joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Šėta

Šėta – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, Nevėžio žemumoje, 17 km į rytus nuo Kėdainių, prie Obelies upės. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Pietų ir Šiaurės). Stovi mūrinė Šėtos Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1782 m.), Veličkų koplyčia-mauzoliejus (1824 m.) parapijos kapinėse, yra ambulatorija, socialinis centras, Šėtos gimnazija, biblioteka, kultūros namai, paštas (LT-58005), žemės ūkio technikos prekybos įmonė, girininkija. Anksčiau Šėta garsėjo sūrių gamyba.

Etimologija 

Miestelio vardas kildinamas nuo vandenvardžio Šė́ta, šis – iš šėtóti („smarkauti, siautėti, mėtytis, šėlioti“).

Geografija 

Miestelyje į Obelį įteka Vanga, ant jos sutvenktas Šėtos tvenkinys, netoliese plyti Šėtos ozas, šiaurės rytuose įsteigtas Šėtos botaninis draustinis. Pro Šėtą eina kelias , atsišakoja keliai į Ukmergę, į Kėdainius, į Kauną, į Panevėžį per Ramygalą, į Pagirius.

Istorija 

1362 ir 1367 m. Šėtos žemes siaubė Livonijos ordino kariai. XIV a. apsigyveno karaimai. 1492 m. minimas Šėtos miestelis. 1499 m. pastatyta pirmoji Šėtos bažnyčia (iš pradžių katalikų, vėliau perduota reformatams). Bažnyčia paskatino miestelio augimą, kuris XVIII a. jau turėjo turgaus ir prekymečių privilegiją. Šiaurės karo metu nusiaubta švedų (beveik visa sudeginta).

Nuo 1777 m. Šėtoje veikė parapinė mokykla. 1799 m. perstatyta bažnyčia. Gyventojai aktyviai dalyvavo abiejuose XIX a. sukilimuose prieš caro valdžią, prisidėjo prie lietuviškos spaudos platinimo jos draudimo laikotarpiu. 1863 m. sukilimui Šėtoje vadovavo Zigmantas Sierakauskas. 1880 m. įkurta vaistinė. 1892 m. miestelį nusiaubė gaisras.

XX a. pradžioje buvo apie 40 parduotuvių ir smuklių, veikė odų dirbtuvė, garo ir vandens malūnai. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Šėtos dvare veikė audimo fabrikas. 1896 m. Juozapas Montvila įsteigė audimo mokyklą „Birutę“. 1915 m. ties Šėta nuožmiai kovėsi rusai su vokiečiais ir vėl miestelis beveik visas sudegė, tarpukariu atsistatė. Šėtos amatininkai garsėjo gelumbės audiniais. Tarpukariu Šėtoje buvo 140 namų, 75 parduotuvės, 2 malūnai, 1941 m. pastatyta sūrinė, veikė pavasarininkai, ateitininkai, jaunieji ūkininkai ir kitos visuomeninės organizacijos.

Antrojo pasaulinio karo metu miestelis vėl smarkiai nukentėjo nuo gaisrų. Po II pasaulinio karo Šėtos apylinkėse veikė V. Gėgžnos Lietuvos partizanų būrys.

Tarybiniais metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, jame veikė Kėdainių sviesto ir sūrių gamyklos cechas, kur buvo gaminamas „Šėtos“ sūris.

2002 m. patvirtintas Šėtos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vytautas Andziulis (1930–2018), neginkluoto pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas, ab spaustuvės įkūrėjas.
 Laima Liuda Gėgžnaitė (1930–2020), Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytoja, fizikos mokslų daktarė docentė.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Trumpai apie Šėtą
Šaukėnai

Šaukėnai – miestelis Kelmės rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurę nuo Kelmės, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Šaukėnų Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1989 m., su XVIII a. barokiniais šventoriaus vartais, turinčiais kultūros paminklo statusą), medinė bažnyčios varpinė (XVIII a.), yra Šaukėnų vidurinė mokykla, biblioteka (nuo 1937 m.), paštas (LT-86043), kraštotyros muziejus (nuo 1999 m.), išlikęs XVIII a. Šaukėnų dvaras su parku. A. Jurgino sodyboje stovi koplytstulpis ir Pietos skulptūra (1900 m., restauruoti 1937 m.).

Geografija 

Miestelis įsikūręs prie Šonos ir jos intako Ilgos, netoliese teka Venta. Saugoma Šaukėnų pušis. Netoli Šaukėnų trykšta Svilės šaltiniai. Į šiaurę už 2 km nuo miestelio yra kelių  ir  sankryža. Iš rytų pusės prie miestelio prieina Kurtuvėnų regioninis parkas.

Etimologija 

Šaukėnai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas nuo asmenvardžio Šaukėnas. Liaudies etimologija teigia, kad miestelio pavadinimas kilęs iš žodžio „šaukti“.

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose prie Šaukėnų dvaro įsikūręs Šaukėnų kaimas minimas jau XV a. viduryje, čia vykdavo dideli turgūs. Tai vienas senesnių religinių centrų Žemaitijoje. 1486 m. pastatyta pirmoji medinė Šaukėnų bažnyčia, kurią fundavo vietos bajorai Mikalojus ir Margarita Šemetos. 1497 m. pastatė pirmąjį altorių. Kiek vėliau bažnyčios vidus gražiai išpuoštas baroko altoriais, šventoriuje buvo daug kryžių bei koplytėlė. Būta labai įdomios krikštyklos, puoštos liaudies drožiniais. 1499 m. minimas miestelis (suteikta privilegija rengti savaitinį turgų ir laikyti smukles). Reformacijos laikotarpiu iki XVII a. pradžios veikė protestantų maldos namai.

1632 m. pastatyta nauja katalikų bažnyčia, 1763 m. pastatyta kita. XVIII a. pastatyta medinė varpinė. Šaukėnai priklausė Šemetoms iki XVIII a. 2-osios pusės. Po to jie buvo parduoti Gorskiams, kurie valdė dvarą iki 1940 metų. Pokario metais dvare buvo įkurtas Užvenčio rajoninė ligoninė. Šaukėnai aktyviai dalyvavo uždraustos spaudos platinime. Tuo ypatingai rūpinosi Povilas Višinskis.

XVII a. pab. Šaukėnuose gyveno daug žydų, pastatyta sinagoga. Miestelis nukentėjo per 1700–1721 m. Šiaurės karą ir marą (1711 m. nebeliko nė vieno gyventojo). Nuo 1803 m. veikė parapinė mokykla. 1837 m. leisti 4 prekymečiai ir savaitinis turgus. 1861–1896 ir 1916–1950 m. Šaukėnai buvo valsčiaus centras. Cariniais metais – draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimo centras. Nuo 1909 m. pradėti rengti lietuviški vakarai, 1909–1914 m. veikė Blaivybės draugijos skyrius, taip Saulės bei parapinė labdaros draugija.

Tarpukariu Šaukėnuose veikė kooperatyvas, smulkaus kredito draugija, malūnas, plytinė, elektros jėgainė, nuo 1933 m. – Labdarių, 1929–1933 m. – Bitininkų draugija, nuo 1931 m. dvare kurį laiką veikė ir sezoninė žemės ūkio mokykla. Pokariu apylinkėse veikė Vytenio rinktinės Lietuvos partizanai.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1999 m. patvirtintas Šaukėnų herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miestelio svetainė
 Miestelio istorija 
 Šaukėnų nuotraukos
Sasnava

Sasnava – miestelis Marijampolės savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Sasnavos Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (pastatyta 1938 m.), yra Sasnavos vidurinė mokykla, Sasnavos aerodromas, biblioteka, paštas (LT-69094). Veikia zuikių muziejus. Yra tarybinių karių kapai.

