joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Flibustjeras

Flibustjerai ( – laisvo grobio gavėjas, iš to , iš to ) – piratai avantiūristai, nuo XVII a. vidurio iki XVIII a. pabaigos siaubę ispaniškosios Amerikos salų pakrantes, daugiausiai ties Antilais.

Flibustjerų kilmė 
Pirmieji flibustjerai atsirado apie 1627 m. Tortugos saloje, kuri iki tol ėjo iš rankų į rankas. Ją savinosi ispanai, olandai, prancūzai, anglai, kol ji atiteko visomis šiomis kalbomis kalbėjusiems Karibų jūros kontrabandininkams ir piratams.  Salos uostas tapo jų tvirtove, kai Prancūzijos kardinolas Rišeljė dviem jūrininkams, de Ruasi (de Roissy) ir Pjerui Belenui iš Esnambuko (Pierre Belain d’Esnambuc) pavedė įsteigti „San Kristofo ponų kompaniją“. Surinkęs prancūzų ir anglų komandą Belenas išvijo iš šios ir kitų salų ispanų kariuomenę ir pradėjo piratiškus ispanų laivų puldinėjimus. 1630 m. salą užėmė anglai, bet 1640 m. buvęs Prancūzijos karališkojo laivyno kapitonas hugenotas Fransua Lavasjo atsiėmė ją ir paskelbė karališkąja žeme. O tuo metu tarp Anglijos ir Prancūzijos buvo pasirašyta taika, todėl anglai jos nebeatsiėmė ir piratai galėjo laisvai plėšti ispanų laivus.

Aukso amžius 

Tačiau šią laisvą teritoriją netruko pastebėti nuo persekiojimų Europoje bėgantys protestantai. Tuo pretekstu Ispanija, į savo sostą pasodinusi prancūzų karalių ir užsitikrinusi Prancūzijos neutralumą, salą vėl užėmė. Flibustjerai buvo priversti bėgti į San Domingą.

1648 m. pasibaigus Trisdešimties metų karui ir Nyderlandų revoliucijai likę laisvi kariai ir jūrininkai buvo dar vienas flibustjerų papildymas. Aktyviausiai jie veikė po 1680 m., kai Prancūzija ir Anglija nusprendė flibustjerus išskaidyti. Dalis jų persikėlė į Afrikos pakrantes, dalis įsikūrė Galapagų salose.

XIX a. 

XIX a. flibustjerais vadinti asmenys, dėl įvairių priežasčių rengdavę karines ekspedicijas iš JAV teritorijos į kaimynines valstybes. Šios ekspedicijos rengtos siekiant prijungti prie JAV naujų teritorijų, įkurti naujas respublikas arba sukurti nepriklausomas valstybes siekiant jas valdyti ir iš jų pasipelnyti. Ekspedicijas rengdavo įvairių šalių piliečiai, taip pat politikai, karininkai, verslininkai. Prielaidos flibustjerų ekspedicijoms XIX a. buvo geografinis teritorijų artumas JAV, jų silpnumas ir palyginti silpna JAV centrinė valdžia.

Žymiausi flibustjerai 
 Henris Morganas, 1670 m. užėmęs Panamą ir tapęs Jamaikos gubernatoriumi.
 Pjeras Legrandas, su 28 žmonėmis paėmęs į nelaisvę ispanų admirolo laivą.
 Mišelis de Grandmontas, kuriam 1678 m. pasidavė Marakaibas, 1680 m. Puerto Kabelas, 1683 m. Vera Kruzas, 1685 m. Kampečė.
 Žanas Lafitas, įkūręs Batarijos karalystę prie Naujojo Orleano ir 1815 m. padėjęs generolui Endriu Džeksonui laimėti prieš anglus Šalmė mūšį.

Šaltiniai 

 Philippe Jacquin, Sous le pavillon noir: Pirates et flibustiers, Gallimard, 2002, Paris, 160 pages, ISBN 2-07-076361-7

Piratai
Ilja Kabakovas

Ilja Kabakovas (, g. 1933 m. rugsėjo 30 d. Dniepropetrovskas) – rusų ir JAV grafikas, tapytojas konceptualistas, instaliacijų kūrėjas.

Biografija 
1957 m. baigė V. Surikovo dailės institutą Maskvoje. Dirbo knygų, vaikiškų žurnalų iliustratoriumi, nuo aštuntojo dešimtmečio įsitraukė į avangardinį „socarto“ judėjimą, kuriam būdinga sovietinės dailės stereotipinių vaizdinių parodijavimas. 1965 m. jo darbai buvo eksponuoti Italijos komunistų partijos lyderio surengtoje parodoje Akiloje, Abrucai. Bet tada baigėsi ir chruščiovinis „atšilimas“. Jis tapo nepageidaitinas tarybinėje visuomenėje. 1988 m. emigravo iš TSRS, nuo 1992 m. gyvena Niujorke. Nuo devintojo dešimtmečio pradžios daugiausia kuria instaliacijas, jose reprezentuojama sovietinė gyvenimo realybė, gausu autobiografinių nuorodų („Raudonasis paviljonas“, „Įvykis muziejuje, arba Vandens muzika“, abi su V. Tarasovu, 1993 m.). Kūriniams būdinga ironija, yra poparto elementų. Iki 1989 m. dirbo su žmona Emilija. 1992 m. dalyvavo parodoje „Documenta 9“, 1988 ir 1993 m. – Venecijos bienalėje.

Ekspozicijos 
 1994 m. „Auksinio undergraundo upė. Mano gyvenimo laivas. mano motinos albumas“. Nacionalinis šiuolaikinio meno centras, Grenoblis, Prancūzija
 1995 m. „Be vandens“. Austrijos menų muziejus, Viena, nuolatinė ekspozicija
 1995 m. „Kabakovas. Balsų jūra“. Bazelio meno muziejus, Šveicarija, nuolatinė ekspozicija
 1995 m. „C'est ici que nous vivons“, Žoržo Pompidu centras, Paryžius
 1995 m. „The Man Who Flew into Space from His Apartment“. Žoržo Pompidu centras
 1995 m. „Žmogus, kuris niekada nieko neišmeta“. Nacionalinis šiuolaikinio meno muziejus, Oslas, Norvegija

I. Kabakovo darbai „Žuk“ ($5,8 mln., 2008) ir „Nomer liuks“ ($4,1 mln., 2006) – brangiausiai parduoti šiuolaikinio rusų meno kūriniai (abu – „Phillips de Pury“ aukcione, Londonas).

Nuorodos 

 Ilja Kabakovas 
 Iljos ir Emilijos Kabakovų svetainė

Šaltiniai 

Rusijos grafikai
Rusijos tapytojai
Merkinės herbas

Merkinės herbas – Merkinės miestelio ir seniūnijos heraldinis atributas.

Aprašas 
Mėlyname herbinio skydo lauke sidabrinis šokantis vienaragis, ginkluotas raudonu liežuviu ir auksiniais ragu bei nagomis.

Istorija 
Herbas pirmą kartą patvirtintas 1569 m. gruodžio 7 d., kai kunigaikštis Žygimantas Augustas suteikė miestui Magdeburgo teises. Deja, privilegijos originalas su spalvotu miesto herbu neišliko, tačiau yra žinomas to meto privilegijos nuorašas Lietuvos Metrikoje.

Išliko ganėtinai daug kitų Merkinės herbo ikonografijos šaltinių (6 Merkinės miesto antspaudai). Apie herbo spalvas daug byloja 1792 m. Merkinės magistrato herbinis antspaudas. Iš šafiravimo galima spręsti, kad vienaragis yra sidabrinis, o skydo laukas nudažytas mėlynai.

Vienaragis į Merkinės herbą atkeliavo iš Žygimanto Augusto aplinkos, taip pat nuo XVI a. pradžios buvo naudojamas Lietuvos valstybės herbe. Vienaragis pagal to meto sampratą buvo mėnulio ir kunigaikštyčių atributas bei simbolizavo nekaltumą, skaistybę ir buvo Švč. mergelės Marijos atributas. Manoma, kad Merkinės vienaragis buvo susijęs būtent su bažnyčios tradicijomis.

