joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sitka

Sitka () – gyvenvietė JAV, pietų Aliaskoje, Aleksandro salynui priklausančioje Baranovo saloje. Beveik 9000 gyventojų (2005 m.). Yra jūrų uostas, Rocky Gutierrez oro uostas (gretimoje Japonų saloje), Arkangelo Mykolo soboras.

Gyvenvietės pavadinimas kilęs iš vietinių indėnų tlinkitų kalbos žodžio Sheet’ká, reikšiančio „žmonės iš už Ši“ (Baranovo salos).

Istorija 

Vietovė nuo seno buvo gyvenama indėnų tlinkitų. 1799 m. rusų gubernatorius Aleksandras Baranovas čia įkūrė gyvenvietę. 1802 m. indėnai surengė sukilimą, sugriovė miestą ir išžudė kolonizatorius. 1804 m. čia vėl grįžo Baranovas ir užpuolė tlinkitų fortą bei sėkmingai atkūrė gyvenvietę, kurią pavadino Novoarchangelsku. 1808 m. gyvenvietė tapo Rusijos valdų Amerikoje administraciniu centru. 1848 m. pastatytas soboras, kuriame rezidavo Aliaskos, Kamčiatkos, Kurilų ir Aleutų salų vyskupas. 1840 m. švedai ir suomiai Sitkoje pastatė liuteronų bažnyčią. Gyventojai vertėsi daugiausia prekyba jūrinių ūdrų kailiais. 1867 m. Sitka kartu su kitomis Rusijos kolonijomis parduota JAV.

Aliaskos miestai
Mintis (leidykla)

„Mintis“ – Lietuvos leidykla Vilniuje, Z. Sierakausko g. 15.

Istorija 
Įkurta 1949 m., 1949–1964 m. vadinosi Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla. 1975 m. įsteigus „Mokslo“ leidyklą, dalis redakcijų nuo „Minties“ leidyklos atskirta. Leido marksizmo-leninizmo klasikų veikalus, SSKP ir LKP istorijos, partijos gyvenimo, filosofijos, teisės, ekonomikos, turizmo literatūrą, leidinius užsieniui apie Lietuvą rusų ir kt. kalbomis (redakcija „Gintaras“), kalendorius, vaizdinės agitacijos leidinius. 1985 m. turėjo 11 šakinių redakcijų ir 8 kitus padalinius; iš viso 149 darbuotojus, iš jų 72 redaktorius. 1985 m. išleido 195 knygas 2,3 mln. egz. tiražu, iš jų lietuvių kalba 162 knygas 2,1 mln. egz. tiražu.

Vyr. redaktoriais dirbo Benjaminas Fogelevičius, Mykolas Požarskas, Tadas Butkus, Algimantas Jablonskis, Juozas Vaitkus, Marijonas Pagirys,  Edmundas Juškys ir kt.

2016 m. leidykla buvo privatizuota jos direktoriaus Leonardo Armono.

Veikla 
Leidžia ir platina politinę, istorijos, sociologijos, filosofijos, kultūrologinę, teisės, medicinos ir kitą mokslinę literatūrą, reprezentacinius leidinius apie Lietuvą, žinynus, žodynus, grožinę literatūrą, knygų serijas: nuo 1978 m. „Iš filosofijos palikimo“, nuo 1987 m. „Iš Lietuvos filosofijos palikimo“, nuo 1989 m. „Iš Lietuvos ekonominės minties palikimo“, nuo 1990 m. „Teisinės minties palikimas“, nuo 1998 m. „Pasaulio mitai“, nuo 2004 m. „Šiuolaikinis Europos romanas“. Išleido Stasio Šalkauskio, Juozo Girniaus, Antano Maceinos, Adomo Dambrausko-Jakšto, Vydūno, Vinco Vyčino, Žygimanto Liauksmino ir kitų raštus. Bendradarbiauja su užsienio leidėjais, leidžia vertimus iš užsienio kalbų. Iki 2009 m. išleido apie 13 900 pavadinimų knygų.

Direktoriai 
 Juozas Pajaujis – 1949–1958 m.
 Tadas Butkus – 1958–1969 m.
 Sigitas Bautrėnas – 1969–1976 m.
 Algimantas Garliauskas – 1976–1984 m.
 Zigmas Maliukevičius – 1984–1991 m.
 Kęstutis Trečiakauskas – 1991–1992 m.
 V. Parulskis – 1992–1993 m.
 Vytautas Visockas – 1993–1997 m.
 Aleksandras Krasnovas – 1997–2001 m.
 Romualda Brastavičienė – 2001–2003 m.
 Leonardas Armonas – nuo 2003 m.

Šaltiniai

Nuorodos 

Leidyklos interneto svetainė

Vilniaus leidyklos
Pailgis (Švenčionys)

Pailgis – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės pietvakariuose, 7 km į pietvakarius nuo Pabradės, Pailgio miške, prie Pailgio ežero, kairiajame Žeimenos krante, prie Petruškės upelio žiočių. Geležinkelio stotis prie linijos Vilnius–Turmantas.

Prie Pailgio ežero stovi kelios poilsio bazės: Vilniaus oro uosto, poilsiavietė „Pailgio perlas“, „Lelija“.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Pažeimenės GS

Pažeimenės geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Švenčionių rajono savivaldybės pietvakariuose, 1 km į pietvakarius nuo Pažeimenės, prie Meros žemupio, šalia Žeimenos kairiojo kranto, Labanoro girioje. Geležinkelio stotis prie linijos Vilnius–Turmantas. 2015 m. sujungta su Pažeimenės kaimu.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Jaunadaris

Jaunadaris – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybės pietvakariuose, Labanoro–Pabradės miškų apsuptyje, kairiajame Žeimenos krante, prie geležinkelio Vilnius–Turmantas. Žeimenos geležinkelio stotis.

Prie Jaunadario prijungtos seniau atskiromis gyvenvietėmis laikytos geležinkeliečių būdelės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Bosnijos piramidės

Bosnijos piramidės – ginčytinos kilmės piramidės formų kalnai Visoke, Bosnijoje ir Hercegovinoje. Mokslinės ekspedicijos parodė, kad vietovėje nėra piramidžių.  Šalies valdžia yra kritikuojama dėl klaidingų faktų apie piramidžių buvimą skelbimą.

Pagrindinis ir didžiausias piramidės formos kalnas Visočica siekia 213 metrų.

Nuorodos 
 Piramidžių vieta: 1 2 – Google žemėlapiai

Bosnijos ir Hercegovinos geografija

nl:Visočica#Piramide
Pakretuonės GS

Pakretuonės geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 2 km į šiaurę nuo Pakretuonės. 2015 m. Pakretuonės GS prijungta prie Pakretuonės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Lobiniai (Ignalina)

Lobiniai – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Vidiškių. Geležinkelio stotis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Gerkonys (Ignalina)

Gerkonys – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Dūkšto. Geležinkelio stotis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Pasmalvės

Pasmalvės – kaimas Zarasų rajono savivaldybės rytuose, 2 km į šiaurės vakarus nuo Visagino centro, į rytus nuo Smalvo ežero. Yra Visagino geležinkelio stotis prie Vilniaus–Daugpilio linijos.