Miestelis pasižymi savo kraštovaizdžiu, pietiniu pakraščiu teka Sasna (dešinysis Šešupės intakas), telkšo Sasnavos tvenkinys.

Etimologija 

Miestelio pavadinimas kilęs nuo upėvardžio Sasnà, kuris siejamas su  'kiškis' arba giminingu žodžiu śasnā („pilkà“). Taigi, tai vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Sasnos upelio. Kazimieras Būga spėjo, kad žodžiai sasnis, sasnas yra prūsų kilmės ir reiškia „kiškis“. Tokį žodį galėjo atnešti prūsai, XIII a. pabaigoje kryžiuočių išstumti iš savo žemių. Pagal šią versiją ir miestelio herbas sukurtas. Kita versija teigia, kad Sasnos upelis kilęs nuo lietuvių žodžio susna – „sunykęs, sudžiuvęs“.

Istorija 

Greta būsimosios Sasnavos prie Sasnos upės iš pradžių buvo Surgučių kaimas (pirmą kartą paminėtas 1738 m.). 1775 m. pirmą kartą paminėta Sasnava (vadinamoji būdelė, t. y. miško medžiagos perdirbimo įmonė), joje buvo 7 kiemai.

1817 m. marijonai pastatė koplyčią. Nors pirmoji mūrinė Sasnavos bažnyčia suprojektuota dar 1906 m., tačiau dėl I pasaulinio karo ji pastatyta tik 1928–1938 metais. Senoji Sasnavos bažnyčia atkurta Lietuvos liaudies buities muziejuje.

1829 m. greta Sasnavos nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos plentas. Po 1830–1831 m. sukilimo Sasnavoje kilo choleros epidemija. Per 1863–1864 sukilimą netoli Sasnavos, Čystoje Būdoje, įvyko pirmosios Lietuvos sukilėlių kautynės su Rusijos imperijos kariuomene. 1882 m. Sasnavoje buvo 26 kiemai. Per 1905–1907 m. Rusijos revoliuciją 1905 m. birželį įvyko politinis mitingas ir demonstracija. 1906 m. įkurti „Žiburio“ švietimo, 1907 m. – „Šviesos“ kultūros ir švietimo draugijos skyriai.

Tarpukariu miestelyje veikė aliejaus spaudykla, lentpjūvė, verpimo cechas. 1932 m. įsteigti paukštininkystės, gyvulininkystės ir daržininkystės kursai. 1932 m. susikūrė šaulių būrys, 1933 m. – organizacijos „Jaunoji Lietuva“ skyrius. 1941 m. iš Suvalkų krašto į Sasnavos apylinkes atkeldintos 82 rusų sentikių šeimos.

LTSR laikais Sasnava buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1984 m. suformuotas Sasnavos tvenkinys. 2005 m. patvirtintas Sasnavos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Viktoras Ražaitis (1907–1991), olimpietis, statybos inžinierius.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Miesteliai.lt
Balninkai

Balninkai – miestelis Molėtų rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurės vakarus nuo Molėtų, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Balninkų Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia (pastatyta 1910 m.), veikia vaistinė, paštas (LT-33034), ambulatorija, Balninkų pagrindinė mokykla, biblioteka, kultūros namai. Balninkuose triskart per metus vyksta atlaidai.

Geografija 

Miestelis išsidėstęs aukštumoje; vakariniame miestelio pakraštyje telkšo Alaušų ežeras, pietinėje dalyje – nedidelis Piršenas.

Istorija 

Balninkai minimi dar 1338 m. lapkričio 1 d. Ldk Gedimino laiške Livonijos magistrui. 1373 m. ir 1375 m. Balninkų žemę niokojo kryžiuočiai. XIV a. didžiojo kunigaikščio dvaras ir valsčiaus centras. Tarp 1507 m. ir 1544 m. pastatyta bažnyčia. XVI a. – XVIII a. seniūnijos centras, 1546 m. jau vadinami miestu, XVI a. antrojoje pusėje Žygimantas Augustas Balninkams suteikė miesto teises, antspaudą ir herbą. Statėsi palei kelią Vilnius-Anykščiai, įgijo nuo XX a. vidurio nepakitusį linijinį planą. XVII a. viduryje dėl karų smarkiai nukentėjo, 1777 m. sudegė. 1792 m. kovo 20 d. pakartotinai gavo miesto teises, suteiktas herbas.

1679 m. minima parapinė mokykla. XVIII a. antroje pusėje – XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla, kurioje 1781 m. mokėsi 31, 1805 m. – 10 mokinių, 1898 m. atidaryta valdinė pradžios mokykla, 1903–1937 m. pradinė, 1937–1941 m. ir 1944–1950 m. progimnazija, 1941–1944 m. septynių skyrių mokykla, 1950–1955 m. septynmetė, 1955–2002 m. vidurinė mokykla, nuo 2002 m. Balninkų pagrindinė mokykla.

1913–1915 m., 1919 m. ir 1921–1950 m. valsčiaus centras. Antrojo pasaulinio karo metu 1944 m. sudegė pusė miestelio. 1944 m. rugsėjo 19 d. miestelį nesėkmingai puolė Vytauto apygardos Lietuvos partizanai. 1950–1995 m. apylinkės centras, 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė.

2006 m. patvirtintas naujasis Balninkų herbas.

|}

Gyventojai 

1554 m. buvo 40 sodybų. 1765 m. buvo 24, 1789 m. – 31 kiemas. 1933 m. čia gyveno 616 gyventojų, iš kurių 142 žydai.

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 Prie Piršeno ir Alaušų: Balninkai: straipsnių rinkinys (sud. Julius Aukštaitis). – Kaunas: Lameta, 2008. – 396 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9906-2-8
 Prie Piršeno ir Alaušų: Balninkai: straipsnių rinkinys (sud. Julius Aukštaitis). Antra knyga. – Vilnius: Rotas, 2012. – 400 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-832-63-8
 Prie Piršėno ir Alaušų: Balninkai: straipsnių rinkinys (sud. Julius Aukštaitis). Trečia knyga. – Vilnius: Standartų spaustuvė, 2015. –448 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8180-09-1

Nuorodos 
 
 
 
 Balninkų parapija
Joniškis (Molėtai)

Joniškis – miestelis Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose, 12 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, prie kelio , Arino ežero vakariniame krante, prie Asvejos regioninio parko. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Miestelis linijinio plano. Medinė Joniškio Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia pastatyta XVIII a. pradžioje; saugomi barokiniai XVIII a. antros pusės vargonai. Stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas. Yra paštas (LT-33010).

Istorija 

Joniškis minimas nuo XVII a. vidurio. XVIII a. pradžioje priklausė jėzuitams, kurie čia pastatydino bažnyčią. XVIII a. pabaigoje veikė parapinė mokykla, atkurta 1819 m., 1861–1950 m. valsčiaus, 1924 m. įkurta pradžios mokykla, nuo 1959 m. vidurinė mokykla.

