joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Šefildas

Šefildas () – miestas šiaurės Anglijoje, 5-as pagal dydį Jungtinės Karalystės, 74-as Europos žemyno miestas.

Per miestą teka Dono upė. Mieste yra Šefildo (XIII a.) ir Manoro (XVI a.) pilių liekanos. Šiose pilyse 1571–1583 m. buvo kalinta Škotijos karalienė Marija Stiuart. Yra keletas muziejų: Šefildo miesto muziejus (kartu ir Mapino meno galerija), Kelhamo salos industrijos muziejus, Filosofijos draugijos muziejus ir kt.

Istorija 
Pavadinimas kilo nuo Šyfo () upės, kurios ištakos buvo lauke () netoliese (dabar miesto priemiesčių teritorijoje). Normanams užkariavus Angliją, buvo pastatyta pilis, prie kurios ėmė augti nedidelis miestelis. Nuo 1296 m. tuometinėje Turgaus aikštėje (nuo XX a. 7 dešimtmečio Pilies, ) pradėti rengti turgūs. Šioje aikštėje 1854 m. buvo pastatytas paminklas poetui E. Eliotui, vėliau 1875 m. perkeltas Vestono () parką.

Žinoma, kad jau XIV a. mieste buvo gaminti peiliai. Miestas pradėjo ypatingai garsėti XIX a. įvedus daug naujovių plieno pramonėje – vėliau ir nerūdijantį plieną. Ir šiandien apie pusė chirurgijoje naudojamų skalpelių yra pagaminta Šefilde.

Šefildas yra garsus ir tuo, kad jame 1977 m. susikūrė legendinė britų roko grupė Def Leppard, kuri aktyviai koncertuoja ir iki šių dienų.

Susisiekimas 

Pro miestą eina geležinkelis, kurio pagrindinė stotis yra miesto pietryčių rajone. 18 km nuo miesto centro yra tarptautinis Robino Hudo vardo Donkasterio aerouostas. Pro miestą eina M1 (jungiantis su Londonu ir Lydsu) ir M18 greitkeliai. M18 netoli Šefildo atsišakoja nuo M1 link Donkasterio aerouosto ir Hamberio.

Švietimas 
Miestas turi du universitetus (Šefildo universitą ir Šefildo Hallam universitą), kuriuose mokosi apie 45 tūkst. studentų. Tačiau tėra tik du koledžai: Šefildo koledžas, įsteigtas sujungus kitus 6 miesto koledžus ir
Longley parko Šeštosios formos (Sixth Form) koledžas (nuo 2004 m.). Iš 7 privačių mokyklų paminėtinos Birkdale mokykla (berniukams) ir Šefildo aukštesnioji mergaičių mokykla.

Sportas

Futbolas 
Šefildo futbolo klubas Sheffield FC laikomas seniausiu futbolo klubu pasaulyje. Jį 1857 m. spalio 24 d. įkūrė kriketo žaidėjai. Pirmuoju klubo sekretoriumi ir kapitonu tapo Nathaniel’is Creswick’as. 1857 m. Šefilde atspausdintos ir pirmosios futbolo taisyklės. 1860 m. Šefilde įkurtas ir antrasis pasaulyje futbolo klubas Hallam FC. Jis vis dar tebežaidžia seniausioje pasaulyje futbolo aikštėje greta Krospulo (angl. Crosspool) priemiesčio. Miesto klubai Sheffield Wednesday FC ir Sheffield United FC žaidžia Anglijos Football League Championship lygoje.

Mieste 1966 m. vyko VIII pasaulio futbolo čempionatas, o 1996 m. – X Europos futbolo čempionatas.

Taip pat skaityti 
 Pagal gyventojų skaičių didžiausių Europos miestų sąrašas

Nuorodos 

 „Sheffield Today“ naujienų svetainė

Anglijos miestai
Pietų Jorkšyro gyvenvietės
Beniliuksas

Beniliukso Sąjunga (, , ) arba tiesiog Beniliuksas – politinė-ekonominė sąjunga tarp trijų kaimyninių monarchijų: Belgijos, Nyderlandų ir Liuksemburgo, išsidėsčiusi šiaurės – Vakarų Europoje, tarp Prancūzijos ir Vokietijos, sudaryta 1948 m. Dažnai Beniliuksu vadinamos apskritai visos minėtos trys šalys (nebūtinai ekonomine prasme).

Pavadinimo kilmė 
Pavadinimas (Benelux) pasirinktas pagal sąjungą pasirašiusių šalių pavadinimus: België (Belgija) + Nederland (Nyderlandai) + Luxemburg (Liuksemburgas).

Istorija 
Beniliukso ekonominė sąjungos (, ) sutarties (pasirašyta 1944 m. , įsigaliojo 1958 m.) tikslas – laisvas darbo jėgos, kapitalo, prekių ir paslaugų judėjimas šiame regione. Beniliukso įkūrimas prisidėjo prie Europos Sajungos atsiradimo, nors tiesioginiai ES pirmtakai buvo sukurti anksčiau: Europos Anglių ir Plieno Sąjunga – 1951 m., Europos Ekonominė Bendrija – 1957 m. Visos trys Beniliukso šalys buvo tarp ES steigėjų, kartu su VFR, Prancūzija ir Italija.

Beniliukso sutartis buvo pasirašyta penkiasdešimčiai metų, tačiau 2008 m. birželio 17 d. pasirašytas jos atnaujinimas, šįkart neribotam terminui. Sąjungos pavadinimas pakeistas iš Beniliukso Ekonominė Sąjunga į Beniliukso Sąjunga. Pagrindinis organizacijos tikslas – trijų narių kooperacija platesniame europiniame kontekste. Naujoji sutartis numato galimybę Beniliuksui bendradarbiauti su kitomis ES valstybėmis bei regioninėmis bendradarbiavimo struktūromis. Nuo šiol Beniliuksas skiria didžiausią dėmesį trim temoms: vidaus rinkai ir ekonominei sąjungai, tvarumui, teisingumui ir vidaus reikalams. Sumažintas organizacijos struktūrų skaičius. Lieka penkios institucijos: Beniliukso Ministrų Komitetas, Beniliukso Taryba, Beniliukso Parlamentas, Beniliukso Teisingumo Teismas bei Beniliukso Generalinis Sekretariatas. Sutartyje taip pat įvardyta Beniliukso Intelektinės Nuosavybės Organizacija.

Demografija 
Beniliukse gyvena apie 27 562 217 gyventojų ir užima apie 74 640 km² ploto. Tokiu būdu Beniliukso gyventojų tankumas yra 369 žm./km².

Nuorodos 

 Beniliukso oficiali svetainė
 Beniliukso parlamentas
 Beniliukso teismas 

Europos organizacijos
Tarptautinės ekonominės organizacijos
Parana

Parana (isp. ir port. Paraná) – Pietų Amerikos upė, tekanti Brazilijos, Paragvajaus ir Argentinos teritorijomis. Ilgis 2570 km (su Paranaiba 3998 km). Tai antroji pagal ilgį žemyno upė (po Amazonės). Prasideda susiliejus Rio Grandės ir Paranaibos upėms Brazilijoje, maždaug 20° pietų platumos ir 51° rytų ilgumos ir teka į pietryčius apie 620 km iki Itaipu užtvankos, tada suka į pietus ir 190 km teka Brazilijos ir Paragvajaus pasieniu iki santakos su Igvasu, o nuo Brazilijos, Paragvajaus ir Argentinos pasienio sandūros skiria Argentiną ir Paragvajų. Tarp Apipės ir Paragvajaus intakų upės teka į vakarus, o toliau teka į pietus iki žiočių, kur susiliedama su Urugvajaus upe suformuoja La Platos estuariją ir įteka į Atlanto vandenyną. 

Didelis Paranos baseinas apima Paragvajų, dalį pietinės Brazilijos, šiaurės Argentinos, šiek tiek Bolivijos ir didžiąją Urugvajaus dalį. Paranos debitas žiotyse prilygsta Misisipės deltos debitui.

