 Šiaurės Las Vegasas (216 961 gyv.)
 Sparksas (90 264 gyv.)

Šaltiniai 

JAV valstijos
T-34

T-34 – Tarybų Sąjungoje sukurtas vidutinis tankas, masinė gamyba pradėta 1940, gamintas iki 6-ojo dešimtmečio pradžios.

Sukūrimo istorija 

Tanko istorija prasidėjo 1937 m., kuomet Charkovo gamyklos tankų konstruktorių biuras iš Raudonosios armijos pagrindinės autošarvuočių valdybos gavo užsakymą projektuoti nauja vikšrinį arba ratinį tanką, kuris turėjo pakeisti tuometinį pagrindinį Raudonosios armijos tanką BT.

Kovinio panaudojimo istorija

Dabartis 
T-34 pagrįstai laikomas sėkmingiausiu Antrojo pasaulinio karo vidutiniu tanku, kuris karo lauko savybėmis buvo ženkliai geresnis nei to laikotarpio vokiečių tankai. Turėdamas geras charakteristikas, pasižymėjo itin maža kaina (kai kuriais vertinimais – 10-20 % nuo vokiškų Panther tankų kainos), pasižymėjo puikiu technologiškumu ir labai tiko masinei gamybai (priešngai nei 3-ojo reicho tankai, ypač "sunkieji"). Iš daugumos tuometinių tankų T-34 išsiskyrė gerai optimizuota šarvo geometrija, labai efektyviu (vėlgi - kol nebuvo pradėta sunkiųjų tankų gamyba) 76 mm pabūklu (vėliau 85 mm), puikiu pravažumu, dyzeliniu varikliu. Lyginant su vokiškais tankais Panther, Tiger ir Koenigstiger sovietinis tankas T-34 negalėjo pasigirti gera optika, tačiau tanko viršutinė dalis pabūklą galėjo pasukti daug greičiau nei vokiečių tankai, pabūklo greitašaudiškumas taip pat buvo geresnis, šarvų kokybė ir storis irgi buvo geresni nei to laikotarpio vokiškų tankų. 
Fašistiniam 3-ąjam Reichui (visos Europos šalys) pradėjus gaminti sunkiuosius tankus "Tigr" ir "Pantera", atsirado būtinybė modernizuoti ir "T34". 
Po antrojo pasaulinio karo šie tankai buvo gaminami net su 100 mm pabūklais (???).
Vėliau šie tankai imti keisti į tankus T-44 (???).

Kai kurios šalys (Albanija, Rumunija, Afganistanas, Serbija) modernizuotus T-34 tankus naudoja iki šiol. 

Antrojo pasaulinio karo tankai
Biochemija

Biochemija – mokslas, tiriantis gyvuose organizmuose vykstančias chemines reakcijas ir virsmus. Biochemija tiria daugumos pavienių elementų ir jonų vaidmenį fermentinėse reakcijose bei medžiagų transporte, energijos virsmus gyvose sistemose bei chemines reakcijas, kurios yra katalizuojamos fermentų. Tai mokslo sritis, siekianti sujungti ir paaiškinti ryšį tarp chemijos ir biologijos, sukurti teorinį pagrindą biotechnologijoms.

Biochemijos tyrimo objektai yra augalai, mikroorganizmai, gyvūnai, tarp jų ir žmogus.

Biochemijos kryptys (skyriai) 
 Statinė biochemija - organinių junginių struktūros, sudėties nagrinėjimas.

 Dinaminė biochemija - nagrinėja organinių junginių kitimus.

 Funkcinė biochemija - nagrinėja įvairių organinių junginių kitimus veikiant organams.

 Molekulinė biochemija - nagrinėja procesus molekuliniame lygyje: tiriama makromolekulių vidinė struktūra, stebimi jų kitimai sveikoje ir patologinėje ląstelėse.

Istorija 
 Pirmasis etapas - Priešaušris
Biochemijos ištakos siejamos su alchemija ir jatrochemija. 1828 m. Frydrichas Violeris susintetina šlapalą, ir paneigia vitalistų idėją, jog organinių junginių negalima susintetinti už gyvos ląstelės ribų. XIX a, antrojoje pusėje ištiriamos organinių medžiagų struktūros, imama jas sintezuoti. Amžiaus pabaigoje pradedami sėkmingai tirti vitaminai, jų tyrimu ypač domėjosi Tartu universiteto mokslininkas Iluninas. XIX-XX a. sandūroje vokietis E. Fišeris ištobulino aminorūgščių išskyrimą iš baltymų hidrolizato, susintetino pirmuosius peptidus, tyrė fermentų specifiškumą, vykdė lipidų tyrimus. Už šiuos darbus 1902 metais apdovanotas Nobelio premija.