1912 m. Joniškyje buvo teisiami lenkai, kurstę smurtauti ir patys smurtavę prieš viešai lietuviškai kalbančius asmenis. 1944 m. liepos – rugpjūčio mėn. vokiečių okupacinės administracijos nurodymu sušaudyta apie 100 gyventojų Joniškio žydų, jie užkasti dviejose kapavietėse. 1950–1995 m. apylinkės centras, 1950–1993 m. Paąžuolių tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos
Pašvitinys

Pašvitinys – miestelis Pakruojo rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir Centro seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Pašvitinio Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1852 m.), veikia Pašvitinio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-83028). Pašvitinio vėjo malūnas, senasis grūdų sandėlis-magazinas.

Miesteliu prateka Švitinys. Stūkso Pašvitinio akmuo („akmuo su dubeniu“).

Istorija 

1459 m. pastatyta pirmoji Pašvitinio bažnyčia, kurioje 1904 m. būsimasis Lietuvos Respublikos Prezidentas Antanas Smetona susituokė su dvarininkaite Sofija Chodakauskaite iš Gavenonių (Pašvitinio valsčius). Kaimas ir Pašvitinio dvaras 1621–1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijai.

1941 m. birželio 14 d. sovietai iš Pašvitinio į Sibirą ištrėmė miestelio mokykloje dirbusius mokytojus.

1995 m. balandžio 13 d. Prezidento dekretu patvirtintas Pašvitinio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Pašvitinyje gimė literatūros tyrinėtojas ir kritikas, poetas, vertėjas, filologijos daktaras, profesorius Kostas Korsakas (1909–1986).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Pašvitinys
Veiveriai

Veiveriai – miestelis Prienų rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, prie kelio , Veiverių kalvagūbryje (80–95 m virš jūros lygio). Seniūnijos centras, 3 seniūnaitijos. Stovi Veiverių Šv. Liudviko bažnyčia (pastatyta 1853 m., rekonstruota ir paaukštinta XX amžiaus III–IV dešimtmetyje), veikia Veiverių Tomo Žilinsko gimnazija, biblioteka (nuo 1941 m.). Yra išlikę arklių pašto rūmai, kuriuose – XIX a. viduryje netoli miestelio nutiesus geležinkelį ir rūmams praradus savo funkciją, – įkurta Veiverių mokytojų seminarija (veikusi 1866–1915 m.); šiuo metu rūmuose veikia Veiverių Antano Kučingio meno mokykla. Yra Šaulių namai (statyti pirmosios Nepriklausomybės metais), paštas (LT-59033), ambulatorija, slaugos namai (įkurti buvusioje ligoninėje, anksčiau buvusioje klebonijoje), rimorystės muziejus.

Netoli Veiverių miestelio supiltas Skausmo kalnelis ir pastatytas paminklas pokario partizanams. Veiveriuose stovi paminklas 1935 m. Užnemunės valstiečių streiko dalyvių mitingams atminti. Prie miestelio įsikūręs ir Veiverių kaimas.

Etimologija 

Vietovardis kilęs iš asmenvardžio Veiverỹs (veiverỹs – „tinginys“ arba ,  – „vaivoras, girtuoklė“).

Istorija 

Vietovė pradedama minėti XVIII a. 1-ojoje pusėje. Miestelis ėmė augti po 100 metų, kai čia buvo įkurta didelė pasienio pašto stotis. 1818 m. pastatyta pirmoji Veiverių bažnyčia, įsteigta parapinė mokykla. Per 1863 m. sukilimą mūšiuose su Rusijos kariuomene žuvo daug vietos sukilėlių ir jų rėmėjų. Po sukilimo 1866 m. čia buvo įsteigti mokytojų kursai, 1872 m. perorganizuoti į Veiverių mokytojų seminariją. Seminarija virto lietuvybės židiniu, ją baigę mokytojai tapo žymiais pedagogais, pirmųjų lietuviškų vadovėlių autoriais, kultūros ir visuomenės veikėjais. 1905 m. įvykiuose seminarijos auklėtiniai rengė mitingus, reikalavo dėstyti lietuvių kalba. Seminarija veikė iki 1915 m.

Kuriantis valstybei, veiveriškiai ėjo savanoriais į Lietuvos kariuomenę. 1935 m. gyventojai dalyvavo Suvalkijos streike.

Po II pasaulinio karo daug gyventojų stojo į rezistencinę kovą prieš sovietus, miestelį keliskart buvo užėmę vietos partizanai, bet daug jų žuvo, juos palaikę žmonės ištremti į Sibirą. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2004 m. patvirtintas Veiverių herbas.

|}

Skausmo kalnelis 

Sovietų valdžia žuvusių partizanų kūnus sumesdavo į prie miestelio užsilikusius karo laikų apkasus, ant kurių sovietmečiu slaptai buvo statomi kryžiai žuvusiems kovotojams. Atgimimo laikotarpiu prie kelio Marijampolėn supiltas „Skausmo kalnelis“. Jame palaidoti apylinkėse žuvę pokario partizanai, jiems atminti pastatytas paminklas, daug kryžių ir koplytstulpių. Stovi „Skausmo kalnelio“ koplyčia.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Veiveriuose gimė:
 Antanas Kučingis (1899–1983), dainininkas
 Antanas Nesavas (1948–1995), filosofas, diplomatas
 Angelė Šiupieniūtė-Rauktienė, tautodailininkė
 Kostas Ostrauskas, rašytojas, dramaturgas

Sportas 
 FK Pozityvūs (futbolo klubas)

Šaltiniai
Girkalnis

Girkalnis – miestelis Raseinių rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Raseinių, piečiau automagistralės . Seniūnijos, seniūnaitijos centras. Miestelyje stovi Girkalnio Šv. Jurgio bažnyčia, veikia Girkalnio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-60028).

Šalia miestelio yra Girkalnio kaimas.

Etimologija 

Miestelio vardas kildinamas iš asmenvardžio Gir̃kus ir žodžio kalnas. Taip pat jis siejamas su kalnu, kuris buvo apaugęs giria („girios kalnas“). Legendos byloja, kad senovėje ant kalno augusioje girioje medžiojo ponas Jurgis. Jį užpuolė vilkai ir tik meldžiant Dievo pagalbos bei pasižadant šioje vietoje pastatyti bažnyčią vilkai išsibėgiojo. Ponas čia pastatė Šv. Jurgio bažnyčią. Ir dabar miestelyje švenčiami Šv. Jurgio – gyvulių globėjo atlaidai.

Istorija 

Apylinkėse gyventa nuo senovės, į pietus nuo kaimo yra Gabrieliškių piliakalnis su gyvenviete, Volų pilaitės gynybiniai įtvirtinimai. Girkalnis minimas XV a., Girkalnio dvaras – XVI a. Nuo 1421 m. iki XIX a. vidurio Girkalnis priklausė Žemaičių vyskupijai. 1622 m. Stanislovo Kiškos rūpesčiu pastatyta bažnyčia. 1703 m. vyskupas J. J. Krispinas iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Augusto II išrūpino ketvirtadienio turgaus privilegiją.

1637 m. ir 1662 m. miestelyje buvo 27 sklypai, 1733–1737 m. – 18 dūmų. XIX a. pirmoje pusėje veikė parapinė, nuo 1866 m. – valdinė pradinė mokykla.