Didžioji Paranos vagos dalis yra laivuojama, todėl ji yra svarbi regioninė transporto arterija.
Ant Paranos pastatytos dvi didelės hidroelektrinės: Itaipu (galingumas 14 MW, didžiausia pasaulyje) ir Yacyretá.

Didžiausi pakrantės miestai: Posadas, Korientesas (Corrientes), Eskina (Esquina), Martinas (Martín), Rosarijas (Rosario), San Pedras, Saratė (Zárate), Kampana (Campana), Buenos Airės, Kolonija (Colonia), Montevidėjas.

Svarbiausi duomenys 
Ilgis: 2 570 km (su Paranaiba 3 998 km)
Baseino plotas: 2 582 672 (2,8 mln.) km²
Žuvų rūšių: 355 (iš jų 32 introdukuotos)
Ramsaro konvencijos saugomų teritorijų: 7
Užtvankų (visame baseine): 29
Projektuojamų užtvankų (2006 m.): 4

Nuorodos 
Informacija apie Paraną 

Argentinos upės
Brazilijos upės
Paragvajaus upės
Michel Rocard

Mišelis Rokaras (Michel Rocard, g. 1930 m. rugpjūčio 23 d. Kurbevua, Aukštutinės Senos departamente) – teisininkas ir politologas, 1988 -1991 m. Prancūzijos ministras pirmininkas.
Fiziko atomininko Ivo Rokaro sūnus

Biografija 

1954 m. baigė Nacionalinę administravimo mokyklą, rengiančią kadrus valstybės tarnybai.

Profesinė veikla 

Baigęs studijas dirbo finansų inspektoriumi, bet po reportažų iš Alžyro dienraščiams „Le Monde“ (Pasaulis) ir „France Observateur“ (Prancūzijos apžvalga), teko su valdininko darbu atsisveikinti. 1969 – 1999 m. Nacionalinės Asamblėjos (parlamento) narys. 1977 m. išrinktas Konflano meru. 1981 – 1985 m. Prancūzijos planavimo, žemės ūkio ministras, 1988 – 1991 m. Prancūzijos ministras pirmininkas. 1995 – 1997 m. Yvelino departamento atstovas Senate. Nuo 1999 m. Europarlamento narys, 1999 -2004 m. buvo jo Užsienio reikalų komiteto ir Žmogaus teisių komisijos pirmininkas.

Politinė karjera 

1949 m. Prancūzijos studentų socialdemokratų sąjungos narys, 1954 m. jos sekretorius ir SFIO narys. 1959 m. perėjo į Autonominę socialistų partiją, 1960 m. į Jungtinę socialistų partiją, 1967 m. išrinktas jos nacionaliniu sekretoriumi. 1974 m. su grupe perėjo į Prancūzijos socialistų partiją (PS), 1975 m. išrinktas jos nacionalinio sekretoriato nariu, 1993 – 1994 m. PS pirmasis sekretorius, po pralaimėtų Europarlamento rinkimų atsistatydino.

Rokaras
Rokaras
Rokaras
Mykolas Romeris

Mykolas Romeris (Mykolas Römeris; 1880 m. gegužės 7 d. Bagdoniškyje, Rokiškio raj. – 1945 m. vasario 22 d. Vilniuje) – teisėtyrininkas konstitucionalistas, profesorius, universiteto rektorius, Lietuvos konstitucinės teisės mokslo kūrėjas, vienas iš Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo Sąjūdžio ideologų.

Biografija 
Gimė sulenkėjusioje kilmingoje giminėje, kurios šaknys buvo Pabaltijo vokiečiai (pavardė).

Iš bajorų šeimos kilęs Mykolas Romeris aukštąjį išsilavinimą įgijo privilegijuotoje Peterburgo imperatoriškoje teisės mokykloje, specialiai skirtoje bajorų vaikams rengti darbui carinės Rusijos valstybės aparate. Baigęs ją, M. Romeris išvyko į užsienį. Studijavo Krokuvos Jogailos universiteto Filosofijos fakulteto istorijos skyriuje, vėliau – Paryžiaus laisvojoje politinių mokslų mokykloje, kurią 1901 m. baigė.

Baigęs studijas ir apsigyvenęs Vilniuje, M. Romeris įsijungė į aktyvią visuomeninę ir publicistinę veiklą, tapo aktyviu lietuvybės puoselėtoju.

Tarpukario metais M. Romeris dirbo apygardos teismo, Vyriausiojo Tribunolo teisėju, vėliau paskirtas valstybės tarybos nariu, kurioje dirbo iki 1933 m. Atstovavo Lietuvai Hagos Tarptautiniame Teisingumo Tribunole kaip nacionalinis teisėjas nagrinėjant bylą dėl Klaipėdos krašto Statuto interpretavimo (byla išnagrinėta Lietuvos naudai).

Lygiagrečiai su įvairiapuse valstybine ir visuomenine veikla dirbo mokslinį pedagoginį darbą Lietuvos universiteto Teisių fakultete, išleido daugybę monografijų ir veikalų.

M. Romeris domėjosi ir tyrė įvairias administracinės, baudžiamosios, tarptautinės ir kitų teisės šakų, taip pat istorijos mokslų problemas. Pagrindinė mokslinių interesų sritis – konstitucinė teisė. Tarp Lietuvos teisininkų Romeris yra iki šiol laikomas autoritetu. Jis pirmasis Lietuvoje studentams skaitė konstitucinę teisę. Romerio darbais rėmėsi Nepriklausomos Lietuvos Konstitucijos kūrėjai. Dabar jo darbais remiamasi iki šiol įvairių teisės šakų mokslo darbuose.

Darbai 
 Suverenitetas
 Reprezentacija ir mandatas.
 Administracinis teismas.
 Konstitucinės ir teismo teisės pasieniuose.
 Lietuvos konstitucinės teisės paskaitos.
 Valstybė ir jos konstitucinė teisė (paskaitų ciklas).

Apdovanojimai 

 Gedimino ir Vytauto Didžiojo antrojo laipsnio ordinai
 Latvijos trijų Žvaigždžių antrojo laipsnio ordinas

Atminimo įamžinimas 
 Palaidotas Rasų kapinėse, čia jam pastatytas paminklas.

Nuorodos 
 Biografija MRU tinklalapyje 

Vyriausiojo Tribunolo teisėjai
Lietuvos konstitucionalistai
Teisės teoretikai
Lietuvos masonai
Vytauto Didžiojo universiteto rektoriai
Vidurinė Lietuva

Vidurinė Lietuva (; Vidurio Lietuvos Respublika, ) – trumpai egzistavusi marionetinė valstybė, nesulaukusi tarptautinio pripažinimo. Įkurta 1920 m. spalio 9 d. po inscenizuoto lenkų generolo L. Želigovskio vadovaujamos 1-osios Lietuvos-Baltarusijos pėstininkų divizijos maišto, remiamo Lenkijos oro pajėgų, kavalerijos ir artilerijos, kurio metu buvo užimtas Vilnius. Aplink istorinę Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostinę Vilnių sudarytas politinis darinys gyvavo 18 mėnesių. Po abejotinų rinkimų, įvykusių 1922 m. sausio 8 d., teritoriją 1922 m. kovo 24 d. aneksavo Lenkija. Iš pradžių Lenkijos vyriausybė neigė, kad ji buvo atsakinga už apsimestinį maištą.

Vidurinė Lietuva apėmė Vilniaus krašto dalį ir dalį vakarinės Baltarusijos. Sostinė – Vilnius.

Istorija 
Nors pagal 1920 m. spalio 7 d. Suvalkų sutartimi nustatytą demarkacijos liniją Vilniaus kraštas atiteko Lietuvai, jau po kelių dienų L. Želigovskio kariai apėjo demarkacijos liniją (kuri baigėsi ties Bastūnais) ir užimtose žemėse inscenizavo sukilimą prieš Lietuvos valdžią, sudarant įspūdį, kad Vilniaus kraštas nenori priklausyti Lietuvai ir siekia atkurti 1772 m. sienų Abiejų Tautų Respubliką. Valstybės pavadinimas reiškė, kad į vakarus ir rytus esančios atitinkamai Vakarų Lietuva ir Rytų Lietuva taip pat turėtų priklausyti atkuriamai Lenkijos ir Lietuvos valstybei.