1903 metais Carl Neuberg () spaudoje pirmasis paskelbė terminą „Biochemija“.

 Antrasis etapas - Tarpukaris
1926 metais Samneris išskyrė ureazę ir įrodė, jos fermentai yra baltymai, už šį įrodymą 1946 metais apdovanotas Nobelio premija. 1930 - 1933 m. Nortropas išskyrė virškinimo fermentus pepsiną, tripsiną ir chimotripsiną. 1932 - 1937 m. mokslinėje spaudoje pasirodo Krebso darbai, kurie atskleidė medžiagų oksidacijos ciklą ląstelėje (Nobelio premija 1953 m.). Taip pat šiame etape išskiriama keli šimtai kitų fermentų, gaminami fermentų kristalai, sukonstruojami spektrofotometrai, ultracentrifugos, pritaikomi chromatografijos, radioizotropinis metodai.

 Trečiasis etapas - Molekulinė biologijos era
1953 m. James D. Watson (), Francis Crick (), Rosalind Franklin () ir Maurice Wilkins () nustato DNR erdvinę struktūrą, apibūdina ją kaip dvigubą spiralę. Tais pat metais Sangeris nustato insulino struktūrą. 1962 m. išsiaiškinama hemoglobino struktūra. 1965 - 1970 m. susintetinamas pirmasis genas. 1983 m. atrastas ŽIV. 

 Ketvirtasis etapas - Nanotechnologijų ir bioinžinerijos etapas
Šis etapas vyksta šiuo metu. Jo eigoje ieškoma naujų diagnostikos būdų, bei kita. Šis etapas labai svarbus medicinoje. Vienas iš didžiausių šio etapo pasiekimų - 2003 balandžio 14 d. paskelbta, jog baigtas tirti žmogaus genomas.

Nuorodos 

 Biochemijos terminų žodynas
Greitasis seksas

Greitasis seksas (šnek. „greitukas“) – mylėjimasis, kuomet poros tikslas – kiek įmanoma greitesnė sueitis. 

Greitasis seksas gali atsirasti kaip pakeitimas įprastam mylėjimuisi, reikalaujančiam laiko ir romantiško pasiruošimo. Neretai meilužių pora kasdieniame gyvenime neranda jėgų ir laiko normaliam mylėjimuisi, kas, savo ruožtu, griauna jų pasitikėjima savimi ir savo santykiais. Tokiais atvejais greitasis seksas itin puiki išeitis. Ji nereikalauja daug pastangų, tačiau gali grąžinti trūkstamą aistrą.

Nepaisant didelės skubos, greitojo sekso metu rekomenduotina naudoti lubrikantą, nes natūrali makšties lubrikacija reikalauja tam tikro laiko susiformuoti. Alternatyviai, galima skirti bent truputį aistringiems bučiniams ir kitokioms intensyvioms glamonėms.

Greitasis seksas ypatingai glaustai siejamas su netradicinėmis vietomis mylėtis. Užklupti aistros, žmonės nereitai gauna papildomų seksualių pojūčių dėl pavojaus būti užkluptiems. Tai gali būti parduotuvių matavimo kabinos, persirengimo kambariai vestuvių salėse ir kt.

Nevienareikšmių nuomonių yra dėl greitojo sekso poveikio sveikatai. Jos vyrauja nuo teigimų, kad greitasis seksas yra nekenksmingas, bei turi gydomųjų savybių, iki pastebėjimų, kad greitasis seksas sukelia migrenas, bei kitokias neurologines problemas.

Nuorodos ir šaltiniai 

Lytiniai santykiai
Paprastoji langinė kregždė

Langinė kregždė (Delichon urbica) – kregždinių (Hirundinidae) šeimos paukštis. Lietuvoje dar vadinama mūrine kregžde, miestų kregžde.

Išvaizda 

Langinė kregždė yra mažesnė už šelmeninę. Nuo kitų kregždžių skiriasi baltu antuodegiu bei trumpesne mažai iškirpta uodega. Patino ir patelės galvos viršutinė dalis, nugara sparnai ir uodega juodai melsvos spalvos, metalo blizgesio. Visa kūno apatinė pusė, antuodegis ir kojų plunksnos baltos. Snapas juodas. Kojų pirštai šviesiai pilki. Rainelė tamsiai ruda. Jauniklių nugarinė pusė rusva, be mėlyno metalo blizgesio. Išsirita apaugę balsvais pūkais, žiotys geltonos.

