joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
FK Jonušai

Klaipėdos rajono futbolo klubas „Jonušai“, o trumpai FK VS-Jonušai arba tiesiog Jonušai – Lietuvos futbolo klubas iš Jonušų gyvenvietės, esančios Klaipėdos rajone.

Istorija 
Klubas buvo įkurtas 2015 m. vasarą, dalyvavo įvairiose Klaipėdos miesto ir apskrities pirmenybėse.

2018 m. žaidė Klaipėdos AFF organizuojamoje Mažųjų Miestelių Lygoje.

2019 m. žaidė Klaipėdos AFF 8x8 pirmenybėse bei XIX A. Fokino atminimo taurės turnyre. Lietuvos sporto draugijos (LSD) „Žalgiris“ sporto žaidynėse 6x6 futbolo varžybose, kuriose užėmė pirmąją vietą.

Klubas taip pat žaidžia futsalą. 2017–2020 m. žaidė Klaipėdos rajono futsal pirmenybėse. 2019 m. žaidė Klaipėdos miesto salės futbolo taurės varžybose.

2020 m. debiutavo LFF III lygoje, Klaipėdos zonoje. Liko šeštoje vietoje.

2021 m. kovas tęsė Trečioje lygoje, Klaipėdos zonoje. Iš aštuonių dalyvių užėmė penktą vietą.

2022 m. dalyvavo III lygos pirmenybėse, užėmė 7 vietą tarp 8 komandų. Klaipėdos miesto 8x8 futbolo pirmenybėse, užėmė 8 vietą tarp 14 komandų

Sezonai 

|}

Spalvinė gama 
FK Jonušai žaidžia mėlynos spalvos aprangomis.

Aprangų gamintojai 
 2017–18 ?
 2021– Joma

Aprangos ir jų pokyčiai 
Sportinių aprangų gamos pokyčiai
 Namuose žaidžia mėlynos spalvos aprangomis. 
 Marškinėliai mėlyni, šortai tamsiai mėlyni, o kojinės baltos arba tamsiai mėlynos.

Sudėtis 
 2021 m.
 Gvidas Gnedojus, (vartininkas)
 Linas Kokanskas, (vartininkas)
 Arnas Dumbrauskas, (gynėjas)
 Ramūnas Ruibys, (gynėjas)
 Jogaila Šimkus, (gynėjas)
 Artūras Valatkevčius, (gynėjas)
 Simonas Alsys, (saugas)
 Arvydas Dapkus, (saugas)
 Laurynas Gedmintas, (saugas)
 Matas Ilginis, (saugas)
 Justas Skuodas, (saugas)
 Rokas Domarkas, (puolėjas)
 Artūras Kumpis, (puolėjas)
 Vilius Norvilas, (puolėjas)
 Neilas Srėbalius, (puolėjas)
 Osvaldas Bieliauskis, ?
 Mantas Lukas, ?
 Žygimantas Šakys, ?
 Ignas Tamašauskas, (saugas, puolėjas)

Treneriai 
 Rokas Vitkauskas, 2021 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Facebook paskyra
 KLFF apie klubą

Lietuvos futbolo klubai
Klaipėdos futbolas
Ryan Murphy

Ryan Murphy (g. 1965 m. lapkričio 9 d.) – JAV televizijos laidų kūrėjas, scenaristas ir režisierius. Žinomas už tokių televizijos laidų kūrybą kaip „Amerikietiška siaubo istorija“, „Klyksmo karalienės“, „Glee“, „Pose“, „Grožio peilis“ ir „9-1-1“. 2019 m. įtrauktas į Forbes įžymybių 100 sąrašą.

Iki 2020 m. Murphy buvo laimėjęs 28-is Primetime Emmy apdovanojimus.

Filmografija

Filmai

Televizija

Šaltiniai 

Scenaristai
JAV režisieriai
Adam Nevill

Adamas Nevilas (, taip pat Adam LG Nevill; g. 1969 m. balandžio 19 d. Birmingame, Anglijoje) – anglų rašytojas, siaubo literatūros atstovas, dalį savo knygų pasirašęs Lindsay Gordon slapyvardžiu. Išgarsėjo sukūręs romaną „The Ritual“, pagal kurį 2017 m. sukurtas to paties pavadinimo filmas.

Biografija 

A. Nevilas gimė Birmingame (Anglijoje), dalį vaikystės praleido Naujojoje Zelandijoje. Tėvas jam dar vaikui skaitė Montague Rhodes James knygas apie vaiduoklius. Nuo to laiko Adamas įniko į mistinę literatūrą. Be M. R. James, tarp savo mokytojų rašytojas įvardija Arthur Machen ir Ramsey Campbell. 

Jau būdamas 20-ies pradėjo rimtai rašyti. Vėliau jis baigė rašymo kursus Šv. Andriaus universitete Škotijoje. Penkerius metus dirbo naktiniu sargu Londone – toks darbas suteikė rašytojui daug laisvo laiko, ir jis pradėjo kurti erotines istorijas, kad pagerintų savo kūrybinius įgūdžius. Taip gimė aštuoni erotiniai romanai, sukurti Lindsay Gordon vardu. Pirmasis A. Nevilo siaubo kūrinys datuojamas 2003 m.: jo apsakymas „Mother’s Milk“ pateko į Ramsey Campbell antologiją „Gathering the Bones“. Pirmąjį siaubo romaną „Banquet for the Damned“ leidykla „PS Publishing“ išleido 2004 m. po to, kai daugelis leidėjų trejus metus atsisakė jį spausdinti dėl priklausymo siaubo žanrui, kuris tuo metu nebuvo labai populiarus. 2008 m. debiutinis romanas buvo perspausdintas jau didelėje leidykloje „Virgin“. 2010 m. „Pan Macmillan“ išleido antrąjį jo siaubo romaną „Apartment 16“, pasirašytą tikruoju autoriaus vardu (vėliau slapyvardžio jis nebenaudojo).

Bibliografija 

Romanai

 Banquet for the Damned (2004)
 Apartment 16 (2010)
 The Ritual (2011)
 Last Days (2012)
 House of Small Shadows (2013)
 No One Gets Out Alive (2014)
 Lost Girl (2015)
 Under a Watchful Eye (2017)
 The Reddening (2019)

Apsakymų rinkiniai

 Some Will Not Sleep: Selected Horrors (2016)
 Cries from the Crypt: Selected Writings (2016)
 Before You Sleep: Three Terrors (2016)
 Hasty for the Dark: Selected Horrors (2017)

Įvertinimas 

 Augusto Derleto premijos už geriausius siaubo romanus: The Ritual (2012), Last Days (2013),  No One Gets Out Alive (2015)

Šaltiniai

Nuorodos 

 Asmeninė svetainė

Anglijos rašytojai
Fantastikos rašytojai
Edvardas Huten-Čapskis

Edvardas Huten-Čapskis (; 1819 m. gegužės 29 d., Zapolė, Slucko pavietas, Rusijos imperija  – 1888 m. sausio 27 d.,  Naruševičių kaime, netoli Liachavičų, Rusijos imperija) – visuomenės veikėjas, 1863 m. sukilimo dalyvis.

Biografija 

Edvardas Huten-Čapskis gimė 1819 m. gegužės 29 d. Zapolėje, Slucko paviete. Napoleono  karo dalyvio, „Virtuti Militari“ ir Garbingojo legiono ordinų kavalieriaus Stanislovo Huten-Čapskio ir jo žmonos Sofijos šeimoje.  

Iš pradžių E.Čapskis mokėsi pijorų mokykloje Varšuvoje, vėliau tęsė studijas Berlyne. Teisės studijas baigė Charkovo universitete. Nuo 1842 m. E.Čapskis dirbo valstybės tarnyboje, Lenkijos Karalystės sekretoriate Sankt Peterburge. Po tėvo mirties jis paliko tarnybą ir išvyko į užsienį. 

