joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Barglavo valsčius

Barglavo valsčius (, ) – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Barglavas. Ribojasi su Augustavo, Goniondzo, Kalinavo, Raigardo ir Štabino valsčiais. Valsčius priklauso Barglavo Šv. Kryžiaus parapijai.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį didelė dalis valsčiaus kaimų buvo priskirti Lietuvos Respublikai. Dalį valsčiaus kaimų sudaro 1868–1880 m. egzistavusio Rudos-Pruskos valsčiaus kaimai ir 1919–1954 m. egzistavusio Pruskos valsčiaus kaimai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 187,57 km², iš kurių:
 ariama žemė: 73 %
 miškai: 14 %
 vandens telkiniai: 13 %
Valsčius sudaro 11,31 % Augustavo apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1268,83 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Barglavas, Bargluvka, Bargluv Dvornai, Barščiai, Beržė, Bulkovizna, Drenstvas, Gurskiai, Judzikiai, Komornikai, Kresai, Kroševas, Krošuvka, Kukovas, Labentnikas, Lipovas, Nova Kamionka, Novini Barglovskiai, Penkai, Pomianai, Popovas, Pruska, Reškiai, Rumeikiai, Solistuvka, Sosnovas, Stara Kamionka, Stare Novinai, Stare Tainas, Taino Lanovė, Taino Podjeziornė, Tajenkas, Tobylka, Vulka Karvovska ir Žrobkai.

Valsčiaus gamta 

Valsčiuje telkšo Drenstvo ežeras.

Šaltiniai 

 
Augustavo apskrities valsčiai
Palenkės vaivadijos valsčiai
Lelionys (reikšmės)

Lelionimis vadinami kaimai:

 Alytaus rajone:
 Alovės seniūnijoje,
 Butrimonių seniūnijoje;
 Lielionys Prienų rajone.
Liepinės valsčius

Liepinės valsčius () – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Liepinė. Ribojasi su Dambravos, Naujadvario, Plaskų ir Štabino valsčiais bei Gudija. Valsčius priklauso Liepinės Dievo Motinos angelų parapijai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalį valsčiaus kaimų sudaro 1870–1914 m. egzistavusio Petropavlovsko valsčiaus kaimai ir 1919–1936 m. egzistavusio Kuriankos valsčiaus kaimai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 184,42 km², iš kurių:
 ariama žemė: 64 %
 miškai: 22 %
 vandens telkiniai: 14 %
Valsčius sudaro 11,12 % Augustavo apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1269,32 zlotai.

Tautinė sudėtis

Administracinis suskirstymas 
Bartnikai, Dolinčanai, Dulkovščizna, Jačnikai, Jalovas, Jasionovas, Kopčanai, Krasnė, Kurianka, Lichoselcė, Liepinė, Lipsko Kolonija, Lipsk Murovanai, Lipščanai, Lubinovas, Nove Lešne Bohaterai, Novi Lipskas, Novi Rogožinas, Podvolkušnė, Rakovičė, Rigaluvka, Rogožinekas, Siulkas, Skieblevas, Solojevščizna, Stare Lešne Bohaterai, Stari Rogožinas, Starožincė, Vižarnė, Volkušas ir Žabickiai.

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Bebro nacionaliniame parke ir Augustavo girioje. Valsčiuje teka Bebro upė.

Šaltiniai 

 
Augustavo apskrities valsčiai
Palenkės vaivadijos valsčiai
Naujinės valsčius

Naujinės valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Naujinė. Ribojasi su Augustavo, Gibų, Plaskų, Račkų ir Suvalkų valsčiais bei Augustavo miestu. Valsčius priklauso Ščepkų Šv. Juozapo parapijai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų anksčiau priklausė 1919–1954 m. egzistavusiam Ščebros-Olšankos valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 203,84 km², iš kurių:
 ariama žemė: 27 %
 miškai: 61 %
 vandens telkiniai: 12 %
Valsčius sudaro 12,29 % Augustavo apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1506 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Atenai, Barščova Gura, Blizna, Brizgelis, Bušnica, Cisuvekas, Danovskiai, Jurizdika, Juzefovas, Kopanica, Krušnikas, Mankynė, Naujinė, Nove Gatnė, Olšanka, Osinska Būda, Pijavne Polskiai, Pijavne Velkiai, Podkruluvekas, Podnovinka, Povalai, Sokolnė, Stare Gatnė, Strenkovizna, Ščeberka, Ščebra, Ščepkai, Tabalis, Valnė ir Zakontai.

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Vygrių nacionaliniame parke ir Kaleitų ežero draustinyje. Valsčiuje teka Bliznos ir Ščeberkos upės.

Ežerai 

 Blizna (238,5 ha);
 Jalovas (19-22,5 ha);
 Kaleitai (159,7 ha).

Šaltiniai 

 
Augustavo apskrities valsčiai
Palenkės vaivadijos valsčiai
Štabino valsčius

Štabino valsčius (, ) – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Štabinas. Ribojasi su Augustavo, Barglavo, Dambravos, Goniondzo, Jašvilių, Liepinės, Plaskų ir Suchovolos valsčiais. Valsčius priklauso Štabino Šv. Apaštalo Jokūbo parapijai.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį didelė dalis valsčiaus kaimų buvo priskirti Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų anksčiau priklausė 1919–1954 m. egzistavusiam Dembovo valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 361,80 km², iš kurių:
 ariama žemė: 47 %
 miškai: 40 %
 vandens telkiniai: 13 %
Valsčius sudaro 21,82 % Augustavo apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1297,71 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Andrejavas, Balinka, Budziskai, Bžozove Grondai, Bžozove Grondai-Lešničuvka, Chomaševas, Cisuvas, Čarnievas, Čarni Lasas, Dembovas, Evai, Fiedorovizna, Gžendai, Hruskiai, Ilgiai, Jaglovas, Januvekas, Jasionovas, Jasionovo Dembovskiai, Jasionovo Kolonija, Jastšembna I, Jastšembna II, Jazievas, Jominai, Kamenas, Karolinai, Klonovas, Komašuvka, Kopecas, Kopitkovas, Krasniburas, Krasnoborkai, Krilatka, Kunicha, Lebedzinas, Lipovas, Lubianka, Mogilnicė, Motulka, Ostroviai, Podcisuvekas, Polkovas, Rogovas, Sosnovas, Šciokla, Štabinas, Ūta, Vilče Bagnas, Vilkovnia, Volnė, Vrotkiai ir Žmojdakas.

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Bebro nacionaliniame parke ir Augustavo girioje. Valsčiuje teka Mėtos ir Bebro upės bei Augustavo kanalas. Valsčiuje yra Kozi Rineko ir Kurianskių Bagno draustiniai.

Šaltiniai 

 
Augustavo apskrities valsčiai
Palenkės vaivadijos valsčiai
Plaskų valsčius

Plaskų valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Plaskai. Ribojasi su Augustavo, Gibų, Liepinės, Naujinės ir Štabino valsčiais bei su Augustavo miestu ir Gudija. Valsčius priklauso Mikašuvkos Šv. Marijos Magdalenos parapijai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų priklausė 1919–1954 m. egzistavusiam Ščebros Olšankos valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 373,19 km², iš kurių:
 ariama žemė: 10 %
 miškai: 82 %
 vandens telkiniai: 8 %
Valsčius sudaro 22,50 % Augustavo apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1523,43 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Dalni Lasas, Gorčica, Gruškos, Hanusas, Jalovi Rugas, Jazai, Kelminas, Kopanica, Ksenži Mostekas, Kudrinkiai, Lipinai, Lubinovas, Macharcė, Mali Borekas, Mikašuvka, Molovistė, Mulai, Osenikai, Ostrinskiai, Perkučas, Plaskai, Podmacharcė, Pževiežas, Rigolis, Rubcovas, Rudauka, Sausupė, Serski Lasas, Sirvas, Stželcovizna, Tartakas ir Tži Kopcė.