Paplitimas 
Eurazijoje paplitusi nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Pečioros vidurupį, Obės, Jenisejaus, Lenos žemupį, Anadyrio vidurupį, Ochotsko jūros pakrantę, pietuose tęsiasi iki Himalajų, pietinio Afganistano, Irano, Irako, Viduržemio jūros pakrančių. Gyvena Šiaurės Afrikoje, kai kuriose salose.

Žiemoja Afrikoje, Indijoje.

Lietuvoje dažna, gausi miestuose.

Biologija 
Laikosi gyvenvietėse. Judrus, vikrus paukštis. Daugiausia sklando aukštai, net lietingu oru. Mėgsta būriais tupėti ant laidų, ypač rudeniop, prieš traukimą matyti jų ilgiausios virtinės. Kartais nusileidžia ant žemės.

Dauginimasis 

Lizdus suka mūriniuose pastatuose. Labai judri. Dažniausiai aukštai sklando, mėgsta būriais tupėti ant laidų. Lizdus lipdo prie blokinių namų. Jauni paukščiai dažniausiai lipdo naują lizdą, sugriuvusį – remontuoja. Langinės kregždės ne tik gyvena, bet ir peri kolonijomis, kelios poros peri artimiausiuose namuose.

Lizdui naudoja žemę, kurią suvilgo seilėmis. Maždaug žirnio didumo ar kiek didesnes medžiagos porcijas nešioja abu porelės nariai. Lizdą sulipdo per 10 dienų. Deda 2–5 baltus kiaušinius.

Peri daugiausia patelė. Patinas ją maitina, bet esant blogesniam orui patelė turi maitintis pati. Peri 12–13 dienų. Jaunikliai užauga per 20–23 dienas. Juos maitina abu porelės nariai. Per vasarą išveda dvi vadas.

Mityba 
Minta skraidančiais vabzdžiais.

Šaltiniai 
 Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga. Sud. V. Logmanas. – Vilnius: Mokslas, 1991.

Kregždiniai
Birštono savivaldybė

Birštono savivaldybė – administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietinėje dalyje, Kauno apskrityje, Nemuno dešiniajame krante (kairiajame krante yra mažoji savivaldybės dalis). Centras – Birštonas.

Geografija 

Savivaldybę beveik visomis ribomis (išskyrus rytinę) supa Nemunas. Didžioji dalis savivaldybės yra dešiniajame Nemuno krante, iki Verknės žiočių. Savivaldybėje yra dalis Nemuno kilpų RP. Didesni miškai – Žvėrinčiaus miškas, Siponių miškas, Druskų miškas, Nemajūnų šilas. Atsiveria Kernuvės atodanga, Škėvonių atodanga, Siponių atodanga. Stūkso konglomerato uola Ožkų pečius, garsus Žvėrinčiaus ąžuolas. Stūkso Paverknių piliakalnis, Babronių piliakalnis, Birštono piliakalnis, Nemajūnų piliakalnis, Šilėnų piliakalnis, Šaltinėnų piliakalnis.

Istorija 

1966 m. birželio 22 d. Birštonas tapo respublikos pavaldumo miestu, t. y. įgijo tuometinio rajono teises. 1995 m. įkurta Birštono miesto savivaldybė, pavaldi Kauno apskričiai. Prie jos 1999 m. gruodžio 21 d. prijungta vakarinė dalis Prienų rajono (Birštono Vienkiemio ir Nemajūnų kadastrinės vietovės, t. y. Birštono seniūnija), kuri buvo arti Birštono miesto, ir savivaldybė pervadinta Birštono savivaldybe. 2009 m. balandžio 24 d. savivaldybės tarybos sprendimu Nr. TS-68 įsteigtos 7 seniūnaitijos.

|-
| 1967 m. || 2 || 1500 || ||
|-
| 1970 m. || 2 || 2228 || || 1 miestas (Birštonas)
|-
| 1972 m. || 13 || || || 1 miestas
|-
| 1976 m. || 13 || 3000 || || 1 miestas
|-
| 1979 m. || || 2350 || || 1 miestas
|-
| 1989 m. || 13 || 3537 || || 1 miestas
|-
| 1999 m. || 124 || 7200 || || 1 miestas
|-
| 2001 m.  || 124 || 5439 || 1 kaimo seniūnija || 1 miestas, 49 kaimai
|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Pagal tikybą 
 Romos katalikai – 86,7 %
 stačiatikiai – 0,3 %
 kiti – 0,3 %
 netikintys/nenurodė – 12,4 %

Gyvenvietės 

Savivaldybės teritorijoje yra 1 miestas – Birštonas ir 49 kaimai.