Vilniaus kraštą, kurio centru buvo Vilnius, sudarė Ašmenos apskritis, Breslaujos apskritis, Švenčionių apskritis ir Vilniaus apskritis, taip pat dalis Trakų apskrities, iš viso 13 014 km², krašte gyveno 499 554 gyventojai. Valstybės vadovu paskelbtas generolas L. Želigovskis, vykdomoji valdžia priklausė Laikinajai valdančiajai komisijai, veikė karo teismai. Trumpu valstybės gyvavimo laikotarpiu savininkams grąžinti tarybų valdžios nacionalizuoti dvarai ir fabrikai, įvesta cenzūra, teisių suvaržymai.

1922 m. sausio 8 d. įvyko rinkimai į Vidurio Lietuvos seimą, kuriuos dauguma lietuvių, baltarusių ir žydų boikotavo. Išrinktasis seimas nutarė prijungti kraštą prie Lenkijos.

Šaltiniai 
 Zigmantas Kiaupa. The History of Lithuania. Vilnius, 2004

Nuorodos 

Vilniaus kraštas
Pelargonija

Pelargonija (Pelargonium) – snaputinių (Geraniaceae) augalų gentis, kuriai priklauso krūmai, puskrumiai ir žolės. Auginama daug hibridinių formų. Dideli žiedai, nuo baltų iki raudonų ar beveik juodų atspalvių. Lapai klostyti, smulkiai dantytais pakraščiais.

Lietuvoje auginama:
 Juostuotosios pelargonijos (Pelargonium x zonale) įvairūs hibridai.
 Kvapioji pelargonija (Pelargonium odoratissimum). Liaudyje vadinama Jeronimu.

Snaputiniai
Dekoratyviniai augalai
Gėlės
Kambariniai augalai
Lietuvių demokratų partija

Lietuvių demokratų partija, LDP – antroji po LSDP Lietuvos politinė partija.

Įkurta 1902 m. spalio 17 d. varpininkų suvažiavime grafo Zubovo dvare Dabikinėje. 1906 m. priimtos programos autoriai Kazys Grinius, Jonas Vileišis, Povilas Višinskis, Jonas Bortkevičius ir Jurgis Šaulys. 1906 m. pasivadino Lietuvos demokratų partija.

Siekė Lietuvos autonomijos etnografinėse ribose. Valdžią vietose numatė suteikti parapijų komitetams, kurie rinktų mokesčius ir mokėtų atlyginimus, taip pat ir kunigams. Skatino švietimą, kooperaciją, visų gyventojų dalyvavimą tvarkant visuomeninius reikalus. 1914 m. programos autorius A. Rimka.

Ilgainiui partijos narių politinės pažiūros ir siekiai – išsiskyrė. Kai kurie jos nariai, išrinkti į Valstybės dūmą, dalyvavo trudovikų (Andrius Bulota), kiti (Petras Leonas) kadetų frakcijos veikloje. Dalis demokratų 1905 m. įkūrė Tautiškąją demokratų partiją, susitelkusią apie dr. Joną Basanavičių, kita dalis tais pačiais metais – Lietuvos valstiečių sąjungą, trečia dalis 1917 m. – Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungą. 1917 m. rugsėjo mėn. LDP nariai Jurgis Šaulys ir Jonas Vileišis buvo deleguoti į Lietuvos Tarybą. Susikūrus kitoms partijoms, LDP 1920 m. gegužės 15 d. nutraukė savo veiklą.

1989 m. vasario 5 d. atkurta kaip Lietuvos demokratų partija.

Literatūra 
 Rimantas Miknys. Lietuvos demokratų partija 1902-1915 metais (Lietuvių Atgimimo istorijos studijos, t.10).  Kaunas: 1995.   
 Politinės partijos Lietuvoje: atgimimas ir veikla: straipsnių rinkinys. Sudarytojas Algis Krupavičius. Kaunas: Litterae universitatis, 1996.

Lietuvos partijos 1918-1940 m.
Dovas Zaunius (1892)

Dovas Zaunius (1892 m. birželio 19 d. Rokaičiuose, Naujosios valsčius, Lankos apskritis – 1940 m. vasario 22 d. Kaune) – teisininkas, Mažosios Lietuvos politinis veikėjas, Lietuvos diplomatas.

Biografija 
Gimė Rytų Prūsijoje, netoli Naujosios (, dab. Timiriazevas) Mažosios Lietuvos politinio ir visuomenės veikėjo Dovo Zauniaus šeimoje, jauniausias jo sūnus, Mortos Zauniūtės brolis. 1911 m. baigė Tilžės gimnaziją. Studijavo teisę Miuncheno, Halės, Berlyno universitetuose, 1915 m. baigė Karaliaučiaus universitetą. 1917 m. Karaliaučiaus universitete apgynė baudžiamosios ir civilinės teisės daktaro disertaciją.

Dar studijų metais įsijungė į tėvo, Dovo Zauniaus vyresniojo, vadovaujamos Lietuvių konservatorių partijos veiklą. Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Vokietijos kariuomenėje. Po Vokietijos kapituliacijos jis, kaip kvalifikuotas teisininkas, gerai pažinojęs Vakarų Europos gyvenimą, buvo pakviestas dirbti į Lietuvos užsienio reikalų ministeriją. 1919–1920 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijos politikos departamento direktoriumi. 1920 m. paskirtas Lietuvos reikalų patikėtiniu Latvijoje, nuo 1921 m. – ir Estijoje.

1923–1925 m. dirbo Lietuvos nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Čekoslovakijoje, 1924–1925 m. – Rumunijoje. 1925–1927 m. pasiuntinys Šveicarijoje ir nuolatinis Lietuvos atstovas Tautų Sąjungoje. 

1927 m. likvidavus Lietuvos atstovybę Tautų Sąjungoje grįžo į Lietuvą ir vadovavo Užsienio reikalų ministerijos departamentams, 1928 m. paskirtas šios ministerijos generaliniu sekretoriumi ir kartu pasiuntiniu Čekoslovakijoje.

1929 m. lapkričio 8 d. – 1934 m. birželio 12 d. Juozo Tūbelio Ministrų kabinete LR užsienio reikalų ministras, ilgiausiai ėjęs šias pareigas tarpukario politikas.  Tais metais Lietuvos diplomatija pasiekė tam tikrų laimėjimų – Hagos teisme laimėtos bylos prieš Lenkiją ir Vokietiją, priartėta prie Baltijos valstybių sąjungos sudarymo.

1934–1936 m. dirbo Valstybės Taryboje, padėdamas rengti įvairias sutartis su užsienio valstybėmis. 1936–1940 m. Lietuvos banko valdybos direktorius, valiutų komisijos pirmininkas. Dalyvavo Šaulių sąjungos, Vilniui vaduoti sąjungos, Skautų organizacijos veikloje. Kurį laiką dirbo „Dabartyje“, yra paskelbęs darbų. Palaidotas Kauno evangelikų kapinėse (dab. Ramybės parkas).

Įvertinimas 

 Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino II laipsnio ordinas (1928 05 15);
 Šaulių žvaigždės ordinas (1939)
 Skautų Gedimino vilko ordinas (1934)
 Belgijos Leopoldo I laipsnio ordinas (1931)
 Čekoslovakijos Baltojo liūto I laipsnio ordinas (1931)
 Danijos Danebrogo I laipsnio ordinas (1931)
 Estijos Erelio kryžiaus I laipsnio ordinas (1931 04 29)
 Italijos Žvaigždės I laipsnio ordinas (1933)
 Italijos Karūnos II laipsnio ordinas (1927)
 Latvijos Trijų žvaigždžių I laipsnio ordinas (1931)
 Rumunijos Karūnos I laipsnio ordinas (1931)
 Švedijos Poliarinės žvaigždės I laipsnio ordinas (1932)

Šaltiniai 

|-

Lietuvos diplomatai
Lietuvos užsienio reikalų ministrai 1918-1940 m.
Lietuvos bankininkai
Mažosios Lietuvos politikai
Pataisas varinčius

Pataisas varinčius (Lycopodium annotinum) – pataisūnų (Lycopodiophyta) skyriaus augalas.

