joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ringaudas Songaila

Ringaudas Bronislovas Songaila (1929 m. balandžio 20 d. Klaipėdoje – 2019 m. birželio 25 d. Trakuose) – sovietinis partinis bei valstybės veikėjas.

Biografija 
1947–1950 m. mokėsi Gruzdžių veterinarijos technikume. 1952–1954 m. LLKJS CK komjaunimo organizatorius. 1955 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 

1955–1956 m. Lietuvos veterinarijos akademijos asistentas. 1956–1957 m. LKP CK Kauno inspekcinės grupės atsakingas organizatorius.

1957–1960 m. LSSR MT Reikalų valdybos Žemės ūkio skyriaus vedėjas. 1960–1961 m. LSSR Žemės ūkio ministro pavaduotojas. 1961–1962 m. LSSR MT pirmininko pavaduotojas, 1962–1963 m. LSSR MT pirmininko 1-asis pavaduotojas, LSSR Žemės ūkio produktų gamybos ir paruošų ministras. 1981 m. sausio 16 d. – 1985 m. lapkričio 18 d. – LSSR MT pirmininkas.

Nuo 1959 m. LSSR AT, nuo 1979 m. SSRS AT deputatas. 1975 m. gruodžio 24 d. – 1981 m. sausio 16 d. – LSSR AT pirmininkas. 1985–1987 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininkas, SSRS AT Prezidiumo pirmininko pavaduotojas.

Nuo 1953 m. SSKP narys. Nuo 1961 m. LKP CK narys. 1962–1964 m. LKP CK biuro žemės ūkio reikalams pirmininkas, 1962 m. gruodžio 7 d. – 1981 m. sausio 23 d. – LKP CK sekretorius, 1962 m. gruodžio 7 d. – 1988 m. spalio 10 d. – LKP CK biuro narys. 1981–1989 m. SSKP Centrinės revizinės komisijos narys. 1987 m. gruodžio 1 d. – 1988 m. spalio 20 d. – LKP CK 1-asis sekretorius, faktinis Lietuvos SSR vadovas. Nuo 1988 m. – pensininkas. 1989 m. Partijos istorijos instituto prie LKP CK darbuotojas.

Bananų balius 
R. Songaila su tuomečiu LKP Centro komiteto antruoju sekretoriumi N. Mitkinu sankcionavo 1988 m. rugsėjo 28 d. Lietuvos laisvės lygos surengto mitingo Vilniuje išvaikymą pasitelkus Vidaus reikalų ministerijos dalinius. Skydais bei šalmais prisidengę pareigūnai protestuotojus spardė, daužė kumščiais ir guminėmis lazdomis, vadinamaisiais „bananais“. „Bananų baliumi“ vėliau pavadintas susidorojimas su protestuotojais truko apie tris valandas

Įvertinimas 
 1979 m. LTSR nusipelnęs žemės ūkio darbuotojas

Šaltiniai

Nuorodos 
 Ilgas nomenklatūros ruduo // Lietuvos žinios, 2009-11-13

|-

|-

Lietuvos TSR viceministrai
Lietuvos TSR ministrai
Lietuvos žemės ūkio ministrai
Jurgis Daukšys

Jurgis Daukšys (1888 m. Žvirblėnuose, Šiaulių valsčius – ?) – darbininkas, Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija 
Mokėsi pradžios mokykloje. 8 metus tarnavo carinės Rusijos imperijos kariuomenėje.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos socialdemokratų partijos frakcijai, dirbo Žemės reformos įstatymo grupėje. Nuo 1921 m. vasario 26 d. iki 1928 m. – LSDP CK narys.

1923 m. sausio 12 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo atstovas, pakeitė jame Vladą Poželą. 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo atstovas. 

1926 m. – laikraščio „Socialdemokratas“ redaktorius.

Literatūra 
 Daukšys Jurgis, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 16.
 Mitrulevičius G, Daukšys Jurgis, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 127–128.
 Mitrulevičius G., Daukšys Jurgis, Socialdemokratai Lietuvos seimuose, Vytenis Povilas Andriukaitis, Danutė Blažytė-Baužienė, Gediminas Ilgūnas… [et. al.], Vilnius, 2006, p. 118–120.
 Mitrulevičius G., Daukšys Jurgis, Lietuvos Lietuvos Respublikos Seimų I (1922–1923), II (1923–1926), III (1926–1927), IV (1936–1940) narių biografinis žodynas, sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis, Vilnius, 2007, p. 237–238.

Šaltiniai 

Seimo atstovai
Lietuvos redaktoriai

Nuorodos 
 DAUKŠYS Jurgis (1888–1932), Steigiamojo Seimo (1920–1922), I Seimo (1922–1923), II Seimo (1923–1926) narys, lrs.lt
Stanislovas Didžiulis

Stanislovas Didžiulis (1850 m. lapkričio 20 d. Griežionėlėse, Anykščių raj. – 1927 m. gegužės 19 d. ten pat) – knygnešys, bibliotekininkas, Lietuvos politinis veikėjas.

Rašytojos Liudvikos Didžiulienės (Žmonos) vyras, dukterų, rašytojos Vandos Albrechtienės (1881–1941 m.), Aldonos Kazanavičienės (1889–1970 m.), Onos Sketerienės (1878–1960 m.), sūnų Algirdo Severino (1888–1916 m. žuvo fronte Rumunijoje), Antano (1883–1960 m.) ir Vytauto (1881–1956 m.) Didžiulių tėvas.

Biografija 
 
Iki 1863 m. mokėsi Panevėžio gimnazijoje, vėliau – privačiai pas Andrioniškio kunigą A. Viskantą. Jo įkvėptas pradėjo kaupti biblioteką. Knygas pirko viešėdamas didesniuose miestuose, parsisiųsdavo iš Vilniaus, Varšuvos ir kitų knygynų. Knygas dailiai įrišdavo, antspauduodavo bibliotekos spaudu, įrašydavo katalogo kortelėje. Seniausia bibliotekos knyga buvo Konstantino Sirvydo „Punkty kazan do…”, išleista 1625 m. Vilniuje. Be to, joje buvo brolių Juškų dainų rinkiniai, net 18 knygelių vyskupo Motiejaus Valančiaus raštų.

S. Didžiulis buvo vienas pirmųjų nelegalios literatūros platintojų, rinko tautosaką, rašė periodikoje. 1895 m. organizavo 9 valsčių prašymą carui, kad būtų leista lietuviška spauda. Dalyvavo 1905–1907 m. įvykiuose, 1905 m. gruodžio 4 d. – Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis.

1906 m. vasario 14 d. su sūnumis suimtas, kalintas, paleistas už užstatą, bet netrukus vėl suimtas, 1907 m. nuteistas kalėti iki gyvos galvos ir ištremtas į Kanską Sibire.

1917–1924 m. su šeima gyveno Jaltoje, 1924 m. paralyžuotas grįžo į gimtinę.

Biblioteka 

Daugiau kaip 400 knygų buvo lietuvių kalba, beveik 300 – lenkiškų, 30 rusiškų, 17 vokiškų, 3 prancūziškos ir 3 lotyniškos. Šiuo metu bibliotekos spaudiniai saugomi Vilniaus universiteto bibliotekoje – 230, Kauno technologijos universiteto bibliotekoje – 88, Lietuvos mokslų akademijos bibliotekoje – 59, Kauno apskrities bibliotekoje – 18 bei Antano Baranausko ir Antano Vienuolio muziejuje – 62.

Nuorodos 

 Nijolė Lietuvininkaitė „Stanislovo Didžiulio asmeninė biblioteka”, Kaunas, 2005 m.

Lietuvos politikai
Lietuvos bibliotekininkai
Knygnešiai
Stasys Digrys

Stasys Digrys (1886 m. gruodžio 27 d. Bažavalėje, Ariogalos valsčius, Kėdainių apskritis – 1959 m. gruodžio 15 d. Vienoje) – Lietuvos ekonomistas, bankininkas, politinis veikėjas.