Didžiausios gyvenvietės (2021 m.):
 Birštonas – 3072
 Bučiūnai – 112
 Geležūnai – 99
 Škėvonys – 79
 Naudžiūnai – 66
 Žemaitkiemis – 64
 Siponys – 63
 Jundeliškės – 61
 Šaltinėnai – 57
 Nečiūnai – 43

Administracija 

Savivaldybės atstovaujamoji valdžia – Birštono savivaldybės taryba, vykdomoji valdžia – Birštono savivaldybės administracija.

Merai 
 Antanas Zenkevičius (1990–2008)
 Nijolė Dirginčienė (2008–)

Seniūnijos 

Savivaldybę sudaro Birštono miestas ir Birštono seniūnija (centras – Birštono Vienkiemis).

Švietimas ir ugdymas 
Birštono savivaldybėje yra šios mokyklos:
 Birštono gimnazija
 Nemajūnų pagrindinė mokykla (buvo uždaryta 2007 m.)

Šaltiniai

Nuorodos 

 Birštono savivaldybė
 Birštono turizmo informacijos centras
 Informacija Birštono miesto svečiui (visikurortai.lt)
Vieversiniai

Vieversiniai (Alaudidae) – žvirblinių (Passeriformes) būrio paukščių šeima.

Išvaizda 
Šeimai priklauso maži ir vidutinio dydžio paukščiai. Uodega trumpoka, sparnai platūs. Neryškių rusvų spalvų. Užpakalinio piršto nagas ilgas, beveik tiesus. Patinas ir patelė dažniausiai panašios spalvos. Bėgioja greitais žingsneliais.

Biologija 
Gyvena sausose vietose.

Balsas

Lizdas 
Lizdą suka ant žemės tarp žolių kuokštelių, ant žemų krūmų. Dėtyje 2-6 margi kiaušiniai. Peri 11-16 dienų.

Mityba 
Maitinasi sėklomis ir vabzdžiais.

Paplitimas 
Paplitę Europoje, Azijoje, Rytų Australijoje, Šiaurės Amerikoje.

Lietuvoje aptinkamos 6 gentys, 7 vieversinių šeimos rūšys:

 Dirvinis vieversys (Alauda arvensis); Labai dažni, peri.
 Trumpapirštis vieversys (Calandrella brachydactyla); Užklysta retai, neperi.
 Pilkasis vieversys (Calandrella rufescens); Užklysta retai, neperi.
 Raguotasis vieversys (Eremophila alpestris); Retkarčiais stebimas traukimo metu, neperi.
 Kuoduotasis vieversys (Galerida cristata). Įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 0(Ex) kategoriją.
 Lygutė (Lullula arborea); Neperdažna, populiacija mažėja. Peri.
 Paprastasis stepinis vieversys (Melanocorypha calandra); Lietuvoje pirmą kartą stebėtas žiemos metų netoli Panevėžio - 2015 m. sausio mėn. Neperi.

Gentys 
 Kukutiniai vieversiai – Alaemon Keyserling & J.H. Blasius, 1840
 Tikrieji vieversiai – Alauda Linnaeus, 1758
 Tikrieji smiltvieversiai – Ammomanes Cabanis, 1851
 Namibiniai smiltvieversiai – Ammomanopsis Bianchi, 1904
 Trumpapirščiai vieversiai – Calandrella Kaup, 1829
 Kalendulaudos – Calendulauda Blyth, 1855
 Ilgasnapiai vieversiai – Certhilauda Swainson, 1827
 Ilgapirščiai vieversiai – Chersomanes Cabanis, 1851
 Diupono vieversiai – Chersophilus Sharpe, 1890
 Arabiniai vieversiai – Eremalauda W.L. Sclater, 1926
 Raguotieji vieversiai – Eremophila Boie, 1828
 Žvirbliniai vieversiai – Eremopterix Kaup, 1836
 Kuoduotieji vieversiai – Galerida Boie, 1828
 Ilganagiai vieversiai – Heteromirafra Grant, 1913
 Lygutės – Lullula Kaup, 1829
 Stepiniai vieversiai – Melanocorypha Boie, 1828
 Krūmyniniai vieversiai – Mirafra Horsfield, 1821
 Tamsieji krūmyniniai vieversiai – Pinarocorys Shelley, 1902
 Trumpauodegiai vieversiai – Pseudalaemon Lort Phillips, 1898
 Storasnapiai vieversiai – Ramphocoris Bonaparte, 1850
 Mažieji vieversiai – Spizocorys Sundevall, 1872

Literatūra 
 Lietuvos fauna. Paukščiai. V., 1991, T.2, p. 51. ISBN 5-420-00398-8.
 Logminas V. Lietuvos paukščiai. V., 1979, p. 121.