Istorija 

XX a. tarpukariu buvo Pasmalvio dvaras, kurio koplyčioje buvo laikomos pamaldos Smalvų parapijiečiams iš Lietuvos pusės – greta ėjo Lietuvos-Lenkijos demarkacinė linija ir Smalvų parapija buvo padalinta Lenkijai ir Lietuvai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Gelednė

Gelednė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Šutų, pasienyje su Baltarusija. Kaimą supa Gelednios miškai, rytuose telkšo užpelkėjęs Gelednios ežeras, netoliese teka Mera. Ateina kelias . Kadaise buvo geležinkelio stotelė prie dabar jau išardyto geležinkelio į Lentupį.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Sirijos vėliava

Dėl Sirijos pilietinio karo, šiuo metu yra dvi vyriausybės, tvirtinančios, kad jos yra de jure Sirijos vyriausybė, kurios atstovauja nepriklausomą valstybę. Todėl naudoja skirtingas vėliavas. Dabartinė Bašaro al-Asado valdžia nuo 1980 m. naudoja raudona-balta-juoda Jungtinių Arabų Respublikos vėliavą. O Sirijos opozicija, kuriai vadovauja Nacionalinė Sirijos opozicinių jėgų koalicija, siekianti nuversti Asado vyriausybę, nuo 2011 m. naudoja žalia-balta-juoda nepriklausomybės vėliavą.

Taip pat skaitykite 

 Sirijos herbas

Sirijos atributika
Valstybinės vėliavos
Mokslas (leidykla)

„Mokslas“ – Lietuvos valstybinė mokslinės literatūros leidykla, veikusi 1975–1992 m. Vilniuje.

Istorija 
Įkurta perėmus dalį Minties leidyklos redakcijų. 1976 m. prie jos prijungta Vyriausioji enciklopedijų redakcija, kartu veikė iki 1981 m. 1992 m. leidykla „Mokslas“ sujungta su Valstybine enciklopedijų leidykla ir pavadinta Mokslo ir enciklopedijų leidykla  (nuo 1997 m. – Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas). Per metus išleisdavo apie 260 knygų 2,55 mln. egz. tiražu.

Leido Lietuviškąją tarybinę enciklopediją, istorijos, gamtos, technikos, žemės ūkio, medicinos, filologijos mokslų veikalus ir vadovėlius aukštosioms, spec. vidurinėms, profesinėms technikos mokykloms, žodynus, tęstinius mokslo darbų rinkinius, mokslo populiarinamąją literatūrą, serijas „Lietuvos mokslo paminklai“, „Kultūros pėdsakais“, „Gamta ir žmogus“.
Svarbiausi leidiniai:
 Lietuvos fauna, 2 t. 1988 m.
 Lietuvos architektūros istorija, t. 1 1987 m., t. 2 1988 m.
 Vilniaus universiteto istorija, 3 t. 1976–1979 m.

Direktoriai 
 Česlovas Edvardas Ladukas – 1975–1989 m.
 R. A. Šeškevičius – 1990–1991 m.
 Zigmantas Pocius – 1991–1992 m.

Vyr. redaktoriai 
 Jonas Vaitkus – 1975–1985 m.
 Vaidotas Januškis – 1985–1991 m.

Šaltiniai 

Vilniaus leidyklos
Lenkijos karalystės ir kitų slavų kraštų geografinis žodynas

Lenkijos karalystės ir kitų slavų kraštų geografinis žodynas () buvo leidžiamas 1880–1902 m. Varšuvoje.

Žodyne daug informacijos pateikiama ir apie Lietuvą, nors ji ir nėra priskiriama prie slavų kraštų. Pagal turinį enciklopedija apima buvusios Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijas, bet carinė cenzūra tikslesnio pavadinimo leidinio nebūtų toleravusi.

Nuorodos
 Elektroninė prieiga
 Elektroninė prieiga 
 Straipsnių indeksas
 Žodyne aprašytų Lietuvos gyvenviečių dalinis sąrašas

Lenkiškos enciklopedijos
Kidarai

Kidarai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Jašiūnų. Seniūnaitijos centras. Yra geležinkelio stotis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Stasylų GS

Stasylų gel. stotis – buvusi gyvenvietė Šalčininkų rajono savivaldybėje, tarp Stasylų (1 km rytuose) ir Čiužiakampio (1 km pietuose). Geležinkelio pasienio su Gudija stotis.

Istorija 

2016 m. gyvenvietė panaikinta, jos teritoriją prijungiant prie Stasylų, Mažųjų Sėlų ir Poškiškių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Algirdas Venskūnas

Algirdas Venskūnas (1934 m. vasario 17 d. Šiauliuose – 2003 m. gruodžio 16 d. Klaipėdoje) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.

Žmona – aktorė Genovaitė Vaitiekaitytė.

Biografija 
Šeimai persikėlus į Kauną, ten baigė vidurinę mokyklą. 1957 m. baigė LSSR konservatoriją. 1957–1961 m. Kapsuko dramos teatro aktorius. Nuo 1961 m. iki mirties dirbo aktoriumi Klaipėdos dramos teatre. Nuo 1962 m. vaidino kino ir televizijos filmuose. 1976 m. LTSR nusipelnęs artistas. 

Palaidotas Romainių kapinėse.

Svarbiausi vaidmenys 
 Trufaldinas C. Goldoni komedijoje „Dviejų ponų tarnas“ (Marijampolės ir Klaipėdos dramos teatruose)
 Klaipėdos dramos teatre: Jurgis K. Sajos „Gaidžio pentinai“, Atas A. Dumas „Trys muškietininkai“, Jurkevičius I. Kočergos „Laiko meistrai“, Velosipedkinas V. Majakovskio „Pirtis“, Povilas G. Kanovičiaus „Ilgas mirusiųjų gyvenimas“, Aktorius M. Gorkio „Dugne“, Prochoras M. Gorkio „Vasa Železnova“, Andriuščenka V. Merežkos „Nakties žaidimai“ (visų rež. Povilas Gaidys); Janus E. Raneto „Kriminalinis tango“, Klebonas Vaižganto „Nebylys“, Alenas N. Saimeno „Keistuoliai iš varjetė“ (rež. Bronius Gražys); Olegas N. Rozovo „Džiaugsmo beieškant“, Teisėjas Adomas H. von Kleisto „Sukultas ąsotis“.

Filmografija 
 1962 m. – Grigėnas. Žingsniai naktį, rež. Raimondas Vabalas, LKS
 1977 m. - Sniečkus - Ko verkė pušys, rež. Balys Bratkauskas, LTV
 1983 m. – Dariaus brolis. Skrydis per Atlantą, rež. Raimondas Vabalas, LKS
 1988 m. – Vilius Karalius, rež. Vidmantas Bačiulis, LTV
 1992 m. – Das Sommeralbum, rež. Kai Wessel, NDR (Vokietija)

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
KTU Vaikų universitetas

Kauno technologijos universiteto Vaikų universitetas (KTU VU) - nuo 2009 m. birželio mėn. Kauno technologijos universitete veikianti programa, Vaikų universitetas. KTU Vaikų universitetas atstovauja Lietuvai Europos Komisijos įkurtame vaikų universitetų tinkle.

Veikla 

Jame KTU dėstytojai skaito paskaitas 8–12 metų vaikams, supažindina juos su technologijos mokslų įdomybėmis, dalijasi žiniomis. Vyksta demonstraciniai laboratoriniai užsiėmimai. Vaikai mažomis grupelėmis lankosi įvairiose KTU laboratorijose ir taip „bando įminti įvairių mokslo reiškinių paslaptis“. Organizuojami ir išvykstamieji vizitai. Pvz., UAB „Kauno vandenys" nuotėkų valykloje, kur susipažįstama su vandenvalos proceso ypatumais ir svarba). 2009 m. rudens semestro pradžia - spalio 8 d., pabaiga - lapkričio 25 d. Iš viso - 5 paskaitos ir 6 laboratoriniai užsiėmimai..