Biografija 
Mažažemio valstiečio sūnus. Baigęs Ariogalos pradžios mokyklą, dėl lėšų stygiaus toliau privačiai pradėjo mokytis tik sulaikęs 18 metų. Trumpai dirbo Orenburgo vaistinėje. Tėvų raginamas stojo į Kauno dvasinę seminariją, bet neišlaikė egzaminų. 1905 m. įstojo į Lietuvos socialdemokratų partiją ir dalyvavo revoliuciniame sąjūdyje. 1906–1907 m. už tai kalintas Kauno kalėjime. 1909 m. baigė Kauno prekybos mokyklą, 1910–1914 m. studijavo Petrapilio politechnikos instituto Ekonomikos fakultete.

1915–1917 m. Petrapilyje dirbo Rusijos valstybiniame banke ir dalyvavo lietuvių organizacijų veikloje. 1917 m. – LSDP Petrapilio kuopos narys, jos daugumai nusprendus prisidėti prie bolševikų, iš kuopos išstojo ir organizavo naują LSDP skyrių. Dalyvavo Petrapilio lietuvių seime ir dirbo Rusijos lietuvių taryboje, tvarkė lietuvių grįžimo į Lietuvą reikalus. Bolševikams uždarius atstovybę 1918–1919 m. kalintas. 1919 m. grįžęs į Lietuvą, organizavo ir steigė valstybines taupomąsias kasas, jų pirmasis direktorius. Vienas iš Aukštųjų kursų steigėjų, valstybinio banko istorijos dėstytojas.

1920 m. vienas iš draudimo bendrovės „Lietuva“ steigėjų ir pirmasis jos valdybos pirmininkas. Jo pastangomis organizuotas Kooperacijos bankas, iki 1924 m. gegužės mėn. jo direktorius.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) rinkimų apygardoje. Priklausė LSDP frakcijai, vienas aktyviausių kalbėtojų, vienas iš lito įvedimo įstatymo autorių. Pasibaigus seimo nario kadencijai, politikoje nedalyvavo. 1924 m. pašalintas iš LSDP.  Keletą kartų rinktas Kauno savivaldybės tarybos nariu.

Tolimesnį gyvenimą susiejo su profesine ekonomikos, bankininkystės, draudimo veikla. 1922–1940 m. Lietuvos banko tarybos narys, jos sekretorius. Kartu direktoriavo Tarptautiniame banke. Priklausė Ekonominių studijų, Kauno komercijos mokslams skleisti, Kauno namų savininkų, Prekybos mašinomis ir jų dalimis draugijoms.

1944 m. pasitraukė į Austriją. Vienoje kasmet organizuodavo Vasario 16-osios minėjimą.

Literatūra 
 Digrys Stasys, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 16.
 Mitrulevičius G, Digrys Stasys, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 131–134.
 Mitrulevičius G., Digrys Stasys, Socialdemokratai Lietuvos seimuose, Vytenis Povilas Andriukaitis, Danutė Blažytė-Baužienė, Gediminas Ilgūnas… [et. al.], Vilnius, 2006, p. 121–124.
 Vladas Terleckas. Lietuvos bankininkai: Gyvenimų ir darbų pėdsakai 1918–1940 m., Vilnius, 2001 m.

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Seimo atstovai
Kauno politikai
Lietuvos bankininkai
Lietuvos draudikai
Juozas Dumša

Juozas Dumša (1881 m. vasario 12 d. Paežeriuose, Šeduvos valsčius – 1936 m. liepos 28 d. Kiržače, Vladimiro sritis) – lietuvių ir latvių revoliucinis veikėjas.

Biografija 
1898 m. išvykęs į Rygą, dirbo fabrike. 1905–1907 m. Latvijos socialdemokratų darbininkų partijos veikėjas, vienas iš lietuviškų laikraščių „Pirmyn“ (1905 m.), „Vilnis“ (1913–1914 m.) leidėjų Rygoje. 1909 m. kalintas. 1910 m. vienas iš „Giedros“ lietuvių darbininkų draugijos steigėjų. 1911–1913 m. už revoliucinę veiklą ištremtas į Rusiją, grįžęs vėl dirbo Rygoje. 1970 m. Biržuose buvo rasti jo atsiminimai apie kelią tremtin.

1915–1918 m. gyveno Petrograde, laikė lietuvių bolševikų pogrindinę spaustuvę. 1917 m. Spalio perversmo dalyvis. 1918 m. pasiųstas į Lietuvą, vadovavo komunistų pogrindžiui Šiaulių, Raseinių ir Telšių apskrityse. 1919 m. sausio 1 d. – kovo 12 d. bolševikų invazijos metu buvo Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas ir karo komisaras. 

Pabėgus bolševikams, suimtas, 1921 m. iškeistas į Rusijoje kalėjusius lietuvius. Dirbo tarnautoju, darbininku Maskvoje, Tuloje, Kiržace. 1929 m. represuotas, sėdėjo kalėjimuose, dirbo Stalino „komjaunimo“ statybose. 1965 m. reabilituotas.

Šaltiniai 

Lietuvos politikai
Šiaulių merai
Michael Foot

Maiklas Futas ( g. 1913 m. liepos 13 d. Plymute-2010 m. kovo 3 d. Londone) – teisininkas, Didžiosios Britanijos politinis veikėjas.

Biografija 
 
Kilęs iš liberalų šeimos, tėvas buvo Parlamento narys, bet po 1930 m. ekonominės krizės tapo socialistu. Brolis Isaakas liko aktyvus Anglijos liberalų partijos narys, 1922–1935 m. – Bodmino miesto tarybos narys.

Baigė Valdhamo koledžą Oksforde ir dar kelias aukštąsias mokyklas. 1935 m. pirmąkart išrinktas Monmouto tarybos nariu, o nuo 1945 m. iki 1992 m., išskyrus 1955–1960 m. – Didžiosios Britanijos Bendruomenių rūmų narys.

1945 m. – laikraščio „Tribune“ redaktorius. 1945–1970 m. – Leiboristų partijos Nacionalinio vykdomojo komiteto narys, šešėlinių kabinetų narys.

1974–1976 m. – užimtumo ministerijos valstybės sekretorius, 1976–1979 m. – Bendruomenių rūmų spikeris, 1976–1980 m. – LP lyderio pavaduotojas, nuo 1980 m. lapkričio mėn. iki 1983 spalio mėn. – partijos lyderis. 1981 m. jo kairiąja politika nepatenkinti centristai su Rojumi Dženkinsu priešaky įkūrė atskirą socialdemokratų partiją.

1980–1986 m. – Socialistų Internacionalo (SI) pirmininko pavaduotojas, nuo 1986 m. – SI Garbės pirmininkas.

Nuo 1992 m. – žurnalistas, ypač domėjęsis Baltijos šalimis.

Futbolo klubas Plymouth Argyle FC, kurio direktoriumi jis buvo, 2003 m. 90-mečio proga dovanojo klubo marškinėlius su 90 numeriu.

Jungtinės Karalystės Parlamento nariai
Kazimieras Vasiliauskas (1879)

Kazimieras Vasiliauskas (1879 m. kovo 17 d. Paberžėliuose, Baisogalos valsčius, Šiaulių apskritis – 1957 m. lapkričio 24 d. Kaune) – inžinierius mechanikas, profesorius, akademikas, medžiagų atsparumo ir statybinės mechanikos pradininkas Lietuvoje.

Biografija 
1893 m. baigė Veprių pradžios mokyklą, 1893–1901 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1901–1907 m. studijavo Rygos politechnikos instituto Mechanikos fakultete. 1907–1916 m. dirbo inžinieriumi Brianske, Šiauliuose, Kalvarijoje, Kazanėje. 1916–1918 m. dėstė technikos mokykloje Kazanėje.