Šaltiniai
Automatas (ginklas)

Automatas – automatinis ginklas, šaudantis tarpinės galios šoviniais (silpnesniais, nei kulkosvaidžių, bet galingesniais, nei pistoletų). Veikimas paprastai pagrįstas dujų išvedimu iš vamzdžio, taiklaus šaudymo nuotolis – 200-400 metrų arba daugiau. Esminiai privalumai, lyginant su pistoletais-kulkosvaidžiais – didesnis, nei 100 m taiklaus šaudymo nuotolis, didelė kulkų pramušamoji galia. Lyginant su šautuvais, dėl didelės šaudymo spartos yra tinkami artimam mūšiui. Lyginant su kulkosvaidžiais, pasižymi mažesne mase, nedidele kaina ir didesniu patikimumu.

Kai kuriose klasifikacijose automatai vadinami šturmo šautuvais (assault rifle)

Pirmieji automatų prototipai buvo sukurti XIX a. pabaigoje (Cei-Rigotti šautuvai, Italijoje). Pirmieji, gaminti serijiniu būdu, buvo XX a. pradžioje Rusijoje 6,5 mm kalibro V. Fiodorovo automatai, sukurti 1916 ir naudoti per I Pasaulinį karą ir Rusijos pilietiniame kare ir šiek tiek - Žiemos kare.

Tarpukario laikotarpyje automatus aktyviai kūrė Vokietijos inžinieriai. Pirmieji sėkmingi, serijiniu būdu gaminti bei kare panaudoti automatai buvo Hugo Schmeisser 1938–1941 Vokietijoje sukurti Sturmgewehr 44 (MP-44, St-44), po Antrojo pasaulinio karo automatai tapo pagrindine pėstininkų ginklų rūšimi.

Žinomiausi automatai – rusiški „kalašnikovai“ (AK-47 ir AK-74) ir amerikietiški (M16 ir M4).

Šaunamieji ginklai
Automatai (ginklai)
Artimieji Rytai

Artimieji Rytai – istorinis ir kultūrinis regionas tarp rytinių Viduržemio jūros krantų ir Persijos įlankos (Vidurinių Rytų). Artimieji Rytai yra dalis Azijos žemyno, taip pat šiam regionui dažnai priskiriama dalis Šiaurės Afrikos. Regionui pavadinimą davė europiečiai, kuriems tai buvo artimiausias Oriento regionas. Šiuo metu, vengiant europocentrizmo, siekiama vartoti terminą Pietvakarių Azija.

Artimųjų Rytų sąvoka 
Gana daug neaiškumų sukelia šio termino sankirta su kitu terminu – Viduriniai Rytai. Dažniausiai abu terminai vartojami sinonimiškai, tik skirtingose kalbose labiau paplitęs vienas ar kitas terminas: pvz., anglų kalboje dažnesnis terminas „Middle East“ (Vidurio Rytai), o rusų – „Bližnii vostok“ (Artimieji Rytai). Kadangi Lietuvoje naudojamos abiejų kalbų terminologijos, susidaro painiava. Kai kuriais atvejais terminai yra atskiriami, Artimaisiais Rytais vadinant Levanto valstybes, o Viduriniaisiais Rytais – labiau į rytus nutolusiąsias, ypač Iraną, rečiau Afganistaną).

Šiame regione yra dideli naftos ištekliai ir nuo XX amžiaus vidurio tai viena jautriausių zonų strategiškai, ekonomiškai, politiškai ir kultūriškai.

Artimųjų Rytų šalys 
Artimieji Rytai neturi tikslių sienų, bet paprastai regionui priskiriamos šios šalys – Turkija, Libanas, Sirija, Izraelis, Palestinos teritorijos (Vakarų Krantas ir Gazos Ruožas, Jordanija, Irakas, Kuveitas, Bahreinas, Kataras, Jungtiniai Arabų Emyratai, Saudo Arabija, Omanas, Jemenas) ir Egiptas. 

Regiono įtakingiausios valstybės yra Izraelis, Turkija ir Saudo Arabija.

Kitos šalys 
Dėl stiprių kultūrinių ir istorinių ryšių prie Artimųjų Rytų kartais priskiriamos ir Magrebo šalys: Libija, Tunisas, Alžyras ir Marokas. Artimus ryšius su regionu turi ir tokios Afrikos valstybės kaip Sudanas, Mauritanija ir Somalis. 