Pagal ikonografinę medžiagą herbą atkūrė dail. Arvydas Každailis. Heraldikos komisija aprobavo 1996 m. sausio 25 d. 

Dabartinis herbas patvirtintas 1996 m. vasario 20 d. LR prezidento dekretu.

Šaltiniai 

1996 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Varėnos rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Merkinė
Pranas Kaunas

Pranas Kaunas (1891 m. liepos 12 d. Balseliškiai, Sintautų valsčius, Šakių apskritis – 1954 m. balandžio 16 d. Toronte, Kanada) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas leitenantas.

Biografija 
Mokėsi Veiverių mokytojų seminarijoje, 1911 m. baigė pedagogikos mokslus Sankt Peterburge, gavo mokytojo cenzą ir buvo paskirtas mokytoju Rusijoje. Per Pirmąjį pasaulinį karą mobilizuotas į Rusijos kariuomenę, baigė Čiugujevo karo mokyklą.

1918 m. grįžo į Lietuvą, mokytojavo Sintautų apylinkėse. 1918 m. gruodžio mėn. prasidėjus bolševikų puolimui, surinko 33 savanorių būrį ir su juo atvyko į Antrąjį pėstininkų pulką Aukštojoje Panemunėje. 1919 m. pulko mokomosios kuopos vadas. Nuo 1920 m. Kauno įgulos viršininko pirmasis adjutantas, karininkų kursų viršininko padėjėjas. 1920 m. dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomene. 1921–1924 m. Penktojo, Dešimtojo ir Septintojo pėstininkų pulkų vadas.

1923 m. dalyvavo Klaipėdos krašto sukilime. Vėliau baigė Aukštuosius karininkų kursus. 1926–1928 m. Karo mokyklos viršininkas. Nuo 1928 m. Biržų, nuo 1933 m. Mažeikių, nuo 1936 m. Raseinių, nuo 1938 m. Panevėžio apskričių, 1939 m. Vilniaus miesto karo komendantu. 1939 m. pulkininkas.

SSRS okupavus Lietuvą 1940 m. liepos 15 d. iš kariuomenės atleistas, o liepos 26 d. suimtas, kalintas, prasidėjus SSRS–Vokietijos karui 1941 m. birželio 21 d. išlaisvintas. 1944–1949 m. gyveno Vokietijoje, vėliau persikėlė į Kanadą. Toronte suorganizavo Ramovėnų sąjungą, buvo jos pirmininkas. Bendradarbiavo leidiniuose „Karys“, „Kardas“, „Mūsų žinynas“. Yra parašęs atsiminimus.

Įvertinimas 
1932 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas.

Šaltiniai 

Lietuvos pulkininkai leitenantai
Kanados lietuvių bendruomenės veikėjai
Algis Balaišis

Algis Balaišis (1936 m. gegužės 27 d. Geručiuose, Žeimelio valsčius, Šiaulių apskritis – 2015 m. gegužės 1 d. Vilniuje) – Lietuvos karinis veikėjas, pasienio apsaugos kariuomenės istorikas, pulkininkas leitenantas.

Biografija 
1954 m. baigė Pasvalio vidurinę mokyklą, 1956 m. Daugpilio karo aviacijos radiolokacijos mokyklą. 1956–1982 m. SSRS kariuomenės, susijusios su karinės aviacijos techniniais ir su kosminės technikos tyrimais, konstravimu bei panaudojimu, karininkas. 1966 m. baigė Maskvos N. Žukovskio karo aviacijos inžinerinę akademiją. 1983–1991 m. dirbo Elektrografijos mokslinio tyrimo institute Vilniuje.

1991–1993 m. Vilniaus civilinės saugos vyr. inspektorius. 1992–1996 m. Lietuvos karo akademijos dėstytojas. 1993 m. pulkininkas leitenantas. 1993–1997 m. LR krašto apsaugos ministerijos valstybės sienos apsaugos skyriaus viršininkas. 1997–2000 m. LR vidaus reikalų ministerijos Antrojo pulko laikraščio „Tėvynės labui“ redaktorius, pulko muziejaus vedėjas. 2001 m. padėjo įsteigti Valstybės sienos apsaugos tarnybos Pasieniečių muziejų. 2001 m. žurnalo „Kardas“ redaktorius.  Nuo 2003 m. „Pasieniečių klubo“ pirmininkas, garbės narys.

Kelių knygų apie Lietuvos pasienio kariuomenę autorius. Knygoje „Žmonės ir įvykiai“ pirmą kartą skelbiami duomenys apie ištremtus ir žuvusius pasienio policijos tarnautojus, pasienio policijos dalyvavimą 1941 m. Birželio sukilime ir vėlesnėse kovose už laisvę bei 2300 pasieniečių gyvenimo aprašymai-biogramos.

Bibliografija 
 Lietuvos valstybės sienos apsaugos tarnybos istorija (1918–2000): monografija / Česlovas Mančinskas, Algis Balaišis, Ingrida Reikaitė. – Vilnius: Valstybės sienos apsaugos tarnyba, 2003. – 210 p.: iliustr.
 Lietuvos kariuomenės karininkai, 1918–1953 (su kitais). – Vilnius: LNM, 2004–2013. – T. 4-9. – ISBN 9955-415-11-8
 Rusijos kariuomenės išvedimas iš Lietuvos dokumentuose / Algis Balaišis, Gintautas Surgailis. – Vilnius: LR krašto apsaugos ministerija: Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija, 2005. – 471 p.: iliustr. – ISBN 9986-738-66-0
 Lietuvos valstybės sienos apsauga 1918–1940 m.: žmonės ir įvykiai. – Vilnius: VSAT, 2006. – 361 p.: iliustr. – ISBN 9955-9875-0-2
 Lietuvos valstybės sienos apsaugos karininkai 1918–1940 m. – Vilnius: VSAT, 2007. – 358 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9875-1-2
 Valstybės sienos apsaugos istorija: kolektyvinė monografija / Algis Balaišis, Antanas Dubikaitis, Giedrius Mišutis, Gintautas Surgailis, Vytautas Voveris. – Vilnius: Lodvila, 2010. – 791 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-786-12-2

Šaltiniai 

TSRS karininkai
Lietuvos pulkininkai leitenantai
Lietuvos karybos istorikai
Lietuvos muziejininkai
Konstantinas Kleščinskis

Konstantinas Kleščinskis (1879 m. gegužės 1 d. Jelizavetpolis, Rusijos imperija, dab. Gendžė, Azerbaidžanas – 1927 m. birželio 1 d. Kaunas) – Rusijos ir Lietuvos karinis veikėjas, generolas leitenantas, Tarybų Rusijos karinės žvalgybos agentas.

Biografija 
Kilęs iš lietuvių tremtinių šeimos. 1901 m. baigęs Maskvos Pirmąją karo mokyklą, tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1904–1905 m. Japonijos-Rusijos karo dalyvis. 1909 m. baigė Generalinio štabo akademiją, tapo Generalinio štabo karininku. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. Nuo 1915 m. liepos mėn. 114-osios pėstininkų divizijos štabo viršininkas, pulkininkas. 1915–1918 m. buvo vokiečių nelaisvėje. 1918 m. gruodžio – 1919 m. gegužės mėn. tarnavo Lenkijos kariuomenės generaliniame štabe. 1919 m. gegužės mėn. Lietuvos krašto apsaugos ministro siūlymu stojo į Lietuvos kariuomenę, kurioje nebuvo Generalinio štabo karininko.