1918 m. grįžo į Lietuvą, iki 1920 m. dirbo Kelių valdybos techninio skyriaus viršininku Kaune. 1920 m. su kitais suorganizavo Aukštųjų kursų technikos skyrių ir jame dėstė. 1920–1942 m. dėstė ir Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. Nuo 1922 m. dėstė Lietuvos universitete (nuo 1930 m. VDU), įkūrė medžiagų atsparumo laboratoriją ir statybinės mechanikos katedrą, 1922–1950 m. jai vadovavo. 1927–1933 m. ir 1936–1940 m. VDU Technikos fakulteto dekanas. 1930 m. profesorius. 1939 m. technikos mokslų daktaras.

Nuo 1946 m. LSSR MA narys korespondentas.  1948–1950 m. dar ir LSSR MA Technikos instituto direktoriaus pavaduotojas. 1951–1957 m. dėstė Kauno politechnikos institute, 1951–1956 m. statybinės mechanikos katedros vedėjas. 1957 m. SSRS statybos ir architektūros akademijos akademikas. Parašė pirmuosius medžiagų atsparumo ir statybinės mechanikos vadovėlius lietuvių kalba. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Bibliografija 
 Apskritimo būdas statybos statikoje. – Kaunas: Vytauto Didžiojo universitetas, 1929. – 212 p.: iliustr.
 Strypinės vienukart statiškai neišsprendžiamos fermos analitinė skaičiuotė. – Kaunas: VDU, 1934. – 26 p.: iliustr.
 Elementarinis medžiagų atsparumo kursas: vadovėlis. – Kaunas: Aukštesniosios technikos mokyklos leid., 1935. – 476 p.: iliustr.
 Medžiagų atsparumas. – Kaunas: Vytauto Didžiojo universiteto Statybos fakultetas, 1941. – 615 p.: iliustr.
 Svyruojančių atramų sijos. – Kaunas: Valstybinė enciklopedijų, žodynų ir mokslo leidykla, 1948. – 143 p.: iliustr.
 Lekalinės kreivės. – Kaunas, 1948. – 88 p.
 Medžiagų atsparumo pagrindai: mokomoji priemonė. – Vilnius, 1949. – 307 p.: iliustr.
 Statybinės statikos pagrindai: statiškai išsprendžiamos problemos. – Vilnius, 1953. – 416 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1929 m. DLK Gedimino 3 laipsnio medalis
 1933 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas 
 1947 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

Atminimo įamžinimas 
 1988 m. K. Vasiliausko vardu pavadinta 1922 m. jo įkurtoji medžiagų atsparumo laboratorija (K. Donelaičio g. 20), papuošta profesoriaus bareljefu (skulpt. Juozas Burneika)
 1995 m. Aleksoto mikrorajone, vienai Birutės gatvei suteiktas K. Vasiliausko vardas

Šaltiniai

Literatūra 
 Kazimieras Vasiliauskas: mokslininkas, pedagogas, inžinierius: monografija / Juozas Stražnickas. – Kaunas: Technologija, 1997. – 156 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-525-7

Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos fizikai
Lietuvos dėstytojai
Michailas Muravjovas

Michailas Nikolajevičius Muravjovas (; 1796 m. spalio 12 d. Maskvoje – 1866 m. rugsėjo 10 d. Peterburge) – carinės Rusijos valstybės veikėjas, Vilniaus generalgubernatorius (nuo 1863 m. gegužės 15 d. iki 1865 m.; iki tol buvo Gardino generalgubernatorius). Į šias pareigas paskirtas numalšinti 1863–1864 m. sukilimą Lietuvoje. Pasižymėjo ypatingu žiaurumu, už tai vėliau pramintas „Koriku“.

Biografija

Michailas Muravjovas buvo kilęs iš rusų bajorų Muravjovų giminės. Jis gimė 1796 m. Maskvoje. M. Muravjovo brolis Aleksandras buvo dekabristas. 1810 m. įstojo į Maskvos universitetą. 1812 m. jis dalyvavo  kare su prancūzais.  Borodino mūšyje buvo sužeistas. Po karo dalyvavo slaptosiose draugijose. 1826 m. po dekabristų sukilimo buvo areštuotas, bet paleistas. Jis malšino 1830-1831 m. sukilimą. Vienas iš Vilniaus universiteto uždarymo iniciatorių.

Muravjovas ypač pasižymėjo lietuvių tautos rusinimo darbe – siekė, jog valdžia būtų centralizuota vienose rankose, administracijoje vietiniai gyventojai būtų pakeisti išimtinai atvykusiais iš Rusijos žmonėmis, būtų sustabdytas Lietuvos Statuto veikimas, uždarytas „lietuviškos laisvamanybės lizdas“ – Vilniaus universitetas, ekonomiškai ir politiškai suvaržyta katalikų dvasininkija, būtų pradėta rusų kolonizacija.

Jis mirė 1866 m. Sankt Peterburge.

1899 metais Mažeikių miestas buvo pervadintas Muravjovu Michailo Muravjovo garbei. Miestas Muravjovu oficialiai vadinosi iki 1918 metų.

Veikla malšinant sukilimą ir po to 
Uždarė 46 vienuolynus ir prie jų veikusias mokyklas, 10 katalikų bažnyčių pavertė stačiatikių cerkvėmis:
 1863 m. uždarytas Tytuvėnų bernardinų vienuolynas (bažnyčia Valančiaus pastangomis veikė toliau)

Nuorodos 
 Lietuviškas žodis;
 Muravjovas Brockhaus'o enciklopedijoje.

Rusijos politikai
Rusijos imperijos senatoriai
Mažoji Azija

Mažoji Azija arba Anatolija (, ) – pusiasalis Azijos žemyno vakaruose, tarp Juodosios jūros ir Viduržemio jūros, į rytus nuo Bosforo sąsiaurio ir Egėjo jūros. Iš esmės pusiasalis sutampa su Turkijos valstybės ribomis Azijos žemyne.

Tai taip pat yra atskiras pasaulio istorinis-kultūrinis regionas, iš rytų apribotas Didžiosios Armėnijos (Kurdistano), iš šiaurės rytų – istorinės Gruzijos, iš pietryčių – istorinės Sirijos. Per Marmuro jūrą vakaruose jis susisiekia su istorine Trakija.

Pavadinimas 
Pavadinimas Anatolija kilo iš graikų Aνατολή (Αnatolí) „saulėtekis“ ar Ανατολία (Anatolía) „saulėtekio šalis“ ar tiesiog „Rytai“. Pavadinimas atsirado prieš 3000 metų, kai graikai apgyvendino Joniją pirmame tūkstantmetyje pr. m. e. Bizantijos graikai Anatolikon („Rytietiškieji“) vadino žemes į rytus nuo Europos ir Bizantijos sostinės Konstantinopolio. Žodžio etimologija patvirtina, kad Anatolija yra pusiasalis, apribotas Viduržemio, Juodosios, Egėjo jūrų ir Tauro kalnų rytuose.

Geografija 
Anatolija yra didžiulis, stačiakampio formos pusiasalis, besidriekiantis tarp pietryčių Europos ir Azijos. Anatolija sudaro 97 % Turkijos teritorijos.

Didžiąją pusiasalio dalį sudaro Anatolijos plokščiakalnis, apribotas įvairių kalnų grandinių (Tauro kalnai, Ponto kalnai, Armėnijos kalnynas), kurios trijose pusėse pereina į pajūrio lygumas. Gamta pusiasalyje labai įvairi: nuo druskingų Likaonijos pusdykumių iki derlingų Egėjo jūros pakrančių.