Kipras, nors ir yra Artimųjų Rytų geografinėje ir kultūrinėje apsuptyje, bet dėl stiprių istorinių, kultūrinių, politinių ryšių su Graikija ir kitomis vakarų šalimis, paprastai priskiriamas Europai.

Gyventojai 
Pagrindinės regiono kultūros – arabų, turkų, kurdų ir žydų, pagrindinės kalbos - arabų, turkų bei kurdų. Artimuosiuose Rytuose atsirado judaizmas, krikščionybė ir islamas. Absoliuti gyventojų dauguma musulmonai, kurie tik Izraelyje yra mažuma, kuriame dominuoja judaizmas. Krikščionių didžiausios išlikusios bendruomenės gyvena Egipte, Libane, Palestinoje ir Sirijoje, bet jų procentas regione nežymus ir nuolat mažėja.

Susiję straipsniai 
 Artimųjų Rytų istorija
Mėnesinės

Mėnesinės (menstruacijos;  –  „mėnesinis“) – tai mėnesinių ciklo laikotarpis (sąlyginė ciklo pradžia), kurio metu vyksta kraujavimas iš makšties. Vyksta cikliškai, maždaug kas mėnesį (iš to ir pavadinimas, bet norma laikoma ir 21–35 d. intervalai), paprastai trunka apie 5 dienas (nuo 3 iki 7 dienų), ir per tą laiką netenkama apie  30–80 ml kraujo.

Pirmosios mėnesinės vadinamos menarche, klimakso metu tampa nereguliarios ir ilgainiui išnyksta (išsenka folikulų atsargos kiaušidėse). Mėnesinių nebūna nėštumo metu (dingusios mėnesinės – nėštumo požymis) ir tam tikrą laikotarpį po gimdymo (vadinama laktacinė amenorėja).

Fiziologija 
Nors mėnesinės laikomos ciklo pradžia, tačiau pagrindinis veiksnys, nulemiantis mėnesinių atsiradimą, yra ovuliacija – būtent nuo jos praėjus 12–16 dienų atsiranda mėnesinės. Iš kiaušidės išsilaisvinęs kiaušinėlis nėra apvaisinamas (o tam kaskart po ovuliacijos ruošiasi gimda), todėl ir prasideda kraujavimas. Taigi, mėnesinės fiziologine prasme yra ne ciklo pradžia, bet pabaiga.

Mėnesinių metu iš gimdos ertmės išsiskiria kraujas ir suiręs funkcinis gimdos gleivinės sluoksnis, o iš gimdos kaklelio – gleivės su daug leukocitų. Keletas dienų prieš mėnesines ir jų metu moteris būna jautresnė, greičiau pavargsta, pakinta kilsteli jos kūno temperatūra, keičiasi medžiagų apykaita. Mėnesinių nebūna nėštumo metu ir tam tikrą laikotarpį po gimdymo (laktacinė amenorėja).

Higiena ir seksas 
Higienos sumetimais moterys naudoja higieninius paketus, kurie keičiami keliskart per dieną. Mėnesinių metu reikia vengti maudynių, kadangi šiuo metu pašaliniai mikroorganizmai lengviau gali patekti į moters organizmą ir užkrėsti, sukeldami lytinių organų uždegimus ir kitas ligas.

Seksas mėnesinių metu galimas, tačiau būtina tinkama vyro higiena (nuplauta varpa ir kapšelis, išangė).

Mėnesinės ir kultūra 
Nors mėnesinės – normalus fiziologinis procesas, tačiau jau nuo seno jos buvo susijusios su prietaringa baime, piktomis jėgomis. Pavyzdžiui, Biblijoje sakoma, kad kraujuojanti moteris turi būti atskirta nuo kitų 7 dienas, o kas ją tuo metu palies, taps „nešvarus“. Daugelyje senųjų kultūrų moteriai per mėnesines priskiriamos magiškos galios. Siekiant, kad tos galios nepakenktų vyrams, moterys buvo atskiriamos nuo vyrų ir gyvendavo atskiruose nameliuose gyvenviečių pakraščiuose toliau nuo kitų žmonių. Kai kur tikėta, kad moteris per mėnesines yra pavojinga, gali užleisti sausrą, pakenkti derliui, jai prisilietus sugyžta pienas, vynas virsta actu ir pan. Neigiamo požiūrio liekanų išlikę ir šiuolaikinėse kultūrose: nemaža dalis porų susilaiko nuo sekso mėnesinių metu ne tiek dėl to, kad moteris gali užsikrėsti, kiek dėl to, kad ji laikoma „nešvaria“.