Dalyvavo kovose su Sovietinės Rusijos kariuomene, už drąsą jam įteiktas vienas iš pirmųjų Vyčio Kryžiaus 1 laipsnio ordinas. 1919 m. liepos mėn. Antrosios brigados vadas, pulkininkas. Nuo 1919 m. lapkričio mėn. Generalinio štabo viršininko padėjėjas (pavaduotojas), nuo 1920 m. generalinis kvartirmeisteris, 1920 m. rugpjūčio 23 d. – 1921 m. balandžio 13 d. Generalinio štabo viršininkas, vėliau viršininko pirmasis padėjėjas, nuo 1921 m. liepos 29 d. Pirmosios pėstininkų divizijos vadas. 1922 m. generolas leitenantas. 1923 m. paleistas į atsargą, įgijo Lietuvos pilietybę, Kauno raj., prie Ramonių, gavo 12 ha žemės ir pradėjo civilinį gyvenimą. Cemento gamyklos Šiauliuose direktorius.

1924 m. sumanė nuvykti į Maskvą. Apsilankęs TSRS atstovybėje Kaune buvo užverbuotas atstovybės sekretoriaus N. Sokolovo ir tapo NKVD agentu (slapyvardis „Ivanov 12“). Teikė žinių apie Lietuvos politinį gyvenimą ir kariuomenę. Po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo pradėtas sekti, 1927 m. gegužės 19 d. Lietuvos kontržvalgybos darbuotojų suimtas savo bute Kaune. 1927 m. gegužės 31 d. Vyriausiojo kariuomenės štabo Karo lauko teismas, išnagrinėjęs bylą ir pateikęs kaltinimą beveik trejus metus teikiant slaptas žinias TSRS atstovybei, nusprendė atėmus karininko laipsnį, apdovanojimus ir pensiją, skirti aukščiausią bausmę – sušaudyti.

Šaltiniai 

Lietuvos generolai
Jurgis Kovas

Jurgis Kovas (tikroji pavardė Jurgis Kopukovas 1903 m. balandžio 19 d. Mauručiai – 1941 m. birželio 23 d.(?) Baltarusija, netoli Lietuvos sienos) – Lietuvos karininkas, karo lakūnas.

Biografija 
1924 m. baigęs Karo mokyklą, tarnavo Husarų pulke, nuo 1926 m. karo aviacijoje. 1926 m. baigė Karo aviacijos kursus, 1932 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus.

1933–1938 m. Kauno aerodromo meteorologijos stoties vedėjas, karo lakūnas, 2-osios eskadrilės vado pavaduotojas, 1938–1940 m. Pajuosčio aerodromo komendantas ir 6-osios eskadrilės vadas, majoras (1940 m.).

TSRS okupavus Lietuvą, tolimosios žvalgybos eskadrilės grupės vadas, Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso aviacijos atskirosios eskadrilės vadas. Žuvo nuo sovietinės kariuomenės priešlėktuvinės gynybos ugnies TSRS – Vokietijos karo pradžioje, kai eskadrilės vadovybės sprendimu trauktis į Sovietų Sąjungą, kuriam pakluso viena grandis iš trijų ANBO-41 lėktuvų, iš Pabradės aerodromo skrido į Gomelį.

Įvertinimas 
1938 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos majorai
Lietuvos karo lakūnai
Juozas Kraucevičius

Juozas Kraucevičius (1879 m. kovo 31 d. Sprakšiai, Linkuvos valsčius – 1964 m. kovo 4 d. Kaunas) – Lietuvos karinis veikėjas, lakūnas, generolas leitenantas.

Biografija 
Brolis Jonas Kraucevičius. Studijavo Sankt Peterburgo politechnikos institute. 1898 m. baigęs Veiverių mokytojų seminariją savanoriu stojo į Rusijos kariuomenę. 1901 m. baigė Vilniaus karo mokyklą. 1904–1905 m. Japonijos-Rusijos karo dalyvis. 1913 m. baigė Generalinio štabo Oro laivyno aviacijos karininkų mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. 1915–1916 m. Rusijos Šiaurės vakarų fronto 5-ojo aviacijos diviziono vadas, 1916 m. pulkininkas. Nuo 1916 m. gruodžio mėn. Šiaurės vakarų fronto aviacijos inspektorius. Po 1917 m. Spalio perversmo iš kariuomenės pasitraukė. 1917 m. gruodžio mėn. savanoriu stojo į generolo A. Denikino vadovaujamą Baltąją gvardiją. Aviacijos inspektorius, armijos vyriausiosios būstinės aviacijos bazės viršininkas, 1919 m. generolas majoras.

1920 m. grįžo į Lietuvą. 1920 m. birželio mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1920 m. liepos mėn.-1921 m. gegužės mėn. Aviacijos dalies vadas, inžinerijos generolas leitenantas. 1921–1927 m. su pertrauka – Lietuvos karinio oro laivyno vadas. Jo pertvarkytos karinės oro pajėgos dalyvavo mūšiuose su Lenkijos kariniais junginiais, jis pats skraidė į frontą. 1921 m. gegužės – 1922 m. vasario mėn. ėjo Lietuvos kariuomenės vado pareigas, t. p. dėstė Aukštuosiuose karininkų kursuose. Rėmė Jurgio Dobkevičiaus ir kitų entuziastų siekius Lietuvoje gaminti savus karo lėktuvus. 1925 m. Lietuvos automobilių klubo valdybos narys.

Nuo 1929 m. Čekoslovakijos bendrovės „Škoda“ atstovas Lietuvoje. 1940 m. birželio TSRS okupavus Lietuvą, išvyko į komandiruotę Čekoslovakijoje ir ten pasiliko. 1942 m. trumpam grįžo į Lietuvą ir vėl pasitraukė į Čekoslovakiją. 1945 m. gegužės mėn. Prahoje sovietinio saugumo suimtas, kalintas. 1945 m. rugsėjo mėn. iš lagerio paleistas, mobilizuotas į Raudonąją armiją. 1945 m. pab. demobilizuotas grįžo į Lietuvą. 1946 m. kovo mėn. TSRS saugumo vėl suimtas, karinio tribunolo sprendimu iki 1954 m. pabaigos kalintas lageryje. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Įvertinimas 
1922 m. Vyčio kryžiaus 2 rūšies 1 laipsnio ordinas

Bibliografija 
 Aviacijos kurso konspektas (1926 m.).

Šaltiniai 

Lietuvos generolai
Jaunieji aplinkos reporteriai

Jaunųjų aplinkos reporterių programa – viena iš Aplinkosauginio švietimo fondo vykdomų programų. Ji skirta vidurinių mokyklų moksleiviams ir mokytojams. Programoje dalyvaujantys mokiniai tyrinėja įvairias aplinkosaugos problemas bei ruošia ir skelbia apie tai straipsnius, fotografijas.

Veikla 

Kiekviena programoje dalyvaujanti grupė turi apsibrėžti savo tyrimo objektą vietiniu aplinkosaugos lygiu. Nustatytos šešios pagrindinės tyrimų temos: žemės ūkis, miestai, pakrantės zona, energija, atliekos ir vanduo. Kiekvieno projekto tikslas – pateikti teisingą informaciją vietos bendruomenei.
 
Jaunųjų aplinkos reporterių tinklui priklausantys moksleiviai ruošia bei skelbia straipsnius ir fotografijas apie aplinką. Jaunieji reporteriai programos internetinėje svetainėje pateikia informaciją apie savo projektus, straipsnius ir fotografijas. Kiekvienais metais tarptautinė šios programos taryba apdovanoja geriausių metų straipsnių ir fotografijų autorius.

Lygiai 

Programa turi du veiklos lygius. Didesnis dėmesys skiriamas vietinio lygmens tyrimams, kuriais siekiama geriau suprasti, kaip aplinkosaugos klausimai yra susiję su darniu vystymusi ir globalinėmis problemomis. Platesnį mastą vietiniu lygiu vykdomas projektas įgauna tuomet, kai bendradarbiaujama su kitų šalių programos dalyviais.

Dalyviai 

Šiuo metu „Jaunųjų aplinkos reporterių“ programos veikloje dalyvauja Kipro, Graikijos, Maroko, Švedijos, Belgijos, Airijos, Norvegijos, Turkijos, Danijos, Italijos, Portugalijos, Didžiosios Britanijos, Estijos, Islandijos, Rumunijos, Prancūzijos, Latvijos ir Ispanijos mokyklų moksleiviai.