Istorija 

Pagrindiniai straipsniai: Mažosios Azijos istorija, Turkijos istorija

Azijos pusiasaliai
Turkijos geografija
Mažoji Azija
Lėvuo

Lėvuõ – upė šiaurės Lietuvoje, 140 km ilgio (12-oji pagal ilgį Lietuvos upė), Mūšos dešinysis intakas. 

Prasideda Kupiškio rajone – išteka iš Lėvenaičio ežero, 8 km į šiaurės rytus nuo Skapiškio. Teka vakarų kryptimi pro Palėvenėlę, Kupiškį (užtvenkta upė sudaro Kupiškio marias), Subačių. Tekėdamas į šiaurę nuo Panevėžio, Lėvuo pasuka vagą šiaurėn, prateka tarp Pumpėnų ir Pušaloto, o už Pasvalio įteka į Mūšą 50 km nuo jos susiliejimo su Nemunėliu.

Lėvens kraštovaizdžio draustinyje, tarp Kupiškio ir Kunčių, yra raiškus fliuvioglacialinis (susijęs su tirpstančio ledyno tekančių vandenų veikla) slėnis, jame yra gamtos paminklas – Stirniškių dolomito atodanga.

Savybės 

Vaga nuo ištakos iki Naniškių reguliuota ir tiesi, apie 5–6 m pločio, o nuo Naniškių iki Kupiškio tvenkta ir sudaro minėtas Kupiškio marias – ketvirtą pagal dydį dirbtinį vandens telkinį Lietuvoje. Nereguliuota upės vaga vingiuota, plotis kinta nuo 16 iki 35 m, gylis – nuo 0,7 iki 3,1 m. Vidutinis nuolydis – 0,52 m/km, o srovės greitis – 0,2–0,3 m/s. Vidutinis vandens debitas ties Kupiškiu – 1,79 m³/s, didžiausias – 92 m³/s; ties Pasvaliu vidutinis – 6,5 m³/s, o didžiausias – 274 m³/s. Vandens debitas žemiau Bernatonių sumažėja perpus, nes ties Sanžilės kanalu iš Lėvens į Nevėžį vidutiniškai nuteka vidutiniškai 3,29 m³/s. Vidutinis debitas žiotyse – apie 7 m³/s. Upės vandens lygis per metus svyruoja nuo 1,6 iki 3,7 m.

Salingumas 

Upėje yra 29 salos (neįskaitant tvenkinių), jų dažnumas – 0,19 vnt./km, daugiausiai sutinkamos vidurupyje, vagos viduryje. Iš viso salos užima 7,8 ha plotą (vid. plotas – 0,27 ha, didž. iki 2 ha), todėl, lyginant su bendru Lėvens upės plotu, salingumas – 3,4 %. 37,9 % salų sudaro atskeltinės senvaginės, likusią dalį – vaginės.

Intakai 

Dešinieji:
Aukštuoliupis
Marnaka
Marnakėlė
Sausinė
Siesartis
Žambas
Kanavas
Pišia
Svirnupys
Dusa
Pyvesa
Rabata
Įstras
Svalia

Kairieji:
Narštupys
Mituva
Kupa
Naktakė
Krioklys
Suosa
Pilpis
Viešinta
Šonas
Gieglaitis
Geležė
Sanžilė
Amata
Žąsa

Etimologija 

Žodis „lėvuo“ taip pat reiškia šlapią, pelkėtą, klampią vietą, tikrinis vardas giminingas latvių kalbos bendriniam žodžiui lēvenis 'liūnas, klampynė'.

Šaltiniai

Nuorodos
Vytautas Juškus

Vytautas Juškus (g. 1944 m. vasario 16 d. Tolučiuose, Šaukėnų valsčius) – inžinierius, ekonomistas, Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija 
1963 m. baigė Šaukėnų vidurinę mokyklą, 1964–1967 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1979 m. baigė Kauno politechnikos institutą.

1967–1979 m. – Šiaulių televizorių gamyklos darbininkas, 1980–1987 m. – gamyklos direktorius. 1987–1992 m. Šiaulių dramos teatro direktorius. 1992–1996 m. Seimo narys pagal LDDP sąrašą, Ekonominių nusikaltimų tyrimo komisijos pirmininkas. 1996–1998 m. Lietuvos valstybinio komercinio banko Šiaulių skyriaus valdytojas. Nuo 1997 m. – Šiaulių universiteto dėstytojas, 1998–2001 m. – universiteto rektoriaus padėjėjas. 2001–2003 m. Šiaulių apskrities valstybinės mokesčių inspekcijos viršininkas. 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos ir valdybos narys. Nuo 2007 m. pensininkas.

1997–2001 m. ir 2003–2015 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys. 

1978–1990 m. Lietuvos komunistų partijos narys, 1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys, tarybos narys, LSDP tarybos narys.

Lietuvos žolės riedulio federacijos garbės prezidentas.

Šaltiniai  

Lietuvos inžinieriai
Šiaulių merai
Seimo nariai
Šiaulių politikai
Žolės riedulys Lietuvoje
Antiteizmas

Antiteizmas (kitaip - karingasis ateizmas) – aktyvi opozicija teizmui.

Antiteistai teigia, jog tikėjimas Dievu ir pomirtiniu gyvenimu slopina žmogaus iniciatyvą aktyviai spręsti savo problemas čia ir dabar, bei skatina nesitaikstyti su dabartine sunkia padėtimi. Antiteistų įsitikinimu, jei dabartinis pasaulis yra netikęs, būtina (užuot kentėjus ir laukus pomirtinio atpildo) rasti naujos, geresnės santvarkos principus bei ja pakeisti dabartinę. Netinkamai besielgiantis žmogus turi bijoti ne Dievo, o jį supančios visuomenės atpildo. Jei visuomenės įstatymai neapsaugo jos narių nuo blogo tarpusavio elgesio, tokia visuomenė pasmerkta žlugti, užleisdama vietą geresnei. Paplitęs antiteistų teiginys, jog religija visada gina stipresniojo teisę, kuri ne visada yra morališkai pagrįsta.

Antiteistai taip pat teigia, kad praeityje dėl religinių pažiūrų išsaugojimo buvo nepateisinamai varžomi astronomijos, biologijos bei evoliucijos teorijos mokslo tyrimai ir kad tariamai religiniu pagrindu yra buvę daug ne itin garbingų karų. Šiuos teiginius pagrindžia istoriniai faktai (kryžiaus žygiai, kai kurių mokslininkų persekiojimai (astronomas Džordanas Bruno buvo sudegintas už savo teorijų skelbimą)).

Kadangi bet kuri tradicinė ar netradicinė religija, antiteistų nuomone, slopina aktyvią kovą ir prisideda prie esamos sunkios padėties išsaugojimo, antiteistai laiko visas religijas blogiu ir su jomis aktyviai kovoja. Ši kova yra svarbus antiteizmo skiriamasis bruožas, nes Dievo buvimu abejoja ir agnostikai bei ateistai.

Šaltiniai 

Filosofijos kryptys
Juozas Galvydis

Juozas Galvydis (1896 m. lapkričio 16 d. Davainiuose, Užpalių valsčius – 1982 m. sausio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos karininkas, istorikas, pedagogas, bibliotekininkas, vertėjas.

Biografija 
1915–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1917 m. podporučikas. 1919–1923 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, 1923 m. kapitonas. Dėl kairiųjų pažiūrų iš kariuomenės atleistas. 

1922–1926 m. studijavo filologiją Lietuvos universitete. 1931 m. baigė istoriją Vytauto Didžiojo universitetą. 1928–1930 m. vadovavo Povilo Višinskio liaudies universitetui. 1930–1944 m. dirbo mokytoju Kauno mokyklose, banke. 1928–1933 m. faktinis žurnalo „Kultūra“ redaktorius.

