joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Valerija Vija Tarabildienė

Valerija Vija Tarabildienė (g. 1942 m. rugsėjo 13 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkė tapytoja, grafikė.

Biografija 
1967 m. baigė Vilniaus dailės institutą, Tapybos fakultete įsigydama freskos-mozaikos dailininkės specialybę. 1998 m. dėsto akvarelinę tapybą Dizaino mokymo centre, Vilniuje. 

Nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. 1992–2001 m. grupės „Aqua 12“ narė, nuo 2001 m. grupės „A“ narė.

Kūryba 
Nuo 1968 m. dalyvauja daugelyje parodų Lietuvoje ir užsienyje. Akvareles lieja gamtos, religinėmis, liaudiškomis ir. kt. temomis. 1973–1989 m. sukūrė per 20 sieninės tapybos darbų architektūroje. Darbų turi Vilniaus dailės muziejus, Žemaičių dailės muziejus, Vilniaus dailės akademijos muziejus, Paryžiaus universiteto biblioteka, jų yra privačiose kolekcijose JAV, Vokietijoje, Lenkijoje, Italijoje, Norvegijoje, Švedijoje, PAR, Kanadoje.

Parodos 
Personalinės parodos
 1988 m. – Čiurlionio galerija, Čikaga, JAV
 1993 m. – „Arkos“ galerija, Vilnius
 1994 m. – Miulheimas  prie Rūro, Rhein Ruhr Zentrum, Vokietija
 1996 m. – Žemaičių dailės muziejus, Plungė
 2001 m. – Lietuvos dailės muziejaus ir Žemaičių kultūros fondo parodų salė, Vilnius
 2002 m. – „Baltų ratas“, „Arkos“ galerija, Vilnius
 2003 m. – akvarelės paroda, Birštono viešoji biblioteka
 2004 m. – akvarelės paroda, Birštono sakralinis muziejus

Svarbesnės grupinės parodos
 2003 m. – tarptautinė Šiaurės ir Baltijos šalių šiuolaikinės akvarelės paroda, Madona, Latvija
 2004 m. – Šiaurės ir Baltijos šalių akvarelės festivalis Aalborge, Danija. Paroda „Husets“ galerijoje
 2004 m. – tarptautinė paroda „Kurėnai mene“, LDS parodų salė ir Šilutės viešoji biblioteka
 2004 m. – tarptautinė paroda „Spalva, popierius, vanduo“, Žemaičių dailės muziejus (laikraščio „Lietuvos žinios“ prizas)
 2005 m. – paroda-konkursas „Lietuvos kelias“, Lietuvos dailės muziejus ir Čiurlionio galerija, JAV

Įvertinimas 
 1997 m. – parodoje „Lietuvos peizažas“ LDS premija
 1998 m. – dailės parodoje, skirtoje Lietuvos nepriklausomybės 80-mečiui, Kauno paveikslų galerijoje, diplomu
 2001 m. – tarptautinėje Baltijos akvarelės trienalėje diplomu ir LDS prizu
 2005 m. – III Teofilio Petraičio premija konkurse „Lietuvos kelias“

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos grafikai
Lietuvos pedagogai
Vytautas Tribandis

Vytautas Tribandis (g. 1942 m. liepos 10 d. Pamusiuose, Onuškio valsčius – 2009 m. lapkričio 3 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkas tapytojas, pedagogas.

Biografija 
1956-1961 m. mokėsi Kauno dailės mokykloje, 1961-1967 m. studijavo Vilniaus dailės institute. 1967-1992 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, nuo 1992 m. Menų fakulteto Tapybos katedros docentas. 

Nuo 1980 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, 1997–2004 m. Šiaulių skyriaus pirmininkas.

Kūryba 
Dalyvavo parodose Latvijoje, Rusijoje, Lenkijoje, Švedijoje. Darbų yra Vokietijoje, Belgijoje. Svarbesni kūriniai: „Konstrukcijos“ (1974 m.), „Laivai“ (1978 m.), „Sena obelis“ (1982 m.), „Šiaulių žemė“ (1986 m.), „Nuo Ladakalnio“ (1988 m.), „Ąžuolai“ (1992 m.), „Tiltelis“ (1994 m.), „Ryto šalna“ (1996 m.), „Kopų motyvas“ (1997 m.), ciklas „Šaknys“ (1997-2004 m.) ir kt.