Valsčiaus gamta 

Didelė dalis valsčiaus teritorijos yra Augustavo girioje ir Plaskų girininkijoje. Valsčiuje yra Kurianskių Bagno, Malų Boreko, Perkučo ir Starožino draustiniai. Valsčiuje teka Juodosios Ančios ir Dumblės upės.

Ežerai 

 Dumbliai (0,78 km²);
 Mikaševas (1,28 km²);
 Panievas;
 Sirvas (4,385-4,603 km²);
 Studzieničnė (2,501 km²).

Šaltiniai 

 
Augustavo apskrities valsčiai
Palenkės vaivadijos valsčiai
Karioka

Karioka – Grenadai priklausanti sala Mažųjų Antilų salyne, Karibų jūroje. Karioka yra didžiausia šio regiono sala, užimanti 34 kvadratinių kilometrų plotą. Didžiausias salos miestas ir sostinė yra Hilzboras.

Ankstyvieji atvykėliai į salą ją pavadino Karioka (Kayryouacou), reiškiančią rifų salą.

1656 m. sloje apsilankė Père du Tertre – vėžių žvejys iš Gvadelupės. Jis tapo pirmuoju europiečiu, apsilankiusiu saloje. Nuo to laiko sala priklausė Prancūzijai. 1750 m. saloje buvo atliktas pirmasis gyventojų surašymas – tuo metu saloje gyveno 199 gyventojai. 1763 m. sala tapo Didžiosios Britanijos kolonija; kaip tik tuo metu britai užgrobė ir šalia esančią Grenadą. 1776 m. saloje gyveno jau 3 289 gyventojai (skaičiuojant tik vergus ir jų prižiūrėtojus).

Nuo 1974 m., kai Grenada tapo nepriklausoma, Kariokos sala priklauso jai.

Kariokos salos gyventojai dažnai migruoja į Didžiąją Britaniją, ypač į Bedfordo miestą. Tarp gyventojų yra toks posakis: „jei tu gyveni Kariokoje, tu tikrai turi giminių Bedforde, jei tu gyveni Bedforde, tu tikrai pažįsti ką nors iš Kariokos“.

Priešvėjinės Antilų salos
Grenados geografija
Kiruna

Kiruna − miestas šiaurės Švedijoje, Laplandijoje, Norboteno lėne, Kirunos komunoje.

Miestas garsėja savo Ledo viešbučiu, kuris pilnai pastatytas iš ledo ir kiekvienais metais yra rekonstruojamas. Taip pat Kirunoje yra bažnyčia − vienas didžiausių medinių pastatų visoje Švedijoje, kuri pastatyta gotikos stiliumi, o altorius − moderno.

Kiruna nuo šiaurės poliarinio rato yra nutolusi tik 145 km. Todėl, nuo gegužės 30 d. iki liepos 15 d. Kirunoje būna poliarinė diena, o poliarinė naktis gaubia miestą gruodžio−sausio mėn.

75 km į vakarus nuo Kirunos yra aukščiausias kalnas Švedijoje − Kebnekaisė, kuris puikiai matomas iš miesto centro.

Istorija

Kirunos pavadinimas kilęs nuo samių kalbos žodžio Giron, kuris reiškia „baltas paukštis“. Šis paukštis pavaizduotas ir miesto herbe kartu su alcheminiu geležies ženklu. Ženklas simbolizuoja, kad miestas garsėja kalnakasybos pramone. Čia išgaunama daug geležies, nes šalia miesto yra dideli telkiniai geležies rūdos.

Archeologiniai radiniai rodo, kad šis regionas buvo apgyvendintas mažiausiai prieš 6000 metų. Kirunos vietoje gyventojai ėmė kurtis apie 1900 m., o miesto teisės Kirunai suteiktos 1948 m. Dauguma pastatų statytų iki 1920 m. buvo nugriauti ir pastatyti nauji.

Miesto perkėlimas

Apie 18 tūkst. gyventojų turintį miestą nutarta perkelti į kitą vietą, už trijų kilometrų į rytus, dėl geležies rūdos telkinio. Jis Kirunoje eksploatuojamas požeminiu būdu, todėl kasant rūdą, žemėje lieka ertmės, randasi plyšių, kyla grėsmė pastatams susmegti. Perkraustymo pabaiga suplanuota maždaug 2040-aisiais. Vertingi namai bus išardyti, pervežti ir surinkti iš naujo.

Sportas
 Kiruna FF (futbolas)

Šaltiniai

Nuorodos 
Kiruna (švedų k.)
Kiruna  (anglų, suomių k.)

Švedijos miestai
Kalnų slidinėjimas Lietuvoje

Kalnų slidinėjimas Lietuvoje – Lietuvos Respublikoje kultivuojama žiemos sporto šaka sportininkams varžantis nusileidžiant nuo kalnų specialiomis slidėmis. Šalyje yra keletas slidinėjimo trasų, jos yra palyginti trumpos ir nesudėtingos, skirtos daugiausia poilsiniam slidinėjimui. Didžiausios slidinėjimo trasos yra Liepkalnio kalnų slidinėjimo centras Vilniuje (Laimio kalnas), Lietuvos žiemos sporto centre Ignalinoje, Birštone šalia Vytauto kalno, Alytuje bei Anykščiuose.
Lietuvos kalnų slidinėjimo čempionatai dažniausiai vyksta Europos kalnų kurortuose.

2004–2005 metais kartu su Lietuvos Slidinėjimo Federacija buvo įkurta „Kalnų Erelių“ slidinėjimo komanda . Jos veiklos tikslas – mokinti kalnų slidinėjimo meno pagrindų, plėtoti bei populiarinti šią sporto šaką Lietuvoje.
Žiemos sezonui 4-17 metų amžiaus grupės vaikai ruošiasi pavasarį, vasarą ir rudenį – jėgai, ištvermei ir dėmesio sutelkimui tobulinti vaikai lanko treniruotes salėje bei lauke (iki vėlyvo rudens). Vasaros bei rudens metu vaikams taip pat organizuojamos stovyklos Lietuvoje (Ignalinoje) bei kalnuose (Austrijoje).

2011 m. atidaryta Snow Arena – pirmasis Lietuvoje uždarų patalpų ir ištisus metus veiksiantis slidinėjimo kompleksas.

2012 m. paskelbtas konkursas kalnų slidinėjimo trasas įrengti Jonavoje šalia Joninių slėnio ir Jonavos arenos.

2014 m. privačiu kapitalu atnaujintas Liepkalnio kalnų slidinėjimo centras Vilniuje. Šiuo metu čia  veikia 10 trasų, į kurias kelia dešimt keltuvų. Lankytojų laukia kavinė bei didelis nuomojamos slidinėjimo įrangos pasirinkimas. Eksremalai gali džiaugtis įrengiamu dideliu sniego figūrų parku.