1944–1948 m. Kauno universiteto, 1949–1981 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1946 m. docentas. 1946–1948 m. SSRS ir LSSR istorijos, 1961–1973 m. Visuotinės istorijos katedros vedėjas. 1950–1956 m. dėstė ir Vilniaus pedagoginiame institute. 1945–1976 m. dirbo LSSR mokslų akademijos bibliotekoje. 1970–1976 m. žurnalo „Knygotyra“ redakcinės kolegijos narys. Redagavo filosofijos veikalų ir istorijos vadovėlių aukštosioms mokykloms vertimus. 

Palaidotas Panemunės kapinėse.

Bibliografija 
 Žmogaus ir pirmykštės visuomenės kilmė bei raida. – Vilnius: Mintis, 1972. – 342 p. (LSSR valstybinė premija, 1974 m.)
 Mokslinės minties raida sprendžiant žmogaus ir visuomenės kilmės problemas, 1973.
 Kodėl ir kaip žmonės pradėjo tikėti. – Vilnius: Mintis, 1978. – 221 p.
 Senųjų tikėjimų formos ir kultai. – Vilnius: Mintis, 1980. – 69 p.

Išvertė rusų ir ukrainiečių rašytojų kūrinių: V. Šiškovo „Rūsčioji upė“ (1954 m.), I. Franko „Borislavo apsakymus“ (1954 m.), M. Stelmacho „Žmogaus kraujas ne vanduo“ (1959 m.), M. Šolochovo „Dono apsakymus“ (1958 m.), romanus „Pakelta velėna“ (1961 m.), „Jie kovėsi už tėvynę“ (1975 m.), I. Gončiarovo, K. Fedino, V. Fomenkos, V. Tendriakovo, M. Gorkio, O. Gončiaro, S. Zalygino ir kt. rašytojų prozos.

Įvertinimas 
 1961 m. LTSR nusipelnęs mokytojas
 1974 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos kapitonai
Lietuvos krašto apsaugos savanoriai
Lietuvos vertėjai
Lietuvos istorikai
Lietuvos bibliotekininkai
Saulius Gegieckas

Saulius Gegieckas (g. 1965 m. vasario 21 d. Noreikoniuose, Pakruojo rajonas) – ekonomistas, vadybininkas, Lietuvos ir Pakruojo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1983 m. baigė Pakruojo 2-ąją vidurinę mokyklą. 1988 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Ekonomikos fakultetą, ekonomikos organizatorius.

1988–1991 m. Dvariškių Žemės ūkio bendrovės vyr. ekonomistas, 1991–1995 m. Pakruojo rajono savivaldybės Kontrolės tarnybos vadovas, 1995–2000 m. LŽŪB Pakruojo skyriaus vyr. finansininkas, 2000–2004 m. UAB „Pakruojo šiluma“ direktorius. 2004–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. nuo Pakruojo rajono savivaldybės meras.

1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Pakruojo skyriaus narys, 2005 m. skyriaus pirmininkas.

1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m. (LDDP sąrašas), 2003–2007 m. (LSDP sąrašas), 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Pakruojo rajono savivaldybės tarybos narys.  2000 m. Jaunimo reikalų komisijos, 2003–2004 m. Ekonomikos ir finansų komiteto, NVO rėmimo fondo komisijos pirmininkas.

Pakruojo Rotary klubo narys, Lietuvai pagražinti draugijos narys. Sutuoktinė Sandra, vaikai: Deividas, Donata.

Šaltiniai 

Pakruojo politikai
Pakruojo merai
Lietuvos ekonomistai
Neris Germanas

Neris Germanas (g. 1946 m. gruodžio 7 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, sovietinis partinis bei politinis veikėjas, diplomatas.

Biografija 
1953–1964 m. mokėsi Šiaulių J. Janonio ir Vilniaus 15-oje vidurinėse mokyklose. 1964–1970 m. studijavo Leningrado Michailo Kalinino politechnikos instituto Radioelektronikos fakultete, įgijo inžinieriaus-fiziko specialybę. 1970–1972 m. sovietinės armijos karininkas. 1972–1978 m. Lietuvos mokslinės techninės informacijos ir techninės ekonominės analizės mokslinio tyrimo instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis, sektoriaus vedėjas. Kūrė automatizuotas informacijos sistemas, tyrinėjo jų eksploatavimą. 1978–1985 m. LKP CK mokslo ir mokymo skyriaus instruktorius, 1985–1988 m. skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1988–1989 m. LKP CK I sekretoriaus Algirdo Brazausko padėjėjas.

1990–1992 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) tarybos užsienio politikos grupės vadovas. 1992–1996 m. LR Seimo narys, 1993–1996 m. Seimo kancleris, Seimo valdybos narys.  Nuo 1996 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas užsienio politikos klausimais. 1998–2001 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Suomijoje.  Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP)  narys.

2001–2003 m. LR užsienio reikalų ministerijos (LR URM) sekretorius. 2003–2008 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius LR nuolatinėje atstovybėje prie Europos Tarybos.  2008–2009 m. LR URM Regioninio bendradarbiavimo departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2008–2010 m. Lietuvos pirmininkavimo Baltijos jūros valstybių taryboje sekretoriato vadovas. 2009–2010 m. LR URM Europos šalių departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2010–2011 m. LR URM Europos šalių departamento direktorius. 2011 m. LR URM Europos šalių departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2011–2012 m. LR URM Europos reikalų departamento ambasadorius ypatingiems pavedimams. 2012–2014 m. LR URM viceministras. 2014 m. užsienio reikalų ministro Lino Linkevičiaus patarėjas. 2014–2016 m. LR URM viceministras. Nuo 2016 m. gruodžio 20 d. LR užsienio reikalų viceministras. 

Kandidatas į sporto meistrus (stalo tenisas), buvęs Lietuvos jaunimo rinktinės narys. Daugiau kaip 30 mokslinių straipsnių autorius.

Įvertinimas 
 1976 m. Visasąjunginės liaudies ūkio pasiekimų parodos (Maskva) premija
 1997 m. ordino „Už nuopelnus Lenkijos Respublikai“ Komandoro kryžius 
 2003 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius 
 Suomijos Liūto ordino Didysis kryžius su žvaigžde
 Ordinas „Už nuopelnus Prancūzijai“
 „Danneborgo" ordinas (Danija)

Šaltiniai 

|-

|-

Lietuvos užsienio reikalų viceministrai
Seimo nariai
Lietuvos diplomatai
Lietuvos ambasadoriai Suomijoje
Lietuvos ambasadoriai prie Europos Tarybos
Povilas Gylys (1948)

Povilas Gylys (g. 1948 m. vasario 14 d. Didžiokuose, Giedraičių valsčiuje) – Lietuvos ekonomistas (profesorius), politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Tėvas – Leonas Gylys.

1954–1965 m. mokėsi Molėtų vidurinėje mokykloje. 1965–1969 m. studijavo tuometiniame Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete, įgijo pramonės planavimo specialybę. 1969–1989 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto politinės ekonomikos dėstytojas, 1982 m. – docentas. 1974 m. – ekonomikos mokslų kandidatas. 1982–1983 m. stažavosi Bergeno (Norvegija) aukštojoje verslo ir vadybos mokykloje.

1989–1992 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto Gamybos valdymo ir tarptautinių ekonominių santykių katedros vedėjas. 1990 m. liepos 3 dieną (beveik keturi mėnesiai po Akto dėl Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo paskelbimo) Baltarusijos Valeriano Kuibyševo valstybiniame liaudies ūkio institute sėkmingai apgynė habilituoto daktaro laipsnį disertacijos tema „Valdymas socializmo ekonominėje sistemoje“. Minėtoje disertacijoje šlovinami sovietinės valdžios pasiekimai ir optimistiškai žvelgiama į Sovietų Sąjungos ateitį. Už šią disertaciją Vilniaus universitetas Povilui Gyliui suteikė profesoriaus vardą. 2000–2003 m. Lietuvos teisės universiteto katedros vedėjas. Nuo 2003 m. – Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto Teorinės ekonomikos katedros vedėjas.