Paskaitos 
„Kodėl chorui reikia dirigento?“ (KTU SMF edukologijos dokt. Asta Tamušauskaitė)
„Kokius namus statysime ateityje Lietuvoje?“ (KTU Statybos ir architektūros fakulteto Statybinių medžiagų katedros vedėjas doc. Vitoldas Vaitkevičius)
„Iš kur atsiranda pinigai?“ (KTU Ekonomikos ir vadybos fakulteto ekonomikos dokt. Lina Sinevičienė)
„Saulė – energijos šaltinis“ (KTU Fundamentaliųjų mokslų fakulteto Fizikos katedros vedėjas prof. Julius Dudonis, KTU Fundamentaliųjų mokslų fakulteto prof. Giedrius Laukaitis)
„Kada gyveno Gražiausioji?“ (KTU Dizaino ir technologijų fakulteto, Aprangos ir polimerinių gaminių technologijos katedros lektorė, dizainerė Ingrida Balynaitė; KTU DTF asist. dokt. mados namų „leKeckas“ direktorius Kęstutis Lekeckas) 
„Kanklės. Ar sunku išmokti kankliuoti?“ (KTU SMF edukologijos dokt. Jolita Savickė)
„Ar yra tekstilės transporto priemonėse?“ (KTU DTF Tekstilės technologijos katedros doc. Milda Adomavičienė)
„Kaip sudaryti savo judėjimo modelį? (KTU studijų prorektorius prof. Pranas Žiliukas)
„Radijo ryšys: CQ CQ...! Ar galima kalbėti nemokamai? Ar mus stebi palydovų akys? Ką veikė radistai Sausio 13-ąją?“ (KTU Telekomunikacijų ir elektronikos fakulteto dokt. Rolandas Žakelis)
„Kaip apsisaugoti nuo žaibo?“ (KTU Elektros ir valdymo inžinerijos fakulteto Elektros sistemų katedros vedėjas prof. Alfonsas Morkvėnas)
„Kur patenka vanduo iš mano plautuvės?“ (KTU Cheminės technologijos fakulteto Inžinerinės ekologijos katedros doc. Viktoras Račys).

Šaltiniai

Nuorodos 
Oficialus KTU Vaikų universiteto tinklalapis 

Kauno technologijos universitetas
Vaikai
Jaunimo renginiai
Kesteniai

Kesteniai (anksčiau Palenčizna) – kaimas Kalvarijos savivaldybės rytuose, 2 km ryčiau Brukų. Milių geležinkelio stotelė. Geležinkelis eina iš šiaurės vakarų į pietryčius, juo eina riba tarp Kalvarijos savivaldybės ir Marijampolės savivaldybės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kalvarijos savivaldybės gyvenvietės
Zelionka (Būdvietis)

Zelionka – kaimas Lazdijų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 4 km į šiaurę nuo Aštriosios Kirsnos, prie kelio , Papartėlių miško šiauriniame pakraštyje.

Yra Mockavos geležinkelio stotis – paskutinė keliaujant traukiniu iš Lietuvos į Lenkiją.

Gyventojai

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Mockava

Mockava – kaimas Kalvarijos savivaldybės pietryčiuose, 2 km į pietryčius nuo Mockų, pakeliui į Būdvietį. Yra Mockų biblioteka (įkurta 1956 m.). Mockavos geležinkelio stotis yra į šiaurės rytus nuo kaimo, Zelionkoje. Iš kaimo eina Mockavos-Suvalkų geležinkelio linija.

Istorija 

Mockava Punsko parapijos kaimų sąrašuose minima nuo 1744 m. Vietovė atsirado anksčiau už Sangrūdą. XIX a. 1-ojoje pusėje iki 1842 m. priklausė rusų generolui Suvorovui, po jo mirties drauge su Sangrūda perėjo pulkininkui K. Svidai. Prie dvaro buvo kaimas Mockai. Mockavoje 1868 m. rusai įkūrė Mockavos valsčiaus centrą, arklių sustojimo punktą ir smuklę. XIX a. pabaigoje veikė pradinė mokykla.

Nepriklausomybės pradžioje apie 1919 m. Mockavos valsčius buvo panaikintas ir buvusiuose valsčiaus valdybos namuose įkurdinta mokykla. Apie 1922–1925 m. Mockavos dvaras, kurį tuo metu valdė ponas Svida, buvo išparceliuotas. Žemės atiteko naujai parapijai. Dvare Svida turėjo biblioteką. Po tėvo mirties Mockų dvarą valdė jo sūnus verslininkas Karolis Svida. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Mockavos-Mockų apylinkėse buvo 40 ūkių ir gyveno apie 250 gyventojų. Pokario metais apylinkėse veikė Tauro apygardos, Vytauto partizanų rinktinės partizanai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Mockavoje gimė:
 Bronius Krokys (1917 m. rugpjūčio 17 d.), chemikas, Ročesterio visuomenės veikėjas.
 Jonas Zimnickas (1913–1945), partizanas.

Šaltiniai 

Kalvarijos savivaldybės gyvenvietės
Europos mažųjų valstybių žaidynės

Europos mažųjų valstybių žaidynės – kas dvejus metus rengiamos įvairaus sporto varžybos tarp Europos mažų valstybių. Teisę dalyvauti žaidynėse turi Islandija, Kipras, Liuksemburgas, Monakas, San Marinas, Malta, Lichtenšteinas, Andora ir Juodkalnija. Šiuo metu narystės siekia Farerų salos.

Žaidynės
1985 - San Marinas, San Marinas
1987 - Monte Karlas, Monakas
1989 - Nikosija, Kipras
1991 - Andora, Andora
1993 - Valeta, Malta
1995 - Liuksemburgas, Liuksemburgas
1997 - Reikjavikas, Islandija
1999 - Vaducas, Lichtenšteinas
2001 - San Marinas, San Marinas
2003 - Valeta, Malta
2005 - Andora, Andora
2007 - Monakas
2009 - Kipras
2011 - Lichtenšteinas
2013 - Liuksemburgas
2015 - Islandija

Sporto šakos 
Lengvoji atletika
Krepšinis
Paplūdimio tinklinis
Žaidimas rutuliais
Gimnastika
Dziudo
Buriavimas
Šaudymas
Plaukimas
Stalo tenisas
Tenisas
Tinklinis

Medalių lentelė

Nuorodos 
Europos mažų valstybių atletikos asociacija
Monakas 2007 
Kipras 2009
Europos Olimpinis komitetas: Europos mažų valstybių žaidynės 

Daugiašakės varžybos
Europos sportas
Leopoldas Mykolaitis

Leopoldas Mykolaitis (g. 1927 m. Joniškyje, Šiaulių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, rašytojas, redaktorius.

Biografija 
Baigė Joniškio gimnaziją, 1955 m. – Vilniaus pedagoginio instituto Istorijos fakultetą, įgydamas istorijos mokytojo specialybę.

1945 m. pradėjo dirbti laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijos mokyklų skyriuje. 1949–1952 m. redagavo laikraštį „Lietuvos pionierius“, o 1954 m. atkūrė žurnalą vaikams „Genys“, iki 1957 m. jo redaktorius. 1955–1959 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto pirmininko pavaduotojas televizijos reikalams, 1959–1960 m. Lietuvos kino studijos direktorius, 1960–1962 m. žurnalo „Moksleivis“ vyr. redaktorius, 1962–1972 m. vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1972–1990 m. žurnalo „Komunistas“ skyriaus vedėjas. 1991–1992 m. leidinio „Žurnalistų žinios“ redaktorius.

Parašė nemažai straipsnių jaunimo auklėjimo temomis, humoreskų, pasakų. 

Nuo 1958 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys, buvo renkamas jos valdybos, įvairių konkursų vertinimo komisijų nariu. 1990 m. rugsėjo 11 d. – 2000 m. balandžio 5 d. Lietuvos žurnalistų sąjungos Senjorų klubo pirmininkas.