Programoje pradeda dalyvauti ir Lietuvos mokyklos.

Nuorodos 
 Oficialus Jaunųjų aplinkos reporterių programos tinklalapis 

Aplinkos apsauga
Jaunimas
Žurnalistika
Teorinė fizika

Teorinė fizika – fizikos šaka, kuri matematiniais modeliais ir fizikinėmis abstrakcijomis stengiasi paaiškinti fizikinius reiškinius, priešingai negu eksperimentinė fizika, kuri naudoja eksperimentinius įrankius aiškinant pasaulio dėsnius. Teorinės fizikos pagrindas yra matematinė fizika.

Teorinės fizikos atsiskyrimas nuo eksperimentinės fizikos prasidėjo Makso Planko laikais, jis buvo pirmasis žymus fizikas nedaręs jokių eksperimentų.

Šiuolaikinė teorinė fizika siekia suvienyti teorijas ir paaiškinti įvairius reiškinius – nuo kosmologijos iki dalelių fizikos, – idant galėtume suprasti Visatą.

Keli teorinės fizikos pavyzdžiai:
 Bendroji reliatyvumo teorija
 Dalelių fizika
 Klasikinė mechanika
 Kvantinė elektrodinamika
 Kvantinė mechanika
 Kvantinė lauko teorija
 Tamsioji materija
 Specialioji reliatyvumo teorija
 Standartinis modelis
 Superstygų teorija
 Termodinamika

Žymiausi fizikai teoretikai 

 Galilėjus (1564–1642)
 Christianas Heigensas (1629–1695)
 Izaokas Niutonas (1643–1727)
 Leonardas Oileris (1707–1783)
 Joseph Louis Lagrange (1736–1813)
 Pjeras Simonas Laplasas (1749–1827)
 Joseph Fourier (1768–1830)
 Nicolas Léonard Sadi Carnot (1796–1842)
 William Rowan Hamilton (1805–1865)
 Rudolf Clausius (1822–1888)
 Džeimsas Klarkas Maksvelas (1831–1879)
 J. Willard Gibbs (1839–1903)
 Liudvigas Bolcmanas (1844–1906)
 Hendrik A. Lorentz (1853–1928)
 Henris Puankarė (1854–1912)
 Nikola Tesla (1856–1943)
 Maksas Plankas (1858–1947)
 Albertas Einšteinas (1879–1955)
 Milutin Milanković (1879–1958)
 Emmy Noether (1882–1935)
 Maksas Bornas (1882–1970)
 Nilsas Boras (1885–1962)
 Ervinas Šriodingeris (1887–1961)
 Louis de Broglie (1892–1987)
 Satyendra Nath Bose (1894–1974)
 Wolfgang Pauli (1900–1958)
 Enrikas Fermis (1901–1954)
 Verneris Heizenbergas (1901–1976)
 Polis Dirakas (1902–1984)
 Eugene Wigner (1902–1995)
 Robertas Openheimeris (1904–1967)
 Sin-Itiro Tomonaga (1906–1979)
 Hideki Yukawa (1907–1981)
 John Bardeen (1908–1991)
 Lev Landau (1908–1967)
 Anatoly Vlasov (1908–1975)
 Nikolay Bogolyubov (1909–1992)
 Subramanjanas Čandrasekaras (1910–1995)
 Ričardas Feinmanas (1918–1988)
 Julian Schwinger (1918–1994)
 Feza Gursey (1921–1992)
 Chen Ning Yang (1922–)
 Freeman Dyson (1923–)
 Gunnar Källén (1926–1968)
 Abdus Salam (1926–1996)
 Murray Gell-Mann (1929–)
 Riazuddin (1930–)
 Roger Penrose (1931–)
 George Sudarshan (1931–)
 Sheldon Glashow (1932–)
 Tom W. B. Kibble (1932–)
 Steven Weinberg (1933–)
 Gerald Guralnik (1936–)
 C. R. Hagen (1937–)
 Leonard Susskind (1940–)
 Michael Berry (1941–)
 Stivenas Hokingas (1942–2018)
 Alexander Polyakov (1945–)
 Gerardus 't Hooft (1946–)
 Jacob Bekenstein (1947–)
 Bertrand Halperin (1950–)
 Robert Laughlin (1950–)
 Edwardas Vitenas (1951–)
 Savas Dimopoulos (1952–)
 Lee Smolin (1955-)
 Brian Greene (1963-)

Šaltiniai

Nuorodos 

 Teorinės fizikos datos  
 Electronic Journal of Theoretical Physics 

Teorinė fizika

de:Physik#Theoretische Physik
Jungtinių Tautų Vaikų fondas

Jungtinių Tautų vaikų fondas (anksčiau ; Dabar oficialiai ) – 1946 m. gruodžio 11 d. Jungtinių Tautų generalinės asamblėjos įsteigta organizacija, įsikūrusi Niujorke, JAV. Remiama valstybių, tarpvalstybinių ir nevyriausybinių organizacijų, taip pat fizinių, juridinių asmenų. 2021 m. organizacija veikia daugiau kaip 190 pasaulio valstybių ir teritorijų bei turi daugiau kaip 13 000 darbuotojų.

Šiandien ji tiekia maistą ir rūpinasi pasaulio vaikų sveikata bei gerove. Visoje organizacijos veikloje prioritetas teikiamas labiausiai nuskriaustiems, kenčiantiems vaikams bei skurdžiausioms šalims.

Įkurta siekiant padėti Antrojo pasaulinio karo nunioktų šalių skurstantiems arba įvairiomis ligomis sergantiems vaikams. UNICEF šias funkcijas perėmė iš Jungtinių Tautų pagalbos ir atkūrimo administracijos. 1965 m. Jungtinių Tautų vaikų fondo veikla buvo įvertinta Nobelio taikos premija.

UNICEF misija 

UNICEF vadovaujasi Jungtinių Tautų Vaiko teisių konvencija – universaliu dokumentu nustatančiu kiekvieno vaiko teisę augti ir vystytis. UNICEF dirba su daugybe partnerių, kad panaikintų skurdą, prievartą ir ligas. Taip pat yra užsibrėžusi:

 ginti vaiko teises, padėti užtikrinti jų pagrindinius poreikius ir didinti jų galimybes vystyti savo potencialą;
 mobilizuoti politinę valią ir materialinius išteklius, kad vaikams būtų suteiktas pirmumas;
 teikti specialią pagalbą nuo karo, stichinių nelaimių, ypatingo skurdo, prievartos ir išnaudojimo (prekybos žmonėmis) nukentėjusiems bei negalią turintiems vaikams;
 kovoti už moterų ir mergaičių teises bei remti jų visavertį dalyvavimą politiniame, socialiniame ir ekonominiame bendruomenių gyvenime;

UNICEF misijai daro įtaką ir tarptautiniai tikslai bei veiksmų planai, kuriuos patvirtino šalys JT narės, tarp kurių yra ir Lietuva.

2000 m. rugsėjį įvyko didžiausias istorijoje pasaulio lyderių susitikimas. Jame buvo sutarta siekti Tūkstantmečio Plėtros Tikslų. 191 Jungtinėms Tautoms priklausanti šalis iki 2015 m. nutarė kovoti ir ženkliai panaikinti skurdą, badą, ligas, neraštingumą, aplinkos taršą ir moterų diskriminaciją pasaulyje.

Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas 
Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas buvo įkurtas 1993 m. 1998–2005 m. UNICEF, rūpinosi vaiko teisių apsauga ir gerove Lietuvoje. Lietuvai įstojus į Europos Sąjungą bei NATO ir iš šalies gavėjos tapus šalimi donore, 2005 m. pab. baigėsi UNICEF paramos Lietuvai programos laikotarpis.