1834 m., 1898 m. ir per Antrąjį pasaulinį karą Girkalnis degė. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

Prieš II pasaulinį karą Girkalnyje gyveno 27 žydų šeimos. 1941 m. rugpjūčio mėn. vokiečių okupacinės valdžios nurodymu Girkalnio valsčiuje, Kurpiškės kaime, buvo nužudyta apie 130 Girkalnio žydų. 1944 m. gruodžio mėn. Lietuvos partizanų būrys (vadas A. Stašaitis) puolė Girkalnį; sutrukdyta imti vyrus į Raudonąją armiją, išvaduoti kaliniai.

2006 m. patvirtintas Girkalnio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Girkalnyje gimė:
 Viktoras Jocaitis, rašytojas, literatūros kritikas, vertėjas
 Vitalius Stepulis, alpinistas, inžinierius

Girkalnio kapinėse palaidoti:
 Aleksandras Fromas-Gužutis, rašytojas, vienas dramaturgijos lietuvių kalba pradininkų.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Apie Girkalnį
Viduklė

Viduklė – miestelis Raseinių rajono savivaldybėje, prie Žemaičių plento, 3 km šiauriau magistralės . Seniūnijos centras, 3 seniūnaitijos (Ataugos, Centro ir Žemaičio).

Stovi medinė Viduklės Šv. Kryžiaus bažnyčia (pastatyta 1806 m.; daug vertingų dailės kūrinių nuo XVII a.), šventoriaus vartai (architektūros paminklas), varpinė, Jėzaus Nazariečio koplyčia, prie bažnyčios stovi paminklas Brėmeno muzikantams. Veikia S. Stanevičiaus gimnazija, Raseinių meno mokyklos skyrius, biblioteka, mokykla-darželis, paštas (LT-60037), 2 prekybos centrai„Aibė“,veikia senoji Viduklės Koldunine,Camelijos vaistinė, stomatologo kabinetas, kirpykla, ūkio prekių parduotuvė. Yra kapinės.

Etimologija 

Miestelio vardas kildinamas nuo žodžio vidukelė arba vidùklis („vidurys, vidurkis“).. Manoma, kad per šią vietovę ėjo keletas kelių, o jų sankryžoje įsikūrusi gyvenvietė davė pradžią Viduklės miesteliui.

Geografija

Pro miestelį teka Apusinas. Kiek toliau nuo miestelio yra Viduklės gel. stoties gyvenvietė, smėlio telkinys.

Istorija 

Vietovė istoriniuose šaltiniuose minima 1253 m. Kryžiuočių karo kelių aprašymuose XIV a. minima kaip Wedükkelen. 1416 m. pastatyta pirmoji Viduklės bažnyčia (viena pirmųjų Žemaitijoje). XVI a. Viduklės klebonas buvo Žemaičių vyskupas. Apie 1520 m. miestelį aplankė imperatoriaus Maksimilijono I diplomatas Z. Herberšteinas, aprašęs buitį taip:

1526 m. pradedamas minėti miestelis, priklausęs Medininkų (Varnių) vyskupams. Viduklė smarkiai nukentėjo per XVII a. vidurio karus ir marą. 1667 m. minimas Viduklės pavietas. XIX a. miestelis buvo valsčiaus centras.

Sovietmečiu buvo paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2003 m. patvirtintas Viduklės herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Birutė Ignatavičiūtė (1924–2003), gydytoja ftiziatrė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.
 Vladas Vitkauskas (1953–), pirmasis Lietuvos alpinistas, iškėlęs Lietuvos vėliavą visų žemynų aukščiausių kalnų viršūnėse.
 Simonas Stanevičius (1799–1848), vienas iškiliausių XIX amžiaus lietuvių kultūros veikėjų bei rašytojų, labiausiai žinomas savo pasakėčiomis.
 Jeronimas Kačinskas, kompozitorius, dirigentas.
 Bernadeta Lukošiūtė-Stankevičienė (1949–), aktorė, radijo ir televizijos diktorė, radijo ir televizijos vaikų laidų vedėja.

Šnekta 

Viduklės ir Nemakščių šnektą, priklausančią žemaičių raseiniškių tarmei, aprašė V. Vitkauskas („Baltistica“, t. VII(1), 33–35 p.).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Viduklės istorija 
 Viduklės seniūnijos tinklalapis
Lenkimai

Lenkimai – miestelis Skuodo rajono savivaldybėje, 16 km į pietvakarius nuo Skuodo, prie pat sienos su Latvija. Seniūnijos ir parapijos centras, Lenkimų seniūnaitija. Miestelis stačiakampio plano. Jame dominuoja Lenkimų Šv. Onos bažnyčia (pastatyta 1816 m.), kurioje yra dailės paminklų. Šalia bažnyčios 1993 m. pastatytas paminklas Lenkimų apylinkėse gimusiam Simonui Daukantui (skulptorius Regimantas Midvikis, architektas Adomas Skiezgelas). Veikia biblioteka, paštas (LT-98038). Prie Lenkimų įrengtos dvi vienos pirmųjų Lietuvoje privačios vėjo jėgainės. Nuo 1780 m. veikė parapinė mokykla, kurioje 1853 m. mokėsi 55 mokiniai. 1915 m. įsteigta valdinė mokykla, nuo 1919 m. pradinė, nuo 1947 m. progimnazija, nuo 1952 m. vidurinė, nuo 2001 m. Lenkimų Simono Daukanto pagrindinė mokykla. Veikia mokyklos muziejus.

Etimologija 

Vietovardis greičiausiai iš kilęs iš žodžio lenkìmas (nuo veiksmažodžio leñkti – „daryti vingį“). Kita vertus, gali būti sudarytas iš asmenvardžio Lenkìmas.

Geografija 

Vakariniu miestelio pakraščiu teka Šventoji, kuria eina Lietuvos ir Latvijos valstybės siena. Nutiesti plentai į Skuodą, Kretingą, Mosėdį. 3 km į rytus nuo Lenkimų yra Kalvių piliakalnis, 4 km į rytus – Simono Daukanto gimtinė Kalviai, 2 km į pietvakarius – Margininkų botaninis zoologinis draustinis.

Istorija 

Manoma, kad Lenkimai įsikūrė apie 1560 m. per Valakų reformą. 1568–1622 m. Lenkimus valdė Chodkevičiai, 1622–1831 m. – Sapiegos.

1680 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. Kaimas nukentėjo per 1700–1721 m. Šiaurės karą ir 1709–1710 m. marą. 1695 m. buvo 56, o 1717 m. tik 27 dūmai. Iki 1768 m. Lenkimuose buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės sienos su Kuršu muitinės postas.

1784 m. pirmą kartą minimas Lenkimų miestelis. XX a. pradžioje vykdavo dideli turgūs. 1946 m. vasario 10 d. per rinkimus į SSRS AT Lenkimus puolė Lietuvos partizanai. Sovietų valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 89 Lenkimų gyventojus. Sovietmečiu Lenkimai buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė (ūkis buvo vienas pirmaujančių rajone). 1953 m. įkurta biblioteka.

2011 m. gegužės 17 d. patvirtintas Lenkimų herbas.

|}

Kultūros paveldas 
 Pušų kapai (XVI a. – XX a. I p.).
 Senosios klebonijos pastatas, kuriame 1956–1970 m. gyveno komiteto Tikinčiųjų teisėms ginti narys, Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos leidėjas kunigas Vincentas Vėlavičius.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Trumpai apie miestelį
Slavikai

Slavikai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Šakių ir į pietus nuo Jurbarko, kryžkelėje kelių ,  ir . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Slavikų Šv. Onos bažnyčia (nuo 1835 m.), veikia Slavikų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-71065). Per kaimą vakaruose teka Šešupė, skirianti nuo Karaliaučiaus srities.