2018 m. įsteigta LSIA (Lietuvos slidinėjimo instruktorių asociacija), kuri atstovauja ir vienija kalnų slidinėjimo ir čiuožimo snieglentėmis instruktorius Lietuvoje ir užsienyje. Asociacijos tikslas yra skatinti rekreacinio kalnų slidinėjimo ir čiuožimo snieglentėmis mokymą bei švietimą. Taip pat skatinti tarptautinės kultūros plėtrą.

Lietuvoje kalnų slidinėjimo kultūra sparčiai auga. Kasmet vis daugiau vaikų pasiryžta išbandyti šią naują pramogą.

Veikiančios trasos

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos Kalnų slidinėjimo Federacija (LKSF)
Lietuvos slidinėjimo instruktorių asociacija (LSIA)
 Lietuvos žiemos sporto centras Ignalinoje
 Portalas apie kalnų slidinėjimą Lietuvoje ir užsienyje.
 Kalnų Erelių Slidinėjimo Komanda (Vaikams)  
 Žiemos pramogų kompleksas Druskininkuose „Snow Arena“
 Liepkalnio žiemos trasa Vilniuje
Michael Bublé

Michael Steven Bublé (maɪ.kl̩.ˈbuː.bleɪ; g. 1975 m. rugsėjo 9 d. Barnabis, Britų Kolumbija, Kanada) – Kanados italų ir kroatų kilmės dainininkas, „old school”, klasikinių „Rat Pack” pop stiliaus dainų, džiazo atlikėjas.

Biografija 
Muzika sudomino italas senelis santechnikas, svingo eros muzikos gerbėjas, Michaelui leidęs Vic Damone atliekamas Gus Khan ir Isham Jones dainas „It Had to Be You”, kuriom susižavėjo. 16 metų pradėjo dainuoti naktiniuose klubuose (rengti pasirodymus jam padėjo senelis). Už savo santechnikos paslaugas klubui senelis prašydavo leisti anūkui padainuoti scenoje; mokėjo už jo muzikos pamokas ir padėjo finansuoti jo pirmųjų albumų išleidimą. Michaelą, grojantį viename vakarėlyje jį pastebėjo buvusio Kanados premjero Briano Mulroney patarėjas Michaelas McSweeney, paprašė jo albumo kopijos, kaip dainininką pakvietė į premjero dukters Caroline vestuves, kur jis susipažino su (vėliau jį išgarsinusiu) prodiuseriu David Foster.
Išpopuliarėti padėjo tokios dainos kaip „Fly Me to the Moon” ir „All of Me” bei labai romantiškos klasikinės baladės, tarp jų ir „Call Me Irresponsible“ bei „The Way You Look Tonight“.

Parduota daugiau nei 12 milijonų albumų JAV. Albumas „Crazy Love” tapo perkamiausiu šalyje albumu (per metus buvo parduota 1,9 milijono kopijų), pelnė dvi „Grammy” nominacijas.

Asmeninis gyvenimas 
Buvo susižadėjęs su ilgamete drauge aktore, šokėja ir dainininke Debbie Timuss (abu pasirodė miuzikluose „Red Rock Dinner” 1996 m. ir „Forever Swing” 1998 m.), jai dedikavo albumus „Michael Buble” ir „It’s Time”.

2005 m. Australijos televizijos Logie apdovanojimų metu Michael susipažino su britų aktore Emily Blunt.

2008 m. lapkritį po vieno iš savo koncertų Buenos Airėse, Michael sutiko Argentinos aktorę, modelį ir dainininkę Luisana Lopilato. 2009 m. lapkritį susižadėjo, o 2011 m. balandžio 30 d. susituokė, jai parašė dainą „Haven’t Met You Yet”. 2013 m. rugpjūtį pora susilaukė sūnaus, kurį pavadino Noah.

Filmografija 
 1996: Akte X
 2000: Duets
 2001: Totally Blonde
 2003: The Snow Walker
 2004: Las Vegas – Catch of the Day

Diskografija 
 BaBalu (2001)
 Dream (2002)
 Michael Bublé (2003)
 It's Time (2005)
 Call Me Irresponsible (2007)
 Crazy Love (2009)
 Christmas (2011)
 To Be Loved (2013)

Apdovanojimai 
Juno Awards
 2008 : Fan Choice Award

Grammy
 2008: „Best Traditional Pop Vocal Album" už Call Me Irresponsible
 2010: „Best Traditional Pop Vocal Album" už Michael Bublé Meets Madison Square Garden

Echo
 2006 : "Geriausia Metų džiazo produkcija" už It’s Time

Juno Awards
 2006 : Metų menininkas

Canadian Smooth Jazz Award (Kanada)
 2006: „Best male vocalist", „Best original composition" už Home, „Best Album" už It’s time

Canadian Radio Music Awards (Kanada)
 2006: Geriausias solo menininkas, už Home

Šaltiniai

Nuorodos 

 Asmeninis tinklalapis (anglų k.)

Džiazo atlikėjai
Kanados muzikai
Pop dainininkai
Argentinos ralis

Argentinos ralis – automobilių ralio varžybos vykstančios Argentinoje. Jis patenka į Pasaulio ralio čempionatą (WRC) ir Tarpžemyninį ralio iššūkį (IRC). Ralis taip pat patenka į Pietų Amerikos bei Argentinos ralio čempionatus. Varžybos vyksta Vilja Karlos Paso miesto apylinkėse, Kordobos provincijoje, siauruose žvyrkeliuose, kurie gerai žinomi dėl juos kertančių brastų.

Istorija 
Pirmą kartą ralis surengtas 1980 m., Tukumano provincijoje, kurį organizavo Automóvil Club Argentino. Pirmieji šio ralio nugalėtojai buvo Valteris Riolis ir Kristianas Geistdiorferis su Fiat 131 Abarth. 1981 m. ralis įvyko toje pačioje provincijoje, o 1982 m. ralis išvis nebuvo surengtas. 1983 m. ralis perkeltas į San Karlos de Bariločę, o 1984 m. perkeltas į Kordobos provinciją, kur vyksta iki šiol.

2006 m. WRC sezone ralis vyko nuo balandžio 28-30 d. Tai buvo penktasis čempionato etapas. 2007 m., norint pritraukti daugiau žiūrovų, viena ralio sekcija buvo surengta Buenos Airėse, El Monumental stadione, o kita sekcija Kordoboje esančiame Estadio Mario Alberto Kempes stadione.

2012 m. ralio maršrutas buvo išplėstas iki 500 km konkurencingų ruožų.

Nugalėtojai

Nuorodos 

 Oficiali svetainė 
 Oficialus Pasaulio ralio čempionato tinklalapis

Ralio varžybos
Argentinos sportas
Lauksargių evangelikų liuteronų bažnyčia

Lauksargių evangelikų liuteronų bažnyčia – evangelikų liuteronų bažnyčia Tauragės rajone, Lauksargiuose.

Istorija

Parapija sukurta 1864 m., pradėti bažnyčios statybos darbai. Bažnyčia pašventinta 1887 m. Pastatą sudarė dviejų aukštų bokštas, kelebriaunis stogas. Pirmojo pasaulinio karo metais bažnyčia buvo suniokota, atstatyta 1924 m.

Nuorodos 
 Parapija

Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios
Tauragės rajono bažnyčios
William Howard Taft

Viljamas Hovardas Taftas (; 1857 m. rugsėjo 15 d. – 1930 m. kovo 8 d.) buvo 27-asis Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas, o vėliau ir dešimtasis JAV aukščiausiojo teismo pirmininkas. Jis yra vienintelis žmogus ėjęs šias abi pareigas.