Apie 1847 m. grįžo į tėviškę, gyveno tėvų dvare, kuris stovėjo Kalnaberžėje, Kėdainių apskrityje. Po santuokos pirko Vyžuonų dvarą, Ukmergės apskrityje ir jame apsigyveno.  
1849 m. Edvardas Čapskis buvo išrinktas Kauno gubernijos maršalka, tačiau valdžios jis nebuvo patvirtintas. Edvardas Čapskis aktyviai įsitraukė į visuomeninį gyvenimą. Jis buvo Raseinių apskrities mokyklų globėju, Motiejaus Valančiaus paragintas Vyžuonose uždarė 12 smuklių. 1855 metų rudenį Vilniaus ir Kauno gubernijų bajorams svarstant švietimo sistemos pertvarkymo klausimus, E. Čapskis pasisakė už siūlymą kreiptis į valdžią įsteigti Kauno gubernijoje aukštąją mokyklą ir prašyti, kad mokyklose būtų dėstoma lenkų kalba.

Dėl liberalių pažiūrų nuo 1856 m. buvo sekamas caro imperijos žandarmerijos. 

Edvardas Huten-Čapskis dalyvavo 1863 m. sukilime. Buvo sugautas ir areštuotas, patalpintas kalėjime Vilniuje. Kalėjo kartu su Jaroslavu Kosakovskiu. Vėliau Edvardas Čapskis buvo pervežtas į Kauno kalėjimą. Buvo apkaltintas ryšiais su Zigmanto Sierakausko būriu. Nuteistas mirties bausme, tačiau prūsiškajai Čapskių giminei ir E. Čapskio svainiui Pranciškui Čapskiui išrūpinus Prūsijos ir Anglijos karalienių užtarimą, mirties bausmė jam buvo pakeista tremtimi į Sibirą  iki gyvos galvos su visų dvarų konfiskavimu. 

1864 m. E.Čapskis gyveno Sibire, Petrovske, vėliau Čitoje, kur tuo metu gyveno ir Sibiro tremtinys profesorius Benediktas Dybovskis. Sibire susitiko ir vėliau ištremtą bičiulį Jaroslavą Kosakovskį. Iš Sibiro Edvardas Huten-Čapskis grįžo 1875 m.

1888 m. Edvardas Huten-Čapskis užrašė prisiminimus ,,Sibiriečio atsiminimai“.

Edvardas Huten-Čapskis mirė 1888 m. sausio 27 d. Naruševičių kaime, netoli Liachavičų, palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.

Šaltiniai

1863 m. sukilėliai

Huten-Čapskiai
Gargždų pėsčiųjų viadukas

Gargždų pėsčiųjų viadukas – pėsčiųjų viadukas, stovintis Gargžduose, kertantis senąjį Žemaičių plentą (kelią ) prie rytinio įvažiavimo į miestą, įkalnėje nuo Minijos upės slėnio. Jis sujungia abipus Tilto gatvės su stačiais šlaitais įsikūrusias Gargždų bažnyčią ir kleboniją su miesto ligonine.

Tai buvo pirmas tarpukario pėsčiųjų viadukas per magistralinį kelią. Regioninės reikšmės inžinerinis paminklas, nuo 1993 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.

2017 m. buvo rengiamasi kapitaliniam statinio remontui pagal UAB „Plentprojekto“ parengtą techninio darbo projektą. Gyventojai jau skundėsi kritine viaduko būkle, krentančiomis konstrukcijomis, nes ne kartą statinį kliudė ir apdaužė pravažiuojančios didelių gabaritų transporto priemonės su kroviniais.

2022 m. numatyta restauruoti gelžbetonines viaduko konstrukcijas, dangą ir laiptus, įrengti vandens nuleidimo sistemą, nudažyti gelžbetonines konstrukcijas ir turėklus bei atlikti kitus būtinus darbus. Tuo pat metu bus tvarkoma Tilto gatvė, įrengiamas pėsčiųjų ir dviračių takas.

Konstrukcija 

Viadukas gelžbetoninės konstrukcijos, originalaus silueto, vieno tarpsnio, iškilęs ant dviejų atramų. Jo ilgis – 21 m, plotis – 2 m, aukštis – 5 m, atstumas tarp laikančių atramų – 12 m. Įrengti betoniniai laipteliai abiejuose viaduko galuose, metalo turėklai, lieto betono danga viršutinėje dalyje.

Šaltiniai 

 
Gargždai
Lietuvos viadukai
Pėsčiųjų tiltai
Klaipėdos rajono paveldas
Pėsčiųjų viadukas magistralėje A2 (Ukmergė)

Pėsčiųjų viadukas magistralėje A2 ties Ukmerge – inžinerinis statinys automagistralės  72-ajame kilometre, stovintis šalia Žemaitkiemio sankryžos Ukmergės rytiniame pakraštyje, šalia kelio  ašies. Tai šiuolaikiškas plieninis, arkinis pėsčiųjų viadukas, užtikrinantis saugų gyventojų judėjimą tarp priešingose pusėse esančių autobusų stotelių („Nuotekų kryžkelė“) ir gretimų gyvenviečių. 2016 m. duomenimis, tai buvo vienintelis šią automagistralę kirtęs pėsčiųjų viadukas. Viadukas yra vienas iš konkurso „Lietuvos metų gaminys 2017“ nugalėtojų statybos ir statybinių medžiagų pramonės grupėje.

Pėsčiųjų viaduką 2015-2016 m. pastatė AB „Panevėžio keliai“. Projektas Ukmergės miesto Nuotekų gatvės sankryžoje su A2, t. y. Žemaitkiemio sankryžoje, kartu apėmė ir magistralės avaringą 1,223 km ilgio ruožą. Šioje atkarpoje nutiesti jungiamieji keliai bei padaryti išplatinimai abiejose kelio pusėse su dviem žiedinėmis sankryžomis, įrengtomis prie magistralės tilto per Šventąją, už 0,8 km Panevėžio kryptimi. Priešingoje pusėje nuo pėsčiųjų viaduko, 2 km link Vilniaus, stūkso viadukas magistralės ir kelio  sankryžoje.

Konstrukcija 

Statybų pradžioje buvo supilta žemės sankasa pėsčiųjų viadukui įrengti, pastatytos viaduko atramos. Įrengti dviejų tipų pamatai atramoms pastatyti: gręžtiniai ir gilieji. Pagrindinės atramos – iš monolitinio betono, o pandusų ir laiptatakių atramos – plieninės. Pėsčiųjų ir dviračių takai nutiesti abiejose magistralės pusėse nuo įvažiavimų į Ukmergę ir gretimo Jogvilų kaimo link. Takų plotis siekia nuo 1 iki 3,24 m.

Viaduko konstrukciją sudaro plieninės 58 m ilgio, 77 t svorio arkos, kurių apatinėje dalyje įrengta perdanga su lieta betonine kelio danga pėstiesiems ir dviratininkams. Statybai išskirtinumą suteikė tai, kad visa viaduko konstrukcija buvo surenkama vietoje, ir nestandartiškai vykdomi jos kėlimo darbai. ‎Viadukas pasižymi ypatinga konstrukcija. Perdangos svorio centras dėl nestandartinių inžinerinių sprendinių yra ne perdangos apačioje, todėl jos kėlimas ir pasukimas bei pastatymas ant atramų buvo sudėtingesnis. Plieninės konstrukcijos buvo pagamintos gamykloje Lenkijoje ir Lietuvoje pristatytos tiesiai į statybvietę kelyje. Čia metalo segmentai ant žemės buvo tarpusavyje sujungti suvirinimo būdu. Arka kėlimui buvo parengta magistralės skiriamojoje juostoje, nukreipta išilgai kelio. Visa 58 m ilgio, 77 t svorio konstrukcija dviem kėlimo kranais buvo pakelta ir uždėta ant anksčiau paruoštų atramų. Darbai vyko naktį, eismą sustabdžius trims valandoms ir nukreipus per Ukmergės miesto apylanką. 