Politinė veikla 

1992–2000 m. ir 2012–2016 m. – Lietuvos Respublikos Seimo narys. 1992–1996 m. – Bronislovo Lubio, Adolfo Šleževičiaus ir Mindaugo Stankevičiaus vyriausybėse – Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministras. Vienas iš Lietuvos demokratinės darbo partijos (LDDP) įkūrėjų. Nuo 1990 m. – LDDP narys, Prezidiumo narys, tačiau nuo 2000 m. – nepartinis kandidatas, su politine partija „Drąsos kelias“ sėkmingai dalyvavęs 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose. Po trumpos politinės pertraukos, kartu su Centro partijos „Gerovės Lietuvos“ pirmininku, parlamentaru Naglis Puteikiu bei žurnalistais Kristupu Krivicku ir Rūta Janutiene, 2019 m. spalio 29 d. pranešė apie savo, kaip politinio kandidato, dalyvavimą 2020 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.

Nepartinio demokratinio judėjimo pirmininkas, taip pat – Lietuvos ekonomistų asociacijos prezidentas, Vilniaus universiteto mokslinio žurnalo „Ekonomika“ vyr. redaktorius, redakcinės kolegijos narys, daugiau kaip 70 mokslinių straipsnių autorius.

Bibliografija 
 Dievas, velnias ir politika. – Vilnius: Gairės, 1998. – 207 p.: iliustr. – ISBN 9986-625-05-X
 Ekonomika, antiekonomika ir globalizacija. – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2008. – 441 p. – ISBN 978-9955-33-170-4
 Kai nežinai, kur eini, ten ir patenki: straipsnių rinkinys. – Vilnius: VU leidykla, 2009. – 219 p. – ISBN 978-9955-33-433-0

Įvertinimas 
 2001 m. Lenkijos Ordino už nuopelnus Komandoro kryžius
2003 m. LDK Gedimino ordino Komandoro kryžius

Šaltiniai 

|-

Lietuvos užsienio reikalų ministrai
Seimo nariai
Lietuvos ekonomistai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Vytautas Girdzijauskas (1904)

Vytautas Girdzijauskas (1904 m. birželio 2 d. Šaukliuose, Raseinių apskritis – 1972 m. spalio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas mikrobiologas imunologas, Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas.

Biografija 
Žmona istorikė Paulina Girdzijauskienė, duktė Audronė Girdzijauskaitė.

1930 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1933–1938 m. tobulinosi Vienoje, Paryžiuje, Berlyne. 1940–1941 m. Vytauto Didžiojo universiteto Mikrobiologijos katedros vedėjas, nuo 1940 m. profesorius.

1940–1945 m. LSSR sveikatos apsaugos liaudies komisaras. 1941–1942 m. Permės medicinos instituto Epidemiologijos katedros vedėjas.

1944–1957 m. Vilniaus universiteto Mikrobiologijos katedros vedėjas. 1946–1957 m. Eksperimentinės medicinos ir onkologijos instituto direktorius. 1944–1962 m. Kauno medicinos instituto Mikrobiologijos katedros vedėjas. Nuo 1963 m. LSSR mokslų akademijos Chemijos ir biologijos mokslų skyriaus akademikas sekretorius.

1924 m. „Žiežirbos“, 1925 m. studentų atstovybės narys. 1944–1947 m. LSSR Raudonojo Kryžiaus draugijos, 1955–1972 m. Mikrobiologų, epidemiologų ir infekcionistų draugijos pirmininkas. 

Svarbiausi moksliniai darbai iš mikrobiologijos, imunologijos, epidemiologijos, sveikatos apsaugos.

Bibliografija 
 Dizenterija ir kova su ja Lietuvos TSR, su D. Vikonyte-Vasiljeviene, 1964 m.
 Mikrobiologija, su D. Vikonyte-Vasiljeviene. – Vilnius: Mokslas, 1976 m.

Šaltiniai 

Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos sveikatos apsaugos ministrai
Lietuvos imunologai
Lietuvos mikrobiologai
Lietuvos pedagogai
Paulina Girdzijauskienė

Paulina Žurlytė-Girdzijauskienė (1908 m. lapkričio 8 d. Vėžionyse, Kupiškio valsčius – 1993 m. rugsėjo 13 d.) – Lietuvos pedagogė, istorikė.

Biografija 
1930–1934 m. studijavo Lietuvos universitete, dalyvavo „Žiežirbos“ veikloje. 1944–1947 m. dėstė Vilniaus universitete. 1946 m. baigė VU Teisės fakultetą.

1945–1975 m. LSSR konservatorijos marksizmo-leninizmo katedros vedėja, 1946 m. docentė. 1950 m. istorijos mokslų kandidatė, disertacija „Lietuvos tautos nacionalinio išsivadavimo kova 1905–1907 m. revoliucijos laikotarpiu“. Knygos „1905–1907 m. revoliucija Lietuvoje“ autorė (1955 m.). 

1958–1961 m. kandidatė į LKP CK narius. 1961–1964 m. LKP CK revizijos komisijos narė.

Gydytojo Vytauto Girdzijausko žmona.

Įvertinimas 
 1964 m. LSSR nusipelniusi kultūros veikėja

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos istorikai
Alfonsas Petrulis

Alfonsas Petrulis (1873 m. rugpjūčio 4 d. Kateliškiuose, Čypėnų valsčius – 1928 m. birželio 28 d. Musninkuose, Ukmergės apskritis) – Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo Vasario 16-os akto signataras, kunigas (nuo 1899 m.), lietuviškų mokyklų ir draugijų steigėjas, pirmųjų lietuvių katalikų periodinių leidinių bendradarbis, Lietuvių mokslo draugijos ir Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti narys, Tautos pažangos partijos narys, Valstybės Tarybos Prezidiumo sekretorius (1919 m.), Lietuvių konferencijos Berne (1917 m.) ir Lozanoje (1918 m.) dalyvis.

Biografija 

Iki 1893 m. rugpjūčio 4 d. mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1894 m. baigė Panevėžio gimnaziją ir tais pačiais metais įstojo į Žemaičių kunigų seminariją Kaune. Per ketverius metus baigė seminarijos kursą, bet dėl per jauno amžiaus nebuvo įšventintas kunigu.

1895 m. išvyko į Austrijos-Vengrijos imperiją ir 1895–1897 m. studijavo Lvovo veterinarijos institute, bet jo nebaigė. Grįžo į Lietuvą ir mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje (1897–1898 m.). Kadangi buvo gabus klierikas, išsiųstas studijuoti į Petrapilio dvasinę akademiją. Tačiau jam netiko drėgnas Petrapilio klimatas, ir jis grįžo į Vilnių. Įšventintas kunigu ir 1899 m. birželio 26 d. paskirtas Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios vikaru.

1908 m. įstojo į Lietuvos mokslų draugiją (LMD) ir dalyvavo jos pirmajame suvažiavime, 1911 m. kartu su kun. V. Mironu ir kunigu J. Navicku įkūrė „Aušros“ bendriją katalikiškam laikraščiui leisti (pirmasis „Aušros“ numeris išėjo 1911 m. spalio 19 d.), 1917 m. rugsėjo 18 d. – rugsėjo 22 d. dalyvavo Vilniaus konferencijoje ir buvo išrinktas Lietuvos Tarybos nariu. Joje, be A. Petrulio, buvo dar trys kunigai – Vladas Mironas, Justinas Staugaitis, Kazimieras Steponas Šaulys.

1918 m. vasario 16-ąją kartu su kitais Lietuvos Tarybos nariais pasirašė Lietuvos Neprikausomybės aktą. Už lietuvybės puoselėjimą 1919 m. du kartus lenkų kareivių buvo suimtas, kurį laiką kalėjo Vilniaus kalėjime. Rašė katalikiškajai spaudai.