UNICEF ir toliau veikia šalyje kaip Lietuvos nacionalinis UNICEF komitetas, turintis mandatą:

 Kaupti lėšas UNICEF pasauliniams vaikų projektams, įgyvendinamiems 190 šalyse ir teritorijose;
 Skleisti informaciją apie vaikų ir moterų padėtį pasaulyje, UNICEF veiklą bei telkti visuomenės ir verslo paramą siekiant vaikų gerovės.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficiali UNICEF svetainė
 UNICEF Lietuvoje svetainė

Jungtinės Tautos
Vaikų teisės
Kiprijanas Kondratavičius

Kiprijanas (Ciprijonas) Kondratavičius (Киприан Антонович Кондратович, 1858 m. balandžio 15 d. Zinevičiai, Lydos pavietas – 1932 m. spalio 31 d. Gardinas, Lydos pavietas) – Rusijos, Baltarusijos ir Lietuvos karinis veikėjas. Rusijos imperijos kariuomenės infanterijos generolas.

Biografija 
Nesantuokinis sūnus pavieto teisėjo grafo Jurijaus Trubeckojaus ir dvarininkaitės Zinaidos Zaleskajos, kuriai vėliau ištekėjus už bajoro Kondratavičius ir Kiprijonas įgijo šią pavardę. Tačiau ir vaikystėje, ir besimokant Lydos bajorų mokykloje jį rėmė Trubeckojai.

Nuo 1875 m. gegužės 7 d. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje Vilniuje. 1884 m. baigė Sankt Peterburgo Generalinio štabo akademiją. 1904–1905 m. Japonijos-Rusijos karo dalyvis, brigados vadas, 1905 m. generolas-leitenantas. Per Pirmąjį pasaulinį karą dalyvavo Rusijos aferoje Rytų Prūsijoje. Jo vadovaujamą Rusijos kariuomenės XXIII korpusą 1914 m. rugpjūčio 28 d. Tanenbergo mūšyje sumušė vokiečių kariuomenė, kuriai vadovavo Paulis fon Hindenburgas ir Erichas Liudendorfas. Iš 150 000 karių dviejų Rusijos armijų, kurioms vadovavo Pavelas Ranenkampfas ir Aleksandras Samsonovas, 30 000 žuvo, 95 000 pateko į nelaisvę. Rugsėjo 2 d. atleistas iš pareigų.

Po 1917 m. spalio perversmo Rusijoje 1918 m. dalyvavo kuriant Baltarusijos Liaudies Respublikos valdžios institucijas. 1918 m. atvyko į Lietuvą. 1918 m. lapkričio mėn. Ministras pirmininkas ir krašto apsaugos ministras Augustinas Voldemaras jį paskyrė krašto apsaugos viceministru. Su jo protekcijomis į Apsaugos štabą priimta daug rusų karininkų, štabas dirbo neorganizuotai. Kai Sovietų Rusijos kariuomenė ėmė kelti grėsmę Lietuvai, jis siūlė vyriausybę ir Apsaugos štabą perkelti į Gardiną. 1918 m. gruodžio 24 d. atleistas iš pareigų, išvyko į Lenkiją.

Šaltiniai 

Lietuvos generolai
Rusijos imperijos generolai
Enya

Eithne Ní Bhraonáin (pasaulyje žinoma kaip Enya, g. 1961 m. gegužės 17 d.) – Airijos dainininkė ir dainų autorė, keturiskart Grammy apdovanojimo laureatė, vieną kartą nominuota Oskarui.

Atlieka instrumentinę, Naujojo Amžiaus muziką. Dainas atlieka net dešimčia kalbų. Enya garsina tokie singlai kaip „Orinoco Flow“, „Only Time“, „The Celts“, „Caribbean Blue“, „May It Be“„. Daug melodijų panaudota filmuose, įvairiose laidose.

Diskografija 
 Enya (1987 m.)
 Watermark (1988 m.)
 Shepherd Moons (1991 m.)
 The Celts (1992 m.)
 The Memory of Trees (1995 m.)
 Paint the Sky with Stars (1997 m.)
 A Day Without Rain (2000 m.)
 Amarantine (2005 m.)
 And Winter Came… (2008 m.)
 Dark Sky Island (2015 m.)

Nuorodos 
 

Dainų autoriai
Naujojo Amžiaus muzikos atlikėjai
Airijos muzikai
Pop atlikėjai
Izidorius Kraunaitis

Izidorius Eduardas Kraunaitis (1899 m. rugsėjo 25 d. Novosiolka, Širvintų valsčius – 1964 m. birželio 30 d. Andes, Niujorko valstija) – Lietuvos karinis veikėjas, Generalinio štabo pulkininkas.

Biografija 
Nuo 1919 m. kovo mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. Dalyvavo kovose su Sovietų Rusijos kariniais daliniais, bermontininkais. 1920 m. spalio mėn. baigęs karo mokyklą, dalyvavo nepriklausomybės kovose su Lenkijos kariniais daliniais prie Širvintų ir Giedraičių. 1923 m. sausio mėn. Klaipėdos sukilimo dalyvis. 1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus Kaune, 1926 m. baigė Sent Syro karo mokyklą, o 1927 m. Somiuro aukštesniąją kavalerijos karininkų mokyklą Prancūzijoje.

1933–1934 m. ir 1937–1939 m. – Kavalerijos štabo viršininkas, 1934–1935 m. Antrojo ulonų pulko vadas. 1937 m. baigė Prancūzijos Generalinio štabo akademiją. 1938 m. Lietuvos kariuomenės Generalinio štabo pulkininkas. 1939–1940 m. Husarų pulko vadas. Nuo 1938 m. dėstė Karininkų kursuose.

TSRS okupavus Lietuvą nuo 1940 m. birželio mėn. kavalerijos inspektorius, nuo 1940 m. gruodžio – Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso 179-osios divizijos štabo viršininkas. 1940 pab. nelegaliai pasitraukė į Vokietiją. Prasidėjus TSRS-Vokietijos karui grįžo į Lietuvą. 1941–1942 m. Lietuvos savisaugos dalinių Vilniaus apygardos vadas, Lietuvos aktyvistų fronto ir Lietuvos laisvės armijos veikėjas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, dirbo vokiečių žvalgybos mokyklose Rytų Prūsijoje. 1949 m. išvyko į JAV.

Parašė darbų apie kavaleriją, tarp jų „Kavalerijos taktika“ (1932 m.).

Įvertinimas 
 1919 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
 1928 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
 1938 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

JAV lietuviai
Lietuvos pulkininkai
Tarpukario Lietuvos kavaleristai
1998 m. Formulės 1 sezonas

1998 m. Formulės 1 sezonas – 47-as FIA rengtas Formulės 1 Pasaulio čempionatas, prasidėjęs Kovo 7 d. Australijos Albert Park trasoje ir pasibaigęs Lapkričio 1 d. Japonijoje, Suzukoje. Čempionato baigtis sprendėsi paskutiniajame etape – dėl titulo susigrūmė vokietis Michaelis Schumacheris ir suomis Mika Häkkinenas.

Sezono apžvalga 
1998-ųjų sezonas pasižymėjo naujovių gausa. Buvo atsisakyta „slick“ tipo padangų ir gražintos padangos su grioveliais – priekinės padangos turėjo tris, galinės – keturis griovelius. Sezono eigoje buvo uždrausti papildomi sparneliai ant bolido šonų, buvo sumažintas bolidų aukštis, sumažintas jų plotis. 1997-ųjų čempionas kanadietis Jacques Villeneuve perėjo į vidutiniokę Williams ekipą.

Sezonui geriausiai pasiruošė McLaren ekipa – laimėjęs paskutinį 1997-ųjų sezono etapą McLaren pilotas Mika Hakkinenas triumfavo ir pirmuose dvejuose naujojo sezono Grand Prix. Australijoje McLaren pilotų persvara buvo milžiniška – kvalifikacijoje artimiausius varžovus aplenkę sekunde, lenktynėse konkurentus aplenkė visu ratu.

Trečiame etape Argentinos pergalę dėka Goodyear padangų patobulinimų iškovojo Ferrari lyderis Michaelis Schumacheris. San Marine laimėjus David Coulthardui, o Ispanijos ir Monako GP vėl triumfavus suomiui, atrodė, jog čempionato baigtis aiški, tačiau sezono vidury tris pergales iš eilės vėl iškovojo „Šumis“, sumažinęs skirtumą čempionato įskaitoje.