Etimologija 

XVI a. čia buvo du Vizbarynės kaimai. XVI a. viduryje buvo Vaitiekaus Slovikaičio smuklė, o XVII a. viduryje kaimas jau vadinamas Slavikais (asmenvardinis vietovardis). Vietovardis siejamas ir su asmenvardžiu Slavikas.

Istorija 

1754 m. pastatyta medinė Slavikų bažnyčia. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla. 2022 m. patvirtintas Slavikų herbas.

|}

Gyventojai 

Slavikuose gimė kunigas, rašytojas, spaudos darbuotojas Vytautas Jonas Bagdanavičius (1908–2001).

Nuorodos 
 
 Slavikų tinklalapis
 Slavikų nuotraukos 
 Informacija apie Slavikus

Šaltiniai
Bartninkai

Bartninkai – miestelis Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 17 km į pietus nuo Vilkaviškio, kelių  ir  sankirtoje, Širvintos dešiniojo intako Aistos kairiajame krante. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Bartninkų Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia, veikia paštas (LT-70021), ambulatorija, Bartninkų Jono Basanavičiaus vidurinė mokykla, biblioteka, Bartninkų dvaro sodyba. Miestelio planas radialinis, sodybos išsidėsčiusios abipus kelių į Vilkaviškį, Kalvariją, Pajevonį. Iki XVIII a. pabaigos jo planas buvo linijinis, bet XVIII a. septintame dešimtmetyje tapo Alytaus ekonomijos rakto centru ir ekonomijos valdytojas Antanas Tyzenhauzas miestelį pavertė dvaro centru, nutiesė kelius į Kalvariją ir Pajevonį, pagal kuriuos ir įšsiplėtė miestelis. Miestelio senojoje dalyje yra būdingų XVIII a. pabaigos plano elementų.

Etimologija 

Vietovardis leidžia manyti, kad pirmieji kaimo gyventojai vertėsi drevine bitininkyste – kopinėjo medų iš miško medžių drevių. Rusiškai drevė vadinta борть, o žmonės, užsiiminėję šiuo verslu, slavų kalbose vadinti бортники („drevininkai“). Taip pat galima kilmė iš asmenvardžio Bar̃tninkas.

Istorija 

Gyvenvietė įsikūrė XVI a. antrojoje pusėje. Bartninkuose rasti 2 akmeniniai kirviai keturkampėmis pentimis ir dviašmenis akmeninis kirvis. 1649 m. minimas Bartninkų kaimas, kuris priklausė Alytaus ekonomijos Karalkrėslio vaitystei ir turėjo 16 valakų žemės. 1744 m. minimas miestelis. Ekonomijos valdytojas Antanas Tyzenhauzas pastatydino gelumbės audyklą, geležies liejyklą, bet 1780 m. nušalinus A. Tyzenhauzą įmonės sunyko.

1663 m. pastatyta Bartninkų bažnyčia, 1783 m. įkurta parapija. 1790 m. Bartninkų Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia perstatyta iš akmenų mūro, 1865 m. pristatyti bokštai ir prieangis. 1944 m. bažnyčia susprogdinta, 1950 m. atstatyta medinė.

Nuo 1781 m. iki XIX a. antrosios pusės veikė parapinė, nuo 1868 m. (?) iki 1915 m. – valdinė mokykla, 1915–1949 m. pradinė, nuo 1949 m. septynmetė, aštuonmetė, nuo 1979 m. vidurinė mokykla.

Po 1831 m. sukilimo caras Bartninkus dovanojo rusų kariškiams Nosticams, kurie valdą paskelbė majoratu. 1905 m. pabaigoje gyventojai išvaikė caro valsčiaus pareigūnus. 1944 m. miestelis nukentėjo per karo veiksmus. Pokario metais apylinkėse veikė Tauro apygardos, Vytauto partizanų rinktinės partizanai.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

1999 m. patvirtintas Bartninkų herbas. Miestelis turi ir savo vėliavą.

|}

Gyventojai 

1736 m. gyveno 6 šeimos. Visuotiniame Lietuvos Respublikos gyventojų 1923 m. rugsejo 17 dienos surašyme atskirai paminėtas Bartninkų kaimas su 72 ūkiais ir 539 gyventojais, ir Bartninkų dvaras su 33 ūkiais ir 144 gyventojais.

Žymūs žmonės 
 Mykolas Naujokaitis (1915–2004), teisininkas, politinis veikėjas
 Antanas Ališauskas (? – 1946.03.17 Bogušaičių kaime), Lietuvos partizanas
 Albinas Baranauskas (1924–2013), rašytojas
 Danutė Bindokienė (g. 1932 m.), žurnalistė, rašytoja, redaktorė
 Elvyra Žebertavičiūtė (g. 1932 m.), teatro ir kino aktorė

Šaltiniai
Pušalotas

Pušalotas – miestelis Pasvalio rajono savivaldybėje, į pietvakarius nuo Pasvalio, kairiajame Lėvens krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Pušaloto Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1853 m.), yra ambulatorija, Pušaloto pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-39015).

Pušaloto kapinėse pastatytas Bauhauzo stiliaus paminklas Lietuvos nepriklausomybės kovose žuvusiems Pušaloto krašto savanoriams atminti, autorius – Vladas Švipas (1900–1965). Paminklo modelis buvo eksponuotas Pasaulinėje parodoje Paryžiuje 1937 m.

Šalia miestelio yra Pušaloto viensėdis.

Istorija 

XVII a. minima Pušaloto bažnyčia. Po karo Pušaloto apylinkėse veikė Algimanto apygardos Žaliosios rinktinės Lietuvos partizanai.

2009 m. patvirtintas Pušaloto herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Pušalote 1932 m. birželio 12 d. gimė poetas satyrikas, vertėjas, žurnalistas Gediminas Astrauskas.
 Pušalote gimė televizijos žurnalistė Nijolė Baužytė (1938–).
 Antanas Lukoševičius, mokslininkas, pedagogas, docentas, mokslų daktaras (1954–2017).

Galerija

Šaltiniai
Saločiai

Saločiai – miestelis Pasvalio rajono savivaldybės šiaurės rytuose, prie Mūšos upės ir Bėrės upelio žiočių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Saločių Šv. Juozapo bažnyčia (įrengta 1945 m.), yra Saločių Antano Poškos vidurinė mokykla (su krašto muziejumi ir dailės galerija), biblioteka, paštas (LT-39049).

Etimologija 

Manoma, kad miestelio pavadinimas kilęs nuo netoliese Mūšos upėje esančių salų.

Geografija 

Saločiai išsidėstę prie magistralinio kelio , ties Lietuvos ir Latvijos valstybės siena (į šiaurės vakarus nuo miestelio yra pasienio kontrolės postas).

Istorija 

Miestelis rašytiniuose šaltiniuose buvo paminėtas 1514 m., kai Barbora Pečkaitė, pagerbdama savo mirusio brolio atminimą, įsteigė parapiją, kuriai užrašė pusę Saločių dvaro žemės, tais pačiais metais buvo įsteigta ir parapija, pastatyta medinė Saločių bažnyčia, kurią XVI a. 2-ojoje pusėje nusavino Radvilos, ją sugriovė ir pastatė reformatų maldos namus. XVII a. viduryje vėl pastatyta katalikų bažnyčia. 1703 m. kovo 19 d. šalia miestelio įvyko Saločių mūšis tarp Abiejų Tautų Respublikos ir Švedijos kariuomenės.