Apibūdinimas 

Archajiškas, daugiametis, sporas brandinantis augalas. Būdingi tikrieji lapai, stiebai ir šaknys. Sporangės susidaro lapų pamate, susitelkusios į varputes.  Varpos bekotės, iki 4 cm ilgio, po vieną statmenų šakų viršūnėse. Sporofilai iki 3 mm ilgio, gelsvai žali, vėliau ruduojantys. Sporifikuoja birželio–rugsėjo mėn.

Morfologija 

Lapai be liežuvėlių, iki 7 mm ilgio, su dygia viršūnėle, smulkiais pjūkliškais kraštais, išsidėstę apyrečiai. Stiebas su į viršų statmenai kylančiais, dažnai dvišakai išsišakojusiais, iki 30 cm aukščio ūgliais, driekiasi žeme ir sudaro tankius sąžalynus. Šaknys neturi brazdo, jų augimas vyksta tik viršūnine meristema. Varpos bekotės, iki 4 cm ilgio, po vieną statmenų šakų viršūnėse.

Gyvenimo ciklas 

Gyvenimo cikle vyrauja sporofitas ir gametofitas, gametofito karta nepriklausoma nuo sporofito. Gametofitai dvilyčiai, daugiamečiai, mikosimbiotrofiniai, makroskopiniai, dubenėlio pavidalo, požeminiai (iki 10 cm gylyje),  ilgaamžiai. Gametofitas izosporinis (bechlorofilis). Sporos smulkios, rutuliškai tetraderiškos. Vegetatyviškai dauginasi atsiskyrusiomis besidriekiančių stiebų dalimis.

Paplitimas 

Dažnai sutinkama Lietuvos floros rūšis. Auga apydrėgniuose spygliuočių ir mišriuose miškuose, ties pelkių pakraščiais.

Šaltiniai 

 Naujalis J., Meškauskaitė E., Meldžiukienė A., Juzėnas S., 2009. Botanikos praktikos darbai: archegoniniai ir žiediniai augalai
 Lekavičius A., 1989. Vadovas augalams pažinti

Pataisiniai
Vaistiniai augalai
Ramsay MacDonald

Ramsis Džeimsas Makdonaldas (, g. 1866 m. spalio 12 d. Losimute, Morišyras, Škotija – 1937 m. lapkričio 5 d. žuvo Atlante kruizo laineriu Reina del Pacifico metu) – britų socializmo pradininkas, pirmasis leiboristų ministras pirmininkas.

Biografija 

Baigė Drainio škotišką mokyklą, Birkbeko institute studijavo ekonomiką, sociologiją, dirbo tarnautoju įstaigose.

1886 m. įstojo į Fabijaus draugiją, 1894 m. kartu su Keiru Hardžiu, vienu pirmųjų socialistų – parlamento narių, R. Smiliu, Tomu Manu įkūrė Nepriklausomąją darbininkų partiją, 1900–1912 m. buvo jos sekretorius, 1911–1914 m. parlamentinės grupės pirmininkas, bet nepalaikęs militaristinių nuotaikų buvo nušalintas nuo vadovavimo partijai.

1922–1932 m. Leiboristų partijos lyderis
1906–1918 m., 1922–1935 m. ir 1936–1937 m. Didžiosios Britanijos parlamento narys, 1922–1924 m. opozicijos lyderis. 1924 m. Bendruomenių rūmų pirmininkas. 1924 m. pirmasis leiboristų vyriausybės ministras pirmininkas, bet netrukus vėl teko iki 1929 m. vadovauti opozicijai.

1929–1931 m. vadovavo antrajai leiboristų vyriausybei. Jam vadovaujant buvo pagerintos senatvės pensijų, nedarbo draudimo sąlygos, tačiau jo vyriausybės daliai teko ir 1929 m. spalio 24 – 29 d. Volstryto griūtimi prasidėjusi Pasaulinė ekonominė krizė. Teko skelbti naujus rinkimus, kuriuose Konservatoriai gavo 470, R. Makdonaldo 1931 m. įkurta Nacionalleiboristų partija – 35, liberalai – 32 vietas. 1931–1935 m. – buvo sudaryta koalicinė Nacionalinė vyriausybė, kuriai taip pat vadovavo R. Makdonaldas. 1935–1937 m. Lordų rūmų pirmininkas.

Žmona – Margareta Gladstoun, šeimoje užaugo šeši vaikai. Sūnus Malkolmas Makdonaldas (1901–1981) buvo garsus diplomatas ir politikas.

Jungtinės Karalystės Parlamento nariai
Jungtinės Karalystės premjerai
Paulianka (Mažeikiai)

Paulianka (arba Paulenka, Pogulenka) – buvęs kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, prie Ventos upės, dabar – pietinė Krakių kaimo dalis. Per Paulianką keliai ėjo į Užlieknę (perkėlus keltu), Krakius, Mažeikius ir Viekšnius. Kaimą mena Pauliankos gatvė.

Etimologija 

XIX a. Pauliankoje veikė karčiama ir kaimo pavadinimas galėjo kilti iš rusų kalbos žodžio „poguliatj” (gerai pasilinksminti). Į tą karčiamą važiuodavo aplinkiniai dvarponai – paūžti ir pavaikštinėti Ventos pakrantėmis. Tad apylinkes ėmė vadinti Pogulenka.

Istorija 

Kaimas turėjo malūną, vilnų karšyklą, lentpjūvę.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Vilkas A. Kuo dar garsi buvo Paulianka. – Santarvė, 1995, Nr.127-128

Panaikintos Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Mirino lagūna

Mirino lagūna (, ) – antroji pagal plotą Pietų Amerikos lagūna (po Patos ežero). Lagūnos ilgis apie 190 km, plotis 48 km, plotas apie 3 994 km². Nuo Atlanto vandenyno ją skiria pelkėta 17-40 km pločio smėlio juosta.

Mirimo vandens baseiną (apie 60 000 km²) sudaro žemos, drėgnos lygumos, pievos, šlapžemiai. Vidutinis metinis kritulių kiekis siekia 1 200–1 500 mm.

Pietinė Mirimo lagūnos dalis priklauso Urugvajui (Treinta i Treso departamentas), šiaurinė – Brazilijos Pietų Rio Grandės provincijai. Su šiauriau plytinčia Patoso lagūna jungiasi San Gonsalo kanalu (port. Canal do São Gonçalo).

Per pastaruosius 20 metų lagūnos apylinkėse greta tradicinės ganyklinės gyvulininkystės pradėta auginti daug ryžių, ir su tuo susiję irigacijos darbai kelia pavojų natūralioms ekosistemoms. Jungtinės Tautos Mirimo regioną paskelbė biosferos rezervatu.

Lagūnos
Brazilijos vandens telkiniai
Kaniava

Kaniava – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, tarp Panočių ir Rudnios, netoli sienos su Baltarusija. Šalia kaimo telkšo Paršelio ežeras, teka Kaniavėlės upelis.

Istorija 

Prie Kaniavos aptikta neolito stovykla, kapinynų, XV a. pilkapynas, buvo Kaniavėlės piliakalnis. Kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvaras Kaniava minima XIV a. pabaigos Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašyme. Apie 1500 m. minimas karališkasis Kaniavos dvaras. XV a. – XVII a. Kaniava su karališkuoju dvaru ir girininkija buvo svarbus administracinis ir ūkinis centras, vadintas seniūnija, valsčiumi, miestu. XVIII a. – seniūnijos, nuo XX a. pradžios – valsčiaus centras. 1920 m. buvo Lenkijos, 1939 m. rugsėjo mėn., kai Vilniaus kraštą užėmė TSRS kariuomenė, Kaniava priskirta Baltarusijos TSR, 1940 m. rugpjūčio mėn. – Lietuvos TSR, per nacių okupaciją 1941 m. viduryje – Baltarusijos, 1943 m. rugsėjo mėn. – Lietuvos generalinei sričiai.