Spa trasoje vykusiame Belgijos GP per startą užfiksuota masiškiausia visų laikų F1 avarija, o vėliau lenktynėse susidūrė M. Schumacheris su D. Coulthardu. Kituose dvejuose etapuose po pergalę vėl pasidalino čempionato favoritai, tad Japonijoje sprendėsi nugalėtojas.

Prieš startą užgeso vokiečio bolido variklis ir šiam teko startuoti iš rikiuotės galo. Narsiai lenkęs varžovus vieną po kito, Michaelis pakilo iki trečios pozicijos, tačiau pradūrė padangą ant trasoje gulėjusių nuolaužų, pasitraukdamas iš kovos. Pirmą čempiono titulą iškovojo Mika Hakkinenas, surinkęs lygiai šimtą taškų. Tarp komandų triumfavo jo atstovaujama McLaren ekipa.

Čempiono titulą gynęs Villeneuve’as tik du sykius užlipo ant podiumo, o čempionė Williams ekipa iškovojo pergalę Belgijos etape.

Pilotų įskaita 
{|
|- valign="top"
|

Konstruktorių įskaita

Šaltiniai 

1998
Formulė 1
Perestroika

Perestroika (, ) – 1985 m. naujojo TSRS vadovo Michailo Gorbačiovo pradėtos vykdyti politinės ir ekonominės reformos, siekiant pakelti ekonomikos lygį bei demokratizuoti Tarybų Sąjungą.

Perestroikos rezultatas - visose TSRS gyvenimo sferose paaštrėjusi krizė, TSKP valdžios likvidavimas ir TSRS žlugimas.

1985–1989 metai

Vidaus politika 
1985 m. kovo mėn., po K. Černenkos mirties, Generaliniu sekretoriumi tapo Michailas Gorbačiovas. Balandžio mėn. visateisiais Politinio biuro (PB) nariais tapo Gorbačiovo šalininkai TSKP CK sekretoriai Jegoras Ligačiovas ir Nikolajus Ryžkovas, KGB vadovas V. Čebrikovas; kandidatais į PB narius išrinkti maršalas, Gynybos ministras S. Sokolovas. PB susiklostė "Gorbačiovo dauguma". 

Palaipsniui iš PB pašalinti: Grigorijus Romanovas, Nikolajus Tichonovas, Viktoras Grišinas, Dinmuchamedas Kunajevas, Heidaras Alijevas, Andrejus Gromyka, V. Dolgich, P. Demičevas, M. Solomencevas. Į jų vietas atėjo naujojo Generalinio sekretoriaus pasiūlyti: A. Jakovlevas, V. Medvedevas, Anatolijus Lukjanovas, Borisas Jelcinas (vėliau, 1988 m. šis iš PB pašalintas). Per 1985-1986 metus Gorbačiovas pakeitė absoliučią daugumą PB narių, 60 % sričių partinių komitetų vadovų bei 40 % TSKP CK narių.

Gorbačiovas padidino spaudos laisvę; laikraščiai galėjo nebesibaiminti kritikuoti partiją ar patį Gorbačiovą. Anksčiau už valdžios kritikavimą buvo sodinama į kalėjimą, o Stalino metais toks žurnalistas būtų nuteistas mirtimi. Rinkimai taip pat tapo skaidresni, komunistams nebebuvo galimybės į valdžią nedemokratiškai „prastumti“ saviškius. Žmonėms atsirado galimybė steigti savo verslą, tuo metu vadintą kooperatyvu, įteisinta privati gamybos priemonių nuosavybė.

Gorbačiovo reformos turėjo didelės įtakos šaltojo karo baigčiai bei vaidino pagrindinį vaidmenį Sovietų Sąjungos žlugime. TSRS galutinai subyrėjo 1991 m. gruodžio 8 d., pasirašius Belovežo susitarimą, kuriuo buvo įkurta NVS.

Taip pat skaitykite 

 TSRS istorija

TSRS istorija
Reformos
Pranas Klimaitis

Pranas Klimaitis (1885 m. sausio 8 d. Papartynai, Sintautų valsčius – 1940 m. vasario 1 d. Vilnius) – Lietuvos visuomenės ir karinis veikėjas, majoras, pedagogas, istorikas, žurnalistas.

Biografija 
1903 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją. Nuo 1904 m. dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“ redakcijoje. 1905 m. pabaigoje vienas Didžiojo Vilniaus Seimo Organizacinio komiteto ir Seimo sekretorių. 1905 m. su kitais įsteigė Lietuvių mokytojų sąjungą. Nuo 1906 m. mokytojavo. 1906–1907 m. Vilniuje redagavo laikraštį „Lietuvis“. Vėliau, įgijęs matininko kvalifikaciją, dirbo Kauno žemės tvarkymo komisijoje.

1916 m. sausio mėn. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę. 1916 m. baigė Aleksejaus karo mokyklą Maskvoje. 1917 m. dalyvavo Rusijos lietuvių seime Petrograde. Rusijos kariuomenėje organizavo lietuvių karinius dalinius. Bolševikų suimtas, 1918 m. sausio – gegužės mėn. kalintas. 1918 m. liepos mėn. Sibire mobilizuotas į A. Kolčiako armiją, nuo 1919 m. liepos mėn. atskirojo Vytauto Didžiojo lietuvių bataliono kuopos vadas. 1919 m. lapkričio mėn. pateko į Tarybų Rusijos kariuomenės nelaisvę, kalintas. 1920 m. rugpjūčio mėn. pasikeitus belaisviais ir įkaitais grįžo į Lietuvą.

1920 m. rugsėjo mėn. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, dalyvavo kovose su Lenkijos kariniais daliniais. 1922–1925 m. tarnavo Generalinio štabo žvalgybos skyriuje, 1922–1925 m. Šaulių sąjungos vadas, 1925 m. majoras. Per 1923 m. sausio mėn. Klaipėdos sukilimą buvo sukilėlių vado pavaduotojas, su kitais parengė Klaipėdos užėmimo operaciją. Vėliau vertėsi žurnalistika. Aktyvus 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo veikėjas. Nepatenkintas tautininkų veiksmais 1927 m. sausio mėn. bandė rengti naują perversmą, buvo suimtas.

Bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Viltis“, „Santara“ ir jo priede „Laisvės karininkas“, „Trimitas“, „Tautos valia“, „Kardas“, „Karys“, Klaipėdos krašto lietuvių laikraščiuose. Išvertė knygų iš rusų kalbos. Pasirašinėjo Prano slapyvardžiu. Redagavo leidinėlį „Kražių skerdynės“ (1933 m.).

Bibliografija 
 Lietuvos istorija, vadovėlis pradžios mokykloms, 1918 m.
 Trumpa mūsų kalbos gramatika, 1922 m.
 Lietuvių spauda, 1933 m.
 Publicistika, 1933 m.
 Kova dėl pajūrio, 1935 m.

Šaltiniai 

Lietuvos majorai
Lietuvos istorikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos redaktoriai
Šaulių sąjungos nariai
Didžiojo Vilniaus Seimo atstovai
Palmyros atolas

Palmyros atolas () – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, Linijinėse salose, inkorporuota JAV teritorija. Plotas 12 km². Atolą sudaro du rifai, dvi seklios lagūnos, 50 smėlio ir rifų uolų salelių. Pagrindinė augalija – kokoso palmės, ratiklės, skaevolos. Atole per metus iškrenta 4445 mm kritulių, temperatūra vyrauja apie 29 °C.

Salą administruoja JAV. Oro uostai, keliai pastatyti per II pasaulinį karą. Dabar Palmyros atolas gamtos draustinis. Teritorija negyvenama, ją lanko mokslininkai, karinis personalas.

Linijinės salos
JAV salų teritorijos
JAV salos
Antanas Jonynas

Antanas Jonynas (1923 m. gruodžio 14 d. Alytuje – 1976 m. liepos 5 d. Vilniuje) – Lietuvos rašytojas, spaudos darbuotojas.