Viadukas neturi tarpinės atramos, visa jo konstrukcija atremta į dvi kraštines atramas už kelio važiuojamosios dalies ribų, todėl tai sumažina eismo įvykių riziką. Viaduko gabaritai leidžia važiuoti automobiliams, kurių aukštis su kroviniu siekia 5,5 m.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Pėsčiųjų viaduko magistralėje A2 užkėlimas ant įrengtų atramų youtube.com

Ukmergės tiltai
Lietuvos viadukai
Lietuvos arkiniai tiltai
Pėsčiųjų tiltai
Magistralinis kelias A2 (Lietuva)
Johannes Skalweit

Johanesas Skalvaitis (; 1844 m. birželio 23 d.  Labguvoje, Rytprūsiai – 1887 m. rugsėjo 4 d. Hanoveryje, Žemutinė Saksonija) – iš Mažosios Lietuvos kilęs vokiečių chemikas ir aukštosios mokyklos dėstytojas.

Biografija 
1870 m. Tiubingene apgynė disertaciją tema „Keletas bandymų organinės chemijos srityje“ ir tapo gamtos mokslų daktaru (). Tais pačiais metais darbas buvo išspausdintas atskira knygute Tiubingeno H. Lauppo leidykloje. 

1872 m. Hanoveryje tapo jo paties įkurtos laboratorijos vadovu Eugenui de Heenui () priklausiusiame chemijos fabrike (šiandien tai žinoma įmonė  Honeywell Specialty Chemicals Seelze GmbH). 1877–1879 m. chemiko pareigose darbavosi Maisto produktų kontrolės tarnyboje. Nuo 1879/1880 mokslo metų J. Skalvaitis buvo Hanoverio aukštojoje technikos mokyklos docentu, dėstė visuomenės sveikatos discipliną.  

Vėliau priklausė ir vadovavo Analitinių chemikų asociacijai, dirbo šios organizacijos organo „Repertorium der analytischen Chemie für Handel, Gewerbe und öffentliche Gesundheitspflege“ atsakinguoju redaktoriumi.

Buvo vedęs Anną Reichmann, pora užaugino dukterį Augustę ir sūnų Augustą (pastarasis užaugęs tapo žinomu vokiečių istoriku ir ekonomistu).

Bibliografija (pasirinktinai) 
 Repertorium der analytischen Chemie für Handel, Gewerbe und öffentliche Gesundheitspflege. Wochenblatt für die gesamte angewandte Chemie. Organ des Vereins analytischer Chemiker. 1.–7. Jahrgang; 2. Januar 1881 bis 31. Dezember 1887, Verlag L. Voss, Leipzig 1881 bzw. Hamburg/Leipzig 1882–1887

Šaltiniai 
 Willibald Reichertz. Ostdeutsche als Dozenten an der Technischen Hochschule Hannover (1831–1956) // Ostdeutsche Familienkunde Band 55, Heft 3/2007, S. 109–120

Mažosios Lietuvos asmenybės
Vokietijos chemikai
Dėstytojai
Naujojo Orleano mūšis

Naujojo Orleano mūšis () – mūšis, vykęs 1815 m. sausio 8 d. tarp britų armijos, vadovaujamos generolo majoro sero Edvard Pakenham, ir Jungtinių Valstijų armijos, vadovaujamos generolo majoro Andrew Jackson (būsimo JAV prezidento), maždaug už 8 km į pietryčius nuo Naujojo Orleano, netoli Šalmeto Luizianos valstijoje.

Mūšis įvyko praėjus 18 dienų po pasirašytos Gento sutarties, formaliai užbaigusios 1812 m. karą 1814 m. gruodžio 24 d., nes žinios apie susitarimą dar nebuvo pasiekusios JAV iš Europos. Tai buvo britų ir amerikiečių 1812 m. karo paskutinis stambus mūšis. Nepaisant didelio britų pranašumo skaičiumi, karine parengtimi ir patirtimi, Amerikos pajėgos įveikė blogai vykdytą puolimą per kiek daugiau nei 30 minučių. Amerikiečių pusėje buvo apie 330 žuvusių, o britų – apie 2 000.

Karo veiksmai 

1814 m. gruodžio mėn. britų kariuomenė su 10 000 karių, vadovaujamų E. Pakenham, užėmė teritoriją, išsilaipinusi Misisipės aukštupyje. Šiuo manevru buvo siekiama išsikovoti geresnes pozicijas taikos deryboms. JAV 5000 karių su vadu A. Jackson buvo užėmę gynybines pozicijas Šalmete šalia Naujojo Orleano. 1815 m. pradžioje jie buvo apsupti britų pajėgų, kurios sausio 8 d. pradėjo generalinį šturmą. Amerikiečiai sėkmingai atrėmė tris priešo puolimus su labai mažais nuostoliais, prarasdami tik 71 kareivį. Netekę 2000 karių, britai buvo priversti palikti stovyklą Luizianoje. Jie dar planavo plaukti Misisipe aukštyn, tačiau šiame kelyje stovėjo Šv. Filipo fortas, saugojęs Naująjį Orleaną nuo galimo jūrų laivyno desanto iš Meksikos įlankos, ir blokavęs priešui kelią. Sausio 9 d. laivai atakavo amerikiečių įtvirtinimus, tačiau garnizono ir privačių laivų bendromis pastangomis puolimas buvo atremtas. Forto bombardavimas tęsėsi sekančias kitas dešimt dienų, tačiau po to britų laivai sausio 18 d. pasišalino. Praėjus trims dienoms po mūšio, britų štabo karo taryba nusprendė, kad Naujojo Orleano paėmimas ir karo veiksmų tęsimas Luizianoje buvo laikomi pernelyg brangiais, nepaisant žinių apie priešo artilerijos baterijos konfiskavimą vakariniame upės krante. Sausio 19 d. britai paliko savo stovyklą prie Villeier plantacijos.

Šaltiniai 

Jungtinės Karalystės karai
JAV karai
Luiziana
Naujasis Orleanas
Naujojo Orleano užėmimas

Naujojo Orleano užėmimas () – JAV Sąjungos kariuomenės puolamoji operacija, vykusi 1862 m. balandžio 24 – gegužės 1 d., kuri buvo lemiama užimant Naująjį Orleaną. Sąjunga nesutiko pasipriešinimo pačiame mieste, išvengusiame sunaikinimo, kurį patyrė daugelis kitų Pietų miestų. Tačiau ginčytinas ir konfrontuojantis miesto administravimas, kurį vykdė Jungtinių Valstijų kariuomenės karinis gubernatorius, kėlė ilgalaikį pasipiktinimą.

Mūšio eiga 
  
Pagal vadinamąjį „Anakondos planą“, siekdami atkirsti Pietų konfederacijos rytines valstijas nuo vakarinių, Šiaurės pajėgos karo laivais Misisipės upe nuo žemupio pusės puolė didžiausią Pietų konfederacijos miestą Naująjį Orleaną. D. Farragut vadovaujamos eskadros 43 laivai prasiveržė pro upėje nutiestas miestą saugojusias grandines. Pietiečių kariuomenė, sudaryta iš 3000 žmonių, vadovaujama M. Lovell, į mūšį nestojo ir pasitraukė į šiaurę. 1862 m. gegužės 1 d. B. Butler vadovaujama 15 000 šiauriečių kariuomenė užėmė Naująjį Orleaną ir perėmė Misisipės kontrolę, nepalikdama svarbaus uosto iki karo pabaigos.

Pasekmės 

Miesto praradimas  Pietų konfederacijai reiškė vieną svarbiausių pralaimėjimų, buvo svarbus 1861–1865 m. vykusio Jungtinių Valstijų pilietinio karo eigos lūžio taškas.

Šaltiniai 

JAV pilietinis karas
Luiziana
Naujasis Orleanas
Beržtai (Baltarusija)

Beržtai (, ) – kaimas Baltarusijoje, Gardino srityje, Ščiutino rajone. Įsikūręs Astrynos kaimiškojoje apylinkėje, 40 km į šiaurės rytus nuo Gardino, 5 km nuo Lietuvos sienos. Pro kaimą teka Katra, šalia telkšo Beržtų ežeras (Beržtas), aplink veši šilai (Gudų giria), gausu pelkių. Ateina kelias iš Novy Dvoro. Stovi medinė Šv. Paraskevos cerkvė (1816 m.), buvęs administracijos pastatas. Apylinkėse kasamos durpės (įmonė „Verteliški“), į durpyną nutiestas siaurasis geležinkelis.