Biografija 
Gimė 1857 m. Sinsinačio mieste JAV generalinio prokuroro A. Tafto šeimoje. 1878 m. baigė Jeilio koledžą, 1880 m. Sinsinačio universiteto Teisės mokykloje teisininko studijas. Dirbo teisininku. 1890 m. paskirtas JAV generaliniu solisitoriumi. Nuo 1901 m. iki 1904 m. Filipinų gubernatorius. Nuo 1904 m. iki 1908 m. – JAV karo sekretorius.
Palaikomas savo bendrapartiečio respublikonų partijos prezidento Teodoro Ruzvelto, Taftas lengvai laimėjo 1908 metų JAV prezidento rinkimus.

Savo vienintelės prezidento kadencijos metu, prezidento Tafto vidaus politika pasižymėjo konkurencijos skatinimu, valstybės tarnybos reforma, prekybos tarp valstijų komisijos pozicijos stiprinimu, pašto paslaugų kokybės gerinimu ir 16-osios JAV Konstitucijos pataisos išleidimu. Užsienyje Taftas siekė paremti neišsivysčiusių Lotynų Amerikos ir Azijos šalių vystymąsi. Tokia politika buvo pavadinta „dolerio diplomatija”. Tačiau Taftas dažnai atitoldavo nuo savo pagrindinių šalininkų, ir didele balsų persvara buvo sutriuškintas 1912 metų JAV prezidento rinkimuose, kai siekė būti perrinktas antrajai kadencijai.

Po pralaimėtų rinkimų Taftas pasinėrė į akademinį gyvenimą, per savo paties įkurtą „Taikos įgyvendinimo lygą” siekė taikos pasaulyje. 1921 m., po Pirmojo pasaulinio karo, prezidentas Vorenas Hardingas paskyrė Taftą JAV aukščiausiojo teismo pirmininku. Dėl silpnos sveikatos 1930 m. vasarį V. Taftas atsistatydino iš užimamų pareigų, o kovo 8 d. mirė savo namuose. V. Taftas buvo palaidotas Arlingtono nacionalinėse kapinėse.

Taftas buvo daugiausiai svėręs JAV prezidentas (daugiau nei 140 kg), ir iki šiol jis yra paskutinis prezidentas auginęs ūsus.

Šaltiniai 

|-

JAV prezidentai
Rukų evangelikų liuteronų bažnyčia

Rukų evangelikų liuteronų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Rukų kaime, 8 km į šiaurės vakarus nuo Pagėgių, prie Šilutės-Pagėgių kelio, Eisros ir Kamonos santakos.

Bendri maldos namai 
Šios bažnyčios patalpomis kartu naudojasi Rukų evangelikų liuteronų parapijos ir Telšių vyskupijos Rukų Šv. Antano Paduviečio katalikų parapijos tikintieji.

 

Pastaruoju metu vietos liuteronų parapija tapusi per maža, kad galėtų išlaikyti bažnyčią. Po karo krašte įsikūrę žmonės dauguma yra katalikai, be to, neturėję savos bažnyčios, nors ir įkūrę katalikų parapiją. Todėl Rukų bažnyčia yra tapusi bendrais dviejų konfesijų – Romos katalikų ir evangelikų liuteronų maldos namais.

Be Rukų, Lietuvoje yra dar trys evangelikų liuteronų bažnyčios, kuriose šios konfesijos atstovai meldžiasi arba meldėsi kartu su katalikais. Tokie maldos namai yra Saugose, Nidoje ir Kintuose.

Istorija 
Rukų evangelikų liuteronų parapija buvo įkurta 1869 m. 1885–1886 m. buvo sumūryta raudonų plytų Rukų evangelikų liuteronų bažnyčia. 1892 m. iškilo raudonų plytų klebonijos (kunigo namo) pastatas. 1937 m. buvo pastatytas papildomas pastatas su parapijos sale.

Iki 1945 m. Rukų ev. liuteronų parapija buvo gausi; jai priklausė apie 4000 parapijiečių, dauguma jų – lietuviškai kalbantys lietuvininkai. Po 1945 m. liuteronų bažnyčią perėmė naujai įkurta Rukų šv. Antano Paduviečio parapija.
Rukų evangelikų liuteronų parapija atsikūrė 1993 metais. Bažnyčia ir toliau naudojosi Rukų katalikų parapija, kol 1997 m. ją nuniokojo gaisras.

Bažnyčios atstatymui ir remontui lėšos buvo renkamos Vokietijoje, nemažai prisidėjo vietiniai gyventojai. Surinktomis lėšomis buvo likviduota avarinė būklė, pakeistas stogas. Kol bažnyčia buvo remontuojama, katalikų parapija pamaldas laikė 1937 m. statytoje parapijos salėje.

2009 m. buvo nutarta prašyti Pagėgių savivaldybės trūkstamų lėšų vidaus remontui. Buvo sutarta, kad negausi, vos kelias dešimtis tikinčiųjų vienijanti liuteronų bendruomenė, suremontuotu bažnyčios pastatu ir toliau dalinsis kartu su Rukų Romos katalikų Šv. Antano Paduviečio parapija.
2010 m. birželio 22 d. buvo pasirašyta bažnyčios panaudos sutartis, kuria bažnyčia buvo perleista Romos katalikų parapijos žinion 30-ies metų laikotarpiui, numatant, kad pamaldas joje galės laikyti ir liuteronų parapija.

2011 m. rugsėjo 25 d. Rukuose vyko šv. Mišios, kurių metu, dalyvaujant Telšių vysk. J. Borutai ir Lietuvos ev. liut. vyskupui M. Sabučiui, buvo naujai pašventinta Rukų bažnyčia ir altorius.

Nuorodos 

 Rukų evangelikų liuteronų parapijos puslapis
 Rukų Šv. Antano Paduviečio parapija
 Liuteronai į Rukų bažnyčią įsileido katalikus 

Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios
Pagėgių savivaldybės bažnyčios
Švedijos politinė sistema

Švedijos valdymo forma - parlamentinė konstitucinė monarchija. Vyriausybės vadovas yra ministras pirmininkas. Kaip ir kitose konstitucinės monarchijos respublikose karalius labiau yra simbolinis šalies vadovas. Vykdomoji valdžia yra vyriausybė. Įstatymų leidžiamoji valdžia yra sutelkta ir parlamente ir vyriausybėje . Teisminė sistema yra nepriklausoma nuo vykdomojo ir įstatymų leidžiamojo organo. 

Konstituciją sudaro keturi pagrindiniai įstatymai. Svarbiausias iš jų yra Valdžios aktas priimtas 1974 m. nurodantis šalies politiką, žmonių teises ir laisves. Paveldėjimo aktas pasirašytas 1809 m. tarp parlamento ir Bernadotų, nurodantis jų teises į sostą. Taip pat yra du kiti įstatymai susiję su pilietiškumu ir žodžio laisve.

Šalies vadovas yra karalius. Tačiau jis turi tik reprezentacines funkcijas. Dabartinis valstybės vadovas yra karalius Karolis XVI Gustavas. 1973 m. rugsėjo 15 d., mirus Karolio tėvo broliui karaliui Gustavui VI Adolfui, jam atiteko Švedijos karalienės sostas.

Ministras pirmininkas yra Nuosaikiųjų partijos atstovas Fredrik Reinfeldt, išrinktas per 2006 m. rugsėjo 17 d. vykusius rinkimus. Kartu su kitomis trim partijomis jis sudarė centro-dešinės valdančiąją koaliciją. Ministrų kabinetą tvirtina pats pirmininkas be parlamento pritarimo. Parlamento pirmininką skiria ministras pirmininkas, bet jo kandidatūrai turi pritarti parlamentas. Karalius šiuose procesuose nedalyvauja.