Išnašos 

Žmogaus reprodukcija
Nobelio taikos premija

Nobelio taikos premija () – kasmetinis apdovanojimas, kurį skiria Norvegijos parlamento išrinktas Norvegijos Nobelio komitetas. Tai viena iš šešių Nobelio premijų, o skiriama nuo 1901 m. Kasmet įteikiama ceremonijos gruodžio 10 d. (Nobelio mirties metinių) metu Osle, Norvegijoje.

Pagal Alfredą Nobelį, taikos premija turi būti skiriama

Laureatai

1901–1950

1951–2000

2001–dabar

Nuorodos 

 Oficiali Nobelio taikos premijos svetainė

Nobelio premija
Tarybų Sąjungos vėliava

Tarybų Sąjungos vėliava – raudonos spalvos stačiakampis audeklas, kurios kairiame viršutiniame kampe prie koto pavaizduoti aukso spalvos kūjis ir pjautuvas, virš jų - raudona penkiakampė žvaigždė aukso spalvos apsiuvu.

Istorija 
Sprendimas dėl pirmosios oficialios TSRS vėliavos buvo priimtas 1922 m. gruodyje vykusiame Pirmajame Tarybų suvažiavime. Jame buvo nutarta, kad „raudonoji vėliava iš partijos simbolio tapo valstybės simboliu, o aplink šią vėliavą į vieną valstybę, TSRS, susibūrė sovietinės respublikos“. 1922 m. gruodžio 30 d. suvažiavimas priėmė TSRS įkūrimo deklaraciją ir sutartį. Sutarties 22 straipsnis nurodo: „TSRS turi vėliavą, herbą ir valstybės antspaudą“.

Pirmosios vėliavos aprašymas pateiktas TSRS Konstitucijoje, priimtoje antroje TSRS Vykdomojo Komiteto sesijoje 1923 m. liepos 6 d. Pagal 71 straipsnį: „TSRS valstybinė vėliava iš raudonos spalvos lauko su valstybiniu herbu“. Tai buvo neįprastų 1 prie 4 proporcijų raudona vėliava su herbu centre. Tokia vėliava niekada nebuvo masiškai gaminta. Po keturių mėnesių ji buvo pakeista į raudoną vėliavą su sukryžiuotais kūju ir pjautuvu bei žvaigžde viršutiniame kairiajame kampe.

Simbolika 
Vėliavoje esantis kūjis simbolizavo TSRS pramonės darbuotojus, pjautuvas buvo skirtas žemės ūkio darbuotojams, o žvaigždė žymėjo Komunistų partiją.

Literatūra

Nuorodos 
flagspot.net ()
Pi

π (tariama pi, iš  – „apskritimas“) – matematinė konstanta, išreiškianti apskritimo ilgio ir skersmens santykį:

 

 

Plačiai naudojama matematikoje ir fizikoje. Jos žymėjimui naudojama graikiška raidė π.

Euklido geometrijoje π įeina į apskritimo ilgio bei ploto skaičiavimo formules. Daugumoje naujesnių knygų π analitiškai apibrėžiama trigonometrinėmis funkcijomis, t. y. kaip mažiausią teigiamą x, kuriam sin(x) = 0.

π yra Iracionalusis skaičius, taip pat nenustatyta ar yra kokia nors seka jo užrašymui, apytikslė šio skaičiaus reikšmė yra:

3,141 592 653 589 793 238 462 643 383 279 502 884 197 169 399 375 105 820 974 944 592 3...

Tikslesnę π išraišką galima rasti – 
Pi reikšmė (100 000 skaitmenų).
Pi reikšmė failais  (5 trilijonai skaitmenų).

Savybės 

Pi yra iracionalusis skaičius, tai yra negali būti užrašytas kaip dviejų sveikųjų skaičių santykis. Tai 1761 metais įrodė Johanas Heinrichas Lambertas (Johann Heinrich Lambert). 1882 metais įrodyta, kad skaičius yra transcendentinis, tai yra neegzistuoja toks daugianaris su racionaliais koeficientais, kurio šaknis būtų π.

Tuo pačiu neįmanoma išreikšti π reikšmės naudojant baigtinį kiekį sveikų ir racionalių skaičių bei jų šaknų. Tai reiškia, kad neįmanoma naudojant liniuotę ir skriestuvą nupiešti kvadrato, kurio plotas būtų lygus duoto apskritimo plotui.

Formulės su π

Geometrija 
Pi naudojama daugelyje geometrinių formulių, susijusių su apskritimais ir sferomis.

Taip pat 180° (laipsniais) kampas yra lygus π radianų.

Analizė 
Daugelis matematinės analizės formulių naudoja π, įskaitant begalines progresijas (ir baigtines sandaugas), integralus ir specialiąsias funkcijas.