Istorija 
Beržtai pirmąsyk minimi 1460 m. kaip didžiojo kunigaikščio valda Gardino apskrityje. XV a. antroje pusėje čia lankydavosi LDK kunigaikščiai Kazimieras Jogailaitis, Aleksandras, 1496 m. Beržtuose posėdžiavo LDK seimas. 1633 m. Beržtuose medžiojo karalius Vladislovas Vaza. Motiejus Sarbievijus medžioklę Beržtų miškuose aprašė poemoje Silvi ludia („Miško nuotykiai“).

XVIII a. pab. kraštas atiteko Rusijai, 1819 m. pastatyta cerkvė. 1863 m. Beržtų apylinkėse veikė A. Lenkevičiaus sukilėliai. 1885 m. Beržtuose gyveno 933 žmonės, veikė valsčiaus valdyba, cerkvė, felčerių punktas, valdinė mokykla. 1921–1939 m. priklausė Lenkijai, buvo Beržtų valsčiaus centras.

TSRS laikais Beržtai buvo apylinkės centras. Iki 2001 m. veikė tarybinis ūkis. 2002 m. Beržtų apylinkė panaikinta, 2002–2013 m. priklausė Novy Dvoro apylinkei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ščiutino rajono gyvenvietės
Kazys Maksvytis

Kazys Maksvytis (g. 1977 m. birželio 15 d.) – Lietuvos krepšininkas, krepšinio treneris.

Rungtyniavo Klaipėdos krašto komandose „Klaipėdos konteinerių terminalas“ (2012–2014 m.), „Geras Sprendimas“ (2014–2015 m.).

2010 m. trenerio karjerą pradėjo Kauno „Aisčiuose“, vėliau treniravo „Sakalus“, „Lietkabelį“ (2017 m. – LKL 2 vieta), porą kartų – „Neptūną“ (2014 m. LKL – 2 vieta, 2013, 2019 m. – 3 vieta). 2019 m. pasirašė sutartį su Rusijos klubu iš Permės „Parma“. 2019 m. dalyvavo NBA vasaros lygoje, dirbo Minesotos „Timberwolves“ trenerių štabe.

Kazys Maksvytis sėkmingai treniravo Lietuvos jaunimo rinktines: su U-16 rinktine laimėjo 2008 m. Europos čempionatą, su U-18 – 2010 m. Europos čempionatą, su U-20 – 2011 m. pasaulio ir 2012 m. Europos čempionatus. 2019 m. K. Maksvyčiui siūlyta užimti Lietuvos nacionalinės rinktinės vyr. trenerio postą, bet dėl įsipareigojimų „Parmos“ klubui jis atsisakė.

2021 m. rugsėjo 14 d. tapo Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės vyr. treneriu.2022 m. vasario menesį nutraukė sutartį su Permės „Parma" klubu.

2022 m. balandžio 11 d. tapo Kauno Žalgirio vyr. treneriu.

Šaltiniai 

Lietuvos krepšinio treneriai
Gytis Masiulis

Gytis Masiulis (g. 1998 m. balandžio 22 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis LKL lygoje besivaržančioje Vilniaus „Ryto“ komandoje. Žaidžia sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje.

Karjera 
Nuo 2014 m. rungtyniavo Kauno „Žalgiris-2“ komandoje. Pagrindinėje Kauno „Žalgirio“ komandoje debiutavo 2017 m. sausio 22 d. LKL rungtynėse su Kėdainių „Nevėžiu“. 2018 m. liepą buvo paskolintas Klaipėdos „Neptūno“ komandai, kuriai atstovavo iki 2020 m. pavasario.

2020 m. gegužės 28 d. prisijungė prie Frankfurto „Skyliners“, kur žaidė po koronaviruso atnaujintame Vokietijos čempionate.

2020 m. liepos 8 d. pasirašė vieno sezono trukmės kontraktą su Panevėžio „Lietkabelio“ klubu.

2021 m. birželio pabaigoje pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Ispanijos Bilbao „RETAbet“ klubu.

2022 m. liepos pradžioje pasirašė dvejų metų sutartį su Vilniaus „Ryto“ klubu.

Pasiekimai 
 Europos jaunimo iki 18 m. krepšinio čempionatuose laimėjo sidabro (2016) ir bronzos (2015) medalius.
 LKL čempionas (2017 m., 2018 m.)
  Karaliaus Mindaugo taurės laimėtojas (2017 m., 2018 m.)

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkai
SV Meppen

SV Meppen – Vokietijos futbolo klubas iš Mėpeno.

Istorija

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt

Vokietijos futbolo klubai
Jonas Palionis

Jonas Palionis (1924 m. birželio 20 d. Mišiškėse, Nemajūnų valsčiuje – 2021 m. gruodžio 14 d. Vilniuje) – lietuvių kalbininkas.

Biografija 
1948 m. baigė Vilniaus universitetą, 1948–1951 m. mokėsi aspirantūroje, 1951–1993 m. Vilniaus universitete dėstė. 1953–1959 m. Lietuvių kalbos katedros vedėjas, 1957–1961 m. Istorijos ir filologijos fakulteto, 1970–1973 m. – Filologijos fakulteto dekanas. 1968 m. tapo habilituotu mokslų daktaru. Nuo 1970 m. profesorius. 1984–1988 m. Lietuvių kalbos komisijos pirmininkas. 1990–1993 m. žurnalo „Gimtoji kalba“ redakcijos kolegijos pirmininkas.

Palaidotas Nemajūnų kapinėse.

Mokslinė veikla 
Mokslinių interesų sritis – lietuvių bendrinės kalbos susidarymas. Habilitaciniame darbe „Lietuvių literatūrinė kalba XVI–XVII a.“ (1967) išnagrinėta to laikotarpio lietuvių senųjų raštų kalba ir jos raida, rašyba, fonetika, morfologija, sintaksė, leksika. Už šį darbą 1972 m. jam suteikta LTSR valstybinė premija. J. Palionis parašė daug kalbotyros veikalų, recenzijų, straipsnių lietuvių kalbos kultūros klausimais. Pirmasis lietuvių kalba parašė platų kalbotyros įvadą „Kalbos mokslo pradmenys“ (1985).

Bibliografija 
 Įžymus lietuvių kalbininkas Jonas Jablonskis, 1955
 Lietuvių literatūrinės kalbos istorijos įvadas, 1964
 Lietuvių literatūrinė kalba XVI–XVII a., 1967
 Lietuvių literatūrinės kalbos istorija, 1979
 Kalbos mokslo pradmenys, 1985, 1999
 Mikalojaus Daukšos 1959 metų katekizmas (su V. Jakštiene), 1995
 Mikalojaus Daukšos 1599 „Postilė“ ir jos šaltiniai, 2001
 XVII a. antrosios pusės Punios parapijos asmenvardžiai ir vietovardžiai, 2003
 Atsiminimų nuotrupos: Mišiškės–Vilnius, 2000–2012, 2012
 Mano susirašinėjimas su Petru Joniku, Antanu Saliu ir Pranu Skardžiumi, 2013

Išnašos 

Lietuvos kalbininkai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Trys Broliai

Trys Broliai () – pastatų kompleksas, sudarytas iš trijų namų, esantis Latvijoje, Rygos senamiestyje. Viduramžių architektūros paminklas stūkso Vecrygos centre, Mazā Pils iela (), visai šalia centrinės Dome aikštės ir netoli Saeimos, priešais Karlo licėjų. Pastatų numeriai gatvėje: 17, 19 ir 21. Jie kartu sudaro seniausią Rygos gyvenamųjų namų kompleksą. Šio kvartalo užstatymas ganėtinai tankus, todėl kiekvienas namas yra šalia esančio tęsinys. Kiekvienas iš šio trejeto atspindi įvairius gyvenamojo namo statybos raidos etapus.

Trijų Brolių komplekse šiandien įsikūrusi Valstybinė paveldo apsaugos inspekcija, Latvijos architektų sąjunga, žurnalo „Latvijos architektūra“ redakcija, Latvijos architektūros muziejus. 2020 m. balandžio 1 d. Europos Komisija Trims Broliams suteikė Europos paveldo ženklą.