Įstatymų leidžiamoji valdžia yra vienų rūmų parlamentas, vadinamas Riksdagu. 349 parlamento nariai renkami visuotiniuose rinkimuose ketveriems metams, remiantis proporcine rinkimų sistema. Iki 1975 m. parlamentas buvo dviejų rūmų. Sesijos vyksta nuo rugsėjo iki birželio. Stipriausia partija Švedijoje - socialdemokratai.

Švedija Europos Sąjungos (nuo 1995 m.) ir Šengeno susitarimo (nuo 1996 m. gruodžio 19 d.) narė. Militariškai neutrali valstybė, pasižyminti ilgomis neutralumo tradicijomis. Nepriklauso Šiaurės Atlanto Sutarties Organizacijai (NATO).

Šaltiniai

Nuorodos 
Švedjios vyriausybė
Švedijos parlamentas 
Karališkasis Švedijos teismas

Švedija
Pilviškių jungtinė metodistų bažnyčia

Pilviškių jungtinė metodistų bažnyčia – metodistų šventykla, esanti Vilkaviškio rajone, Pilviškiuose, netoli Šešupės kranto.

Istorija 

Metodistų bendruomenė Pilviškiuose įsikūrė 1921 m. Moderni bažnyčia miestelio centre atidaryta 2003 m.

Nuorodos

Vilkaviškio rajono bažnyčios
Pilviškiai
Lietuvos metodistų bažnyčios
Artūras Žulpa

Artūras Žulpa (g. 1990 m. birželio 10 d.) – Lietuvos futbolininkas, šiuo metu žaidžiantis Aktobės „Aktôbe“ komandoje saugo pozicijoje.

Karjera 
Profesionalią karjerą pradėjo FC Vilnius komandoje, vėliau perėjo į kitą sostinės ekipą Vilniaus „Vėtrą“. Šiai bankrutavus, pasirašė kontraktą su Pakruojo „Kruoja“. 2013 m. sezono pradžioje persikėlė į Vilniaus „Žalgirį“. „Žalgiryje“ vietoje anksčiau įprasto atakuojančio saugo pozicijos, užėmė atraminio saugo vietą. Savo pirmąjį įvartį „Žalgirio“ gretose pelnė antrojo sezono pirmosiose rungtynėse su FK Šiaulių komanda..

2014 m. gruodžio pabaigoje pasirašė trejų metų sutartį su Kazachstano FK Aktôbe klubu.

2016 m. perėjo į FK Tobyl Ķostanaj. 2019 m. už ekipą Premjer lygoje sužaidė 29 rungtynes, įmušė du įvarčius ir atliko du rezultatyvius perdavimus.

2020 m. tapo Taldykorgano „Žetìsu“ nariu.

Vėliau persikėlė į Italiją. Tapo Serie D E grupėje rungtyniaujančio AC Siena klubo žaidėju.

2021 n. grįžo į Kazachstaną. Rungtyniavo FK Aktôbe klube.

Žaidimas rinktinėje 

2009 m. vasario mėnesį debiutavo Lietuvos jaunimo iki 21 metų rinktinėje draugiškose rungtynėse prieš Estijos bendraamžius. 2013 m. birželio 7 d. debiutavo nacionalinėje rinktinėje varžybose prieš Graikiją.

2018 m. spalio 11 d. rungtynėse su Rumunijos rinktine pasižymėjo įvarčiu.

Pasiekimai 
VMFD Žalgiris Vilnius

 LFF taurės laimėtojas (2) 2012-2013 m.; 2013-2014 m.
 LFF Supertaurės laimėtojas (1) 2013 m.
 A Lygos laimėtojas (2) 2013 m., 2014 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 soccerway
 lietuvosfutbolas.lt
 transfermarkt.com
 Statistika iš www.futbolinis.lt

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos futbolininkai užsienio komandose
Juozas Senkus (1911)

Juozas Senkus (g. 1911 m. rugsėjo 3 d. Girininkai, Veiverių valsčius, Marijampolės apskritis) – Lietuvos istorikas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1930–1933 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo istoriją. Tarnavo Vyr. notaro įstaigoje ir Žemės ūkio ministerijoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Mūsų rytojus“, „Ūkininko patarėjas“, „Trimitas“, „Karys“. 1934–1940 m. dirbo „Mūsų rytojaus“ ir „Ūkininko patarėjo“ redakcijose. 1941 m. Laikinosios vyriausybės Spaudos valdybos viršininkas, 1941–1944 m. Studijų biuro, kuris leido dokumentų rinkinį apie pirmąją TSRS okupaciją bei jos terorą „Lietuvių archyvas“, direktorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, Flensburge bendradarbiavo žurnale „Žingsniai“. 1947 m. emigravo į Didžiąją Britaniją, veikė Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungoje, laikraščio „Europos lietuvis“ redakcijos darbuotojas. 1952 m. suorganizavo Londono lietuvių politinį klubą ir penkerius metus buvo jo pirmininkas. 1952–1953 m. bendradarbiavo su JAV kongresmenu Čarlzu Kerstenu, šio vadovaujamai komisijai tyrinėjant Baltijos valstybių okupaciją. 1957 m. persikėlė į Kanadą.

Šaltiniai 

Lietuvos istorikai
Lietuvos žurnalistai
Jungtinės Karalystės lietuvių bendruomenės veikėjai
Eduardas Selelionis

Eduardas Selelionis (1928 m. gruodžio 3 d. Kaune – 1993 m. sausio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas, poetas, redaktorius.

Biografija 
Baigė Kauno 4-ąją gimnaziją. 1954 m. baigė Kauno medicinos institutą.

1954–1961 m. dirbo gydytoju, 1957–1961 m. Kelmės ligoninės vyr. gydytojas.  1961–1989 m. žurnalo „Sveikatos apsauga“ vyriausiasis redaktorius.

Kūryba 
Eilėraščius pradėjo spausdinti 1946 m. Išleido eilėraščių rinkinių, poemų, 9 knygeles vaikams („Tadas – mandagiųjų vadas“, „Mes vyrai pipirai“, „Gimtinės spalvos“, „Švyturio ugnelė“, „Vandenis“, „Strazdanėlės“ ir kt.). Parašė apybraižų, straipsnių. 

Daugelio populiarių dainų („Švelnumas“, „Gervės sugrįžta“, „Mano miestas“, „Mėnesiena“, „Mūsų tango“, „Palaimink, mama“, „Rytmečio žemė“, „Saulės taku“, „Tu ateik“, „Vaivos juosta“, „Vilniaus andante“, „Žvaigždės mus lydės“, „Laužai“  ir kt.) žodžių autorius.

Bibliografija 
 Sąžinė, poema, 1960 m.
 Žvaigždėta žemė, eilėraščiai, 1964 m.
 Raudoni medžiai, eilėraščiai, 1974 m.
 Gimtinės spalvos, eilėraščiai vaikams, 1979 m.
 Kelias pro mirtį, novelių poema, 1978 m.
 Vidurdienio atolai, eilėraščiai, 1980 m.
 Banga į krantą, eilėraščiai, 1983 m.
 Sąžinė. Priesaika, poema, 1986 m.