Bibliografija 
 Šešiakojis auksarankis: trylika pasakų, Vilnius: Spec. paskirties AB „Lietuvos geležinkeliai“ Informacijos ir leidybos centras, 1999 m., ISBN 9986-537-44-4
 Du tuzinai pasakų, Vilnius: Spauda, 2007 m. ISBN 978-9986-485-67-4

Įvertinimas 
 2008 m. – medalis „Už nuopelnus žurnalistikai“

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos rašytojai humoristai
Lietuvos vaikų rašytojai
Olegas Ditkovskis

Olegas Ditkovskis (g. 1955 m. balandžio 2 d. Vilniuje) – lietuvių muzikantas, aktorius, kompozitorius ir atlikėjas, dainuojamosios poezijos bardas.

Biografija 
Mokėsi Vilniaus 35-oje vidurinėje mokykloje. 1973 - 1983 m. studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje aktorinį meną, 1984–1989 m. studijavo Valstybiniame kinematografijos institute (Maskvoje, Rusija) kino režisūrą.

Dirbo Šiaulių dramos teatre, Valstybiniame Jaunimo teatre.

Buvusi žmona Tatjana Liutajeva (g. 1965 m.), ukrainiečių, rusų aktorė. Dukra Agnija Ditkovskytė (g. 1988 m.), Rusijos aktorė.

Kūryba 
Pirmąją dainą „Kaip gaila“ parašė mokykloje pagal mokytojos Violetos Tapinienės žodžius. Studijų metų sukurtos dainos skambėjo kurso diplominiame darbe, vėliau Šiaulių dramos teatro spektaklyje „Vaikų dienos”. O. Ditkovskio dainas „Aš mylėjau tave”, „Riešutų žydėjimas” atliko Irena Ašakaitė ir Šiaulių ansamblis „Vairas”. Didžioji dalis jo dainų įėjo į 1996-1998 m. „Aktorių trio“ išleistas garsajuostes bei kompaktines plokšteles. Kartu su kurso draugais išleido garsajuostę „Dainų 47“. Dažniausi jo atliekamų dainų tekstų autoriai yra lietuvių poetai H. Radauskas, A. Jonynas, Antanas A. Jonynas, S. Geda, R. Danys, S. Bareikis.

Filmografija 
 1977 m. – Bendraamžiai, LTV videofilmas, rež. Danutė Keturakytė
 1977 m. – Povilas Giniotis. Vaikinas iš Darbo gatvės, rež. Algirdas Dausa
 1981 m. – Lošimas be kozirių, rež. Algimantas Kundelis
 1986 m. – Kažkas atsitiko, rež. Artūras Pozdniakovas
 1986 m. – Džordachas Anslėjus. Visi prieš vieną, rež. Artūras Pozdniakovas
 1986 m. – Randuotasis. Vilkolakio pėdsakai, rež. Almantas Grikevičius
 1990 m. – Metai baigiasi saulėlydžiu, scenarijaus autorius
 1990 m. – Marius, rež. Marijonas Giedrys, Jonas Pakulis
 2001 m. – Vienui vieni, rež. Jonas Vaitkus
 2006 m. – Jūratė ir Kastytis: legendos tęsinys, rež. Benas Šarka.

Nuorodos 
 CV
 O. Ditkovskio dainų tekstai
 O. Ditkovskis atlieka dainą „Aš mylėjau tave“

Lietuvos aktoriai
Lietuvos bardai
Lietuvos kino režisieriai
Alfonsas Algimantas Mitrikas

Alfonsas Algimantas Mitrikas (g. 1932 m. rugpjūčio 1 d. Lankaičiuose, Joniškio valsčius) – Lietuvos sociologas, ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1939 m. pradėjo lankyti Vaidminių pradžios mokyklą, vėliau mokėsi Skaistgirio pradžios mokykloje, 1944 m. baigė šešias klases. 1945–1951 m. mokėsi Joniškio vidurinėje mokykloje. 1951–1956 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakultete.

1956–1971 m. VU Politinės ekonomijos katedros dėstytojas, 1969 m. docentas. 1959–1960 m. tobulinosi visuomenės mokslų dėstytojų kvalifikacijos kėlimo kursuose prie Maskvos universiteto. 1966 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją „Laiko ekonomija socialistinėje visuomenėje“.  1971–1980 m. LSSR valstybinio dailės instituto dėstytojas, Visuomenės mokslų katedros vedėjas. 1980–1985 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto socialinio planavimo, nuo 1985 m. socialistinio gyvenimo būdo problemų skyriaus vedėjas.  1983 m. stažavo Maskvos sociologinių tyrimų institute.

1990 m. ekonomikos mokslų daktaras, nuo 1993 m. VU profesorius. 1999–2004 m. Vilniaus pedagoginio universiteto, 2001–2002 m. Vytauto Didžiojo universiteto, nuo 2008 m. Mykolo Romerio universiteto dėstytojas. 2002–2008 m. dirbo Socialinių tyrimų instituto Demografinių tyrimų centre.

Mokslinė veikla 
Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: gyventojų laiko biudžetas, socialiniai pokyčiai. Paskelbė daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių.

Bibliografija 
 Prekinė gamyba ir vertės dėsnis socializmo sąlygomis, 1970 m.
 Vartojimas ir laisvalaikis, su Antanu Buraču ir A. Trepuila, 1986 m.
 Socialinis planavimas: gyventojų laiko rodikliai, rusų kalba, 1987 m.
 Laiko naudojimas Suomijoje, Latvijoje, Lietuvoje ir Rusijoje (su kitais), anglų kalba, 1991 m.
 Šeimos politikos koncepcija (su kitais), 1995 m.
 Šeima ir gimstamumas Lietuvoje (su kitais), 1997 m.
 Vertybės permainų metais (su kitais). – Vilnius: Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutas, 1999. – 165 p.
 Europa ir mes (su kitais), 2001 m.
 Alfonsas Algimantas Mitrikas: bibliografijos rodyklė. – Vilnius: STI, 2002. – 58 p.: iliustr. – ISBN 9955-531-03-7
 Besivienijanti Europa: vertybinis aspektas (su kitais), 2003 m.
 Šeimos revoliucija? Iššūkiai šeimos politikai (su kitais), 2003 m.
 Gyventojų politikos strategijos metmenys (su kitais), 2004 m.
 Svarbus kiekvienas vaikas (su kitais), 2005 m.
 Lietuvos gyventojai: struktūra ir demografinė raida (su kitais), 2006 m.
 Dabartinės Lietuvos kultūros raidos tendencijos: vertybiniai virsmai: kolektyvinė monografija (Stanislovas Juknevičius, Rūta Žiliukaitė, Alfonsas Algimantas Mitrikas ir kt.; sud. Rūta Žiliukaitė). – Vilnius: Kultūros, filosofijos ir meno institutas, 2007. – 191 p.: diagr. – ISBN 978-9986-638-94-0

Šaltiniai 

Lietuvos sociologai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos pedagogai
Henrikas Mituzas

Henrikas Mituzas (g. 1924 m. liepos 16 d. Žagarėje) – Lietuvos farmakologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1950 m. baigė Kauno universitetą. 1950–1954 m. Kauno sanitarinio švietimo namų Higienos muziejaus vadovas. 1954–1997 m. Kauno medicinos instituto (KMI, nuo 1989 m. Kauno medicinos akademija) dėstytojas. 1958 m. sausio 10 d. apgynė disertaciją „Limfoidinių organų ekstraktų vaidmuo antikūnių susidarymui“, medicinos mokslų kandidatas.
1962–1964 m. KMI Farmakologijos katedros vedėjas, nuo 1977 m. profesorius. 1969 m. apgynė disertaciją „Eksperimentiniai duomenys apie tymus reikšmę anafilaksijoje“, medicinos mokslų daktaras. 