Namai 1955–1957 m. restauruoti pagal architekto Peterio Sauličio projektą, padedant G. Jansonui. Į architektūrinio komplekso apjungto kiemo ugniasienę buvo įkomponuotas mūrinis portalas, atitekęs iš sugriautų Juodagalvių namų, vieno iš senamiesčio gyvenamųjų pastatų portalo fragmentas, kaltinis herbas, datuotas 1554 m.

Architektūra 
Pastatas Mazā Pils gatvėje, 17 yra seniausias, datuojamas XV a. pabaiga. Pastato išorę apibūdina laiptuotas trikampis frontonas, būdinga gotikinė puošyba ir keletas ankstyvojo renesanso detalių. Iki šiol išlikę vėlyviesiems viduramžiams būdingi bruožai – akmeniniai suolai, stovintys iš abiejų pastato įėjimo pusių. Iš pradžių pastatą sudarė viena didelė gyvenamoji erdvė ir palėpė, skirta sandėliavimui.

Gretimo namo Mazā Pils gatvėje, 19 eksterjeras yra datuojamas 1646 m., o mūrinis portalas jam pridėtas 1746 m. Pastato stilius atspindi olandų manierizmo įtaką. Data „1646“ nurodyta ant pastato fasado, atstatyto pagal J. Brotze piešinį. Ant portiko perskaitomas užrašas Ano Soli Delo Gloria 1646.

Paskutinis iš trejeto, pažymėtas 21-uoju numeriu, pastatytas vėliausiai. Tai siauras baroko stiliaus pastatas, kuris savo dabartinę išvaizdą įgavo greičiausiai XVII a. pabaigoje.

Panašus viduramžių pastatų trejetas „Trys Seserys“ () garsėja Estijos sostinėje Taline.

Šaltiniai 

Latvijos statiniai
Latvijos paveldas
Rygos architektūra
Gotikos architektūra
Marato mirtis

Marato mirtis () – prancūzų dailininko Jacqueso Louis Davido paveikslas, nutapytas 1793 m. Tai vienas garsiausių paveikslų, skirtų atminti Didžiajai Prancūzijos revoliucijai.

Paveiksle pavaizduota radikalaus laikraščio „Liaudies draugas“ žurnalisto, jakobinų lyderio Jeano Paulo Marato mirtis. Ž. P. Maratas buvo vienas aršiausių jakobinų teroro šalininkų. Susirgęs odos liga, Maratas neišeidavo iš namų, norėdamas palengvinti savo kančias, dažnai maudydavosi. 1793 m. liepos 13 d. dvarininkė Charlotte Corday besimaudantį Maratą nudūrė peiliu. Ž. L. Davidas buvo pažįstamas su Maratu ir nutapė paveikslą praėjus trim mėnesiams po pasikėsinimo. Dailininkas scenai pasirinko neutralų ir šaltą foną. Jis aiškiai pavaizdavo scenos detales: žaizdą, ant žemės nukritusį peilį, Marato plunksną, laišką, kurį parašė žudikė (su paminėtu jos vardu). Marato figūra turi sąsajų su Mikelandželo „Pietos“ Kristaus pavaizdavimu. Ž. L. Davidas pavaizdavo Maratą tarsi naujos, revoliucinės „civilinės religijos“ kankinį.

Šiuo metu paveikslas saugomas Briuselyje, Karališkojo dailės muziejaus kolekcijoje. Yra keliolika paveikslo versijų, iš kurių Briuselyje esanti laikoma galutine.

Šaltiniai 

Prancūzijos istoriniai paveikslai
Jacques-Louis David paveikslai
Prozerpinos pagrobimas

Prozerpinos pagrobimas – italų baroko skulptoriaus Džian Lorenco Berninio skulptūra, sukurta 1621−1622 m. ir esanti Borgezių galerijoje Romoje. Laikoma pirmuoju reikšmingu Berninio kūriniu.

Apie skulptūrą
„Prozerpinos pagrobimas“ buvo viena iš keturių skulptūrų, skirtų dekoruoti kardinolo Scipionės Borgezės vilai prie Romos (dabar Borgezių galerija miesto viduryje). Pirmasis užmokęstis už darbą Berniniui atliktas 1621 m. birželį ir skulptūra atgabenta į paskirties vietą 1622 m. rugsėjį. Greitu laiku dėl konkrečiai nežinomų priežasčių skulptūra buvo padovanota kardinolui Liudovikui Liudovisiui, naujai išrinkto popiežiaus Grigaliaus XV sūnėnui, ir perkelta į Liudovisio vilą. 1908 m. skulptūrą nupirko Italijos valstybė ir grąžino į orginalią vietą − Borgezių galeriją.

„Prozerpinos pagrobimas“ sukurtas Ovidijaus poemos „Metamorfozės“ pasakojimų motyvais. Pasak istorijos, požemių dievas Plutonas pamatė Jupiterio ir Cereros dukterį Prozerpiną, renkančią gėles šalia Pergusos ežero Sicilijos saloje. Plutonas ją įsimylėjo ir pagrobė į požemių (anapusinį) pasaulį. Iš pykčio ir liūdesio Cerera nustojo rūpintis dirbamais laukais. Jai nuraminti Jupiteris su Merkurijaus pagalba pasiekė susitarimą su Plutonu: devynis metų mėnesius Prozerpina praleis su motina ir kitais Olimpo dievais, o likusius tris metų žiemos mėnesius praleis su Plutonu požemių karalystėje.

„Prozerpinos pagrobime“ Plutonas pavaizduotas su karūna ir skeptru (nukritęs prie kojų). Jį saugojančiu pavaizduotas trigalvis šuo Cerberis (kitoje grupės pusėje). Plutono figūra spinduliuoja vyrišku tvirtumu ir pasitikėjimu. Pagrobiamos Prozerpinos figūra atrodo palyginus maža ir trapi, tačiau realybėje yra natūralaus žmogaus dydžio. Šio efekto skulptorius pasiekė iškreipdamas Prozerpinos kūną. Pavaizduota nuo Prozerpinos nukrentanti skraistė, kuri atidengia jos nuogumą. Ši detalė paminėta Ovidijaus. Skulptūra turėjo būti žiūrovo matoma iš frontaliosios pusės, tačiau dabar Borgezių galerijoje ją galima apžiūrėti iš visų pusių ir įsitikinti Prozerpinos figūros natūralumu. Prozerpinos galva nusisukusi virš peties ir pavaizduotos iš akių byrančios ašaros. Berniniui rūpėjo pavaizduoti ne tiek figūras, kiek vykstantį veiksmą. Tai pasiekta derinant figūrų galvų, rankų ir kojų ritmiką.

Šaltiniai

 Pinton, Daniele. Bernini: sculptor and architect. ATS Italia Editrice, 2009, p. 14
 Borgezių galerijos informacija
Baroko skulptūros
Apolonas ir Dafnė

Apolonas ir Dafnė – italų baroko skulptoriaus Džian Lorenco Berninio skulptūra, sukurta 1622−1625 m. ir esanti Borgezių galerijoje Romoje.

Apie skulptūrą
„Apolonas ir Dafnė“ buvo paskutinė iš keturių skulptūrų, skirtų dekoruoti kardinolo Scipionės Borgezės vilai prie Romos (dabar Borgezių galerija miesto viduryje). S. Borgezė skulptūrą užsakė 1622 m. rugpjūtį. Darbą ties ja Berninis nutraukė 1623 m. vasarą pradėjęs dirbti ties „Dovydo“ statula kardinolo Alesandro Perečio Montalto užsakymu (vėliau užsakymas perimtas to paties S. Borgezės). 1624 m. balandį Berninis pratęsė darbą ties „Apolonu ir Dafne“. Jam padėjo mokinys Džuljanas Finelis, kuris nukalė lauro medelio lapų, šakelių ir besiplaikstančių Dafnės plaukų fragmentus. Skulptūrinė grupė užbaigta 1625 m. rudenį ir iškart buvo pripažinta Berninio šedevru net didžiausių kritikų. Vėliau Berninis, kaip ir su kitais darbais, padėtais atlikti pagalbininkų, ignoravo Dž. Finelio indėlį.