Pagrindinė V. Tribandžio kūrybos erdvė – molbertinė tapyba, kurioje atskleidžiamas lietuviškas gamtovaizdis. Plačios lygumų panoramos ir jaukūs Dzūkijos miškų ir tarpukalnių kampeliai, Baltijos jūra ir žvejų kaimeliai – visa tai susilieja į epinį pasakojimą apie gimtinę, tėviškę, Tėvynę. Gamtovaizdyje ypatingą vietą užima medžiai. Pro išsikerojusių kamienų, šakų, lapijos ažūrą atsiveria tolesnės erdvės, horizontas su sodybomis, kalvomis, šlaitais. Medžiai pripildo paveikslą gyvybės. Vienur jie stovi ramūs, kitur draskomi vėjo, bet visur jie yra svarbiausia tema, savotiški gyvybės sargai. Nejučiom kyla mintys apie ekologinę gamtos būklę, apie drevėtų senolių ir lieknų medelių artumą, giminystę žmogui.

V. Tribandis yra sukūręs ir sieninės tapybos kūrinių, dalyvavęs miesto šventėse, kūrybinėse stovyklose. Dailininkas domėjosi fotografija, filmavimu, kompiuteriais. Darbus, kurie sukurti pasitelkus techniką, jis įvardijo „fotografikos“ terminu: gamtos motyvai taip komponuojami į išraiškingus vaizdus, realūs elementai tartum susipina į dekoratyvinius, fantastinius derinius. Autorius tuos darbus laikė eksperimentiniais, jais norėta parodyti kompiuterinės technikos galimybes. Dabartinėje krypčių ir tendencijų įvairovėje naujai suvokiamas kūrybinis nuoseklumas vidine meninio vaizdo kaita įsitvirtina kaip viena svarbiausių šiuolaikinio meno atšakų ir sudėtinių dalių.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos pedagogai
Raimondas Juozas Trušys

Raimondas Juozas Trušys (g. 1941 m. rugsėjo 9 d. Pušalote, Panevėžio apskritis) – Lietuvos dailininkas tapytojas.

Biografija 
Brolis Algimantas Vitolis Trušys. 1960-1966 m. studijavo Vilniaus dailės institute. Nuo 1966 m. Šiaulių vaikų dailės mokyklos, Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas. 

Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba 
Parodose dalyvauja nuo 1966 m. Surengė 12 personalinių parodų. Savo darbus eksponavo Latvijoje, Rusijoje, Švedijoje, Olandijoje, JAV. Dirba tapybos, skulptūros, monumentaliosios dailės srityse. Svarbesni darbai: „Švytėjimas“, „Šešėlio žaismas“, „Riba, kuri mus skiria“ (1996 m.), „Vertikalių kompozicija“ (1997 m.), „Aktyvus geltonas“ (1996 m.), „Karibų baseino žuvis“ (1998 m.) ir kt.

Nuorodos 
 Galerija

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos pedagogai
Arūnas Uogintas

Arūnas Uogintas (g. 1960 m. kovo 26 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkas tapytojas.

Biografija 
1983 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1990–1994 m. Šiaulių vaikų dailės mokyklos direktorius, 2000–2006 m. Šiaulių dramos teatro dailininkas scenografas. Nuo 2005 m. Šiaulių universiteto Tapybos katedros docentas. 

Nuo 1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba 
Kuria kartu su žmona dailininke Reda Uogintiene. 1989–1997 m. surengė teminį parodų ciklą apie Mažosios Lietuvos kaimą Giliją (dab. Matrosovas, Kaliningrado sritis). Nuo 1993 m. surengė parodų ir performansų ciklą „Archeologai“, parodas „Sandrija“ (1995 m., 1997 m.) „Scenografika“ (2003 m.). Nuo 1996 m. dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose meno ir mados festivaliuose: VIRUS (Šiaulių dailės galerija, 1996–2004 m.), AR’MADA (1997 m., 1998 m.), performansų festivalyje „Dimensija“ (Šiuolaikinio meno centras, 1997 m.), teatro plakatų bienalėje (Lenkija, 2003 m., 2005 m.) ir kt. Dalyvavo parodose JAV, Vengrijoje, Šveicarijoje, Vokietijoje, Rusijoje ir kt.

Scenografija 
 Kostas Kubilinskas. Joniukas aviniukas ir sesytė Elenytė, 2000 m.
 Terensas Ratiganas. Dama be kamelijų, 2000 m.
 Antanas Vienuolis. Veronika, 2001 m.
 Jaroslavas Hašekas. Juozapas Šveikas, 2001 m.

Bibliografija 
 Erdvės suvokimo problemos, 2003 m.
 Ritmas gamtoje ir mene, 2005 m.
 Šiaulių dailės mokykla, sudarė

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos pedagogai
Reda Uogintienė

Reda Uogintienė (g. 1963 m. rugpjūčio 5 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkė, pedagogė.

Biografija 
1986 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, docentė. Nuo 2005 m. Šiaulių miesto kultūros centro dailininkė. 