1991 m. gegužės 23 d. Saločių pasienio punktą buvo užpuolę sovietų omonininkai.

2012 m. liepos 18 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1151 patvirtino Saločių herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Antanas Grudzinskas (1904–1984), choro ir orkestro dirigentas, pedagogas
 Antanas Janonis (1913–1995), botanikas, metodininkas, biomedicinos mokslų daktaras
 Saulius Macaitis (1940–2007), kino kritikas, redaktorius

Galerija

Šaltiniai
Vaškai

Vaškai – miestelis Pasvalio rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Urbanistikos paminklas. Yra Vaškų Šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1881 m.), Vaškų vidurinė mokykla, biblioteka, ambulatorija, paštas (LT-39043), gaisrinė.

Pirmąjį liepos sekmadienį Vaškuose švenčiami Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo atlaidai ir miestelio šventė.

Etimologija 

Miestelio vardas tikriausiai yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo vyriško vardo (ar pavardės) Vaškas (ar Vaškelėnas, kaip minima 1642 m.) daugiskaitos. Dar ir šiais laikais ši pavardė yra aptinkama Pasvalio apylinkėse. Pavardė siejama su bitininkyste, senu ir labai lietuvių gerbiamu verslu.

Pagal kitas miestelio pavadinimo kilmės versijas miestelio pavadinimą galėjo lemti tai, kad pirmoji bažnyčia, su kurios pastatymu siejamas Vaškų atsiradimas, buvo vaško spalvos, o gal dėl šių vietų gyventojų polinkio bitininkauti arba sąlygų bitininkystei.

Nuo 1790 m. iki 1918 m. Vaškai oficialiai buvo vadinami Konstantinavu (arba Konstantinovu; ), tikriausiai Zvanagaloje gyvenusios dvarininkės Konstancijos Staševskajos garbei (dvarininkinis vietovardis). Tačiau naujasis pavadinimas žmonėse neprigijęs ir visą laiką lygiagrečiai, bet neoficialiai vartotas ir Vaškų pavadinimas.

Istorija 

Vaškelėnų (Vaškų) kaimas (sioło Waszkielance) minimas 1642 m. Grūžių dvaro inventoriuje. 1655 m. Vaškuose pastatyta pirmoji Vaškų bažnyčia. 1730 m. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Augustas II suteikė Vaškams miestelio steigimo privilegiją su trimis prekymečiais.

2005 m. birželio 15 d. Prezidento dekretu patvirtintas Vaškų herbas.

|}

Gyventojai

Asmenybės 
 Vanda Zaborskaitė (1922–2010), literatūrologė, kritikė, eseistė, Vilniaus pedagoginio universiteto (VPU) profesorė.

Šaltiniai

Literatūra 
 Algimantas Miškinis. Vaškai. Istorinė urbanistinė raida (iki 1969 m.). Žiemgalos krašto praeitis. – Kaunas, 2005. – 118 p. – ISBN 9955-434-00-7

Nuorodos 
 
 Pasvalio raj. savivaldybė
 Vaškų biblioteka
Grinkiškis

Grinkiškis – miestelis Radviliškio rajono savivaldybėje, prie kelio , 10 km į pietvakarius nuo Baisogalos, 27 km į pietus nuo Radviliškio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Miestelio plano struktūra radialinė, centre yra keturkampė aikštė. Stovi dvibokštė mūrinė Grinkiškio Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia (pastatyta 1885 m., 1944 m. sudegė, 1947 m. atstatyta), Grinkiškio dvaras, yra Grinkiškio krašto išnykusių kaimų parkas, Grinkiškio kapinėse stovi du vertingi XIX a. pabaigos dievdirbio Vinco Svirskio kryžiai. Veikia biblioteka, paštas (LT-82034).

Etimologija 

Grinkiškis yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo dvarininko Gregoriaus Griškio pavardės. Anksčiau miestelis buvo minimas ir kaip Grinkiškės.

Geografija 

Miestelis įsikūręs Grinkiškio kalvagūbryje, 105–125 m virš jūros lygio. Pro miestelį teka Šušvė, stūkso Grinkiškio akmuo „su dubeniu“. Į pietus nuo miestelio telkšo Grinkiškio, Noručių ir Vaitiekūnų tvenkiniai.

Istorija 

Grinkiškis minimas XV a., Grinkiškio dvaras ir miestelis apie 1554 m. Iki 1597 m. pastatyta bažnyčia, perstatyta po 1763 m. Grinkiškis pažymėtas 1613 m. LDK žemėlapyje. Nuo XIX a. pradžios iki 1950 m. valsčiaus centras. 1804–1864 m. veikė parapinė, nuo 1867 m. valdinė pradžios mokykla, nuo 1939 m. dviaukštė mūrinė, nuo 1943 m. progimnazija, nuo 1946 m. gimnazija, nuo 1949 m. vidurinė mokykla, nuo 1999 m. Grinkiškio Jono Poderio vidurinė mokykla.

Draudžiamąją lietuvių spaudą Grinkiškio apylinkėse platino knygnešys S. Malinauskas. 1885 m. įkurta vaistinė, 1893 m. ambulatorija. XX a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje veikė medicinos punktas, elektros stotis, pieninė. 1941 m. vokiečių okupacinės valdžios nurodymu sušaudyta apie 200 gyventojų, daugiausia žydų. Grinkiškis labai nukentėjo per II pasaulinį karą. 1944 m. gruodžio 15 d. jį buvo užėmę Lietuvos partizanai. 1950–1995 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

1999 m. patvirtintas Grinkiškio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Grinkiškyje gimė:
 Polikarpas Girštautas (1827–1877), kartografas, chirurgas
 Vladas Juodeika (1900–1977), ekonomistas, spaudos darbuotojas
 Aloyzas Každailis (g. 1943 m.), istorikas, muziejininkas
 Birutė Teodora Visokavičienė (g. 1946 m.), ekonomistė
 Valentinas Baltrūnas (g. 1947 m.), geologas
 Lewis Zeleznick (1870–1933), JAV kino prodiuseris

Šaltiniai

Nuorodos 
 Grinkiškio žemėlapiai
Sidabravas

Sidabravas – miestelis Radviliškio rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Šeduvos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Sidabravo Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1829 m.), veikia Sidabravo vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-82010). Pro miestelį teka Kiršinas.

Etimologija 

Liaudis pasakoja, kad bažnyčios fundatorius prieš mirtį lenkiškai ištarė: Szczodro odwdzięczył się Bogu („Dievui dosniai atsilyginau“). Vietiniai žmonės bekartodami šitą posakį vietovę praminė Ščodobrovas, o vėliau pervadino suprantamiau – Sidabravas.

Istorija 

Miestelis ėmė kurtis 1829 m., kai Rokonių dvaro svaro savininkas Matas Tracevskis prie Miškių kaimo pastatė Švč. Trejybės bažnyčią.

Tarp Miškių kaimo ir Rokonių dvaro 1829 m. dvarininkas Matas Tracevskis, pasitarnaudamas vietos gyventojams, savo žemėje pastatė Švenčiausios Trejybės bažnyčią, kadangi artimiausios Šeduvos ir Naujamiesčio bažnyčios buvo toli. Pastačius bažnyčią, aplink ją žmonės pradėjo statytis namus, kurtis ilgesniam gyvenimui. Taip pradėjo formuotis miestelis.