Nuo 1920 m. Kaniava buvo vienas kovos prieš Lenkijos administracijos vykdomą lietuvybės, lietuviškų mokyklų varžymo politiką židinių. 1922 m. kaimo gyventojai boikotavo Vidurinės Lietuvos seimo, vėliau – kitus rinkimus, dėl to patyrė represijų, kai kurie kalinti. Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 232 žmonės, iš kurių visi užsirašė lietuviais.

1934 m. uždaryta Ryto draugijos lietuviška mokykla. Per nacių okupaciją 1943–1944 m. kaimą kelis kartus puolė Armijos Krajovos partizanai: sudegino valsčiaus įstaigų pastatus, terorizavo ir apiplėšinėjo gyventojus, du jų nužudė. 1944 m. kovo mėn. gyventojai ginklu pasipriešino kaimą puolantiems tarybiniams partizanams, vieną jų nukovė. 1944 m. gegužės 7 d. prie Kaniavos įvyko Lietuvos vietinės rinktinės ir Armijos Krajovos partizanų kautynės, per jas žuvo 12 lietuvių karių, 2004 m. jiems pastatytas paminklas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Pirčiupiai

Pirčiupiai (anksčiau Pirčiupis) – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie Rūdninkų girios, apie 8 km į šiaurės rytus nuo Valkininkų. Pro kaimą teka Piesatakis ir Pirčiupio upelis, už kilometro įtekantis į Merkį. Transporto mazgas: pro kaimą eina kelias , atsišakoja  ir . Seniūnaitijos centras. Stovi skulptūra „Pirčiupių motina“ (1960 m., 5,5 m aukščio, granitas). Kaime yra užeiga ir viešbutis „Pirčiupių užeiga“. Rytinė kaimo dalis buvo žinoma kaip Senieji Pirčiupiai, vakarinė – Naujieji Pirčiupiai.

Istorija 

Pirčiupiai minimi jau XVI-XVII a. Kaimas buvo įsikūręs prie kelio į Gardiną. Jo apylinkėse mėgo medžioti LDK kunigaikščiai. Čia buvo eiguva ir karališkasis medžioklės dvaras. Pirčiupių gyventojai vertėsi bitininkyste, amatais.

XIX a. pab. minimas Pirčiupių kaimas ir dvaras Trakų apskrities Valkininkų valsčiuje, Dargužių apylinkėje. Dvare ~1866 m. gyveno 9 stačiatikiai, o kaime 84 katalikai.

Kurį laiką čia dar veikė „Ryto“ pradinė mokykla, o ją uždarius vaikus lietuviškai savo iniciatyva mokė mokytojas Astaška.

Po II pasaulinio karo kaimas atstatytas. 1960 m. buvo pastatytas skulptoriaus Gedimino Jokūbonio ir architekto V. Gabriūno paminklas, liūdinti „Pirčiupių motina“, kuriam 1963 m. suteikta Lenino premija. Memorialinėje sienelėje iškaltos 119 aukų pavardės. Nuo 1960 m. veikė Pirčiupių kaimo muziejus, sulaukdavęs 300–500 lankytojų per metus. Tačiau 2000 m. jis buvo likviduotas, o 2002 m. muziejaus pastatas privatizuotas. Išlikusi ekspozicijos dalis perkelta į Vilnių.

1968 m. Pirčiupiuose įvyko unikalios varžybos – pirmosios greiderininkų varžybos Lietuvoje.

|}

Pirčiupių tragedija 

1944 m. birželio 3 d. kaimą ištiko didelė nelaimė. Keršydami už sovietų partizanų nužudytus kelis vokiečių kareivius, SS 16-ojo pulko 3-ojo bataliono 9-oji ir 10-oji kuopos išplėšė kaimą, o Pirčiupių gyventojus sudegino gyvus. Žuvo 119 žmonių.  Išsigelbėjo 39 gyventojai.  Tik po savaitės, birželio 11 d., Valkininkų klebonui Juozui Bardišauskui leista palaidoti aukas. 1947 m. tragedijai atminti pastatyti du aukšti kryžiai, vėliau jų pastatyta daugiau, tačiau sovietai juos sunaikino.

1981 m. tragedijos tema sukurtas Almanto Grikevičiaus filmas „Faktas“ (scenarijaus autorius Vytautas Žalakevičius). Poetas Justinas Marcinkevičius tragedijai atminti parašė poemą „Kraujas ir pelenai“.

Gyventojai

Šaltiniai

Literatūra 
 Pirčiupio kaimo tragedija / Vincas Uždavinys. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1958. – 93 p.: iliustr.
 Pirčiupio kaimo tragedija / Vincas Uždavinys. – 3-asis leidimas. – Vilnius: Mintis, 1965. – 72 p.: iliustr.
 Pirčiupiai: dokumentinė apybraiža / Sigitas Sinkevičius. – Vilnius: Mintis, 1974. – 112 p.: iliustr.
 Pirčiupių tragedijos kaltininkai: dokumentų rinkinys / Kazimieras Rukšėnas. – Vilnius: Mintis, 1975. – 79 p.: iliustr.
 Pirčiupiai: apie fašistų sudegintą kaimą / Sigitas Sinkevičius. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Mintis, 1977. – 92 p.: iliustr.

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Rudnia (Kaniava)

Rudnia – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Ūlos aukštupyje (dešiniajame upės krante), į pietvakarius nuo Panočių, 18 km piečiau Varėnos, Dainavos girioje. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Rudnios Švč. Mergelės Marijos, Nuolatinės Globėjos, bažnyčia (nuo 1910 m.), veikia Rudnios specialioji mokykla intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams, yra paštas (LT-65019). Kaime yra per Ūla suformuota užtvanka, Rudnios vandens malūnas (kultūros paminklas, minimas nuo XVIII amžiaus). Girininkija (priklauso Varėnos miškų urėdijai); Rudnios girininkijos miške auga Stavario ąžuolas (gamtos paminklas). Pro kaimą eina vieškelis .

Šiltuoju metų laiku Ūla pro kaimą praplaukia nemažai turistų. Kaimas apsuptas miškų, vakaruose plyti Ūlos kraštovaizdžio draustinis. Šalia kaimo yra Ūlos ežerėlis. Upės pakrantėse aptiktos senovinės Rudnios stovyklavietės.

Etimologija 

Kaimo vardas slaviškai reiškia „balų rūdos apdorojimo vieta“.

Istorija 

XVIII a. pabaigoje Rudnioje buvo pastatyta geležies liejykla – kalykla, lydyta balų rūda. XIX a. pab. gyventojai vertėsi apynių, grybų rinkimu. Pateko į Lydos apskrities Kaniavos valsčių. Buvo apygardos centras. 1910 m. pastatyta Rudnios bažnyčia.

Gyventojai 

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 286 žmonės, iš kurių 271 užsirašė lietuviais ir 15 lenkais.

Šaltiniai 

 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Ežerinė slepišerė

Ežerinė slepišerė (Isoetes lacustris) – slepišerinių (Isoetaceae) šeimos slepišerių (Isoetes) genties augalų rūšis. Priklauso sporinių induočių grupei.

Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Iki 20 cm aukščio užaugantis vandens augalas. Turi tamsiai žalius, standžius į tankią puokštę suaugusius lapus. Lapai siauri ir ilgi (8-20 cm ilgio ir 0.5-2 mm pločio), kiekvieno lapo pamate yra sporų maišelis. Stiebas labai trumpas, tiesiog jungia šaknį su lapais. Auga švariuose ežeruose su smėlėtu dugnu, įprastai rūgštokame vandenyje.

Ta pati rūšis aptinkama tiek Europoje, tiek ir Amerikoje. Lietuvoje labai reta.

Slepišeriniai
Savarina

Savarina – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje.

Gyventojai

Nuorodos

Šaltiniai 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Palūšė (Mažeikiai)

Palūšė (arba Lūšė) – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Židikų. Yra geležinkelio stotis – paskutinė pakeliui į Latviją.