Nuo 1992 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba 
Kuria kartu su vyru dailininku A.Uogintu. Daugelio performansų, meno ir mados festivalių, kitų renginių bei parodų dalyvė Šiauliuose, Kaune, Klaipėdoje, Vilniuje. Nuo 1988 m. dalyvauja parodose užsienyje – Lenkijoje, Vengrijoje, JAV, Olandijje, Austrijoje, Japonijoje, Rusijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje, Suomijoje (Made in Šiauliai, 2005 m.). Kuria kostiumus Šiaulių, Klaipėdos dramos teatrų spektakliams bei Šiaulių miesto renginiams.

Įvertinimas 
 2003 m. kartu su vyru A. Uogintu pripažinti Šiaulių miesto Metų dailininkais

Šaltiniai 

Lietuvos dailininkai
Lietuvos pedagogai
Sigutė Valiuvienė

Sigutė Valiuvienė (g. 1931 m. gegužės 25 d. Šiauliuose) – Lietuvos dailininkė grafikė.

Biografija 
1956 m. baigė Vilniaus dailės institutą. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba 
Daugiausia kuria estampus ir knygų iliustracijas vaikystės ir motinystės temomis. Nuo 1956 m. dalyvauja nacionalinėse ir tarptautinėse parodose Baltijos šalyse, Italijoje, Čekoslovakijoje, Japonijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje. Apdovanota diplomais knygų meno parodose, grafikos tienalėse Taline.

Svarbesni kūriniai: linoraižinių ciklas „Motina ir vaikas“ (1966–1968 m.), „Šeima“ I, II, III (1968) „Sodauto“ I, II, III (1970 m.), litografijų ciklai „Žvejo vaikai“ ir „Vaikai ir miestas“ (1963 m.), freskos „Motinystė“ (1975 m.), „Lietuvos piliakalnių legendos“ (1984 m.) ir kt. Yra sukūrusi ekslibrisų.

Bibliografija 
Žymiausios iliustruotos knygos, eksponuotos tarptautinėse knygos meno parodose:
 Salomėja Nėris. Eglė žalčių karalienė, 1961 m.
 Antanas Vienuolis. Užkeiktieji vienuoliai, 1964 m.
 Ona Miciūtė. Pavasarėlio puokštė, 1969 m.
 Janina Degutytė. Saulėtos dainelės, 1972 m.
 Maironis. Jūratė ir Kąstytis, 1979 m.
 Martynas Vainilaitis. Spalvoti nykštukai, 1986 m.
 Gulbė karalienė, lietuvių liaudies pasaka, 1987 m. – Tokijo leidyklos HOLP SHUPPAN konkursinis užsakymas
 Vytė Nemunėlis. Tėvų nameliai brangūs, 1994 m.

Įvertinimas 
 1997-1998 m. Lietuvos valstybinė stipendija darbų ciklui „Vilniaus pilies legenda“ (pagal Vaižgantą) ir „Milžinkapis“ (pagal V.Krėvę).

Šaltiniai 

Lietuvos dailininkai
Lietuvos grafikai
Romanas Vilkauskas

Romanas Vilkauskas (g. 1949 m. gegužės 7 d. Ylakiuose, Mažeikių apskritis) – Lietuvos dailininkas tapytojas.

Biografija 
1976 m. baigė Vilniaus dailės institutą. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto Tapybos katedros dėstytojas, nuo 1993 m. docentas. 

Nuo 1990 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba 
Dalyvavo parodose Lietuvoje, Latvijoje, Švedijoje, Olandijoje, JAV, Kanadoje. 1989 ir 1999 m. surengė personalines kūrybos parodas. Tapybos darbų yra įsigiję Lietuvos dailės muziejus, Kauno M. K.Čiurlionio dailės muziejus, Zimerli meno muziejus (JAV), Šiaulių Aušros  muziejus, kolekcininkai iš užsienio šalių.

Svarbesni darbai: „Natiurmortas su obuoliais“ (1980 m.), „Kompozicija su bulvėmis ir vabalu“ (1981 m.), „Natiurmortas su laikraščiu“ (1981 m.), „Siena“ (1983), „Bočių daiktas“ (1984 m.), „1949 metų interjeras“ (1987 m.), „Giminės“ (1988 m.), „Šviesos interjeras“ (1992 m.), „Absurdiška idėja“ (1994 m.), „Karūnos ratas“ (1994 m.), „Interjeras XI“ (1998 m.), „Raudonasis archyvas“ (1999 m.) ir kt.

Bibliografija 
 Romanas Vilkauskas, 2003 m.

Šaltiniai 

Lietuvos natiurmortų tapytojai
Lietuvos pedagogai
Antanas Visockis

Antanas Visockis (g. 1941 m. liepos 18 d. Džiuikiuose, Šiaulių valsčius) – Lietuvos dailininkas tapytojas, pedagogas.