„Apolonas ir Dafnė“ sukurta Ovidijaus poemos „Metamorfozės“ pasakojimų motyvais. Pasak istorijos, poezijos dievas Apolonas gyrėsi savo sugebėjimais naudotis lanku ir strėle. Erotas jį už tai nubaudė sužeisdamas jį švino strėlės antgaliu (neatsakytos meilės strėle). Apolonas įsimylėjo nimfą Dafnę. Nimfa atmetė jo meilinimąsi ir siekė išsaugoti skaistybę tarnaudama Dianai. Vejama Apolono iki išsekimo Dafnė kreipėsi į motiną Gają (kita versija, į tėvą, upės dievą Penėją) prašydama paversti medžiu, kad Apolonas jos neišprievartautų. Gaja išgirdo jos prašymą ir Apolonui beveik ją pasiekus pavertė lauro medeliu. Apolonas visgi nenustojo jos mylėti ir iš lauro medelio lapų nusivijo vainiką, kurį nuolat po to nešiojosi ant savo galvos.

„Apolono ir Dafnės“ grupėje pavaizduoti suvienyti du istorijos veiksmai: Apolono vijimąsis ir Dafnės virtimas medeliu. Apolonas pavaizduotas viena ranka (kairiąja) jau pasiekęs Dafnės liemenį. Apolono veido išraiška demonstruoja geismą ir meilę, Dafnės veidas − nuovargį ir išgąstį. Abi figūros atrodo tarsi nesusietos, bet ir ne atskiros. Lygi figūrų paviršiaus faktūra kontrastuoja su medelio grublėta. Kiekvienas figūrų elementas: nuo aukštai iškeltų Dafnės rankų iki veikėjų kojų pėdų, pavaizduotas judesyje. Tai yra vienas iš baroko skiriamųjų skulptūros bruožų: sustabdyto veiksmo aukščiausiame įtampos taške pavaizdavimas. Apolono figūra vėliau sulaukė priekaištų dėl to, kad atrodo kaip piemens, o ne dievo.

Šaltiniai

 Pinton, Daniele. Bernini: sculptor and architect. ATS Italia Editrice, 2009, p. 18
 Borgezių galerijos informacija
Baroko skulptūros
Taupomųjų kasų rūmai

Taupomųjų kasų rūmai – pastatas Kaune, Naujamiestyje, Laisvės alėjoje. Pastate įsikūrusi Kauno miesto savivaldybė.

Rūmai statyti 1938-1940 m. Taupomosioms kasoms, priklauso tarpukario Kauno modernizmo architektūros objektams, yra kultūros paminklas. Projekto autorius inžinierius architektas Arnas Funkas, dalyvavo inžinierius architektas Adolfas Lukošaitis, architektas Bronius Elsbergas.

Istorija 

1919 m. Lietuvoje buvo atidaryta pirmoji Taupomoji valstybės kasa, skirta gyventojų santaupoms kaupti. Taupomosios kasos, pavaldžios finansų ministrui, išplėtė veiklą po 1932 m. priimto įstatymo. Klientų skaičius ir indėlių sumos atsiliko nuo Lietuvos banko ir komercinių bankų vykdomos veiklos, bet jos tapo vienu iš pagrindinių santaupų saugotoju. 1938 m. buvo paskelbtas tarptautinis konkursas Taupomųjų kasų centriniams rūmams statyti, pasirinkta prestižinė miesto vieta. Planuota, kad čia turėjo įsikurti ir kelios kitos valstybinės įstaigos. Pastatas iki sovietų okupacijos 1940 m. nebuvo pabaigtas. Dėl Antrojo pasaulinio karo pirminei funkcijai nepanaudotas. 

1941 m. birželio 23 d. Valstybės taupomųjų kasų inspektorius, VDU studentas Vytautas Rudminas, išgirdęs per Kauno radiofoną apie Tautos sukilimo pradžią, nutarė iškelti trispalvę vėliavą ant vieno aukščiausių Laisvės alėjos pastatų. Vėliavos pakėlimo metu jis buvo pašautas bolševikų, netrukus ligoninėje mirė.

Praėjus karui Taupomųjų kasų pastatą užėmė ir čia veikė iki pat 1990-ųjų Kauno miesto vykdomasis ir komunistų partijos komitetai, atkūrus Nepriklausomybę – miesto savivaldybė, kuri buvo ginama 1991 m. sausio įvykių metu. 

2015 m. Europos Komisijos sprendimu, Valstybės taupomųjų kasų rūmams, kartu su kitais Kauno tarpukario modernizmo architektūros objektais, buvo suteiktas Europos paveldo ženklas.

Architektūra 

Pagrindinio rūmų tūrio planas pusiau uždaras, užima vietą Laisvės al. ir L. Sapiegos g. kampe. Pastatą sudaro 3 korpusai ir Didžioji salė centre. Centrinio korpuso fasadas orientuotas į Laisvės alėją, yra 6 aukštų, šoniniai korpusai turi po 5 aukštus. XX a. pabaigoje prie salės iš rytų pusės pastatytas 1 aukšto priestatas.

Pastato architektūra neįmantri, lakoniška: vyrauja vertikalios langų ir tarplangių juostos. Fasado siluetas konstruktyvus ir griežtų geometrinių formų, palengvintas vertikaliomis briaunomis. Netrūksta modernios įstaigos atributų: šešiaaukščiame pastate įrengti du liftai, pneumatinio pašto sistema greitam korespondencijos judėjimui pastate. Rūsyje patalpintas seifas patikimam santaupų saugojimui. Ties pagrindine rūmų įeiga įrengtos sukamos durys.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Valstybės taupomosios kasos modernizmasateiciai.lt

Bankininkystė Lietuvoje
Kauno pastatai
Kauno modernistinė architektūra
Subačiaus magazinas

Subačiaus magazinas – XIX a. vidurio statybos grūdų sandėlis Subačiuje, Kupiškio rajone. Vienas iš nedaugelio išlikusių grūdų atsargų sandėlių. Vertingas istoriniu – etnografiniu ir architektūriniu aspektu. Tai savitas romantizmo formų akmens mūro statinys, pasižymintis planiniu – kompoziciniu vieningumu, statybinių medžiagų ir plastiko tektonika.

Istorija 
Įsakas dėl magazinų įsteigimo buvo paskelbtas imperatoriaus Petro I 1799 m. rugsėjo 29 d.

XIX a. antroje pusėje valdžiai ypač rūpėjo užtikrinti grūdų tinkamą saugojimą, todėl buvo skiriamas didesnis dėmesys jų statybai. Pagal 1834 ir 1848 m. įsakus grūdų sandėliai turėjo būti statomi pagal nustatytą tipinį projektą. 1822 m. duomenimis Ukmergės apskrityje, kuriai priklausė ir Subačius, buvo 21 magazinas.

1822 m. dokumentuose paminėta, kad Subačiaus grūdų atsarginis magazinas statytas seniai, jo pastatas buvo tinkamas rugiams saugoti ir jame buvo 4 statinės ir 4 pūrai rugių atsargų. 1831–1832 m. žiniaraščiuose nurodomas supiltas grūdų kiekis iki 1822 m. ir nuo 1823 iki 1832 m. 

1838–1841 m. Subačiaus magazino pastatas buvo nedidelis, iš „apvalaus medžio“, uždengtas šiaudais, senas ir perstatymui netiko. 1839–1841 m. bandyta pastatyti naują pastatą, tačiau dvaro administracijai pritrūko statybinės medžiagos (medžio). 1840 m. Subačiaus palivarkas buvo įkeistas 12 metų, už 2968 rublių asignacijomis kolegijos patarėjui Kozlovskiui.

Naujai pastatytas Subačiaus magazinas paminėtas 1856 m. Pastatas statytas iš lauko akmenų, pagal numatytą planą, įkainotas 1000 rubliu.