Dvasiškis dirbo Bagdonavos filijoje, Joniškyje, Maišiagaloje, Nalibokuose, Marcinkonyse. 1909–1927 m. gegužės 30 d. – Pivašiūnų parapijos klebonas. 1927 m. gegužės 30 d. – 1928 m. kovo 7 d. klebonavo Paparčiuose (Kaišiadorių raj.).

Nusilpus sveikatai, savo ganytojišką kelią baigė Musninkuose (Širvintų raj.), ten ir palaidotas Švč. Trejybės bažnyčios šventoriuje.

Atminimo įamžinimas 
 Musninkų Alfonso Petrulio gimnazija
 2006 m. Pivašiūnų bažnyčios šventoriuje buvusiam parapijos klebonui atidengtas paminklas. 
 2008 m. Paparčių kaime, dominikonų vienuolyno teritorijoje, buvusiam klebonui pastatytas paminklas.

Literatūra 
 Viktoras Alekna. Nepriklausomybės akto signataras kun. Alfonsas Petrulis. Vilnius: Voruta, 1996.
 Algimantas Katilius. Vasario 16-osios Akto signataras kunigas Alfonsas Petrulis. Vilnius: Lietuvos nacionalinis muziejus, 2017.

Nuorodos 
 Alfonsas Petrulis.

Vilniaus konferencijos dalyviai
Vasario 16 akto signatarai
Lietuvos kunigai
Sąmokslo teorija

Sąmokslo teorija – terminas, nusakantis daugelio nelaimingų atsitikimų, blogybių ir gyvenimo blogėjimo tendencingą aiškinimą slaptų jėgų veikimu – dažniausiai vyriausybių, specialiųjų tarnybų ar slaptųjų organizacijų. Šį reiškinį tyrinėja psichologai, sociologai.

Sąmokslo teorijomis bandoma tendencingai paaiškinti daugelio nelaimių, negerovių ir ekonominio nuosmukio priežastis, įvardijant slaptų jėgų veikimą (specialiųjų tarnybų, slaptųjų, uždarų organizacijų). Sąmokslo teorija gali apimti paradoksalius teiginius, taip pat iracionalius, paranojiškus ar sunkiai įsivaizduojamas, bet iš dalies tikėtinas, todėl ir neatmestinas tiesas.

Sąmokslo teorijos yra įprastos daugumoje pseudomokslų – paprastai jos naudojamos paaiškinti, kodėl viena ar kita pseudomokslinė idėja nėra visuotinai pripažįstama mokslininkų.

Populiariausios sąmokslo teorijos 
Sąmokslo teorijos labai dažnai siejamos su vyriausybe bei spec. tarnybomis. Daug jų yra sukurta apie CŽV, FTB ar NASA, tariamai nuo piliečių slepiančias ypač svarbius duomenis apie ateivius iš kosmoso bei kitus paranormalius reiškinius. Taip pat sąmokslo teorijose dažnai figūruoja korporacijos. Viena populiariausių teigia, kad jau yra išrastas nepaprastai pigus kuro pakaitalas, tačiau korporacijos visomis išgalėmis jį slepia, kad galėtų toliau krautis pelną iš prekybos naftos produktais.

Kitos istorinės organizacijos, apie kurias prikurta sąmokslo teorijų:
 Iliuminatai
 Laisvieji masonai
 Tamplierių ordinas
 
Kita:

 Satanistinių ritualų mitas
 Ateivių grobimai
 Filadelfijos eksperimentas
 Holokausto neigimas

Populiariojoje kultūroje 

Populiariojoje kultūroje tiek sąmokslo teorija kaip koncepcija, tiek konkrečios sąmokslo teorijos yra labai dažnai naudojamos kūrinio intrigai. Pavyzdžiui, populiariame TV seriale "X failai" (The X-Files) FTB specialusis agentas Foksas Malderis (Fox Mulder) bando tirti įvairius paranormalius reiškinius, tačiau jam trukdo valstybinio, o gal net tarpvalstybinio lygio sąmokslas slėpti tiesą. Komedijoje Vyrai juodais drabužiais egzistuoja ypač slapta organizacija, sauganti žmones nuo ateivių iš kitų planetų.

Bene labiausiai ši sritis eksploatuojama Styvo Džeksono išleistame kolekcionuojamų kortų žaidime „Iliuminati“. Jame kiekvienas žaidėjas valdo po slaptą organizaciją ir dėl pasaulio valdymo kovoja naudodamas kortas, atspindinčias įvairias tikras bei fiktyvias „marionetines“ asmenybes ir organizacijas, kaip kad JAV prezidentas Bill Clinton, Greenpeace, FTB ir kt.

Nuorodos 

Psichologija
Feliksas Valiukas

Feliksas Valiukas (1887 m. Pašvitinyje – 1919 m. birželio 19 d. Bajoriškiuose, Panemunėlio valsčius) – Lietuvos teisininkas, advokatas, revoliucinis-politinis veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1904 m. organizacijos „Draugas“, vėliau Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) narys. 1905–1907 m. revoliucinių įvykių dalyvis. 1915–1918 m. studijavo teisę Maskvos universitete.

1916–1917 m. dirbo pabėgėlių šalpos organizacijose Maskvoje. 1917 m. pavasarį įstojo į Rusijos socialdemokratų darbininkų partiją, bet stengėsi atgaivinti LSDP veiklą. 1917–1918 m. dirbo Lietuvos reikalų komisariato Maskvos skyriuje. 1918 m. Maskvoje redagavo laikraštį „Socialdemokratas“. 

1918–1919 m. Panevėžio darbininkų atstovų tarybos vykdomojo komiteto sekretorius. Antrojo pėstininkų pulko vado Vinco Glovackio iniciatyva sušaudytas kartu su žmona. Palaidotas Panevėžyje.

Šaltiniai 

Lietuvos politikai
Lietuvos redaktoriai
Jonas Valaitis (1922)

Jonas Valaitis (1922 m. spalio 25 d. Marijampolėje – 2006 m. gruodžio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas, JAV lietuvių visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija 
1940 m. baigė Kauno „Aušros“ berniukų gimnaziją, 1940–1943 m. studijavo mediciną Vytauto Didžiojo universitete, 1946 m. baigė Tiubingeno universitetą, medicinos daktaras.

1949 m. persikėlė į JAV. 1951 m. išlaikė valstybinius egzaminus ir užsiėmė gydytojo praktika. Nuo 1951 m. patologijos asistentas Veteranų ligoninėje, kartu dėstė patologiją Ilinojaus universitete, nuo 1960 m. profesorius, Lutheran General Hospital ligoninės vyr. patologas ir laboratorijos direktorius. JAV klinikinės patologijos asociacijos prezidentas.

1946 m. Tiubingene – vienas iš „Šviesos“ sambūrio steigėjų, vėliau – „Santaros-Šviesos“ federacijos pirmininkas. Lietuvių Fondo valdybos ir tarybos pirmininkas, nuo 1992 m. Fondo Garbės komiteto pirmininkas.

1961–1962 m. Ilinojaus lietuvių gydytojų draugijos pirmininkas. 1982–1983 m. Pasaulio lietuvių gydytojų sąjungos pirmininkas. 1981–1983 m. Amerikos lietuvių tarybos (ALT) vicepirmininkas. 

Nuo 1963 m. Amerikos lietuvių socialistų sąjungos (ALSS) CK narys, Čikagos organizacijos pirmininkas. Nuo 1965 m. gruodžio 20 d. – Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) Užsienio delegatūros tarybos narys, 1967 m. rugsėjo 16 d. išrinktas LSDP UD iždininku. 1992 m. dalyvavo LSDP XVI suvažiavime.

Poetas, vertėjas, taip pat kelių mokslinių studijų autorius. 2006 m. gruodžio 28 d. palaidotas Čikagos Šv. Kazimiero kapinėse.