Biografija 
1933–1940 m. mokėsi Alytaus gimnazijoje. 1940 m. po sunkios ligos apako. Kauno aklųjų institute išmoko Brailio rašto, susipažino su aklųjų švietimu. 1944 m. baigė Kauno mokytojų seminariją. 1944–1946 m. studijavo Vilniaus universitete, 1951–1952 m. Maksimo Gorkio pasaulinės literatūros institute Maskvoje.

1944–1951 m., 1952–1954 m. ir 1962–1963 m. LSSR aklųjų draugijos pirmininkas, 1963–1964 m. draugijos leidyklos direktorius. 1954–1962 m. su pertraukomis dirbo savaitraščio „Literatūra ir menas“, žurnalo „Pergalė“ redakcijose. 1958–1959 m. žurnalo „Moksleivis“ redaktorius.  1958–1959 m. kandidatas į LKP CK narius. 1969–1970 m. LSSR rašytojų sąjungos poezijos konsultantas.

Kūryba 
1942–1945 m. eilėraščiuose (rinktinė „Rugsėjo pilnatis“, 2003 m.) ryški neoromantikų poetika. Pilietiniuose eilėraščiuose (rinkiniai: „Kovotojų dainos“, 1949 m., „Kad klestėtų žemė“, 1952 m., „Apmąstymai“, 1957 m., „Pasiryžimo metas“, 1973 m., „Su širdies mandatu“, išl. 1978 m.) vyrauja sovietinės tikrovės aukštinimas, oratorinis, tezinis stilius.

Parašė eiliuotą laišką „Draugui Stalinui“ (su Juozu Macevičium, 1950 m., pavadinimu „Laiškas vadui“, 1952 m.), eiliuotų apybraižų ir reportažų (rink. „Pavasarėjančiais arimais“, su J. Macevičium, 1957 m.), satyrinių eilėraščių (rinkinys „Pernykštis sniegas“, su Kostu Kubilinsku, 1957 m.), satyrinių apysakų („Paskutinė vakarienė“, 1962 m., „Žinok, ką pasakys vyriausiasis“, su Juozu Požėra, 1962 m., „Šventieji žiedžia puodus“, 1965 m.), filmo „Svetimi“ scenarijų (su J. Požėra, 1962 m., rež. Marijonas Giedrys), publicistikos (rinkinį „Žmogiškoji reabilitacija“, išl. 1979 m.), literatūros kritikos (rinkinys „Prie gyvo šaltinio“, išl. 1978 m.), kūrinių vaikams ir jaunimui.

Antano Jonyno poezijos išleista ir rusų kalba.

Įvertinimas 
 1973 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
 1974 m. LTSR valstybinė premija

Atminimo įamžinimas 
 1989 m. Alytuje, Liškiavos g. 17 atidarytas Antano Jonyno memorialinis muziejus 
 Jo garbei pavadinta gatvė Alytuje
 Poeto A. Jonyno vardu pavadinta Vilniaus aklųjų ir silpnaregių internatinė mokykla

Šaltiniai

Literatūra 
 V. Toločka. Antanas Jonynas: Bibliografija, 1943–1980, Vilnius, 1983 m.
 J. Riškutė. Antanas Jonynas, Vilnius, 1988 m.
 Visuotinė Lietuvių enciklopedija, Vilnius, 2005 m.

Nuorodos 
 A. Jonyno memorialinis muziejus 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos redaktoriai
Jonas Juodišius (1892)

Jonas Juodišius (1892 m. birželio 18 d. Ropyduose, Barzdų valsčius, Šakių apskritis – 1950 m. gruodžio 18 d. Abezėje, Komija) – Lietuvos karinis veikėjas, brigados generolas.

Biografija 
1913 m. baigęs Vilkaviškio gimnaziją, studijavo matematiką Peterburgo universitetete. 1916 m. gegužės 25 d. mobilizuotas į Rusijos kariuomenę ir paskirtas į 2-ąjį parengiamąjį batalioną Caricyne. 1916 m. gruodžio 8 d. baigė pėstininkų karo mokyklą Odesoje. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, 1917 m. birželio mėn. paskirtas 289-ojo atsargos pėstininkų pulko 4 kuopos jaunesniuoju karininku.

1918 m. grįžo į Lietuvą, dėstė matematiką Šakių gimnazijoje. Nuo 1919 m. sausio 26 d. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. balandžio mėn. – 1920 m. sausio mėn. dalyvavo kovose su bolševikais. 1922 m. spalio mėn. baigė Aukštesniuosius karininkų kursus (II laida). 1922–1925 m. baterijos vadas, pulko vado padėjėjas (pavaduotojas), ėjo pulko vado pareigas.

1925–1929 m. studijavo Belgijos karo akademijoje (École de guerre) Briuselyje. 1929 m. pulkininkas leitenantas. 1930–1934 m. Kauno karo mokyklos inspektorius, dėstė karo istoriją ir taktiką. 1934 m. pulkininkas, 1934–1939 m. Ketvirtojo artilerijos pulko vadas. 1939 m. birželio mėn. brigados generolas. 1939–1940 m. Kauno karo mokyklos viršininkas.

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. liepos 29 d. atleistas iš Karo mokyklos viršininko pareigų ir paskirtas Vilniaus pėstininkų karo mokyklos etatiniu lektoriumi. Nuo 1940 m. rugsėjo 2 d. Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso 179-osios divizijos artilerijos viršininkas, 1941 m. generolas majoras. 1941 m. birželio 10 d. išsiųstas į artileristų kursus Maskvoje, vėliau Gorkyje, ten 1941 m. birželio 28 d. naktį suimtas kartu su 15 Estijos bei 13 Latvijos karininkų ir išvežtas į Lamos lagerį Norilske, Krasnojarsko krašte.

1942 m. rugsėjo 5 d. SSRS Ypatingojo pasitarimo prie NKVD nuteistas 10 metų kalėti. 1942–1943 m. žiemą gulėjo Norilsko lagerių centrinėje ligoninėje, kur gydėsi Lamos lageryje sulaužytą koją. Po to liko invalidu. 1944 m. liepos mėn. perkeltas į Potmos lagerį (Mordovija). 1946 m. perkeltas į Abezės lagerį Komijoje. 1950 m. gruodžio 18 d. žuvo lageryje Abezėje.

Sūnūs: smuikininkas Paulius Juodišius, restauratorius Jonas Juodišius. 1991 m. sūnūs tėvo garbei Abezėje pastatė paminklą.

Šaltiniai 

Lietuvos generolai
Lietuvos pedagogai
Džervio sala

Džervio sala () – negyvenama sala Ramiajame vandenyne, Linijinių salų centrinėje dalyje, neinkorporuota JAV teritorija. Plotas 4,5 km². Sala koralinės kilmės, apsupta koralinio rifo. Smėlėtame salos paviršiuje auga žolė, krūmynai. Gausios paukščių kolonijos.

Džervio salą 1821 m. atrado britai. 1858 m. salą aneksavo JAV. Džervyje vykdyta guano gavyba, bet salą perėmus JK, nutraukta. Nuo 1974 m. salą administruoja JAV žvejybos ir laukinės gamtos tarnyba, į ją galima patekti tik su specialiu leidimu.

Linijinės salos
JAV salų teritorijos
JAV salos
Artūras Dubickas

Artūras Dubickas (g. 1964 m. lapkričio 27 d. Tauragėje) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1982–1983 m. studijavo Vilniaus universitete, 1983–1987 m. Maskvos M. Lomonosovo universitete, 1987–1990 m. jo aspirantas, vadovaujamas prof. N. I. Feldmano apgynė disertaciją „On approximation of some algebraic numbers and logarithms of algebraic numbers“. 1999 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.