Biografija 
Mokėsi Šiaulių J. Janonio vidurinėje mokykloje, 1957–1962 m. – Kauno dailės mokykloje. 1968 m. baigė Vilniaus dailės institutą.

1968–1969 m. Šiaulių vaikų dailės mokyklos, nuo 1969 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1981–1985 m. Menų fakulteto Tapybos katedros vedėjas, nuo 2004 m. profesorius. 

Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, 1984–1988 m. – Lietuvos dailininkų sąjungos Šiaulių skyriaus pirmininkas.

Kūryba 
Pagrindinė kūrybos sritis – akvarelė. Tapo aliejumi, kuria filosofines-simbolines akvareles puantelistine technika. Teminis diapazonas – peizažai, natiurmortai, portretai, teminės kompozicijos. Nuo 1968 m. dalyvauja miesto, respublikos parodose ir Baltijos šalių akvarelės trienalėse. Daugelio parodų užsienyje dalyvis (Rusija, Lenkija, Prancūzija, Švedija, JAV, Belgija, Beninas ir kt.). Surengė per dešimt personalinių parodų, iš kurių dvi – Olandijoje. Yra sukūręs keramikos pano interjeruose (su žmona keramike A.Visockiene). 

Akvarelininkų kūrybinės grupės „Akva-12“ narys.

Bibliografija 
 Kompozicija, kaip mokymo ir kūrybos procesas, metodinės priemonė.

Įvertinimas 
 2004 m. tarptautinės akvarelės parodos diplomas.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Šiaulių pedagogai
Aldona Visockienė

Aldona Visockienė-Krolytė (g. 1942 m. lapkričio 24 d. Žarėnuose, Telšių apskritis) – Lietuvos dailininkė keramikė, pedagogė.

Biografija 
1961 m. baigė Telšių taikomosios dailės technikumą, 1967 m. – Vilniaus dailės institutą. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Menų fakulteto dėstytoja, docentė. 

Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba 
Sukūrėi monumentalių darbų visuomeniniams interjerams ir eksterjerams, figūrinių kompozicijų. Dalyvauja Lietuvos bei užsienio šalių parodose (Rusija, Olandija, Švedija ir kt.). Personalines parodas organizavo Šiauliuose, Vilniuje, Belgijoje. Piešia portretus. Svarbesni darbai: „Sėdinti“ (1968 m.), „Angelas“ (1994 m.), „Laivas“, „Laukimas“ (1998 m.), „Sirena“ (1998 m.) ir kt.

Bibliografija 
 Keramika, 2004 m.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos keramikai
Lietuvos pedagogai
Adolfas Jarulis

Adolfas Jarulis (1941 m. birželio 15 d. Šiauliuose – 2014 m. gruodžio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos estrados dainininkas.

Biografija 
Mokėsi Šiaulių Vinco Kudirkos, Juliaus Janonio vidurinėje, Didždvario neakivaizdinėje, 2-oje darbo pamaininėje vidurinėje mokykloje.

Dainavo Šiaulių kultūros namų liaudies dainų ir šokių ansamblyje, Stasio Jautako vadovaujamame chore. Nuo 1963 m. LSSR filharmonijos estradinių ansamblių „Nemuno žiburiai“, „Lietuvos estradinis orkestras“, „Estradinės melodijos“ solistas.

1971 m. persikėlė gyventi į Klaipėdą. Klaipėdos statybos tresto pavyzdinio estradinio ansamblio „Žėrutis“ (vadovas Teodoras Kareckas) solistas. 1975–1976 m. dainavo Valstybiniame pučiamųjų orkestre „Trimitas“ (vadovas Romualdas Balčiūnas). 

1975–1980 m. mokėsi Klaipėdos tarybiniame ūkyje technikume, įgijo techniko mechaniko specialybę. 1986–1991 m. mokėsi Klaipėdos konservatorijos fakultete, kultūrinio darbo metodininkas organizatorius. 1987–1988 m. Klaipėdos liaudies operos solistas. 1993 m. grįžo į Šiaulius, Šiaulių senjorų bigbendo artistas. UAB „Asta ir Liūtas“ saugos ir sveikatos tarnybos specialistas.  Palaidotas Ginkūnų kapinėse.

Vaidmenys 
 Odisėjas – Aleksandras Žurbinas. Odisėjo sugrįžimas
 Nortonas – Džoakinas Rosinis. Vedybų vekselis

Įvertinimas 
 1973 m. konkurso „Vilniaus bokštai“ laureatas
 2003 m. Antano Šabaniausko premija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Prisiminkime. Dainuoja Adolfas Jarulis (LRT)
 A. Jarulis – „Prie apleisto seno namo“

Lietuvos estrados dainininkai
Šiaulių muzikai
Giedrius Baranauskas

Giedrius Baranauskas (g. 1968 m. kovo 10 d. Šiauliuose) – Lietuvos fotografas, žurnalistas.