Erdvių kompozicija 

Planas pailgo stačiakampio su išsikišusiu priesvirniu. Pastato aukštis – 9,70 m., plotis 15, 58 m. (su priesvirniu). Sienos – lauko riedulių mūro, priesvirnis – tinkuotas. Pagrindinis tūris sudalintas į tris aukštus, priesvirnis nesuskaidytas. Įėjimai iš galų ir per priemenę. Stogas puskliautis, flygelio – dviaukštis. Tarpaukštinius perdengimus remia keturios eilės stulpų.

Fasadų kompozicija 
Sienos ir cokolis iš lauko riedulių mūro, siūlės užkaišytos tamsiais smulkiais akmenėliais. Išorėje naudojama romantizmui būdinga klasicistinė plastika. Sunkios akmens mūro sienos kontrastuoja su baltais langais, ventiliacijos kanalų, durų apvadais, karnizais, rustais. Arkinės durys ir stačiakampiai langai su profiliuotais angokraščiais, po langais – palanginės juostos. Duris virš apvado gaubia archivoltai, užbaigti pumpurais. Galinių fasadų ir priesvirnio frontonuose įkomponuoti dekoratyviniai trilypiai langai su arkučių formos angomis, apvestomis archivoltais. Tarpanginiuose stovi stačiakampiai stulpai su profiliuotais kapiteliais. Priesvirnis – pagrindinio fasado akcentas horizontaliomis braukomis skaidomas į tris tarpsnius.

Objekto apsauga 
1992 m. Subačiaus grūdų sandėlis įrašytas į Kultūros vertybių registrą . 2005 m. pripažintas valstybės saugomu objektu.

Išnašos

Nuorodos 
 MAGAZINAI – PAMINKLAI LIETUVIŲ BADMEČIAMS

Subačius
Kupiškio rajono paveldas
Vytautas Mitalas

Vytautas Mitalas (g. 1989 m. birželio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
2008 m. baigė Vilniaus Žemynos gimnaziją, 2014 m. – Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutą. Dar studijų laikais, nuo 2008 m., įsitraukė į politinę ir nevyriausybinių organizacijų veiklą.

Buvo Vilniaus liberalaus jaunimo organizacijos pirmininkas, nacionalinės Jaunimo reikalų tarybos narys, Vilniaus jaunimo organizacijų sąjungos „Apskritas stalas“ valdybos narys.

2012 m. švietimo ir mokslo ministro Gintaro Steponavičiaus patarėjas. 2012–2016 m. Seimo nario padėjėjas.

2015 m. buvo išrinktas į Vilniaus miesto savivaldybės tarybą, kur tapo Kultūros, švietimo ir sporto komiteto pirmininku.

2017–2018 m. dirbo Liberalų sąjūdžio sekretoriate projektų vadovu ir 2018–2019 m. – Lietuvos laisvosios rinkos instituto ekspertu.

Nuo 2019 m. balandžio mėnesio iki 2020 m. lapkričio mėnesio ėjo Vilniaus vicemero pareigas ir buvo atsakingas už mokyklų, ūkio ir transporto, miesto plėtros bei socialinius klausimus. Nuo 2020 m. lapkričio – Seimo narys, Seimo pirmininkės Viktorijos Čmilytės-Nielsen pavaduotojas.

Šaltiniai 

Lietuvos politikai
Liberalų partijos
Steven Seagal

Steven Seagal (, pravardė – Steven Seagal; g. 1952 m. balandžio 10 d. Lansingas, JAV) – amerikiečių aktorius, kino režisierius, scenaristas, prodiuseris.

Nuorodos 

 Oficiali svetainė
 Imdb.com apie aktorių
 Kinas.info apie aktorių 

JAV aktoriai
JAV kino režisieriai
McDonnell Douglas F/A-18 Hornet

McDonnell Douglas F/A-18 Hornet – amerikiečių universalusis atakos lėktuvas, sukurtas 1978 metais. Šiuo metu – pagrindinis JAV karinio jūrų laivyno kovos lėktuvas. Taip pat naudojamas keliose Europos ir Azijos šalyse. Buvo panaudotas karinėse operacijose Libijoje, Irake, Jugoslavijoje.

Daugelyje šaltinių orlaivis įvardijamas F-18, tačiau 1982 m. šis žymėjimas buvo panaikintas. Teisingas orlaivio žymėjimas JAV kariuomenėje po 1982 m., remiantis oficialiu JAV gynybos departamento orlaivių pavadinimų DoD 4120.15-L, 2004 m. gegužės 12 d. sąrašu, yra FA-18 (angl. Fighter Attack – naikintuvas-atakos lėktuvas (iš čia FA)). Tačiau rašymas be brūkšnio nėra labai dažnas reiškinys ir paprastai nenurodomas aviacijos žinynuose. Pavadinimą F-18 oficialiai naudoja tik Suomijos karinės oro pajėgos.

Modifikacijos 
 F/A-18A – pirmoji gamybos versija. Pagaminta 371 vnt.
 F/A-18B – dvivietė F/A-18A versija.
 F/A-18C – variantas su patobulinta avionika ir ginklais (gali gabenti UR AIM-120, AGM-65 raketas).
 F/A-18D – dvivietė F/A-18C versija.
 F/A-18E Super Hornet – tolesnė F/A-18C varianto tobulinimas.
 F/A-18F Super Hornet – tolesnė F/A-18D varianto tobulinimas.
 EA-18 Growler – dvivietis elektroninės kovos lėktuvas, sukurtas F / A-18F pagrindu

Šalys eksploatuotojos 
Įvairiais laikais galimybę įsigyti F/A-18 svarstė Austrija, Vengrija, Lenkija, Singapūras, Filipinai, Čekija ir Čilė. Tailandas užsakė kelis lėktuvus, tačiau po 1997 m. Azijos finansų krizės šis užsakymas buvo atšauktas.

Šiuo metu naudoja:

Kovinis panaudojimas 
 Operacija Eldorado Kanjonas – Libija, 1986 m. balandžio mėn.
 Persijos įlankos karas – 1991 m. Kuveite.
 Operacija „Sąmoninga Jėga“ – Bosnijos serbų pozicijų bombardavimas, 1995 m. Jugoslavijoje.
 Operacija „Desert Fox“ – bombardavo Irake karinius taikinius, 1998 m.
 Karinė operacija Afganistane – nuo 2001 m.
 Irako karas – operacija nuversti Sadamo Huseino režimą, 2003–2010 m. Iki 2008 m. Buvo prarasta bent 5 vnt. F/A-18 .
 Operacija „Odisėjos aušra“ – Muammar al-Gaddafi režimo karinių objektų bombardavimas, Libija, 2011 m.

F/A-18C/D specifikacijos

Charakteristika 
Įgula: 1 (F/A-18C) 2 (F/A-18D)
 Ilgis: 17,1 m
 Plotis: 12,3 m
 Aukštis: 4,7 m
 Sparnų plotas 38 m²
 Tuščias svoris: 10 433 kg
 Pilnas svoris: 16 769 kg
Varikliai: 2 General Electric F404-GE-402 turbofan varikliai

Eksplotacinės savybės 
 Didžiausias kilimo svoris: 23 541 kg
 Didžiausias greitis 12 km aukštyje: 1,8 Macho (1915 km/h)
 Didžiausias greitis prie žemės: 1,2 Macho (1473 km/h)
 Kreiserinis greitis: 1060 km/h
 Veikimo perkrova: 7,5G (elektroniškai ribota)
 Kovos spindulys: 740 km
 Sparno pakrovimas: 454 kg/m²
Maksimali altitudė: 15 km

Šaltiniai

Literatūra 
 Jenkins, Dennis R. F/A-18 Hornet: A Navy Success Story. New York: McGraw-Hill, 2000. .

Nuorodos 
 Lėktuvo įranga
 Senasis „Hornet“ negadina vagos. Kodėl Pentagonas, priėmęs 5-osios kartos naikintuvus, ir toliau perka F / A-18 šeimos orlaivius // NVO NG, 2018 08 16

Naikintuvai
Stračnių Šv. Povilo koplyčia

Stračnių Šv. Povilo koplyčia – katalikų koplyčia, esanti Kupiškio rajone, Subačiaus seniūnijoje, Stračnių kaimo (Subačiaus) kapinėse, netoli Radviliškio–Daugpilio geležinkelio pervažos. Kapinės įsikūrusios 1,5 km į vakarus nuo Subačiaus geležinkelio stoties, 0,7 km į šiaurės vakarus nuo kelio . Kapinės veikiančios, užima 0,92 ha plotą. 