 Fransua Vijetas, 1593:

 Leibnico formulė:

Tai dažniau pasitaikantis užrašymas, bet formalesnis užrašymas yra:

 Valio sandauga:

Atviri klausimai 
Svarbiausias su π susijęs neatsakytas klausimas – ar tai normalusis skaičius, t. y. ar egzistuoja kokia nors nuspėjama skaitmenų seka ar kiekvienas tolesnis skaitmuo visai „atsitiktinis“. Tai galiotų ne tik dešimtainei sistemai. Dabartinės žinios yra pakankamai mažos – net nežinoma, kuris iš skaitmenų pasitaiko be galo dažnai.

Taip pat nežinoma, ar π ir e yra algebriškai nepriklausomos konstantos, t. y. ar egzistuoja polinominis ryšys tarp π ir e su racionaliaisiais koeficientais.

π prigimtis 
Ne Euklido geometrijoje trikampio kampų suma gali būti didesnė ar mažesnė už π radianų, taip pat apskritimo ilgio ir spindulio santykis gali būti nelygus π. Tačiau tai nekeičia π apibrėžimo, tik formules, kuriose naudojama π. Taigi, π reikšmei neturi įtakos visatos forma, ji nėra fizikinė, bet matematinė konstanta, apibrėžta nepriklausomai nuo bet kokių fizikinių matavimų. Ji naudojama ir fizikoje tik todėl, kad yra patogi daugumoje modelių.

π kultūroje 
 „Pi“ – amerikiečių psichologinis trileris (1998 m.).
 „Pi diena“ – matematikos mėgėjų minima kasmet kovo 14-ąją.

Šaltiniai 

Matematinės konstantos
Limfinė sistema

Limfinė sistema, systema lymphaticum – žmogaus ir kitų stuburinių gyvūnų organų sistema, atliekanti organizmo apsaugines ir gyvybines funkcijas. Ji palaiko skysčių homeostazę audiniuose, užtikrina, kad į audinius pratekėję skysčiai bei makromolekulės (baltymai, lipidai ir kt.) būtų grąžinti atgal į kraujotaką. Ji taip pat plonosiose žarnose sugeria riebalus ir perneša juos į širdies ir kraujotakos sistemą.

Limfinės sistemos sandara 

Limfinę sistemą sudaro:
 limfa;
 įvairaus kalibro limfagyslės;
 limfiniai organai: limfmazgiai, limfiniai mazgeliai, migdolai, blužnis, užkrūčio liauka, limfoidinio audinio sankaupos.

Limfinės sistemos funkcijos 

Limfinės sistemos funkcijos ir reikšmė:
 Nudrenuoja audinių skysčio perteklių į kraują;
 Įsiurbia ir perneša į kraują kai kurias medžiagas – koloidinius baltymus, lipoidų emulsiją ir kt.
 Dalyvauja apsauginėse organizmo reakcijose prieš infekciją, formuoja imunitetą: gamina forminius elementus – limfocitus, kurie apsaugo ir naikina bakterijas bei kitokias organizmui kenksmingas medžiagas, šalina iš audinių kenksmingų dalelių ir medžiagų apykaitos liekanas;
 Limfagyslėmis gali plisti piktybinių navikų ląstelės ar infekcijos sukelėjai.

Limfinės sistemos vystymasis žmogaus embrione 

Žmogaus embrione limfinė sistema vystose iš mezenchimos. ~6 vystymosi savaitę joje atsiranda plyšiai, pripildyti skysčio. Ląstelės, apsupančios šiuos plyšius virsta endotelio ląstelėmis. Plyšiai tarpusavyje jungiasi. Susijungdami ir didėdami pirminiai limfiniai kapiliarai sudaro 6 limfinius maišus. Po to vietoj maišų susiformuoja limfagyslių rezginiai. O 3 mėnesį susiformuoja ir pagrindinės limfmazgių grupės. Kiti limfmazgiai išsivysto iš periferinių limfagyslių.

Literatūra 
 http://faculty.ccp.edu/faculty/wberman/bio110/lymphatic.html  
 ŽMOGAUS ANATOMIJA. II tomas / R. Stropus, V.Vaičekauskas, J. Tutkuvienė, N. Paužienė, D. H. Pauža, A. Dabužinskienė, V. Gedrimas, G.H. Schumacher. – Kaunas: Kauno medicinos universiteto leidykla, 2007 m.

Nuorodos 

 http://www.theodora.com
 http://medical-dictionary.thefreedictionary.com
 Limfinės sistemos veikimas (flash animacija) 

Limfinė sistema