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos vaikų rašytojai
Lietuvos poetai
Lietuvos novelistai
Henrikas Savickas (1935)

Henrikas Savickas (1935 m. kovo 25 d. Kražiuose, Raseinių apskritis – 2017 m. gegužės 9 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
Baigė Šiluvos vidurinę mokyklą. 1959 m. baigė žurnalistikos studijas Vilniaus universitete.

Nuo 1960 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas. 1989–1992 m. informacijos agentūros ELTA vyriausiasis redaktorius. Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 

Palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Petras Saurusaitis

Petras Saurusaitis (1854 m. birželio 27 d. Griebčiai, Vilkaviškio valsčius – 1932 m. kovo 3 d. Kisiniškiai, Alvito valsčius, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos kunigas, leidėjas, redaktorius.

Biografija 
Varšuvoje mokėsi siuvėjo amato. Lavinosi savarankiškai, mokėsi lotynų kalbos. 1884 m. išvyko į JAV, įstojo į vienuolyną Anapolyje. Mokėsi Pensilvanijos gimnazijoje. 1889–1895 m. studijavo filosofiją ir teologiją.

1898–1919 m. klebonavo, 1898 m. iš kunigo J. Žebrio nusipirko „Ryto“ spaustuvę ir joje leido savaitraštį „Rytas“. Iki 1900 m. leido ir laikraštį „Bažnyčios tarnas“. Spaudos draudimo metu išleido apie 1500 puslapių įvairių leidinių bendru 16 000 tiražu. 1911 m. pradėjo leisti žurnalą „Šviesa“. 1924 m. Lietuvos, Latvijos, Estijos ir Suomijos kunigams lotynų kalba išleido blaivybinį leidinį „De totali ab inebriatibus potibus abstinentia“. Apsilankęs Lietuvoje, 1919 m. parašė knygą „Thirty Days in Lithuania“ 1919 m. (išl. 1920 m.). 1928 m. pradėjo leisti mėnesinį blaivininkų laikraštį „Spinduliukas“. Bendradarbiavo Filadelfijoje leistame žurnale „Žvaigždė“, Čikagoje ėjusiuose leidiniuose „Vadovas“, „Draugas“. 1930 m. grįžo į Lietuvą.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos leidėjai
JAV lietuviai
Lietuvos kunigai
Vytautas Saulis (1941)

Vytautas Saulis (1941 m. sausio 2 d. Šišniškiuose, Strūnaičio valsčius, Švenčionių apskritis – 2007 m.) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1959 m. baigė Švenčionių vidurinę mokyklą, 1964 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete – lietuvių kalbą ir literatūrą.

1964 m. dirbo mokytoju. 1965–1968 m. Gamtos apsaugos komiteto Propagandos skyriaus vedėjas. 1988–1991 m. laikraščio „Sportas“ redakcijos korespondentas, atsakingasis sekretorius. 1990 m. įkūrė laikraštį „Futbolo savaitė“, 1990–1991 m. ir 1994 m. jo redaktorius. 1992–1993 m. laikraščio „Lietuvos sportas“ steigėjas ir redaktorius. Nuo 1994 m. dienraščio „Respublika“ sporto skyriaus reporteris. 

Kelis kartus sporto žurnalistų konkurso „Auksinė plunksna“ nugalėtojas ir prizininkas.

Bibliografija 
 Nuo Atėnų iki Maskvos. – Vilnius: Mintis, 1981. – 197 p.: iliustr.
 Lietuvos futbolas 1922–1997 m.: istorinė apybraiža / Vytautas Saulis, Gediminas Kalinauskas. – Vilnius: Diemedis, 1997. – 374 p.: iliustr. – ISBN 9986-23-034-9

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos sporto žurnalistai
Antanas Vytautas Saulaitis

Antanas Ksaveras Saulaitis (1906 m. rugsėjo 13 d. Šiauliuose – 1989 m. birželio 11 d.) – Lietuvos teisininkas, spaudos darbuotojas.

Biografija 
Baigęs Šiaulių gimnaziją, studijavo Vytauto Didžiojo universitete ir dirbo LR Vidaus reikalų ministerijoje. 1939–1941 m. Lietuvos Raudonojo kryžiaus reikalų vedėjas.

Nuo 1920 m. priklausė skautų organizacijai. 1924 m. Šiauliuose įkurtos „Gedimino“ draugovės pirmasis draugininkas. 1924 m. kovo 15 d. įsteigtame Šiaulių rajono tunte ėjo tuntininko adjutanto pareigas. 1928–1930 m. Vyriausiojo skautų štabo adjutantas. Vienas svarbesnių tuo metu jo atliktų darbų buvo Motinos dienos šventės gegužės pirmą sekmadienį įvedimas. 1934 m. Anglijoje baigė Gilvelio vadų kursus. 1935–1940 m. ir 1945–1950 m. Lietuvos skautų sąjungos (LSS) tarybos narys.

Nuo 1947 m. balandžio 19 d. vadovavo brolių tuntui Augsburge, bendradarbiavo savaitraštyje „Žiburiai“. 1949 m. gegužės mėn. iš Vokietijos išvyko į JAV. 1951–1955 m. vienas iš JAV lietuvių bendruomenės steigimo iniciatorių. 1963 m. išrinktas į LSS tarybą, 1966 m. perrinktas ir tų pačių metų gale išrinktas jos pirmininku 3 metų kadencijai. Po to toms pačioms pareigoms perrinktas 1970 ir 1972 m. 

Nuo 1929 m. iki 1940 m. su pusantrų metų pertrauka redagavo žurnalą „Skautų aidas“, 1932–1935 m. jo priedą „Skautų vadas“, 1945–1950 m. „Lietuvos skautų sąjungos vadovybės biuletenį“. 1939 m. ir 1940 m. paruošė skautų kalendorių „Budėk“. 1938 m. išleido „Skiltininko vadovėlį“. JAV 1977–1979 m. redagavo žurnalą „Mūsų Vytis“, nuo 1965 m. žurnalą „Skautybė“. 1964–1969 m. JAV lietuvių skautų žurnalo „Skautų aidas“ redaktorius.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos skautai
JAV lietuviai
Ignas Sakalas

Ignas Sakalas-Sakalauskas (1892 m. lapkričio 19 d. Knyzlaukis, Vaitkuškio valsčius, Ukmergės apskritis – 1976 m. spalio 19 d. Čikaga, JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, filatelistas.

Biografija 
Baigė Ukmergės pradžios mokyklą. Nuo 1910 m. bendradarbiavo Seinuose ėjusiame savaitraštyje „Šaltinis“, dirbo redakcijoje. 1913 m. išvyko į JAV, apsigyveno Klyvlende. Bendradarbiavo leidiniuose „Katalikas“, „Lietuva“, „Vytis“. 1915 m. su P. Šukiu įsteigė ir redagavo savaitraštį „Santaka“. 1918-1921 m. dirbo Čikagoje, „Draugo“ redakcijoje. 1921-1926 m. ir 1942-1945 m. redagavo žurnalą „Vytis“, nuo 1946 m. – „Muzikos žinios“.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos filatelistai
JAV lietuviai
Ščebros-Olšankos valsčius

Ščebros-Olšankos valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. 4259 gyventojai (1946 m.). Valsčiaus pavadinimas kilo nuo Ščebros ir Olšankos kaimų, bet valsčiaus centras buvo Naujinės kaimas.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Nuo 1815 iki 1916 m. valsčiaus teritorija priklausė Augustavo apskričiai, Suvalkų gubernijai, Lenkijos Kongreso karalystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai, tačiau faktiškai liko Lenkijoje. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Augustavo apskričiai, Balstogės vaivadijai.