Apibendrino eksperimentinius duomenis apie užkrūčio liaukos reikšmę anafilaksijai.

Bibliografija 
 Farmakologija ir receptūra: vadovėlis (su kitais), 1970 m.
 Farmakologija: vadovas (su kitais), 1971 m.
 Vaikų ligų gydymas antimikrobiniais preparatais (su kitais), 1983 m.
 Farmakologija: vadovėlis (su kitais), 1983 m., 2 leid. 1986 m.
 Inkstų ir šlapimo takų gydymas vaistažolėmis bei jų preparatais, 1990 m.
 Vaistažolių bei jų preparatų panaudojimas akušerijoje ir ginekologijoje, 1992 m.

Įvertinimas 
 1987 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos farmakologai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos muziejininkai
Jankauskienė

Jankauskienė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (ištekėjusi moteris).

Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Jankauskaitė (mergautinė pavardė).

Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Jankauskas.

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

Augustina Jankauskienė, gydytoja nefrologė,
Danguolė Jankauskienė, MRU docentė,
Goda Janonytė-Jankauskienė (1940 m.), poetė, publicistė, tautodailininkė,
Konstancija Jankauskienė (g. 1942 m.), gydytoja,
Laima Jankauskienė, pedagogė, Saločių Antano Poškos vidurinės mokyklos direktorė, 
Ona Čebelytė-Jankauskienė (1894–1972), medicinos sesuo,
Teresė Jankauskienė (g. 1960 m.), Šilalės rajono ūkio, visuomenės bei politinė veikėja,
Vida Jankauskienė, pedagogė, Pavandenės pagrindinės mokyklos direktorė.
Vingaudo kalnas

Vingaudo kalnas, Šaulio kalnelis – kalva, manoma, piliakalnis Šiauliuose, vakariniame Talšos ežero krante. Pasiekiamas iš Tilžės gatvės Krantinės gatve arba ties prekybos centru pasukus pro degalinę link ežero bevarde gatve pietryčių kryptimi, yra už 0,2 km nuo Tilžės gatvės ties meteorologijos stotimi ir apie 40 m nuo Talšos ežero. Kalnelyje įrengtos Šiaulių liuteronų kapinės.

Kalnas 

Kalnas orientuotas rytų – vakarų kryptimi, beveik stačiakampis, jo ilgis 109 m., plotis 37 m rytinėje ir 35 m vakarinėje dalyje. Aukštis 4,5 vakarinėje, 6,5 rytinėje dalyje. Kalnas apardytas laidojant mirusiuosius ir XX a. viduryje kasant žvyrą. 

Manoma, kad šis pailgas žvyro liežuvis supiltas ledynmečiu. Vieta buvo strategiškai patogi, todėl čia galėjo įsikurti dabartinio Šiaulių miesto pirmoji gyvenvietė. Kalną iki XIX a. antro ketvirčio supo Vinkšnos ežeras, iš rytų – Talša. Kalnelio rytiniu pakraščiu, manoma, praėjo dabartinės Rygos gatvės tęsinys - jos liekanos matomos aerofotografinėje medžiagoje. Kalnelis nėra tyrinėtas.

Kapinės 
Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos rūmų iždininkui, ekonomijų administratoriui A. Tyzenhauzui kuriant manufaktūras Šiauliuose ir pasikvietus specialistus iš Rygos, Silezijos, Vakarų Europos, XVIII a. pabaigoje ant kalnelio įkurtos liuteronų kapinaitės. 1827 m. Šiaulių miestas liuteronų parapijai dovanojo 2,5 ha žemės prie kapinių, kur įsikūrė kapinių sargas. 

Šiose kapinėse buvo laidojami latviai, vokiečiai, o kalnelio papėdėje – savižudžiai. Tarpukariu šiaurinėje kalniuko pusėje latvių parapijos lėšomis statytame name gyveno kapinių prižiūrėtojas latvis Rovė, jo iniciatyva buvo nukastas griovys, užtverta tvora. Oficialiai paskutinis palaidojimas šiose kapinėse užfiksuotas prieš Antrąjį pasaulinį karą. Karo metais į šalia iškastus griovius laidoti vokiečių belaisviai.

Šaltiniai 

Šiaulių kapinės
Piliakalniai Šiaulių rajone
Lietuvos evangelikų liuteronų kapinės
Aldona Molnikaitė

Aldona Molnikaitė (iki 1982 m. Griciūnaitė, 1929 m. spalio 12 d. Šiauliai – 1998 m. birželio 10 d. Vilnius) – Lietuvos tapytoja, pedagogė.

Biografija 
1955 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1961–1972 m. Lietuvos dailės instituto dėstytoja 1973–1984 m. Vilniaus universiteto bibliotekos Grafikos kabineto vedėja.

Kūryba 
Nutapė teminių kompozicijų („1863 metų sukilėliai“ 1963 m., „Autobuso belaukiant“, „Dailės muziejuje“, abu 1967 m., „Vėlinės“ 1990 m.), portretų (Vincas Mykolaitis-Putinas, 1962 m., „Skulptorės portretas“ 1967 m., Vanda Zaborskaitė, „Motina“, abu 1973 m., Birutė Demkutė, 1976 m., „Jonės portretas“ 1977 m. Valdas Žilėnas, 1983 m., Antanas Rūkas, 1984 m.), autoportretų („Autoportretas su veidrodžiu“ 1969 m., „Autoportretas juodame fone“ 1990 m.), portretinių kompozicijų K. Donelaičio, V. Kudirkos, Maironio ir kitų atminimui, peizažų („Medis prie gatvės“ 1967 m., „Peizažas su sena koplytėle“ 1972 m.), natiurmortų („Natiurmortas su veidrodžiu“ 1969 m., „Natiurmortas su inkaru“ 1979 m.). Ankstyvajai kūrybai būdinga realistinė tapybos maniera, šviesus koloritas, vėliau kūrė suabstraktintus paveikslus, ryšku dekoratyvūs, geometriniai elementai, pilki atspalviai, prislopintas koloritas. Portretams būdinga psichologinė charakteristika.

Nuo 1957 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje 1967 m., 1980 m., 1990 m. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos pedagogai
Antanas Mončys

Antanas Mončys (1921 m. birželio 8 d. Mančiuose, Darbėnų valsčius – 1993 m. liepos 10 d. Paryžiuje, Prancūzija) – Lietuvos skulptorius modernistas.

Biografija 
1941 m. baigė Kretingos gimnaziją. 1942–1943 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo architektūrą. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. Susipažinęs su skulptoriumi Vytautu Kašuba susidomėjo skulptūra. 1947–1950 m. Vytauto K. Jonyno vadovaujamoje dailės ir amatų mokykloje (École des Arts et Métiers) Freiburge studijavo skulptūrą pas Aleksandrą Marčiulionį. Gavęs skulptoriaus diplomą ir Prancūzijos vyriausybės stipendiją, 1950 m. atvyko į Paryžių, studijavo Didžiosios lūšnos akademijoje (Academie de la grande Chaumiere) pas Osipą Zadkiną. 

1951 m. dalyvavo Nepriklausomųjų salono parodoje. 1952 m. sukūrė 16 skulptūrų Šv. Marcelijaus bažnyčioje Laone. Vadovavo skulptūrų studijoms: 1973–1988 m. Paryžiaus universiteto tarptautiniame centre, 1977–1981 m. Europos meno akademijoje Tryre, 1983 m. UNESCO skulptūros studijai Tulūzoje. Priklausė Dailininkų namams (Maison des Artists). Palaidotas Grūšlaukėje, šalia tėvų. 

Sūnus Žanas Kristupas Mončys užaugęs tapo aktoriumi.