Istorija 

1599 m. minimas Palūšės dvaras. XX a. tarpukariu kaimas buvo žinomas kaip Lūšė arba Lūša . 1941 m. čia ėmė kurtis partizanų būrys.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Gimė
 Pranas Liutikas (1918–1948) – Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos partizanas, Alkos rinktinės vado pavaduotojas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Balėnos

Balėnos – kaimas Mažeikių rajono savivaldybės pietryčiuose, Tirkšlių seniūnijoje, 9 km į pietus nuo Tirkšlių. Seniūnaitijos centras. Yra girininkija, paštas (LT-89036), Balėnų pagrindinė mokykla, biblioteka.

Istorija 

Kaimas pirmą kartą paminėtas apie 1770 m. 1950–1963 m. Balėnų apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė. 1919 m. įsteigta Bružų pradžios mokykla, 1955–1986 m. septynmetė, aštuonmetė, 1986–1987 m. Balėnų nepilna vidurinė mokykla, nuo 1987 m. Balėnų pagrindinė mokykla. 

Balėnų kaime buvo medinis koplytstulpis, pastatytas XIX a. pabaigoje, paskelbtas dailės paminklu (DV 1715), apie 1976 m. nežinomų piktadarių sudegintas. Kaime yra koplytėlė – valstybės saugomas dailės paminklas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vytautas Prialgauskas, Mažeikių rajono politinis ir visuomenės veikėjas.

Šaltiniai 

 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Bugeniai

Apie kaimą Ukmergės rajone žr. Bugeniai (Ukmergė).

Bugeniai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 10 km į vakarus nuo Mažeikių. Seniūnaitijos centras. Veikia Bugenių kaimo bendruomenė. Yra kapinaitės, išlikęs XX a. pradžios koplytstulpis, senoji plytinė.

Geografija 

Pro kaimą teka Ventos intakas Šerkšnė, eina keliai  ir . Šiaurėje eina geležinkelis Šiauliai – Liepoja, vakaruose ribojasi su Didmiškiu, pietuose – su Jautakių kaimu.

Istorija 

Bugenių kaimas paminėtas 1661 m. rugsėjo 3 d. Telšių pavieto žemės teismo antstolių bajoriškų valdų apžiūros akte. 1764 m. žydų registre nurodoma, kad kaime yra 3 žydai. 1834 m. birželio 23 d. patvirtintas Bugenių dvaro laisvųjų valstiečių sąrašas. 1876 m. Žemalės parapijos gyventojų surašymo duomenimis, Bugenių bajorkaimyje buvo 16 sodybų, kurių savininkai – Aleksandras Bugoslavskis, Tadeušas Narkus, Vincentas Ulskis, Mykalojus Malinskis, Baltramiejus Raibys, Antanas Vilkauskis, Juozas Malinskis, Jonas Vanagas, Silvestras Ausakis, Antanas Šakys, Adolfas Rudnickis, Teofilis Drazdauskis, Juozas Jonuškevičius, Pranas Padervinskis, Vincentas Gedgaudas ir Vendelinas Liutikas .

1886–1896 m. kaimo savininkais buvo bajorai Antanas Kasparas Pacevičius (Herbas Pusė Erelio) ir jo žmona Ieva Laucevičiūtė (Herbas Vanagas). 1918 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1955 m. – septynmetė, nuo 1964 m. – aštuonmetė, nuo 1971 m. – pradinė. Nuo 2004 m. kaime veikė Mažeikių Kalnėnų vidurinės mokyklos Bugenių pradinės mokyklos komplektas. 2006 m. rugsėjį mokykla uždaryta.

1953 m. įsteigtas felčerio punktas, biblioteka. Tarybiniais metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Vladas Daugėla, ekonomistas, inžinierius.
 Zigmantas Kupliauskis, fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.
 Česlovas Liutikas, istorikas, muziejininkas, visuomenės veikėjas.

Ekonomika 

1922 m. Bugeniuose buvo pastatytas krakmolo fabrikas. 1934 m. pastatyta plytinė. 1982 m. pastatytas 12000 vienetų kiaulininkystės kompleksas, 2003 m. po bankroto procedūros įmonė savo veiklą nutraukė. Bugeniuose įsikūrusi Ruzgų girininkija.

Plytinė 

Bugenių plytinėje buvo gaminamos degtos plytos. Ji XX a. III dešimtmetyje pastatyta stambaus dvarininko Valeriono Kauneckio žemėje. Iš pradžių buvo pastatyta maža krosnelė, kurioje buvo išdeginamos plytos. Plytas sudėdavo į krosnį, užmūrydavo, išdegdavo ir ataušinę išimdavo. Tada prasidėdavo iš naujo. Darbas buvo nenašus, todėl 1932 m. meistras Rudys pastatė didelę zigzaginę plytų degimo krosnį. 1934 m. plytinė pradėjo dirbti visu pajėgumu. Per sezoną, kuris tęsdavosi nuo gegužės iki spalio mėnesio, pagamindavo iki 2 milijonų plytų.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Bugenių kaimo bendruomenės svetainė

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Stumbrai

Apie gyvūnus žr. Stumbras.

Stumbrai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Auksodės, prie Vaidmino upelio.

Gyventojai

Nuorodos

Šaltiniai 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Simonas Petliūra

Simonas Petliūra (, 1879 m. gegužės 17 d. Poltavoje – 1926 m. gegužės 26 d. Paryžiuje) – Ukrainos Respublikos politinis ir karinis veikėjas.

Biografija 
1902 m. baigė Poltavos teologijos seminariją. Nuo 1900 m. susidomėjo darbininkų judėjimu, buvo įstojęs į Socialistų revoliucionierių partiją, vėliau tapo vienu iš Ukrainos socialdemokratų partijos steigėjų. Iki Pirmojo pasaulinio karo dirbo žurnalistu, prasidėjus karui – Zemstvų ir miestų sąjungoje, organizavo pagalbą kariuomenei ir karo pabėgėliams. 1915 m. paimtas į Rusijos kariuomenę, tarnavo 11-ojoje divizijoje.

Nuo 1917 m. – Ukrainos socialdemokratų darbininkų partijos lyderis, 1917 m. kovo mėn. – vienas iš Ukrainos Liaudies Respublikos steigėjų, Centrinės Rados organizatorių ir vadovų, keletą mėnesių buvo karo ministru. 1918 m. sausio mėn. – pasipriešinimo bolševikų invazijai iš šiaurės ir baltagvardiečių denikininkų okupacijai iš pietų organizatorius. Atamanui Skoropadskiui užėmus valdžią, buvo opozicijoje, vėliau organizavo sukilimą prieš Skoropadskio diktatūrą.

1918–1920 m. – Ukrainos demokratinės respublikos direktorijos pirmininkas, nuo 1919 m. vasario 10 d. – Ukrainos prezidentas. Jo valdymo metais Ukrainoje kilo žydų pogromai, kuriuose buvo nužudyta apie 100 000 žmonių.

1920 m. bolševikams užėmus Ukrainą, su armijos likučiais emigravo į Lenkiją, buvo globojamas J. Pilsudskio, bet po 1921 m. Rygos taikos tarp Tarybų Rusijos, Tarybų Ukrainos ir Lenkijos 1924 m. išvyko į Vengriją, Austriją, Paryžių, kur žydų anarchisto ir KGB agento Šalomo Švarcbardo buvo nužudytas už tai, kad netrukdė žydų pogromams Lvove. Palaidotas Monparnaso kapinėse.

Šaltiniai 

Petliūra
Ukrainos generolai
Vermachtas

Vermachtas () – nacistinės Vokietijos ginkluotųjų pajėgų pavadinimas 1935–1945 m.

Antrojo pasaulinio karo metu Vermachtą sudarė sausumos (Heer), jūrų (Kriegsmarine) bei oro (Luftwaffe) pajėgos. Kai kuriais atvejais Vermachtui buvo pavaldi ir Waffen-SS.