1999 m. patvirtintas Sidabravo herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vytautas Alantas (1902–1990), prozininkas, dramaturgas, poetas, publicistas, žurnalistas.
 1906–1907 m. Sidabrave kunigavo rašytojas Juozas Tumas-Vaižgantas.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Informacija apie Sidabravą 
 Sidabravo bendruomenė
Šaukotas

Šaukotas – miestelis Radviliškio rajono savivaldybėje, į pietus nuo Radviliškio, prie kelio Šeduva–Šiluva. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Šaukoto Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1863 m.), veikia Šaukoto pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-82040).

Piečiau miestelio prateka Gomerta, plyti Praviršulio Tyrulis, apylinkėse nemažai pelkių ir spanguolynų. Šaukoto parkas yra Papušynyje.

Istorija 

Šaukoto dvaras minimas nuo 1575 metų. 1724 m. jau žinomas miestelis, turėjęs turgaus ir prekymečių privilegijų. 1767 m. pastatyta Šaukoto bažnyčia. Gyventojai aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime, rėmė knygnešius spaudos draudimo metu.

2004 m. patvirtintas Šaukoto herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Literatūra 
 Šaukoto kraštas (sud. Marijona Birutė Kudulytė-Navakauskienė). – Kaunas: Tarptautinis studijų ir mokymo institutas, 2011. – 550 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-692-09-6

Nuorodos
Kairiai

Kairiai – miestelis Šiaulių rajono savivaldybėje, prie kelio Šiauliai–Radviliškis. Seniūnijos centras, 3 seniūnaitijos (Bertužių, Ežero, Salduvės). Stovi Kairių Švč. Mergelės Marijos, Belaisvių Vaduotojos, bažnyčia (nuo 1836 m.), veikia Kairių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-80001), Kairių dvaro liekanos. Vakariniame pakraštyje telkšo Kairių ežeras, iš jo išteka Šiladis. Auga saugomas Kairių uosis. Netoliese įsikūręs Kairių kaimas.

Etimologija 

Spėliojama, kad Kairių pavadinimas kilęs todėl, kad gyvenvietė kūrėsi kairiajame upelio krante, arba todėl, kad Kairių dvaras buvo kairėje pusėje nuo bažnyčios.

Istorija 

Šiaulių ekonomijai priklausęs Kairių kaimas minimas nuo XVII a. vidurio. Pradėjo augti XVIII a. antrojoje pusėje, ypač suklestėjo XX a. antrojoje pusėje. 1792 m. pastatyta bažnyčia, 1904 m. išplėsta, per Antrąjį pasaulinį karą apgriauta, 1959 m. atstatyta, 2006 m. liko be bokšto. 1820 m. įkurtas Kairių dvaras, kuris 1820–1917 m. priklausė Zubovams, vėliau A. Štrauchmanui. 1831 m. dvarą buvo užėmę sukilėliai. Iš XIX a. pradžios dvaro sodybos pastatų išliko pirtis, kurioje nuo 1999 m. veikia kultūros centras.

XIX a. pabaigoje Kairiai tapo vienu Šiaulių apskrities draudžiamosios lietuvių spaudos platinimo centrų, spaudą čia platino Jonas Krikščiūnas ir kiti. 1903 m. veikė „Mužikėlio“, 1903–1905 m. – „Vienybės valstiečių“ spaudos rėmėjų draugijos. 1904 m. birželio 12 d. Kairių dvare, prisidengus gegužine, sušauktas slaptas lietuvių visuomenės veikėjų susirinkimas lietuvių spaudos draudimo panaikinimui paminėti. Atvyko apie 300 dalyvių, tarp jų Jonas Ambrozaitis, Jonas Jablonskis, M. Pečkauskaitė – Šatrijos Ragana, Juozas Tumas-Vaižgantas, Povilas Višinskis.

1907 m. įsteigta grafų Zubovų pradinė mokykla, nuo 1952 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. pagrindinė mokykla. 1914 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla. 1949 m. atidarytas vaikų darželis, kultūros centras, biblioteka.

Po II pasaulinio karo Kairių apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Žaliosios rinktinės partizanai. Sovietinės okupacijos metais Kairiai buvo apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė. 1956 m. prie gyvenvietės atidarytas Šiaulių miesto sąvartynas, galutinai uždarytas 2008 m.

1999 m. patvirtintas Kairių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vita Žabarauskaitė (1962–2021), dailininkė, pedagogė.

Sportas 
 SK Kairiai-Knituva (futbolas)

Galerija

Šaltiniai
Kužiai

Kužiai – miestelis Šiaulių rajono savivaldybėje, prie automobilių magistralės  ir geležinkelio Vilnius–Klaipėda, 12 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, kairiajame Ringuvos krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-80028). Pietvakariniame miestelio pakraštyje yra geležinkelio stotis.

Etimologija 

Liaudies etimologija miestelio pavadinimą sieja su bendriniu žodžiu kužis – „arklys, kumelys, kumeliukas“.

Istorija 

Į šiaurės rytus nuo Kužių yra Luponių piliakalnis. Vietovė minima nuo XVII a. vidurio. 1653 m. pastatyta bažnyčia. XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla. Miestelis ėmė augti XIX amžiuje, kai prie kelio Šiauliai–Telšiai čia buvo pastatyta pašto stotis. Smarkiai nukentėjo per Pasaulinius karus. 1915 m. ir 1944 m. Kužiai sudegė.

1933 m. įsteigta pradžios mokykla, 1940–1994 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1994 m. Kužių vidurinė mokykla.

Antrojo pasaulinio karo metu 1,5 km į šiaurės rytus nuo Kužių esančiame Lužtino miške naciai sušaudė apie 8000 Šiaulių geto ir Šiaulių kalėjimo kalinių. Po Antrojo pasaulinio karo ties Kužiais prie Šiaulių–Mažeikių geležinkelio veikė lietuvių partizanai. 1968 m. prie miestelio prijungti Kalnelio ir Kužių kaimai.1950-1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, 1950–1975 m. – apylinkės centras. 1946 m. pastatyta medinė Kužių Švč. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia. 1947 m. įkurta biblioteka, ambulatorija, lopšelis-darželis.

2001 m. patvirtintas Kužių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kužių kapinėse palaidotas:
 Jonas Sidaravičius (1937), tapytojas, dailėtyrininkas, kolekcionierius.
 Matas Veitas, pedagogas, 1922–1933 m. Šiaulių apskrities veterinarijos gydytojas.

Ekonomika 
Iki 2011 m. pabaigos veikė UAB „Kužių agroįmonė“, viena didžiausių mėsos perdirbėjų Šiaulių apskrityje.

Galerija

Šaltiniai
Šakyna

Šakyna – miestelis Šiaulių rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Šakynos Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1790 m.), kapinių koplyčia (pastatyta 1802 m. greta kapinių ir įtraukta į kultūros vertybių sąrašą), veikia Šakynos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-81015). Prateka Šakynos upelis, auga Šakynos vinkšna.

Etimologija 

Miestelio vardas – vandenvardinis vietovardis: jis kūrėsi prie Šakynėlės upelio, tad ir pradėtas vadinti Šakyna. Iki XVII a. pabaigos gyvenvietė vadinta Naujamiesčiu ().