Kūryba 
Sukūrė religinio siužeto kūrinių („Šv. Juozapas“, 1951 m.; „Kelių Madona“, 1952 m.), antkapinių paminklų (V. Rakštytės-Karvelienės, 1954 m.; O. Greimo, 1983 m.), abstrahuotų ekspresyvių figūrinių kompozicijų („Fantasmagorija“, 1957 m.), konstruktyvių, sunarstytos struktūros skulptūrų („Begalinis“, 1970 m.; „Vandens nešėja“, 1977 m.; „Pamokslininkas“, 1983 m.), reljefų, švilpių, kaukių. Naudojo įvairias medžiagas (medis, akmuo, metalas, molis, atliekos, rasti daiktai) ir techniką. Iliustravo knygų (Oskaras Milašius. Lietuviškos pasakos, 1972 m.), sukūrė scenovaizdžių, piešinių, akvarelių.

1960–1992 m. surengė apie 30 individualių parodų (Prancūzija, Belgija, Vokietija, Monakas, JAV, Italija, Lietuva). 1992 m. dovanojo kūrinius Palangai, jų parodos surengtos Vilniaus Šiuolaikinio meno centre ir Kauno paveikslų galerijoje. 1999 m. liepos 10 d. Palangoje atidarytas Antano Mončio namai-muziejus.

Šaltiniai

Literatūra 
 Ketvirtoji dimensija / Tomas Sakalauskas. – Vilnius: Alma littera, 1998. – 352 p. – ISBN 9986-02-547-8
 Antanas Mončys: albumas (sud. Viktoras Liutkus). – Vilnius: Dailės leidybos ir informacijos centras, 2003. – 135 p.: iliustr. – ISBN 9986-716-26-8
 Antano Mončio kūrybinis palikimas Palangoje: katalogas (sud. Giedrė Stankevičiūtė). – Palanga: Antano Mončio namai-muziejus, 2010. – 141 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95246-0-3

Nuorodos 
 www.antanasmoncys.com 
 Antano Mončio namai-muziejus

Lietuvos skulptoriai
Prancūzijos lietuviai
Konstantino Akmuo

Konstantino Akmuo () – viršukalnė Poliarinio Uralo kalnuose, 45 km nuo Karos jūros Baidaro užutėkio. Įeina į Archangelsko srities teritoriją. Aukštis – 492 m. Sudarytas iš kvarcito ir smiltainio. Šlaitai ir viršūnė apaugę kalnų tundra.

Šaltiniai 

Uralas
Rusijos kalnai
Kazimieras Musteikis

Kazimieras Musteikis (1928 m. sausio 6 d. Laučiūniškėje, Salako valsčiuje, Zarasų apskrityje – 2019 m. rugsėjo 29 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1936 m. pradėjo lankyti mokyklą, 1939 m. baigė Baibių pradžios mokyklą, penktą skyrių baigė Antalieptėje. 1941–1948 m. mokėsi Dusetų Kaziniero Būgos gimnazijoje. 1948–1952 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Rusų kalbos ir literatūros fakultete. 1952–1953 m. tobulinosi Maskvos valstybiniame pedagoginiame institute kaip rusų kalbos kursų klausytojas.

1953–2000 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, 1958–1982 m. ir nuo 1986 m. Rusų kalbos katedros vedėjas, 1966–1978 m. dar ir Rusų kalbos ir literatūros fakulteto dekanas; nuo 1977 m. profesorius. 1974 m. filologijos mokslų daktaras.  1982–1986 m. dėstė Leipcigo Karlo Markso universitete.

Mokslinė veikla 
Redagavo Vytauto Barono ir Vytauto Galinio Rusų-lietuvių kalbų žodyno t. 2 (1967 m.). Paskelbė straipsnių kalbų dėstymo metodikos, prielinksninių žodžių junginių su prielinksniais nuo ir iki dabartinėje rusų ir lietuvių kalboje klausimais.

Bibliografija 
 Сопоставительная морфология русского и литовского языков. – Vilnius: Mintis, 1972. – 287 p.
 Функциональная грамматика русского и литовского языков: введение, поссесивность. – Vilnius: VPU, 1998. – 49 p.: lent.
 Функциональная грамматика русского и литовского языков: субъектность, объектность. – Vilnius: VPU, 2003. – 67 p.

Įvertinimas 
 1978 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos pedagogai
Juozas Musteikis

Juozas Musteikis (1896 m. gruodžio 8 d. Stučiai, Tauragnų valsčius – 1956 m. lapkričio 29 d. Čikaga) – Lietuvos karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.

Biografija 
1916 m. baigęs Gatčinos karo mokyklą karininku tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1918 m. grįžo į Lietuvą, 1919 m. mobilizuotas į jos kariuomenę. 1919–1922 m. – artilerijos dalies karininkas, viršininkas, viršininko padėjėjas (pavaduotojas). Organizavo ginklų ir sprogmenų pirkimą ir pristatymą Lietuvos kariniams daliniams, dalyvavo kovose su Sovietų Rusijos kariuomene ir bermontininkais. 1922 m. Šarvuotų traukinių pulko šarvuoto traukinio vadas, pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1923 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1924–1926 m. Šarvuotų traukinių bataliono vadas. 1926–1940 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo Rikiuotės skyriaus sudėties, vėliau administracinės dalies vedėjas, ypatingų reikalų karininkas prie štabo viršininko. 1940 m. pulkininkas, Rikiuotės skyriaus viršininkas. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV.

Įvertinimas 
 1928 m. – Gedimino 4 laipsnio ordinas
 1929 m. – II rūšies Vyčio kryžiaus 3 laipsnio ordinas
 1937 m. – Vytauto Didžiojo 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Rusijos imperijos karininkai
Lietuvos pulkininkai
JAV lietuviai
Teofilis Mončiunskas

Teofilis Mončiunskas (1903 m. lapkričio 3 d. Mančiūnuose, Trakų apskritis – 1976 m. gegužės 3 d. Vilniuje) – sovietinis partinis veikėjas.

Biografija 
1925–1926 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1936 m. mokėsi Darbo rūmų liaudies universitete, 1938 m. Amatų rūmų krosnininkų kursuose, 1939 m. Kaišiadorių amatų mokykloje. 1939 m. įstojo į Šaulių sąjungą. 

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940–1941 m. Trakų apskrities vartotojų kooperatyvų sąjungos pirmininkas. SSRS-Vokietijos karo pradžioje 1941 m. birželio mėn. pasitraukė į SSRS. Nuo 1942 m. tarnavo 16-ojoje lietuviškojoje šaulių divizijoje. 1942 m. liepos mėn. atsiųstas į Lietuvą organizuoti ginkluoto pogrindžio. Vienas iš nedaugelių Rūdninkų girioje veikusių sovietinių partizanų dalinių vadų lietuvių. Būrio „Už tėvynę“ komisaras, nuo 1944 m. pavasario – Trakų brigados vadas; slapyvardis Žvirblis. Jo vadovaujami partizanai ir diversantai sprogdino vokiečių karinius ešelonus, tiltus, geležinkelis bėgius, gadino ryšių linijas, nukovė vokiečių kareivių. Kartu terorizavo Rytų Lietuvos valstiečius, kaimų savisaugininkų nuginklavimo pretekstu su kitais planavo ir vykdė baudžiamąsias operacijas Dargužiuose, Bakaloriškėse ir kitur. Redagavo nelegalią partizanų spaudą.

1944 m. liepos mėn. – 1945 m. Trakų apskrities Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1945 m. balandžio mėn. – 1949 m. vasario mėn. LKP(b) Raseinių apskrities komiteto I sekretorius. 1949–1950 m. LSSR žemės ūkio ministro pavaduotojas, 1950–1954 m. ministerijos politinio sektoriaus viršininkas. 1954–1956 m. sovietinių ūkių ministro pavaduotojas. 1956–1958 m. Vilniaus miesto Stalino rajono Vykdomojo komiteto pirmininkas. 