Vermachto įkūrimas 
Iki Vermachto įkūrimo 1935 m. Vokietijos kariuomenė buvo vadinama reichsveru (). Pagal Versalio taikos sutartį, Vokietijos armija negalėjo būti didesnė nei 100 000 karių. Bet 1935 m. kovo 16 d. Vokietijoje įvesta karo prievolė, o tų pačių metų spalio 15 d. atidaryta Reicho karo akademija ir Vokietijos armija buvo pervadinta į vermachtą.

Vadovybė 
Iki 1938 m. Vermachtas buvo pavaldus Reicho karo ministerijai. Tačiau po Fričo-Blombergo skandalo 1938 m. vasario 4 d. ši ministerija buvo panaikinta, o vietoj jos įkurta Vyriausioji vermachto vadovybė - (OKW - ). Nuo to laiko pastarajai buvo nominaliai pavaldžios ginkluotųjų pajėgų rūšių vadovybės: Sausumos pajėgų vyriausioji vadovybė (OKH - ), Karo laivyno vyriausioji vadovybė (OKM - ) ir Karo aviacijos vyriausioji vadovybė (OKL - ). Bet faktiškai ginkluotųjų pajėgų rūšys veikė beveik nepriklausomai.

Nuorodos 
 Vokietijos istorijos muziejus apie Vermachtą
 Vaizdo medžiaga apie Vermachtą  (Vokietijos televizija ZDF)
Mustafa Kemalis Atatiurkas

Mustafa Kemalis Atatiurkas (, iki 1934 m.: Mustafa Kemalis; 1881 m. gegužės 19 d. Salonikuose – 1938 m. lapkričio 10 d. Stambule) – Turkijos Respublikos įkūrėjas bei pirmasis jos prezidentas.

Biografija 
Nėra žinoma tiksli M. Kemalio gimimo data – skirtinguose šaltiniuose nurodoma 1880 m. arba 1881 m. tuomet Osmanų imperijai priklausiusiuose Salonikuose. Lankė privačią mokyklą, 1893 m. įstojo į Salonikų karo mokyklą, o 1896 m. – į Monastiro karo mokyklą. 1899 m. įstojo į Osmanų karo akademiją, kurią 1902 m. pabaigė. 1905 m. baigė Osmanų karo koledžą, skirtą štabų karininkams. Nuo 1905 m. iki 1907 m. tarnavo Osmanų kariuomenės 5-ojoje armijoje, dislokuotoje Damaske. 1907 m. tapo vyresniuoju kapitonu ir nuo tų pat metų spalio tarnavo 3-iosios armijos štabe, dislokuotame Salonikuose. 1908 m. dalyvavo Jaunaturkių revoliucijoje, po kurios Osmanų imperijoje buvo įvesta konstitucinė monarchija. 1909 m. balandį dalyvavo numalšinant absoliutinės monarchijos šalininkų kontrperversmą. Po pirmojo pasaulinio karo vadovavo Kemalio revoliucijai, nuvertusiai sultono valdžią, vėliau kariavo su Graikija, nepritardamas Turkijos teritorijos dalies perdavimui graikams pagal Sevro taikos sutartį. Turkiją valdė 1923–1938 m.

1922 m. Atatiurkas nugalėjo Graikijos kariuomenę, o 1923 m. atkovojo Stambulą. 1922 m. Atatiurkas panaikino sultonatą ir ėmėsi vesternizuoti Turkiją Europos valstybių pavyzdžiu. Jo iniciatyva panaikinti šariato įstatymai, religiniai teismai, uždarytos medresės, uždrausta daugpatystė, moterims suteikta rinkimų teisė, vietoje arabiškų įvesti lotyniški rašmenys, europietiškas kalendorius, priimta konstitucija ir civilinis kodeksas. 1925 m. Atatiurkas, kurio asmenybės kultas palaikomas iki šiol valstybės, uždraudė visas sufijų brolijas. Kartu jis uždraudė nešioti tradicinius rūbus ir visus Turkijos vyrus aprengė europietiškais kostiumais. Džalal ad-Dino Rumi ir Junuso Emre poezija buvo reinterpretuota ir pavadinta „humanistine literatūra“, suformavusia literatūrinę turkų kalbą. Tačiau mistinė minėtų autorių filosofija vertinama kaip pavojingas nuodas, teršiantis modernistinę pasaulėžiūrą. Ir dabar Turkijoje sufizmas nepageidaujamas, o maulavijos dervišai gali šokti tik tada, jei ritualas pavadinamas turistams skirtu sceniniu pasirodymu.

1923 m. sausio 29 d. parlamentas paskelbė Turkiją respublika, o Atatiurką – prezidentu. 1923 m. rugpjūtį Atatiurkas įkūrė Turkijos Liaudies Respublikonų Partiją.

Atatiurkas mirė 1938 m. nuo cirozės.

Apdovanojimai 
Turkijoje sukurtas Atatiurko asmenybės kultas, jis laikomas „tautos tėvu“. Iki šiol jis yra didžiausias autoritetas Turkijos armijoje. Turkijos kariškiai jo priesakus laiko šventais ir jų laikosi lygiai taip pat, kaip priesaikos ar karininkų garbės kodekso. Didžioji Asamblėja 1934 m. lapkričio 24 d. Mustafa Kemaliui davė Atatiurko (turkiškai „Atatürk“ – turkų tėvas) pavardę.

Šaltiniai 

|-

|-

Masonai
Turkijos prezidentai
Karvedžiai
New Weird America

New Weird America – muzikinis judėjimas, kuris prasidėjo XXI a. pirmajame dešimtmetyje. Toks terminas atsirado, kai 2004 m. The Wire žurnalistas David Keenan kreipėsi į šį muzikinį proveržį, pavadindamas jį New Weird America, nors tai ir turėjo skambėti lyg paslėpta aliuzija į Old Weird America. Kitur minima, kad tai yra tiesiog indie-roko subžanras. Tačiau nėra aiškaus ir tikslaus šaltinio apie šį judėjimą, nes dauguma darbų yra sunkiai surandami ir leidžiami nepriklausomai.
New Weird America priklausantys atlikėjai dažnai klasifikuojami kaip psych folk, acid folk, bet dažniausiai freak-folk. New Weird America pagrindinė figūra – Devendra Banhart. Būtent jis aplink save subūrė pagrindinius šio stiliaus atlikėjus.

Grupės ir atlikėjai priklausantys šiam judėjimui:
 500mg
 Akron/Family
 Animal Collective
 Andrew Phillip Tipton
 Anthony and The Johnsons
 CocoRosie
 Dame Darcy
 Davenport
 Devendra Banhart
 The Dodos
 Espers
 Faun Fables
 Fursaxa
 Ghost
 Jack Rose
 Jackie O' Motherfucker
 Josephine Foster
 Joanna Newsom
 Marissa Nadler
 The MV & EE Medicine Show
 No-Neck Blues Band
 Rivers & Mountains
 Six Organs of Admittance
 Tower Recordings
 Sunburned Hand of the Man
 Vetiver
 Wooden Wand and the Vanishing Voice

Nuorodos 
 BBC straipsnis
 ORE straipsnis

Muzika
Devendra Banhart

Devendra Banhart (g. 1981 m. gegužės 30 d.) – psych folk atlikėjas, vienas iš populiariausių New Weird America judėjimo dalyvių.