Biografija 
Mokėsi Šiaulių Medelyno vidurinėje mokykloje. 1991 m. baigė Vilniaus technologijos technikumą. Nuo 1991 m. dienraščio „Šiaulių kraštas“ fotoreporteris.

Kūryba 
Šiaulių fotografijos muziejuje 2000 m. surengė autorinę fotodarbų parodą „2,5 sekundės Šiaulių krašte“, skirtą dienraščio 10-mečiui. Nuotraukos spausdintos fotoinformaciniuose leidiniuose „Šiauliai. Šiaurės Lietuva“ ir „Tai Lietuva“ (2001-2002 m.) bei knygoje „Tėvo Stanislovo pamokslai“. Lietuvos spaudos fotografų klubo, Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Įvertinimas 
 1995 m. Mes ir mūsų gamta laureatas,
 1995 m. Fotožurnalistika laureatas,
 1997 m. Žmogiškasis orumas ir socialinė izoliacija laureatas,
 1998 m. Mūsų moterų pasaulis laureatas.

Šaltiniai 

 savb.lt 

Lietuvos fotografai
Lietuvos žurnalistai
Laukagalėliai (Panevėžys)

Laukagalėliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 10 km nuo Raguvos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Gediminas Beržinis

Gediminas Beržinis-Beržinskas (g. 1958 m. gruodžio 10 d. Troškūnuose, Anykščių rajonas) – Lietuvos fotografas, žurnalistas, filmų kūrėjas.

Biografija 
1976 m. baigė Kelmės rajono Užvenčio vidurinę mokyklą. 1976-1978 m. atliko privalomąją karinę tarnybą, grįžęs dirbo kolūkio pirmininko pavaduotoju, vėliau – kultūros namų direktoriumi. 1992 m. jis baigė Klaipėdos universitetą, įgijo kultūros vadybininko išsilavinimą. 1992 m. vienas iš Šiaulių televizijos steigėjų, nuo 1998 m. telekompanijos „Brydė“ prezidentas. Šiaulių apskrities televizijos prodiuseris, kuria reklamines, saugaus eismo populiarinimo laidas, autorines televizijos ir radijo laidas, tarp jų: pakruojiečiams „Gyvenimas šalia Kruojos“, radviliškiečiams „Radviliškis šiandien ir rytoj“. Nuo 2003 m. Šiaulių Simono Daukanto vidurinės mokyklos bei Šiaulių moksleivių namų būrelių vadovas, vadovauja jaunųjų žurnalistų būreliui.

Vienas iš Lietuvos kultūros fondo Šiaulių skyriaus atkūrimo iniciatorių. Šiauliuose rengiamo „Nuostabiausių kojų“ konkurso idėjos autorius ir organizatorius. 1999-2003 m. dalyvavo įvairiose teminėse, grupinėse foto ir vaizduojamojo meno parodose Lietuvoje ir užsienyje.Parodos.Lenkija,Ukraina,Lietuva.Tapytojas.Aktyviai dalyvauja plenerinėje veikloje Lietuvoje ir užsienyje.Indija,Rusija,Baltarusija,Vokietija,Lenkija. Respublikinio projekto „Drąsinkime ateitį“ dalyvis. 

Lietuvos kino mėgėjų sąjungos narys.Nuo 2015m.Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.

Įvertinimas 
 1995 m. Lietuvos kino mėgėjų sąjungos diplomai už geriausią garsą, geriausią dokumentinį filmą (filmas „Popiežius“),
 1995 m. Baltijos neprofesionalaus filmų festivalio medalis už filmą „Popiežiaus belaukiant“,
 1995 m. Vilniaus TV diplomas už geriausią mėgėjišką dokumentinį filmą,
 1997 m. Talino festivalio diplomas už filmą „Ąsotis“,
 1997 m. Pasaulinio UNICA kino festivalio diplomas už filmą „Lietuva 1967-1997“.

Šaltiniai 

Lietuvos fotografai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos dokumentinių filmų kūrėjai
Laukeliai (Kretinga)

Laukeliai – kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybė teritorijos dalyje, į rytus nuo Grūšlaukės, prie kelio .

Etimologija 
Pavadinimas kilo nuo žodžio  mažybinės formos.

Geografija 
Plyti lygumoje tarp Grūšlaukės ir Buginių kaimų bei Narmantų ir Grūšlaukės mišku. Per kaimą teka Grūšlaukio upelis, praeina kelias .