Istorija 

Vietovė minima nuo XVI a. 2-osios pusės. Ar Magdeburgo teisės gautos XVIII a. pabaigoje, neaišku. 1775 m. Šakyna buvo prie dvaro įsikūręs miestelis, dar neturėjęs turgaus ir prekymečių privilegijos. 1792 m. birželio 12 d. Ldk Stanislovas Augustas suteikė laisvojo miesto teises ir herbą.

1999 m. patvirtintas dabartinis Šakynos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Aldona Jonaitytė, kalbininkė.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Šakynos žemėlapiai
Pagramantis

Pagramantis – miestelis Tauragės rajono savivaldybėje, krašto kelio  atkarpos Tauragė–Šilalė pusiaukelėje, Pagramančio regioniniame parke. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Pagramančio Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia (nuo 1774 m.; su XIX a. varpine), veikia Pagramančio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-73021). Dabar Pagramantyje yra veikiančios kapinės, įkurtos XIX a. pabaigoje.

Miesteliu prateka Akmena. Upės kairiajame krante saugoma Pagramančio atodanga. Kultūros paminklas – Pagramančio piliakalnis su senovės gyvenviete prie Akmenos ir Gramančios upių santakos, taip pat stūkso Naujininkų piliakalnis. Miestelis išsidėstęs Pagramančio miškų masyve.

Etimologija 

LDK žemėlapiuose miestelis žymimas Pottagen vardu. Dabartinis miestelio pavadinimas kilęs nuo šalia pratekančio Gramančios upelio vardo – tai vandenvardinis vietovardis. Liaudies etimologija byloja, kad Gramančia buvusi labai graži bajoro Pagramančio dukra, kuri nepajėgusi išsirinkti jaunikio ir dėl to virtusi upeliu.

Istorija 

Minimas nuo XVI a., nors šiose vietose gyventa ir anksčiau, dar I tūkstantmetyje (tai byloja Pagramančio piliakalnis). Didžiosios Lietuvos kunigaikštystės laikais Pagramantyje buvo dvaro centras. Dvaro šeimininkas – Jonas Domininkas Lopacinskis, Žemaičių vyskupas, 1744 m. pastatė medinę bažnyčią ir pavedė Šilalės klebono žiniai. 1780 m. gyventojai kreipėsi į Žemaičių vyskupą Joną Giedraitį prašydami jų filiją perkelti į parapiją.

Pirmuoju klebonu ir parapijos įkūrėju laikomas kunigas Radvilavičius. Jis rado pirmtako Arevičiaus pradėtą bylą dėl bažnytinės žemės ribų, bei apgriuvusią bažnyčią. Parapijai priklausė 2 valakai ir 6 margai žemės su 6 baudžiauninkais. Naujasis klebonas, padedamas parapijiečių, pastatė špitolę (prieglaudą našlaičiams, ligoniams, luošiems, akliems ir karšinčiams). Po to Pagramantyje buvo pastatytas kitas didelis 6 kambarių namas ir paskirtas parapijos mokyklai.

Vyskupo Motiejaus Valančiaus laikais, nuo 1841 m., veikė parapijinė mokykla, kurią 1853 lankė 10 mokinių. 1914–1951 m. – pradinė mokykla, vėliau nepilna vidurinė. 1919 m. čia mokytojavo Serbenta, jo iniciatyva netoli Pagramančio įkurtos laisvamanių kapinės.

Sovietmečiu buvo S. Kirovo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2010 m. gruodžio 7 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-548 patvirtino Pagramančio herbą.

|}

Gyventojai 

Pagramančio šnekta priklauso pietų žemaičiams raseiniškiams. Ją išsamiai aprašė Petras Jonikas knygoje „Pagramančio tarmė“, išleistoje 1939 m.

Žymūs žmonės 
Juozas Mažeika (1907–1976), vienas žymiausių Lietuvos operos solistų, gimė Pagramantyje.

Kultūroje 

Pagramančio vietovės pavadinimą ir čionykščius „šnekučius“ išpopuliarino rašytojo Petro Cvirkos kūrinys „Pagramančio šnekučiai“. Šiuo vardu vadinama kraštiečių susibūrimo šventė, profesionalių autorių sukurti kūriniai: 
 „Pagramančio šnekučiai“ – Algimanto Bražinsko ir Antano Drilingos miuziklas, 1975 m. 
 „Pagramančio šnekučiai“ pavadinimu „Žemės paukščiai“ – dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ pastatymas, 2012 m.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Trumpai apie Pagramantį 
 Pagramančio vaizdai
Nevarėnai

Nevarėnai – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, prie kelio Telšiai–Mažeikiai. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Nevarėnų Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (pastatyta 1785 m.; su varpine), veikia Nevarėnų vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-88085), prateka Burbesio upė.

Etimologija 

Liaudies etimologija pasakoja, kad senovėje čia buvusi neįžengiama giria su klampiomis pelkėmis, kuriose paklydusiam keliautojui grėsdavo mirtis. Klaidžiojimai ir vargai baigėsi tik pažadėjus pastatyti bažnyčią. Dažniausiai minimos dvi vežimu važiavusios ir pasiklydusios ponios. Ieškodamos kelio, jos įklimpo pelkėje, ėmė skęsti ir kviesdamosi pagalbos šaukė savo vardus: „Neva!“, „Rena!“. Ir tik kai jos pasižadėjo pastatyti bažnyčią, jas išgirdo ir išgelbėjo aplinkiniai žmonės. Taip iš ponių šauktų vardų ir atsiradęs miestelio pavadinimas.

Istorija 

Viduramžiais priklausė Ceklio žemei. Istoriniuose šaltiniuose Nevarėnai minimi 1253 m. Miestelis pradėjo kurtis XVI a. II pusėje. 1569 m. leista steigti smukles, 1602 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1721 m., siekiant atgaivinti miestelį po maro, Nevarėnai gavo turgaus ir prekymečių privilegiją.

Motiejaus Valančiaus laikais jau būta pradžios mokyklos, kurioje 1853 m. mokėsi 34 vaikai. Pradžios mokykla XX a. 4-ajame dešimtmetyje turėjo unikalų žuvų (karpių) ūkį.

1927 m. atidaryta pašto agentūra. 1929 m. prie motorinio malūno pradėjo veikti lentpjūvė. 1933 m. baigta grįsti Didžioji gatvė. 1934 m. iškilmingai atidarytas knygynėlis. 1937 m. duris atvėrė Sveikatos centro patalpos.

Veikė aktyvi šaulių organizacija (įkurta 1920 m.). 1936 m. Telšių apskrities architektas Steponas Stulginskis parengė projektą šaulių organizacijos namams statyti. Šaulių ir kitos organizacijos statė spektaklių: Liudo Giros dramą „Kerštas“ (1930), „Vytautas pančiuose“, „Piršlybos“.

1940 m. turėjo apie 550 gyventojų. Ir sovietmečiu, ir dabar miestelis puikiai tvarkomas, ypač centrinė jo aikštė. 2002 m. vasario 28 d. patvirtintas Nevarėnų herbas.

|}

Gyventojai 

Nevarėnų šnekta priklauso šiaurės žemaičiams telšiškiams. Ją 1975 m. išsamiai aprašė T. Juškaitė-Gužauskienė.

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 Nevarėnai: istorija ir dabartis. – Vilnius: Homo liber, 2006. – 85 p.: iliustr. – ISBN 9955-716-14-2

Nuorodos