1949–1952 m. LKP(b) CK narys. 1947–1955 m. LSSR AT deputatas, 1947–1951 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininko pavaduotojas.  1950–1956 m. Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos pirmininkas.

1964 m. jis filmuotas kino kronikoje „Tarybų Lietuva“ Nr. 25-26, režisierė Ana Pavlova.

Bibliografija 
 Rudninkų girios partizanai: atsiminimai. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1959. – 340 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1973 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos TSR viceministrai
Janina Monkutė-Marks

Janina Monkutė-Marks (1923 m. rugsėjo 21 d. Radviliškyje – 2010 m. lapkričio 13 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos tapytoja, grafikė, tekstilininkė.

Biografija 
Tėvas buvo geležinkelininkas. Mokėsi Pagėgių pradžios ir vidurinėje mokykloje, 1939–1941 m. Kėdainių gimnazijoje. Nuo 1942 m. lankė Valstybės teatro Dramos studiją Kaune. Baigiantis karui, kartu su draugu Martynu Nagiu (poeto Henriko Nagio broliu) 1944 m. vasarą nuvažiavo pas jo tėvą į Mažeikius. Susituokė ir, kirtę Vokietijos sieną, atsidūrė tuometinėje Čekoslovakijoje.

1945–1946 m. Insbruko universitete Austrijoje studijavo meno istoriją, archeologiją, italų kalbą. 1947–1949 m. audimo ir tapybos mokėsi Vokietijoje, Freiburgo dailės ir amatų mokykloje, vadovaujamoje dailininko Vytauto Kazimiero Jonyno. Tekstilės meno mokėsi privačiai pas gobeleno meistrus Antaną ir Anastaziją Tamošaičius.

1949 m. persikėlė į JAV. Dirbo vasarnamiuose, vėliau – fabrike. 1950 m. apsigyveno Čikagoje. Baigusi buhalterijos ir mašinraščio kursus, pradėjo dirbti įvairiose įstaigose. Su M. Nagiu išsiskyrė ir po poros metų ištekėjo už Ira Markso. Nuo 1956 m. įsijungė į meninį ir visuomeninį JAV gyvenimą. 

Tapybą ir grafiką studijavo Haid Parko meno centre, interjero dizainą, keramiką ir pramoninę dailę – YMCA koledže, grafiką – V. Petravičiaus studijoje Čikagoje. Nuo 1974 m. Lietuvių moterų dailininkių draugijos Čikagoje narė, parodų rengėja.

2000 m. įsigijusi Kėdainių krašto muziejaus pastatą, jį rekonstravo ir 2001 m. spalio 20 d. atidarė savo vardo muziejų-galeriją.  2007 m. liepos 12 d. suteiktas Kėdainių krašto garbės pilietės vardas.

Kūryba 
Ankstyviesiems tapybos kūriniams įtakos turėjo brutalusis menas („Namai-kalėjhnas“ 1958 m., „Kortų lošėjai“ 1959 m.), septintame dešimtmetyje susidomėjo popartu, A. Warholo, R. Lichtenšteino kūryba. Kūriniams „Šeima ir beždžionė“, „Dviguba pilietybė“ (abu 1962 m.), „Mis U.S.A.“ (1963 m.) būdinga plakatiškumas, groteskas. Vėlesniuose tapybos kūriniuose jungta senųjų pasaulio kultūrų simbolius bei ornamentiką („Eglės vestuvės“ 1965 m., „Keturi kilimų ornamentai“, „Gyvybės medis“ 1967 m.).

Sukūrė gobelenų biografiniais motyvais („Laukia ir stebi“ 1999 m., „Ilsėkis ramybėje“). Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvių dailės muziejus Lemonte, Balzeko lietuvių kultūros muziejus ir kiti užsienio šalių muziejai.

Šaltiniai

Literatūra 
 Janina Monkutė-Marks: albumas (sud. Danas Lapkus). – Vilnius: Baltų lankų leidyba, 2002. – 250 p.: iliustr. – ISBN 9955-429-65-8

Nuorodos 
 Janinos Monkutės-Marks muziejus-galerija
 Janinos Monkutės-Marks muziejus-galerija muziejai.lt

Lietuvos tapytojai
Lietuvos grafikai
Lietuvos tekstilininkai
JAV lietuviai
Poparto tapytojai
Jadvyga Monstvilaitė

Jadvyga Monstvilaitė (1919 m. rugsėjo 22 d. Plungėje – 2004 m. birželio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos biologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija 
1930-1936 m. mokėsi Plungės valstybinėje gimnazijoje, 

1936-1938 m. Šiaulių valstybinėje mokytojų seminarijoje 

1938-1940 m., 1941-1942 m. J. Monstvilaitė dirbo Plungės valsčiaus Nanaišių pradinės mokyklos mokytoja, 

1943-1945 m.  Plungės vidurinės mokyklos mokytoja, 

1945-1949 m.  Lietuvos TSR švietimo ministerijos Aukštųjų ir specialiųjų mokyklų valdybos inspektore. 

1940-1943 m. ir 1945-1947 m. studijavo Vilniaus Valstybiniame pedagoginiame institute Gamtos mokslų fakultete (dabar – Lietuvos edukologijos universitetas). 

1953–1956 m. Žemdirbystės ir dirvožemio instituto, 

1956–1958 m. Žemdirbystės instituto direktoriaus pavaduotoja mokslo reikalams.

1958–1992 m. dirbo Žemdirbystės instituto Vokės filiale,

1958–1991 m. Herbicidų laboratorijos vedėja;

nuo 1969 m. profesorė. 1967 m. biologijos mokslų daktarė. 

Duktė dainininkė Giedrė Kaukaitė.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – reljefo įtaka piktžolių rūšinei sudėčiai, piktžolių botaninė sudėtis ir jų naikinimas mechaninėmis ir chemijos priemonėmis. Paskelbė daugiau kaip 300 mokslinių ir mokslo populiarinamųjų straipsnių.

Bibliografija 
 Piktžolės ir kovos su jomis priemonės. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1959. – 200 p.: iliustr.
 Herbicidai kovoje už derlių. – Vilnius, 1962. – 103 p., rusų kalba 1962 m., lenkų kalba 1964 m.
 Piktžolės: biologija ir naikinimo būdai. – Vilnius, 1967. – 311 p.
 Pažinkime piktžoles / Jadvyga Monstvilaitė, Steponas Čiuberkis. – Vilnius: Mokslas, 1978. – 205 p.: iliustr.
 Piktžolės ir herbicidai: žinynas. – Vilnius, 1982. – 298 p.
 Piktžolės ir herbicidai: žinynas. – 2-asis leidimas. – Vilnius, 1986. – 338 p.: iliustr.
 Laukų piktžolėtumo problemos . – Dotnuva: Lietuvos žemdirbystės institutas, 1996. – 87 p.: iliustr. – ISBN 9986-527-19-8

Įvertinimas 
 1979 m. LSSR nusipelniusi mokslo veikėja

Šaltiniai

Literatūra 
 Herbologijos tyrimų Lietuvoje raida. Profesorė Jadvyga Monstvilaitė (sud. Steponas Čiuberkis, Irena Kavoliūnaitė). – Akademija: Lietuvos žemdirbystės institutas, 2007. – 239 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-650-21-8

Lietuvos biologai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
Ričardas Murnikovas

Ričardas Murnikovas (g. 1967 m. rugpjūčio 10 d. Klaipėda) – Lietuvos sportininkas Kultūristas Treneris.

