Obolcai

Obòlcai, arba Abòlcai (, ) – agromiestelis Vitebsko srities Talačyno rajone Baltarusijoje, Obolcų kaimiškosios apylinkės centras. 327 gyventojai (2009).

Obolcuose yra vidurinė mokykla, ligoninė, kultūros namai, biblioteka, paštas.

Geografija 
Miestelis įsikūręs už 22 km į šiaurės rytus nuo Talačyno. Obolcai yra Abaliankos (Obolės) aukštupyje. Vietiniais keliais Obolcai sujungti su greitkeliais P15 ir P25, kurie kertasi netoli miestelio. Dar vienas kelias veda į Kochanavą. Artimiausia geležinkelio stotis Lemnica yra už 7 km į šiaurės rytus (linija Orša – Lepelis).

Istorija 

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Obolcai minimi 1387 m., kai Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila čia pastatė katalikų bažnyčią, vieną pirmųjų dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Kaip Obolči (Оболчи) gyvenvietė minima XIV a. „Artimų ir tolimų rusų miestų sąraše“. Pilis stūksojo Senuosiuose Obolcuose, už 1 km nuo dabartinio miestelio centro.

XV a. – XVI a. pradžioje Obolcai buvo Vitebsko žemės pavieto centras. Išliko keletas didžiojo kunigaikščio Kazimiero IV privilegijų, kuriomis jis bajorams perdavė vietines valdas. Antroje XV a. pusėje Obolcų valdovai kelis kartus keitėsi, kol didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis šią valdą dovanojo savo žmonai Bonai Sforcai.

XVI a. viduryje Obolcai neteko savo reikšmės. 1543 m. karalienė ir didžioji kunigaikštienė Bona Sforca Obolcus su gretimais Smolianais iškeitė į Kovelį, priklausiusį kunigaikščiui Vasilijui Sanguškai. Nuo tol Obolcai ilgam laikui ėmė priklausyti Sanguškų giminės valdoms. Po XVI a. vidurio Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos administracinės teritorinės reformos Obolcai įėjo į Vitebsko vaivadijos Oršos pavietą.

Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo (1793) Obolcai atsidūrė Rusijos imperijos sudėtyje, Mogiliavo gubernijos Kopysės apskrityje. 1809 m. miestelyje buvo pastatyta nauja katalikų bažnyčia. 1885 m. čia buvo 60 namų, XX a. pradžioje 91 namas, bažnyčia ir cerkvė. Tuo metu dvarą valdė Zareckiai.

1918 m. kovo 25 d. Obolcai tapo Baltarusijos Liaudies Respublikos dalimi. Nuo 1919 iki 1924 m. priklausė Rusijos TFSR, 1924 m. kovą perėjo į Baltarusijos TSR sudėtį ir tapo Kochanavos rajono kaimiškosios apylinkės centru (nuo 1931 m. liepos 8 d. priklauso Talačyno rajonui).

Antrojo pasaulinio karo metu nuo 1941 m. liepos iki 1944 m. liepos miestelis buvo okupuotas Vokietijos. Obolcuose buvo įkurtas getas, kuriame naciai nužudė daugumą Obolcų žydų – apie 150 žmonių.

1969 m. Obolcuose buvo 80 sodybų ir 225 žmonės, 1992 m. – 150 sodybų ir 337 žmonės.

Obolcų katalikų bažnyčia ir stačiatikių cerkvė neišlikusios: katalikų bažnyčią 1960 m. nugriovė sovietų valdžia, o cerkvė sudegė per karą 1941 m., ginantis nuo vokiečių.

Lietuviai Obolcuose 

XIV – XVI a. Abaliankos (Obolės) aukštupyje įsikūrę Obolcai ir Orša buvo tolimiausia lietuvių kalbos sala, nuo to meto lietuvių kalbos masyvo nutolusi daugiau kaip per 200 km. Kad čia gyventa lietuvių ir šnekėta lietuviškai, leidžia spręsti keletas faktų: krikštydamas Lietuvą Jogaila 1387 m. vasario 22 d. ediktu pasižadėjo atversti į katalikų tikėjimą visus valstybės lietuvius, tad parapijų steigimas ir katalikiškų bažnyčių statymas Obolcuose bei artimesnėje Ainoje rodo ten gyvenus daug lietuvių (rytų slavai buvo apkrikštyti dar 988 m. ir jų poreikiams buvo statomos cerkvės, tad jiems kurti naujų parapijų ir statyti katalikiškų bažnyčių nereikėjo), lietuvių turėjo būti ir kitur Abaliankos aukštupyje; lietuvius Obolcų apylinkėse rodo vietovardžiai (Szawle – plg. Šiauliai, Bołtuny – plg. Baltūniškės, Parejka – plg. Parija, Antowile – plg. Antaviliai, pagaliau upės Оболянка (Абалянка), miestelio Обольцы (Абольцы) pavadinimai baltiškos kilmės – plg. obuolys); XV a. dokumentuose Obolcų apylinkėse randami lietuviški asmenvardžiai – Miłosz Wojszwiłowicz (=Vaišvilos sūnus), Sudimont Dorgiewicz (=Sudimantas Dargio sūnus), Triczis, Swirklis, Juris, Dobutis, Rimejszis ir kt. Lietuviškų asmenvardžių randama ir XVI a. dvarų inventoriuose – Diagil, Gira, Kuprejko, Szownia (: šaunus), Szupienia (: kaimas Šiupieniai) ir kt.; dokumentuose užfiksuota ir lietuviškų oikonimų – Uszwiejka (lietuviškas priešdėlis už-, baltiškas vandenvardis Вейна), Pilkovo (: pilkas), Latygol (plg. Latvygala), Koniec Litevski („Lietuvių galas, kraštas“).

Turimais duomenimis, 1880 m. katalikai (anų lietuvių palikuonys) dar sudarė 10% visų gyventojų. To meto gimimo metrikuose užfiksuota lietuviškų pavardžių, jų pasitaiko ir dabar: Видмонт, Нарбут, Трибуль (Трыбуль).

Dėl Obolcų ir jų apylinkių lietuvių kilmės esama keleto nuomonių. Kai kurie tyrėjai (pvz., H. Lovmianskis, A. Nepokupnas) mano, kad lietuvius čia atkėlė Lietuvos didieji kunigaikščiai, tikriausiai Algirdas. Kitų mokslininkų (pvz., J. Ochmanskio) manymu, ši lietuviška sala yra senųjų Dniepro baltų genčių liekana. Taip pat galima spėlioti, kad iki krikšto ten perkelti kilmingieji šių vietovių artima baltų kalba šnekėjusius žmones sulietuvino. Kad paprasti valstiečiai būtų perkeliami toli į rytus, istoriniuose šaltiniuose duomenų nėra. Išlikę tik vietovardžių ir asmenvardžių, todėl apie Obolcų apylinkių lietuvių kalbos ypatybes, vietinę tarmę spręsti sunku.

Galerija

Išnašos 

Talačyno rajono gyvenvietės
Baltarusijos agromiesteliai