1952 m. liepos 1 d. valsčių sudarė 31 kaimas. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 d. Nuo 1973 m. sausio 1 d. atnaujinus valsčių sistemą šis valsčius buvo išskaidytas į Naujinės ir Plaskų valsčius.

Šaltiniai 

 Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów 1933
 Valsčiaus aprašymas Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom XV, cz. 1 (Abablewo – Januszowo) z 1900 m. (lenk.)
 Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m., PRL, GUS, Warszawa
 1954 m. valsčiaus panaikinimo įstatymas (lenk.) 
 1972 m. Lenkijos valsčių atkūrimo įstatymas (lenk.) 

Augustavo apskrities valsčiai
Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Buvę Balstogės vaivadijos valsčiai
Naujinės valsčius
Plaskų valsčius
Aleksandras Ružancovas

Aleksandras Ružancovas (Ružanec, 1893 m. rugpjūčio 24 d., senuoju stiliumi rugpjūčio 12 d. Viazma, Rusija – 1966 m. liepos 23 d. Denvilis, JAV) – Lietuvos karininkas majoras, bibliografas, redaktorius.

Biografija 
Su bibliografijos pagrindais susipažino Maskvos universitete. Pirmojo pasaulinio karo metu baigė karo mokyklą. Nuo 1919 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, dalyvavo kautynėse.

Nuo 1923 m. Lietuvos kariuomenės Centrinės bibliotekos viršininkas, Lietuvos bibliografijos instituto reikalų vedėjas. Nuo 1928 m. rengė spaudai žurnalą „Bibliografijos žinios“, redagavo žurnalo „Karys“ priedą gudų kalba „Bielorus voiskovy“. 

Pasitraukęs į Vokietiją, 1945 m. ten organizavo Lietuvių bibliografijos tarnybą ir pradėjo rinkti lietuvių leidinius. 1948–1966 m. redagavo „Knygų lentyną“. Iš viso yra aprašęs per 16 000 lietuviškų leidinių.

Tarpukario Lietuvoje bendradarbiavo leidiniuose „Karo archyvas“, „Mūsų žinynas“, „Kardas“, „Lietuva“, „Lietuvos žinios“, „Savivaldybė“ ir kituose leidiniuose. Išleido keliolika bibliografinių knygų.

Įvertinimas 
 1933 m. Ugniagesių 1-ojo laipsnio Aukso kryžius.

Šaltiniai 

Lietuvos majorai
Lietuvos gaisrininkai
Lietuvos bibliotekininkai
Lietuvos bibliografai
Lietuvos redaktoriai
JAV lietuviai
Albertas Ružas

Albertas Pranciškus Ružas (1937 m. kovo 25 d. Kretingoje – 2012 m. gegužės 12 d. Vilniuje) – žurnalistas, redaktorius, filosofas.

Biografija 
Dirbo Kauno galanterijos ceche, vėliau buvo išvykęs į Kazachstaną. 1956–1959 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1959–1961 m. dirbo Kauno pramonės kombinate. 1961–1962 m. LKP Jurbarko rajono komiteto instruktorius. 1962–1965 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje. 1965–1968 m. LLKJS Jurbarko rajono komiteto I sekretorius. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę, studijavo teisę. 

1969–1990 m. su nedidele pertrauka dirbo Lietuvos valstybinės televizijos ir radijo komitete: buvo redaktorius, reporteris, radijo Vaikų ir jaunimo redakcijos vyr. redaktorius, televizijos programų direktorius. Televizijoje rengė autorines laidas „Pirmoji pažintis“, „Sportas visiems“, „Televizitas“, teisinę programą „Žmogus. Visuomenė. Istatymas“ (per 200 programų). 1990–1991 m. laikraščių „Lietuvos komersantas“ bei „Baltijos birža“ vyr. redaktorius, juridinės konsultacinės ir leidybinės firmos „Baltijos biznis“ steigėjas ir vadovas.

Radijo teatre pastatytos dvi jo pjesės – detektyvinė „Paskutinis lašas“ ir „Naujametinė pasaka“ vaikams (režisieriai Henrikas Vancevičius, Irena Bučienė).  Nepriklausomųjų rašytojų sąjungos narys.

Bibliografija 
 Там, у Божьей подворотни: ироническая пьеса: памфлеты, фельетоны. – Vilnius: Baltijos biznis, 1994. – 73 p.: iliustr. – ISBN 9986-604-00-1
 Pamfletai, feljetonai, humoreskos; Там у Божей подворотни: ироническая пьеса: памфлеты, фельетоны / dail. Adolfas Uža, Zenonas Šteinys, Valentinas Ajauskas. – Vilnius: Spauda, 1997. – 269 p.: iliustr. – ISBN 9986-485-31-2
 Atminties fenomenas. – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2006. – 230 p. – ISBN 9986-19-855-0
 Trys lietuviškieji „…izmai“: landsbergizmo, paksizmo ir uspaskizmo apžvalginė studija. – Vilnius: Gairės, 2006. – 87 p. – ISBN 9986-625-83-1
 Landsbergizmas. Aferų ir nusikaltimų pėdsakais.
 Lietuviškieji „…izmai“: žurnalisto ir mokslininko žvilgsniu / Romualdas Grigas, Albertas Ružas. – Vilnius: Gairės, 2007. – 301 p. – ISBN 978-9986-625-97-1
 Žmogus kaip pasaulio savimonė: filosofinės minties nuotykių romanas. – Vilnius: VPU leidykla, 2009. – 344 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-20-432-9
 Dar kartą apie landsbergizmą: straipsniai, interviu / Aurimas Drižius, Juozas Ivanauskas, Vytautas Petkevičius, Albertas Ružas, Stasys Stungurys, Viktoras Uspaskich; sud. Juozas Ivanauskas. – Vilnius: Politika, 2012. – 341 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-478-30-0

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Lietuvos humoristai
Lietuvos filosofai
Leopoldas Rozga

Leopoldas Rozga (g. 1945 m. lapkričio 15 d. Žemalėje, Mažeikių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas, publicistas.

Biografija 
1963 m. baigė Mažeikių vidurinę mokyklą. Dirbo Mažeikių įmonėse. 1964–1967 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. Grįžęs dirbo Vilniaus statybose. 1973 m. Vilniaus universiteto neakivaizdiniame skyriuje baigė žurnalistikos specialybę.

Nuo 1967 m. Skuode – Lietuvos radijo ir televizijos komiteto vietinių radijo laidų organizatorius, vėliau – rajono partijos komiteto instruktorius. Nuo 1975 m. Akmenės rajono laikraščio „Vienybė“ redaktoriaus pavaduotojas, nuo 1979 m. – laikraščio redaktorius. Daugiausia rašo kraštotyros, ekonomikos temomis. 

Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Bibliografija 
 Skuodas, Mintis, 1976 m.
 Akmenės rajonas, Mintis, 1983 m.
 Akmenės rajono istorijos apybraiža, 1983 m.
 Akmenės kraštas, 1992 m., 1999 m.
 Būkimė pažįstami: Akmenės kraštas, 2004 m.
 Papilė, bendraautorės Vida Girininkienė, Rita Regina Trimonienė. – Vilnius: Versmė, 2004 m., d. 2 2006. ISBN 9955-589-05-1
 Vadovas po Ventos regioninį parką. – Utena: Utenos Indra, 2008 m. ISBN 978-609-8004-02-1
 Akmenė. Žiemgalių žemė: fotoalbumas. – Utena: Utenos Indra, 2008 m. ISBN 978-609-8004-04-5

Įvertinimas 
 Akmenės rajono Garbės piliečio vardas (2016)
 Pelikso Bugailiškio premija (2010)
 Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medalis (2004)
 Vytauto Gedgaudo premija (2000)

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos kraštotyrininkai
Lietuvos publicistai
Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Daiva Rinkevičiūtė

Daiva Rinkevičiūtė (g. 1964 m. rugpjūčio 5 d. Šiauliuose) – Lietuvos žurnalistė.