Biografija 
1985 m. baigė Klaipėdos 18 profesinę technikos mokyklą.

1989 m. vede Natalija Duchovič - Murnikoviene

1999 m. išsiskyrė Natalija Murnikoviene

Sportiniai pasiekimai 
 1989 m. – Lietuvos jaunimo pirmenybių nugalėtojas (svorio kategorijoje per 90 kg)
 1993 m. − absoliutus Lietuvos čempionas (IFBB) 
 1994 m. – absoliutus Lietuvos čempionas (IFBB)
 1994 m. – Tarptautinės kultūrizmo federacijos (IFBB) Europos kultūrizmo čempionatas (svorio kategorijoje per 90 kg)
 1994 m. – Tarptautines kultūrizmo federacijos (IFBB) Pasaulio kultūrizmo čempionas, su N. Murnikoviene

Įvertinimas 
 1994 m. – Kūno kultūros ir sporto departamentas prie Lietuvos Respublikos Vyriausybes apdovanojo medaliu „Už aukštus sporto pasiekimus“ 
 2015 m. − Lietuvos kultūrizmo ir kūno rengybos federacija − „Padėka už svarų indėlį vystant ir populiarinant kultūrizmo sporta Lietuvoje”

Šaltiniai 

Lietuvos kultūristai
Petras Murnikas

Petras Murnikas (1886 m. gruodžio 6 d. Sidariškės, Kupiškio valsčius – 1956 m. birželio 6 d. Utena) – Lietuvos karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas.

Biografija 
1916 m. baigė Maskvos 4-ąją praporščikų mokyklą, per Pirmąjį pasaulinį karą Rusijos imperijos kariuomenės karininku kovojo fronte, buvo sužeistas. 1917 06 20 pakeltas į štabskapitono laipsnį. Grįžęs į Lietuvą 1919 m.balandžio 7 d. mobilizuotas į jos kariuomenę, 1-ojo DLK Gedimino pėstininkų pulko karininkas. Dalyvavo nepriklausomybės kovose su bolševikais, bermontininkais, lenkais.1919 m. birželio 15 d. pasižymėjo kovodamas su bolševikais Naujasodžio kaime, Antalieptės valsčiuje, Zarasų apskrityje. 1920–1923 m. karo atstovo Lenkijoje, vėliau – Latvijoje padėjėjas (pavaduotojas), karo atstovas Latvijoje ir Estijoje. 1923 m. ypatingų reikalų karininkas prie kariuomenės vado, 1924 m. – prie krašto apsaugos ministro. 1926–1927 m. Panevėžio karinės srities viršininkas. Nuo 1927 m. – Trakų, Vilkaviškio, nuo 1929 m. – Raseinių, nuo 1936 m. – Utenos, nuo 1938 m. – Kretingos apskričių, komendantas, kartu minėtų apskričių šaulių rinktinių vadas.1939 m. lapkričio 22 d. paties prašymu paleistas į administracijos karininkų atsargą. 1926 m. vasario 16 d, suteiktas  pulkininko leitenanto laipsnis.

1939 - 1944 m. gyveno Utenoje, dirbo Utenos arešto namų prižiūrėtoju. Jokiuose politiniuose įvykiuose nedalyvavo. TSRS kariuomenei vėl okupavus Lietuvą iš pradžių slapstėsi Utenos rajono, Sirutėnų apylinkėje, dirbo kolūkyje buhalteriu ir sandėlininku. Vėliau legalizavosi, gyveno ir dirbo Utenos mieste.. Palaidotas Utenos miesto senose kapinėse. 1992 m. P. Murniko atminimas įamžintas memorialine lenta ant namo Maironio gatvėje 12, kuriame 1936 - 1944 m. gyveno.

Įvertinimas 
 1919 m. – Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
 1928 m. – Gedimino 3 laipsnio ordinas.
 1934 m. -  Šaulių žvaigždė
 1934 m. -  Skautų sąjungos Svastikos ordinas
 1928 m. -  Lietuvos  Nepriklausomybės 10 - šio medalis
 1929 m. -  Latvijos išsivadavimo 10 - čio medalis

Šaltiniai 

Lietuvos pulkininkai
Lietuvos kariniai diplomatai
Lietuvos rezistentai
Šaulių sąjungos nariai
Garnyras

Garnyras ( 'papuošti, papildyti') – kito patiekalo ar maisto produkto priedas prie mėsos ar žuvies patiekalų. Garnyru būna daržovės, bulvių košė ar kitokios košės ir kt.

Garnyrai rūšys:
 daržovių garnyrai – mišrainės, daržovių riekės ar nepjaustytos daržovės.
 kruopų garnyrai – paprastai kruopinės košės ar birios virtos kruopos.
 makaronų garnyrai – paprastai tai virti makaronai.

Šaltiniai 

Valgių priedai
Edgaras Montvidas

Edgaras Montvidas-Prudkauskas (iki 2001 m. Prudkauskas, g. 1975 m. gegužės 27 d. Kybartuose, Vilkaviškio rajonas) – Lietuvos dainininkas (lyrinis tenoras), Auksinio scenos kryžiaus laureatas (2021 m.).

Biografija 
Baigė J. Gruodžio muzikos mokyklą, 2001 m. - Lietuvos muzikos akademiją, Virgilijaus Noreikos dainavimo klasę.

1999 m. Artūro Baklau vaidmeniu debiutavo Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro operoje „Liučija di Lamermur“ (Gaetanas Donicetis). Nuo 2001 m. gyvena Londone. 2001–2003 m. stažavo Londono „Covent Garden“ teatre, debiutavo 2002 m. Dainavo Londono „Covent Garden“, Frankfurto prie Maino, Bavarijos (Miunchenas), Liono, Marselio ir kituose žymiausiuose Europos operos teatruose. 

Sukūrė vaidmenų Lietuvos nacionaliniame operos ir baleto teatre, Latvijos nacionalinėje, Čikagos lietuvių operoje. Koncertavo su Lietuvos nacionaliniu radijo ir televizijos orkestru, Lietuvos nacionaliniu, Lietuvos valstybiniu, Latvijos, Rusijos nacionaliniu, BBC ir kitais simfoniniais orkestrais. Dalyvavo įvairiuose festivaliuose Lietuvoje ir užsienyje. Dainuoja ir kamerinę muziką. Gastroliavo Europoje, JAV.

Vaidmenys 
 Alfredas, Hercogas – Džiuzepė Verdis „Traviata“, „Rigoletas“;
 Nemorinas – Gaetanas Donicetis „Meilės eliksyras“;
 Almaviva – Džoakinas Rosinis „Sevilijos kirpėjas“;
 Lenskis – Piotras Čaikovskis „Eugenijus Oneginas“;
 Belmontė, Don Otavijas, Taminas – Volfgangas Amadėjus Mocartas „Pagrobimas iš seralio“, „Don Žuanas“, „Užburtoji fleita“;
 Rudolfas – Džiakomas Pučinis „Bohema“;
 Verteris – Žiulis Masnė „Verteris“.

Solo partijos
 Johanas Sebastianas Bachas „Magnificat“;
 Volfgangas Amadėjus Mocartas „Requiem“;
 Hektoras Berliozas „Te Deum“;
 Ferencas Listas „Vengriškosios karūnavimo mišios“.

Apdovanojimai 
 1997 m. Stasio Šimkaus konkursas (laureatas)
 1999 m. tarptautinis Vytolo konkursas, Ryga (II premija ir spec. diplomas)
 1998 m. tarptautinis dainininkų seminaras Beskovas (Vokietija) (Grand Prix)
 2021 m. Auksinis scenos kryžius už Alfredo Žermono vaidmenį operoje „Traviata“ (Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras)

Šaltiniai 

Lietuvos operos dainininkai
Tenorai