Istorija 
Įkurtas XIX a. 7 deš., po baudžiavos panaikinimo, buvusioje bendro naudojimo Grūšlaukės kaimo žemėje. 1866 m. buvo 7 kiemai, 1923 m. – 14 ūkių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Laukelis (Rokiškis)

Laukelis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Rokiškio, prie kelio . Į rytus nuo kaimo teka Nemunėlio dešinysis intakas Laukupė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Laukininkai (Rokiškis)

Laukininkai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 6 km nuo Lukštų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Laukininkai (Šalčininkai)

Laukininkai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pabarės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Laukininkai (Varėna)

Laukininkai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Nedzingės. Šalia kaimo telkšo Ilgis. Praeina keliukas Pilvingiai–Ilgai. Išlikusios senosios kapinės.

Gyventojai 

Žymūs žmonės
 Laukininkuose 1941 m. rugsėjo 5 d. gimė Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras Adolfas Baublys.

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Laukysta (Širvintos)

Laukysta – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Čiobiškio, Neries dešiniajame krante (65 km nuo žiočių), šalia Kamajos žiočių, priešais Laukystos žiotis, miškų apsuptyje.

Apylinkėse rasta archeologinių radinių (akmeninių siaurašmenių kirvių, peilių, lietuviškų ilgųjų). Matyt, šioje vietoje būta V–VI a. Rytų Lietuvos pilkapių. Pokariu apylinkėse veikė partizanai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Laumakė

Laumakė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Dietkauščiznos, apie kilometrą nuo Lietuvos ir Baltarusijos valstybės sienos, prie kelio . Šiaurėje kaimo teka Dysna, įsteigtas Dysnos hidrografinis draustinis.

Gyventojai 

Žymūs žmonės
 Laumakėje 1952 m. balandžio 30 d. gimė Lietuvos istorikas, politologas, humanitarinių mokslų daktaras Antanas Kulakauskas.

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Laumalės

Laumalės – kaimas pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 6,5 km į pietryčius nuo Kretingos ir 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Raguviškių, abipus Jauryklos upelio.

Istorija

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Kaime gyveno Kretingos apskrities viršininkas, pirmasis Kretingos miškų urėdijos urėdas, visuomenės veikėjas Germanas Ranga.

Kultūros paveldas 
Centrinėje kaimo dalyje prie kelio Kretinga-Budriai rymo senosios kaimo kapinės, vadinamos Maro kapais (XVI-XIX a.). Jose stovi XIX a. statyta (vėliau – rekonstruota) koplytėlė su Marijos Maloningosios skulptūra, registruota kultūros vertybių registre.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kultūros vertybių registras

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Stasys Ivanauskas

Stasys Ivanauskas (1917 m. lapkričio 2 d. Daugėlaičiuose, Radviliškio valsčius – 2006 m. sausio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos fotografas.

Biografija 
Nuo 1924 m. gyveno Šiauliuose, kur 1930 m. baigė pradinę mokyklą. 1934 m. pakviestas dirbti ir mokytis G. Zilbermano fotolaboratorijoje įsigijo pirmąjį fotoaparatą „Super baldina“. Iš fotografo M. Fligelio išmoko fotografijos meno. Būtinąją karinę tarnybą atliko 8-ajame pėstininkų Lietuvos kunigaikščio Vaidoto pulke. Nuo 1940 m. Šiaulių Aušros muziejaus fotografas, dalyvavo muziejaus ir respublikinėse ekspedicijose, fotografavo eksponatus, bendradarbiavo muziejaus leidžiamame žurnale „Gimtasai kraštas“. Važinėdamas po Šiaulių apskritį, nufotografavo šimtus etnografinių ir istorinių objektų. Aušros muziejaus fototekoje saugoma apie 9000 negatyvų. Buvo aktyvus Lietuvos skautų sąjungos narys, dalyvavo tautinėse skautų stovyklose.

1945-1955 m. Šiaulių dramos teatro fotografas. Per 10 metų užfiksavo apie penkiasdešimt spektaklių pastatymų. 1950-1955 m. dar ir miesto laikraščio „Raudonoji vėliava“ fotokorespondentas.

Fotografijų paroda iš Aušros muziejaus rinkinių „Šiaulių krašto gyvenimo akimirkos“ veikė Šiaulių fotografijos muziejuje 2000 m.  Seimo galerijoje 2001 m. surengta paroda S„kautas, karys, pilietis“.

Šaltiniai 

Lietuvos fotografai
Laužai (Panevėžys)

Laužai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, netoli Karsakiškio.

Gyventojai

Išnašos 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Lėbartai (Gargždai)

Lėbartai – buvęs kaimas, dabar vakarinė Gargždų miesto dalis.