Šaltiniai 

Patologai
Lietuvos gydytojai
JAV lietuviai
Mona Liza

Mona Liza (arba Džokonda; ) – žymiausias Leonardo da Vinčio paveikslas, vienas iš pačių žymiausių apskritai Vakarų kultūroje. Nutapyta aliejiniais dažais ant tuopos medienos, yra 77×53 cm dydžio. Paveikslas priklauso Prancūzijos vyriausybei ir kabo Luvro muziejuje Paryžiuje. Paveiksle nutapyta moteris, žvelgianti į žiūrovą su paslaptinga šypsena. Paveikslas išsiskiria ramybe ir paslaptingumu.

Istorija 

Leonardas da Vinčis kūrė paveikslą nuo 1503 m. pavasario iki 1505 m. vasaros. Tai Florencijos didiko Frančesko del Džokondos žmona. Atrodo Leonardas jautė ypatingą meilę paveikslui, kadangi pasiimdavo jį su savimi į visas vėlesnes keliones. Šiuolaikiniai mokslininkai yra suradę daug sutapimų Lizos ir da Vinčio veido bruožuose, todėl kartais manoma, kad Mona Liza tai ir da Vinčio veido atspindys. Žiūrint į Mona Lizą su dešiniuoju fonu (fonas už Lizos nelygus) Mona Liza atrodo mažesnė, žiūrint su kairiuoju ji atrodo didesnė.

2016 m. Kaune ant KTU 4-ojo bendrabučio Studentų g. 71 buvo nutapyta interaktyvi freska „Dadaistinė Mona Liza XXI amžiuje“.

Šaltiniai    

Leonardo da Vinci tapyti portretai
Luvro muziejaus paveikslai
Bill Hayden

Viljamas Heidenas (Bill Willam George Hayden, g. 1933 m. sausio 23 d. Brisbene (Kvinslendas) – ekonomistas, Australijos politinis veikėjas.

Biografija 

Mokėsi katalikų mokykloje, tarnavo policijoje ir studijavo Kvinslendo universitete.

1961 m. Australijos darbininkų partijos (ALP) parlamentinės frakcijos narys. 1972–1975 m. ALP vyriausybės narys, socialinio saugumo ministras. Įsteigė Medibanką – pirmąją universalią sveikatos draudimo sistemą Australijoje, 1975–1977 m. finansų ministras.

Partijai pralaimėjus rinkimus, 1977–1983 m. buvo APL pirmininkas. 1983–1988 m. Australijos užsienio reikalų ministras.

1989–1996 m. 21 – asis Australijos generalgubernatorius. Baigęs kadenciją sustabdė savo veiklą partijoje. 1999 m. prasidėjusioje diskusijoje dėl respublikos paskelbimo liko monarchistinėse pozicijose.

Australijos politikai
Robert Hawke

Robertas Džeimsas Li Houkas (Robert James Lee Hawke, g. 1929 m. gruodžio 9 d. – 2019 m. gegužės 16 d.) – teisininkas ir ekonomistas, Australijos profsąjungų ir politinis veikėjas.

Biografija 

Baigė Perto moderniąją mokyklą, Vakarų Australijos ir Oksfordo universitetus. 1955 m. Oksfordo teisės bakalauras.

Nuo 1946 m. Australijos leiboristų partijos narys. 1983–1991 m. ALP pirmininkas. 1983–2003 m. Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas.

1958–1969 m. Australijos profsąjungų tarybos juriskonsultas, 1970 m. pirmininkas, 1972–1980 m. Tarptautinė Tarptautinės darbo organizacijos administracinės tarybos narys.

1980–1992 m. Australijos parlamento narys. 1983–1991 m. Australijos ministras pirmininkas, 1984 m. ir 1987 m. perrinktas į premjero postą. 1987 m. jo vadovaujama partija gavo daugumą vietų parlamente, bet dėl sunkios šalies ekonominės būklės 1990 m. pralaimėjo rinkimus. 1991 m. šalies iždininkas – finansų ministras.

Pietų Australijos universitete įsteigė Darnios visuomenės tyrimų institutą.

1979 m. Australijos ordino kavalierius. Pietų Australijos universiteto Garbės daktaras.

Australijos ministrai pirmininkai
Australijos politikai
Juriskonsultai
Profsąjungų aktyvistai
Algirdas Girininkas

Algirdas Girininkas (g. 1949 m. rugsėjo 23 d. Telšiuose) – Lietuvos archeologas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras, profesorius, akmens amžiaus žinovas.

Biografija 
1972 m. baigė istoriją Vilniaus universitete.

1972–1974 m. dirbo Trakų istorijos muziejuje, 1974–1992 m. Istorijos institute, 1992–1998 m. Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro (nuo 1995 m. Kultūros paveldo centras) Archeologijos sektoriaus vadovas, 1998–2005 m. dirbo Lietuvos istorijos institute, 1999–2005 m. – Archeologijos skyriaus vedėjas. Nuo 2005 m. – Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto vyriausiasis mokslo darbuotojas, Humanitarinių mokslų fakulteto Istorijos katedros dėstytojas. 2009 m. Klaipėdos universiteto senatas suteikė profesoriaus pedagoginį vardą.

Leidinių „Archaeologia Baltica“ (nuo 2005 m.) „Lituanistica“ (nuo 2006 m.), „Arheoloğija un etnografija“ (nuo 2010 m.) redaktorių kolegijų narys.

Mokslinė veikla 
Tyrimų sritis – baltų etnogenezė ir proistorės laikotarpio ūkio raida. Tyrinėjo Mustenių-Baubonių, Strėvos pilkapynus, Reškutėnų piliakalnį, Jaros, Pasienių, Kretuono apyežerio akmens ir bronzos amžiaus gyvenvietes. 

Daugelio mokslinių straipsnių skirtų akmens amžiaus Nemuno ir Kundos, Narvos archeologinėms kultūroms, jų kūrėjų genotipui, autorius.

Daugelį metų atliko archeologinius tyrimus Kretuono apyežeryje, kasinėjo, vadovavo ekspedicijoms. Įrodęs Pabaltijo kultūrų tolydžią raidą nuo mezolito pradžios X tūkst. pr. m. e. iki geležies amžiaus, ir ištyręs kaimyninių Lietuvai valstybių muziejų fondų archeologinę medžiagą, suformulavo baltų – autochtonų, t. y., vietinių gyventojų nuo poledynmečio teoriją ir ją pagrindė, neigdamas esmines virvelinės keramikos kultūros įtakas baltų formavimuisi III tūkst. pr. m. e., oponuodamas kitai žinomai archeologei Rimutei Rimantienei. Vadovavo Kultūros paveldo centro Archeologijos skyriui, Lietuvos istorijos instituto archeologams. Sovietmečiu platino Lietuvos katalikų bažnyčios kroniką.

Bibliografija 
 Kretuonas: Vidurinis ir vėlyvasis neolitas, Vilnius, 1990.
 Baltų kultūros ištakos, Vilnius, 1994.
 (kartu su Linu Daugnora) Osteoarcheologija Lietuvoje, Vilnius, 1996.
 (kartu su O. Lukoševičiumi) Lietuvos priešistorė: materialinės ir dvasinės kultūros raida, genčių formavimasis, Vilnius, 1997.
 (kartu su Linu Daugnora) Rytų Pabaltijo bendruomenių gyvensena XI–II tūkst. pr. m. e. Kaunas, 2004.
 Akmens amžius (Lietuvos archeologija, t. 1), Vilnius, 2009

 Baltų kultūros ištakos (monografijos II d.), Klaipėda, 2011, 284 psl.

Įvertinimas 
 2006 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius
 2009 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Biografija;
 Asmeninis tinklalapis Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos instituto interneto svetainėje.

Lietuvos archeologai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
KU dėstytojai