Biografija 
1988 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę.

1987-1989 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijoje: rengė puslapį „Jaunimo muzikos klubas“, rašė jaunimo muzikos, kultūros bei socialinėmis temomis. Nuo 1990 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ redakcijos darbuotoja, nuo 1997 m. – žurnalo „TV antena“ apžvalgininkė, reporterė,  savaitraščio „Lietuvos sveikata“ žurnalistė.

Bibliografija 
 Nostalgija. Neišmušusių valandų triumfas, 1991 m.

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Elvyra Piškinaitė

Elvyra Piškinaitė-Latėnienė (g. 1957 m. balandžio 20 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija 
1964–1975 m. mokėsi Širvintų vidurinėje mokykloje. 1975–1979 m. LSSR konservatorijoje studijavo aktoriaus specialybę (kurso vadovės Dalia Tamulevičiūtė ir Irena Bučienė). Nuo 1979 m. dirba Vilniaus teatre „Lėlė“. Sukūrė vaidmenų kine, televizijos serialuose, spektakliuose, įgarsino animacinių ir vaidybinių filmų Lietuvos televizijoje ir Lietuvos kino studijoje. 

Sesuo teisininkė Nijolė Piškinaitė, vyras – aktorius Algirdas Latėnas.

Filmografija 
 1978 m. Liuka Kaminskaitė – Riešutų duona, rež. Arūnas Žebriūnas, LKS
 1979 m. Stiklinė arbatos su citrina, filmas-spektaklis, rež. Arvydas Ilginis, LTV
 1980 m. Panelė Salomėja – Faktas, rež. Almantas Grikevičius, LKS
 1982 m. Ira - Blondinė, rež. Daiva Adomonytė, LTV
 1984 m. Mira - Čia mūsų namai, rež. Saulius Vosylius, LTV
 1993–2000 m. Milda – Giminės, rež. Saulius Vosylius, LTV
 1996 m. Ramutė – Žaibo nušviesti, rež. Algimantas Puipa, LKS
 1998–2000 m. Milda – Atžalos, rež. Saulius Vosylius, LTV
 2002 m. Indrės mama - Prokurorai, rež. Raimundas Banionis, Alvydas Šlepikas, LTV
 2005 m. Giminės bruožas, rež. Silvija Vilkaitė
 2007 m. Tado mama – Garbės kuopa, rež. Raimundas Banionis, LNK
 2011 m. Milda – Giminės. Po dvidešimties metų, rež. Saulius Vosylius, LTV 
 2013 m. Mama - Kriminalistai, rež. Alvydas Šlepikas.

Įvertinimas 
 2012 m. „Auksinis scenos kryžius“ už geriausią lėlių teatro spektaklį vaikams (su kitais)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Aktorės credo: mylėti savo darbą // Lietuvos žinios, 2007-04-21

Lietuvos aktoriai
Lietuvos lėlių teatrų aktoriai
Aston Martin DB9

Aston Martin DB9 yra GT klasės kupė ir kabrioletas gaminamas nuo 2004 metų. Pavadinimas „DB“ reiškia David Brown buvusio Aston Martin savininko inicialus. Šis automobilis pakeitė Aston Martin DB7 modelį. DB9 turėjo būti pavadintas DB8, tačiau nebuvo taip pavadintas, kad nesudarytų įspūdžio jog automobilis turi V8 variklį,  be to šio automobilio gamybą atliko milžinišką kokybės šuolį nuo pirmtako DB7, todėl DB8 pavadinimas nebūtų atspindėjęs tokių ženklių permainų.  Šis automobilis buvo sukurtas, kad garantuotų Aston Martin išlikimą ir klestėjimą 21-ajame amžiuje, ir kad padėtų atsigaut nuo bendrovę kamavusių nesekmių patirtų XX amžiaus pabaigoje. 2004 metais šio automobilio gamybos apimtys pasiekė penkis tūkstančius vienetų per metus, o tai beveik tiek pat kaip ir jo konkurentų Ferrari F430 ir Porsche 911 Turbo. Tačiau prie jo konkurentų dažniau priskiriami Jaguar XKR, Bentley Continental GT, BMW M6, ir Mercedes-Benz SL AMG varianto modelis.

Savybės 
Aston Martin DB9 turi 470 AG (350 kW) galios, 600 Nm sukimo momento 6.0L V12 variklį pasiskolintą iš Aston Martin Vanquish V12. Automobilis nuo 0–100 km/h spurtuoja per 4.8 sekundės, o didžiausias jo pasiektas greitis yra 305 km/h.

 Kaina: £111,000 Coupe; £124,000 Volante convertible
 Galia: 350 kW (476 PS;469 bhp) (469 hp) @ 6000 rpm
 Sukimo momentas;: 600N.m (443 lbf·ft) @ 5000 rpm
 Svoris: 1760 kg (3,880 lb)
 0–60 mph (0–97 km/h): 4.6 seconds
 0–100 km/h (0–62 mph): 4.7 seconds
 Didžiausias greitis: 305 km/h (190 mph)

Nuorodos 
 Aston Martin – Oficiali Aston Martin svetainė

Išnašos 

DB9
Pranas Viktoras Raulinaitis

Pranas Viktoras Raulinaitis (1895 m. rugsėjo 23 d. Čisava, Sasnavos valsčius, Marijampolės apskritis, Lietuva – 1969 m. spalio 13 d. Los Andželas, JAV) – Lietuvos teisininkas, žurnalistas, kultūros veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Marijampolės, Vilniaus ir Martyno Yčo gimnazijose Voroneže. Studijavo Maskvos universitete, 1919–1929 m. – Fribūro universitete (Šveicarija), apgynė disertaciją, teisės mokslų daktaras.

1918 m. dirbo laikraščio „Nepriklausoma Lietuva“ redakcijoje. 1919 m. išėjo savanoriu į Lietuvos kariuomenę, dirbo propagandos skyriuje. 1919 m. įsteigė Darbo federaciją, jos pirmasis pirmininkas. 1922 m. Pirmojo Seimo, 1923 m. Antrojo Seimo, 1926 m. Trečiojo Seimo atstovas, Lietuvai atstovavo įvairiuose tarptautiniuose forumuose.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. emigravo į Australiją. 1950–1952 m. Australijos lietuvių kultūros fondo pirmininkas, 1950–1954 m. – jo paties Melburne įsteigto Karaliaus Mindaugo aukštųjų mokslų instituto pirmininkas. 1954 m. persikėlė i JAV, Los Andželą.

Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuva“, „Laisvė“, „Rytas“, „XX amžius“, „Lietuvos aidas“, „Naujoji Romuva“, „Lietuvos ūkis“, Australijoje – „Tėviškės aidai“, „Mūsų pastogė“, „Švyturys“.

Šaltiniai 

Australijos lietuviai
JAV lietuviai
Lietuvos kultūros veikėjai
Lietuvos teisininkai
Lietuvos žurnalistai
Seimo atstovai
literatai teisininkai