Stračnių koplyčia priklauso Subačiaus Šv. Pranciškaus Asyžiečio parapijai.

Istorija 

Stračnių kapinėse laidojama nuo XIX a. Medinė koplyčia pastatyta vietinių gyventojų 1821 m. Turėjo liturginius rūbus ir bažnytinį inventorių. Ją retkarčiais aptarnavo kunigai, buvo švenčiami metiniai atlaidai, šarvojami numirėliai.

1909 m. laikraščiuose „Kurjer litewski“ ir „Viltis“ Stračniai buvo išreklamuoti  kaip labai tinkama vieta vasarojimui, sveikatos taisymui, nes čia gera gamta, yra stotis, paštas, gyventojai turi paruošę vasarotojams kambarių, be to, tinka poilsiauti ir kunigams, nes yra koplyčia.

Tarpukaryje plečiantis geležinkelio stoties gyvenvietei, šios gyventojai jau maždaug nuo 1930 m. Panevėžio vyskupui ėmė kelti klausimą dėl bažnyčios naujajame Subačiuje steigimo. Tuomet prie geležinkelio augančioje gyvenvietėje gyveno apie 700 žmonių, kuriems buvo nepatogu keliauti į pamaldas senajame Subačiuje. 1934 m. pradžioje buvo apsispręsta dėl naujos bažnyčios statybų. Netrukus, balandžio 12 d., Stračnių koplyčios šventoriuje sušauktas vienas iš Subačiaus tikinčiųjų susirinkimų, kuriame  dalyvavo 96 žmonės, buvo išrinktas bažnyčios statymo komitetas. Kol buvo statoma bažnyčia, pamaldos buvo laikomos Stračnių koplyčioje arba stoties mokykloje.

Šaltiniai 

Kupiškio rajono koplyčios
Subačius
Subačiaus geležinkelio stotis

Subačiaus geležinkelio stotis – geležinkelio stotis, įsikūrusi Kupiškio rajone, Subačiaus mieste, Radviliškio–Daugpilio geležinkelio linijoje. Subačiaus stotis yra tarp Bygailių GS (6 km į vakarus) ir Radžiūnų (10 km į rytus). Šalia, per kelyną įrengta geležinkelio pervaža rajoniniame kelyje  (Biržų gatvėje). Į stotį atvyksta keleiviniai ir krovininiai traukiniai. 

Subačiaus stotyje aptarnaujami krovinių savininkai: vykdoma vagonų siuntų priėmimas ir išdavimas, riedmenų manevravimas, krovinių saugojimas, juos laikant vagonuose, stoties keliuose. Yra 500 m² atvira sandėliavimo aikštelė  paketuotiems ir vienetiniams kroviniams.

Istorija 

Anksčiau Subačiaus gyvenvietė vadinta Subačiaus geležinkelio stotimi. Naujasis Subačius pradėjo kurtis prieš I pasaulinį karą Dvariškių kaimo ūkininkų žemėje, kur 1873 m. buvo nutiesta Radviliškio-Daugpilio geležinkelio linija. Šiaurinėje geležinkelio pusėje stovėjo užvažiuojamieji namai, kur savo arklius su vežimais palikdavo į Panevėžį, Kauną ar Vilnių traukiniu važiuodavę gretimų apylinkių gyventojai.

1949 m. Subačiuje veikė perdavimo stotis, kurios medinis barakas buvo skirtas besikeičiančioms darbuotojų brigadoms laikinai apsistoti. Medinė keleivių laukimo stotis buvo visiškai sudegusi.

1953 m., ilgamečio stoties viršininko Algirdo Mateikos žiniomis, buvo pastatytas naujas geležinkelio stoties pastatas ir poilsio namai geležinkeliečiams, kurių čia buvo apie šimtą. Tuo metu jau veikė ir traukinių depas, kur keisdavosi lokomotyvų mašinistai. 

Geležinkeliečiams buvo pastatyti trys gyvenamieji namai. Viename iš jų buvo viršininko butas, be to, tame pačiame dviejų galų pastate 1944-1953 m. buvo įsikūrusi ir traukinių stotis. 1961 m. buvo uždarytas depas. Kurį laiką čia buvo saugomi seni traukiniai, šilumvežiai, vėliau pastatai apleisti. 

Subačiuje palei geležinkelį buvo saugomas didžiulis miško sandėlis. Vagonui pakrauti mediena reikėjo bent aštuonių vyrų, kurie virvių pagalba šį darbą galėjo atlikti per vieną dieną. 

Sovietmečiu pro Subačiaus stotį vyko intensyvus judėjimas, dėl ko dažnai buvo uždaroma pagrindinė Subačiaus geležinkelio pervaža. Per 12 valandų tuomet praeidavo po 25 traukinius. Kiekvieną dieną bent du keleiviniai traukiniai vykdavo maršrutais Maskva-Kaliningradas ir Šiauliai-Daugpilis. 

Subačiaus geležinkelio stotis tuomet buvo 3-ios klasės. Čia vyko parkavimai, iškrovimai, buvo vežami keleiviai. Subačiaus padalinys priklausė Šiaulių geležinkelio apygardai. Visa ši infrastruktūra priklausė Vilniuje įsikūrusiai 1-os klasės geležinkelių valdybai.

Modernizuojant geležinkelį, mažėjo darbuotojų poreikis. 2012 m. duomenimis, Subačiaus geležinkelio stotyje dirbo apie 15 žmonių.

Šaltiniai 

Subačius
Lietuvos geležinkelio stotys
Armorika

Armorika (Aremorika, , Aremorica) – istorinė sritis dabartinėje šiaurės vakarų Prancūzijoje. Dažnai šiuo vardu vadinama Bretanė. Armorika egzistavo antikos laikais ir buvo laikoma Galijos dalimi, išsidėsčiusia jos pakrantėje prie Atlanto vandenyno, tarp Senos ir Luaros, kartais – ir Garonos upių.

Vietovardis „Armorika“ kilęs iš galų kalbos žodžių junginio are mori 'prie jūros' ir priesagos -ika, vartojamos geografiniams pavadinimams, plg.:  'Armoras' (Bretanės pakrančių teritorijos), ar mor 'jūra';  'jūros pakrantėje';  'pajūrys'.

Pradžioje terminas buvo suprantamas žymiai plačiau negu dabar: juo buvo vadinama dabartinė Normandija ir netgi visa šiuolaikinės Prancūzijos pakrantė prie Atlanto.

Plinijus Vyresnysis tvirtino, kad Armorika – tai ankstesnysis Akvitanijos Galijos pavadinimas ir kad jos pietinė riba eina Pirėnais. Jis taip pat vardija Armorikoje gyvenusias keltų gentis. Dvi iš jų, edujai ir karnutenai, jo „Natūraliosios istorijos“ sudarymo metu sudarė sąjungos sutartį su Roma, kiti buvo palyginti nepriklausomi. 497 m. Armorika pripažino frankų karaliaus Chlodvigo I valdžią. „Bendruomenes, gyvenančias prie Vandenyno pakrančių, apibendrintai vadinamų Armorika“ vardija ir Gajus Julijus Cezaris.

Diodoras Sicilietis pasakoja, kad Armorika palaikė glaudžius prekybinius santykius su Romos Britanija. Anot Strabono, keturi „perkėlos punktai, kuriais paprastai naudojamasi vykstant iš žemyno į Didžiosios Britanijos salą“, – tai Reino ( ir Pa de Kalė), Senos, Luaros ir Garonos žiotys. 
 
Armorikos garbei pavadintas asteroidas (774) Armoras, kurį 1913 m. atrado prancūzų astronomas Šarlis le Morvanas, kilęs iš šio regiono.

Išnašos 

Europos geografija