Istorija 

2018 m. kaimas buvo panaikintas prijungiant prie Gargždų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Gargždų miesto dalys
Algirdas Musneckis (1936)

Algirdas Musneckis (g. 1936 m. sausio 6 d. Šiauliuose) – Lietuvos fotomenininkas.

Biografija 
1954 m. baigė Šiaulių J.Janonio vidurinę mokyklą. 1960 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą.

1960-1967 m. Šiaulių mokyklos-internato Nr.1 (dabar Šiaulių sanatorinė mokykla) mokytojas, auklėtojas. Vadovavo fotobūreliui. Nuo 1966 m. miesto fotoklubo narys, vėliau sekretorius. Tuo metu surengė pirmąją kolektyvinę fotografijų parodą. Nuo 1967 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) fotolaboratorijos vedėjas, laikraščių „Pedagogas“, „Šiaulių universitetas“ fotokorespondentas.

Kūryba 
1970 m. Kelmėje surengė pirmąją personalinę fotografijų parodą. 1972 m. išrinktas Lietuvos fotografijos meno draugijos Šiaulių skyriaus pirmininku. Nuo 1972 m. dalyvavo mieste organizuojamų spalvotųjų skaidrių konkursuose, kino mėgėjų veikloje, daugelio parodų ir konkursų diplomantas ir prizininkas. Leidinių ir katalogų apie fotografiją sudarytojas ir autorius, parodų kuratorius.

Parodos 
 1970 m. – A. Musneckio viešnagė Kelmėje, Kelmės kultūros namai;
 1979 m. – Šiaulių pedagoginis institutas, skirta Šiaulių pedagoginio instituto trisdešimtmečiui;
 1996 m. – Praeitis ir dabartis, Šiaulių fotografijos muziejus;
 1997 m. – Šiaulių senosios kapinės, Šiaulių fotografijos muziejus;
 1998 m. – Dėstytojų portretai, Šiaulių universiteto rūmai;
 1998 m. – Miesto centras, Šiaulių fotografijos muziejus;
 1999 m. – Šiauliai – Radviliškis, Radviliškio viešoji biblioteka;
 1999 m. – Buratino aikštė, Šiaulių dailės galerija;
 2003 m. – Mokytojo J. Adomaičio šimtmečiui;
 2003 m. – Kitas žvilgsnis į Šiaulius, Šiaulių Povilo Višinskio viešoji biblioteka;
 2003 m. – Gyvieji ir mirusieji (Pensininkų gyvenimas ir mirtis), Šiaulių dailės galerija;
 2005 m. – Šiaulių panorama, Šiaulių Laiptų galerija.

Įvertinimas 
 2003 m. Šiaulių miesto fotomenininko premija.
 2005 m. Lietuvos kultūros ministerija suteikė meno kūrėjo statusą.

Nuorodos 
 Algirdas Musneckis. Fotografijos

Šaltiniai 

Lietuvos fotografai
Ledžiai

Ledžiai – kaimas vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 6 km į pietvakarius nuo Daukšių, prie kelio Daukšiai–Medininkai ir Šventosios upės. Kaimą supa Ledžių miškas.

Istorija 
Kaimas susiformavo XVII a. plėšininėje miško žemėje. XVII–XVIII a. priklausė Salantų dvarui. 

Rašytiniuose šaltiniuose pavadinimas rašomas , , , , .

1923 m. buvo 13 ūkių.

Gyventojai

Kultūros paveldas 
 Ledžių senosios kapinės (XVII–XIX a.)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Ledžių kaimas: Skuodo krašto enciklopedija
 Ledžių miškas: Skuodo krašto enciklopedija
 Ledžių kaimo kapinaitės: Skuodo krašto enciklopedija

Skuodo rajono savivaldybės gyvenvietės
Janina Barauskaitė

Janina Barauskaitė (g. 1937 m. sausio 10 d. Šaukėnuose, Šiaulių apskritis) – Lietuvos kalbininkė, pedagogė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
1956 m. baigė Šaukėnų vidurinę mokyklą, 1961 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1963-1966 m. studijavo Lietuvių kalbos ir literatūros instituto aspirantūroje, humanitarinių mokslų daktarė.

Nuo 1966 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, nuo 1974 m. docentė. Nagrinėja lietuvių kalbos stilistiką. Moksliniuose leidiniuose, periodikoje paskelbė kelias dešimtis straipsnių. 

Lietuvių kalbos draugijos narė.

Bibliografija 
 Leksikologijos pradmenys, mokymo priemonė studentams, 1980 m.,
 Lietuvių kalbos frazeologizmai, 1982 m.,
 Prozos žodis ir stilius, straipsnių rinkinys, 2001 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Šiaulių pedagogai
Bridžtauno sinagoga

Bridžtauno sinagoga (hebr. בית הכנסת נדחי ישראל) – vienintelė sinagoga Barbadoso sostinėje Bridžtaune. Ši sinagoga laikoma viena seniausių vakariniame Žemės pusrutulyje. Ji taip pat įrašyta į Barbadoso nacionalinio paveldo sąrašą.