Biografija 
D. Banhart gimė 1981 m. gegužės 30 d. Hiustone (Teksasas), bet užaugo Venesueloje. Jo tėvai itin domėjosi indų meditacijos guru Prem Rawat mokymais, taigi ir sūnų pavadino rytietiškai. Aštuoniolikos Devendra iškeliavo į San Franciską, kur pradėjo mokslus menų institute (buvo talentingas, gaudavo stipendiją). Paskaitas praleidinėjo, tuo pat metu kurdamas muziką. Pirmasis Devendros Banhart pasirodymas įvyko dviem kambariokams gėjams atliekant dainą pavadinimu „How Great Thou Art and Love Me Tender“. 2000 m. metė mokslus ir išvyko į Paryžių. Benamis, klaidžiojantis, apžėlęs, su suknele Devendra Banhart gąsdino meilės miesto turistus, kol viename indie muzikos klube jam leido sugroti klubo savininkas. Nuo to laiko Devendra Banhart yra žinomas psych folk atlikėjas, aplink save subūręs daug muzikantų, kurių veikla dabar vadinama New Weird America judėjimu. Be savo solinės karjeros, Devendra Banhart dar priklauso ir grupei Vertiver. Banhart’o muzika nėra sudėtinga, paprastai jis groja vien gitara, retai naudojamas kitų instrumentų akomponavimas. Jo paskutinį turą po JAV lydėjo pilna grupė, kurią sudarė Andy Cabic, Otto Hauser, Kevin Barker, Noah Georgeson ir kiti. Hauser ir Barker taip pat dalyvavo Antony and the Johnsons koncertiniame ture. Dažnas New Weird America muzikantų bendradarbiavimas yra ne retas reiškinys. Antony ir Devendra Banhart yra ne sykį dalyvavę vienas kito pasirodymuose kaip kviestiniai vokalistai, viena iš CocoRosie merginų yra Devendra Banhart gyvenimo moteris, Antony balsą galima išgirsti ir CocoRosie dainose.

Diskografija 
 The Charles C. Leary (Hinah, 2002)
 Oh Me Oh My… The Way the Day Goes By the Sun Is Setting Dogs Are Dreaming Lovesongs of the Christmas Spirit (Young God, 2002)
 The Black Babies (UK EP) (Young God, 2003)
 Rejoicing in the Hands (Young God, 2004) FRA#157
 Niño Rojo (Young God, 2004) FRA#166
 Cripple Crow (XL Recordings, 2005) FRA#42
 Devendra Banhart/Jana Hunter (Troubleman Unlimited, 2005)
 Smokey Rolls Down Thunder Canyon (XL Recordings 2007)
 What Will We Be (Warner Bros. Records 2009)
 Mala (Nonesuch Records 2013)

Nuorodos 
 XL Recordings 
 Young God Records 
 Fanų puslapis 
 ORE straipsnis
 

Banhart, Devendra
20 (skaičius)

Genetinis kodas koduoja 20 skirtingų baltymo polipeptidinę grandinę sudarančių aminorūgščių.
 Mažiausias ėjimų skaičius reikalingas blogiausiam Rubiko kubo atvejui išspręsti. 
 Šachmatų žaidimo pradžioje abu žaidėjai gali pradėti vienu iš 20 galimų ėjimų.

Daugelis kultūrų (majai, actekai, tlinkitai, inuitai, daug Afrikos tautų, čiukčiai ir kitos) naudoja ar praeityje naudojo dvidešimtainę skaičiavimo sistemą.

Šaltiniai 

Dviženkliai skaičiai
Garo mašina

Garo mašina – energijos rūšies keitimo įtaisas, variklis, vandens garų termo-mechaninę plėtimosi energiją verčiantis mechanine − sukimo momentu.

Garo variklis buvo esminis žingsnis mechanikos istorijoje, nes su jo atsiradimu prasidėjo industrializacijos era. Pirmą mašina, kuri garų kondensacijos metu atsirandančias jėgas paverčia sukamuoju judesiu, „tokiu kad galėtų sukti ratą“, 1705 m. užpatentavo anglas Thomas Newtommen. Ji nebuvo visai tokia pat kaip vėlesnės bet jau turėjo stūmoklius.  

1769 metais anglų inžinierius ir išradėjas Džeimsas Vatas sukonstravo efektyvesnę, į visas vėlesnes panašią garo mašiną. Jis apskaičiavo, kad ta mašina kalnakasybos darbuose pakeičia 12 arklių, taigi jos galia lygi 12 arklio jėgų (dabar sakytume arklio galių). Nuo to laiko technikoje paplito arklio jėgos vienetas, nes nevykusiai buvo išverstas anglų kalbos žodis power (jėga, galia) žodžiu „jėga“. Vėliau Dž. Vatas atliko bandymus, kuriais remdamasis nustatė, kad 75 kg masės krovinį į 1 m aukštį arklys gali pakelti per 1 s. Taip buvo išmatuotas vienos arklio galios didumas. Vatas, be abejo, turėjo labai stiprų arklį, kuris tokią galią demonstruodavo tik gana trumpą laiką. Kiti bandymai parodė, kad daugelio arklių galia yra mažesnė.

Šaltiniai 

 

Mašinos
Junetiniai

Junetiniai (Climaciaceae) – lapsamanių (Bryopsida) šeima, kurioje vienintelė Lietuvoje auganti rūšis – palminė junetė (Climacium dendroides). Lengvai atpažįstama pagal būdingą į medį panašią išvaizdą. Stiebas tvirtas, geltonai žalios spalvos, sausas – blizga. Tai 5-8 cm aukščio samana. Pagrindinis stiebas požeminis, šliaužiantis, antrinis – status arba kylantis, viršūnėje išsišakojęs. Žemutiniai lapai smulkūs, viršutiniai lapai plačiai ovaliniai, įgaubti, išilgai raukšlėti. Sporogono kotelis raudonas. Sporinė beveik cilindrinė su tiesiu arba snapišku dangteliu.

Auga pavieniui arba puriomis vejomis miškuose ir pievose. Mėgsta drėgnas vietas.
Tatarstanas

Tatarstano Respublika (, ) arba Totorija – federacinė respublika vakarų Rusijoje, Pavolgio federalinėje apygardoje, prie Volgos vidurupio. Tai vienas iš labiausiai ekonomiškai išsivysčiusių Rusijos Federacijos regionų. Teritoriškai Respublika išsidėsčiusi vieno didžiausių pramonės regionų centre, 800 km į rytus nuo Maskvos. Dėl istorinių, geografinių, gamtinių ir kitų svarbių faktų Tatarstanas susiformavo kaip stambus mokslinis ir pramoninis centras, turintis pripažinimą ne tik Rusijoje, bet ir už jos ribų.

Respublikos plotas – 67 836,2 km². Sostinė – Kazanė. 2005 m. vasarą paminėtas Kazanės miesto 1000-mečio jubiliejus. Tatarstano Respublikoje gyvena 3 780 000 gyventojų (2002): totorių – 51,3 %, rusų – 41 %, likusios tautybės – 3 %.

Oficialios kalbos – rusų ir totorių.

Geografija 
Kraštas yra Rytų Europos lygumoje, pietryčiuose kyla Bugulmos–Belebėjaus aukštuma, kurioje yra aukščiausia respublikos vieta (343 m). Svarbiausios upės – Volga ir Kama, taip pat prateka Viatkos žemupys, Sviaga, Šešma, Ikas. Volga visa patvenkta – sudarytas Kuibyševo tvenkinys; ant Kamos yra Kamos žemupio tvenkinys.

Būdingos miškastepės, plačialapių medžių miškai. Įsteigtas Kamos žemupio nacionalinis parkas, Volgos–Kamos rezervatas.

Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -13–18 °C, liepos +19–20 °C. Metinis kritulių kiekis – apie 500 mm.

Miestai 
Tatarstano miestai:
 Kazanė – 1,251 mln. gyventojų;
 Naberežnyje Čelnai – 533,9 tūkst.
 Nižnekamskas – 238,8
 Almetjevskas – 157,3
 Zelenodolskas – 99,7
 Bugulma – 83,5
 Jelabuga – 73,9
 Leninogorskas – 61,9
 Čistopolis – 59,8
 Zainskas – 39,9
 Aznakajevas – 34,5
 Nurlatas – 32,3
 Mendelejevskas – 22,3
 Bavlas – 22,1
 Buinskas – 20,6
 Arskas – 20,5
 Agryzas – 19,7
 Kukmoras – 17,8
 Menzelinskas – 17,0
 Mamadyšas – 15,8
 Tetiušai – 11,1
 Laiševas – 8,6
 Bolgaras – 8,3
 Inopolis – 0,4

Šaltiniai

Nuorodos 
 Tatarstano Respublikos oficiali svetainė  (rusų, anglų ir totorių k.)
 Tatarstanas internete  (rusų, anglų ir totorių k.)

Buvę UNPO nariai
Rusijos respublikos