1990–1992 m. ir nuo 1994 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 2001 m. profesorius. 1992–1994 m. Vitvatersrando universiteto (Johanesburgas, PAR) kviestinis mokslininkas. Nuo 1999 m. Matematikos ir informatikos fakulteto vyriausiasis mokslo darbuotojas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausia mokslinio darbo sritis – skaičių teorija: algebriniai skaičiai, Diofanto aproksimacijos, pasiskirstymas moduliu 1. Skaitė paskaitas Prancūzijos, Didžiosios Britanijos, Japonijos, Rusijos, Indijos, Italijos, Vokietijos ir kitų šalių mokslo centruose. Paskelbė daugiau kaip 170 mokslinių straipsnių. Vadovavo 8 doktorantams, apgynusiems daktaro disertacijas. 

Tarptautinių matematikos mokslo žurnalų „European Journal of Mathematics“ (CEJM) , „Uniform Distribution Theory“ (UDT) , „Lithuanian Mathematical Journal“ (LMJ)  redakcinių kolegijų narys.

Įvertinimas 
 2006 m. Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Algebrinių skaičių pasiskirstymas (1986–2005 m.)“ 
 VU Rektoriaus premijos už aukštus mokslo pasiekimus 2002, 2006 ir 2013 m.
Lietuvos Mokslų Akademijos tikrasis narys nuo 2021 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Artūro Dubicko asmeninis puslapis
 Artūras Dubickas Matematikos genealogijos projekte

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos matematikai
Lietuvos pedagogai
Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba

Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnyba prie Vidaus reikalų ministerijos (FNTT) – institucija, atsakinga už Lietuvos Respublikos finansų sistemos apsaugą atskleidžiant nusikalstamas veikas ir kitus teisės pažeidimus.

Istorija 

1997 m. vasario 4 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu buvo įsteigtas Mokesčių policijos departamentas prie Vidaus reikalų ministerijos.

2002 m. balandžio 1 d. Lietuvos Respublikos finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybos įstatymu Mokesčių policijos departamentas pertvarkytas į Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybą.

2002 m. gegužės 24 d. FNTT paskirta atsakinga už bendradarbiavimą su Europos kovos su sukčiavimu tarnyba (OLAF).

2002 m. liepos 1 d. Revizijų departamentas prie Finansų ministerijos prijungtas prie FNTT perimant jo vykdytas funkcijas.

2003 m. gegužės 1 d. įsigaliojo nauji Lietuvos Respublikos baudžiamasis kodeksas ir baudžiamojo proceso kodeksas. FNTT buvo pertvarkyta į ikiteisminio tyrimo įstaigą.

Nuo 2004 m. sausio mėn. įsigaliojus naujai Pinigų plovimo prevencijos įstatymo redakcijai, praplėstos FNTT teisės, įgyvendinant pinigų plovimo prevencijos priemones.

Uždaviniai ir veikla 
Pagrindiniai FNTT uždaviniai yra apsaugoti valstybės finansų sistemą nuo nusikalstamo poveikio, užtikrinti nusikalstamų veikų ir kitų teisės pažeidimų, susijusių su Europos Sąjungos ir užsienio valstybių finansinės paramos lėšų gavimu ir naudojimu, atskleidimą ir tyrimą, vykdyti nusikaltimų ir kitų teisės pažeidimų finansų sistemai pažeidimų prevenciją.

Šiuo metu FNTT prioritetinis dėmesys skiriamas nusikalstamų veikų, susijusių su pinigų plovimu, PVM grobstymu, Europos Sąjungos ir užsienio valstybių finansinės paramos lėšų neteisėtu gavimu ir panaudojimu, atskleidimui, tyrimui ir prevencijai.

FNTT renka, kaupia ir analizuoja informaciją apie rengiamus bei įgyvendinamus projektus, finansuojamus Europos Sąjungos lėšomis, pavyzdžiui, iš SAPARD ir PHARE programų lėšų.

FNTT vadovauja direktorius, kurį penkeriems metams skiria į pareigas ir atleidžia iš jų vidaus reikalų ministras.

Direktoriai 
 1997–1998 m. Stanislovas Juocevičius
 1998–2003 m. Darius Samuolis
 2003–2010 m. Romualdas Boreika
 2010–2012 m. Vitalijus Gailius
 2012–2017 m. Kęstutis Jucevičius
 2017–2022 m. Antonis Mikulskis
 2022–(2027) m. Rolandas Kiškis

Nuorodos 
 Tarnybos tinklalapis

Šaltiniai 

 

Lietuvos specialiosios tarnybos
Teisėsaugos institucijos
Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija
Ūkinė baudžiamoji teisė
Vladas Karvelis

Vladas Karvelis (1901 m. balandžio 11 d. Šiauliuose – 1980 m. kovo 28 d. Vilniuje) – Lietuvos ir SSRS karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės brigados generolas, Raudonosios armijos generolas majoras.

Biografija 
Nuo 1919 m. vasario 1 d. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. liepos 6 d. baigė Kauno karo mokyklą. 1919 m. spalio – 1920 m. gruodžio mėn. kaip karininkas dalyvavo kovos veiksmuose su Raudonąja armija ir Lenkijos kariuomenės junginiais.

1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1929 m. Čekoslovakijos generalinio štabo akademiją Prahoje. 1929 m. pab. – 1934 m. balandžio mėn. Lietuvos kariuomenės Vyriausiojo štabo Operacijų skyriaus viršininko pavaduotojas, viršininkas. 1934 m. balandžio mėn. – 1936 m. gruodžio mėn. (su pertrauka) Aukštųjų karininkų kursų inspektorius, 1936 m. gruodžio mėn. – 1938 m. liepos mėn. – kursų, 1939 m. sausio mėn. – 1940 m. birželio mėn. Aukštosios karo mokyklos viršininkas. 1938 m. brigados generolas.

Sovietams okupavus Lietuvą, Kariuomenės štabo viršininko padėjėjas (pavaduotojas). 1940 m. birželio-rugpjūčio mėn. Antrosios pėstininkų divizijos vadas ir Kauno įgulos viršininkas, 1940 m. generolas majoras. 1940 m. rugsėjo mėn. – 1941 m. birželio mėn. Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso 184-osios šaulių divizijos vadas. 1941 m. birželio mėn. Raudonosios armijos karinės vadovybės išsiųstas į Aukštųjų vadų tobulinimosi kursus prie Generalinio štabo akademijos Maskvoje. 1942 m. pradžioje Frunzės karo akademijos dėstytojas. 1942–1943 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos vado pavaduotojas, 1943–1944 m. vadas, 1944–1945 m. šaulių korpuso vado pavaduotojas. 1944 m. vasario mėn. su kitais 23 Lietuvos Respublikos buvusiais karininkais pasirašė kreipimąsi į Lietuvoje likusius lietuvių karininkus, tarnavusius Vermachtui – kvietė nekovoti su artėjančia prie Lietuvos Raudonąja armija. 

1946–1961 m. Vilniaus universiteto karinio parengimo katedros viršininkas, 1947 m. docentas. 1962–1976 m. Lietuvos kultūrinių ryšių su tautiečiais užsienyje komiteto pirmininkas. 

Sūnus aktorius Rimgaudas Karvelis.

Bibliografija 
 Документы штаба М. И. Кутузова, 1805–1806: сборник (su kitais). – Vilnius, 1951. – 338 p.: iliustr.
 16-os lietuviškosios šaulių Raudonosios vėliavos ordino Klaipėdos vardo divizijos koviniai veiksmai Didžiojo Tėvynės karo metu: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1966. – 16 p.
 Lietuvos istorija: Lietuvos TSR išvadavimas iš hitlerinės okupacijos, 1944–1945. – Vilnius: Mintis, 1973. – 155 p.: iliustr.
 Lietuvos TSR išvadavimas iš hitlerinės okupacijos, 1944–1945. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Mintis, 1974. – 168 p.: iliustr.
 Tarybų Lietuvos išvadavimo iš hitlerinės okupacijos trisdešimtmetis: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1974. – 23 p.

Įvertinimas 
 1929 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
 1936 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas
 1972 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

TSRS generolai
Lietuvos TSR asmenybės
Lietuvos krašto apsaugos savanoriai
Lietuvos generolai
16-oji lietuviškoji divizija