Sinagoga pastatyta 1654 m., tačiau buvo sugriauta uragano 1831 m. 1929 m. ji buvo naujai atstatyta. 1986 m. buvo pradėti sinagogos atnaujinimo darbai.

2008 m. šalia sinagogos buvo atidarytas muziejus.

Šaltiniai 

Barbadoso statiniai
Sinagogos
Ana Bolein

Ana Bolein (apie 1501/1507 – 1536 m. gegužės 19 d.) – Anglijos karalienė nuo 1533 iki 1536 m., antroji karaliaus Henriko VIII žmona. Tai vienintelė moteris, kuriai suteiktas markizės titulas. Ana Bolein yra ryški figūra Anglijos reformacijoje. Nesugebėjusi pagimdyti karaliui vyriškos lyties įpėdinio, apkaltinta kraujomaiša ir išdavyste. Nukirsdinta 1536 m., kai jos ir karaliaus vienturtei dukrai Elžbietai I buvo vos treji metai.

1501/1507 - 1522 m. 
Ana gimė Tomo Boleino ir ledi Elžbietos Hovard šeimoje. Anos tėvas buvo gerbiamas diplomatas, gerai mokėjo užsienio kalbas. Ana su broliu ir seserimi užaugo Heverio pilyje Kente. Nėra išlikę dokumentų, kurie pasakytų, kada gimė Ana, tačiau istorikai mano, kad ji galėjo gimti tarp 1501 m. ir 1507 m. Apie 1513 m. tėvas Aną išsiuntė į Prancūzijos karaliaus dvarą, kur ji buvo Prancūzijos karalienės Marijos freilina, o vėliau – karalienės Klaudijos. Prancūzijos rūmuose Ana išmoko prancūzų kalbos, susidomėjo mada ir religine filosofija. Ji tapo atsidavusia katalike ir užsikrėtė humanizmo idėjomis. 1521 m. jos tėvas pakvietė ją sugrįžti į Angliją.

Henriko VIII dvare (1522 - 1533 m.) 

Ana buvo pakviesta atgal į Angliją, kad ištekėtų už savo airio pusbrolio Džeimso Butlerio, tačiau vedybos neįvyko. Anos sesuo Merė Bolein buvo anksčiau parsivežta iš Prancūzijos neva dėl jos romanų su Prancūzijos karaliumi ir jo dvariškiais. Merė ištekėjo už didiko Viljamo Kerio Grinviče. Vestuvėse dalyvavo ir pats Anglijos karalius. Netrukus po vestuvių Merė tapo karaliaus meiluže. Istorikai nesutaria, ar du Merės Bolein vaikai yra karaliaus, ar jos vyro. Nepaisant abejonių, karalius nepripažino Merės vaikų kaip pripažino savo nesantuokinį sūnų Henrį Fitzrojų.
Ana pirmą kartą rūmuose pasirodė 1522 m. Netrukus susižadėjo su didiku Henriu Persiu, bet sužadėtuvės nutrūko Persio tėvui nesutikus remti vestuves. Po sužadėtuvių nutraukimo Ana grįžo į savo tėvų dvarą užmiestyje, tačiau netrukus vėl pasirodė rūmuose kaip karalienės Katerinos Aragonietės freilina. Po kiek laiko ja susižavėjo karalius Henrikas VIII. Jis bandė ją suvilioti, tačiau Ana atsisakė tapti karaliaus meiluže. Po kelerių metų karalius pasipiršo Anai, ir ši sutiko. Abu suprato, kad pirmos karaliaus santuokos anuliavimas gali užtrukti.

Henriko VIII skyrybos 
Manoma, kad skyrybų idėją karaliui pakišo pati Ana, motyvuodama Tiudorų giminės išlikimu (Katerina Aragonietė daug kartų patyrė persileidimus ir tik viena dukra išgyveno). Kadangi katalikų bažnyčia neleido karaliui išsiskirti, jis nusprendė atsiskirti nuo Romos ir pradėti reformaciją Anglijoje. Nepaisant to, žmonės palaikė Kateriną Aragonietę, o Romos bažnyčia visą laiką nepripažino Anos kaip karalienės.

Nuorodos 

Anglijos karalienės
Pierluigi Collina

Pierluidžis Kolina (Pierluigi Collina; g. 1960 m. vasario 13 d. Bolonijoje, Italija) – buvęs tarptautinės kategorijos Italijos futbolo teisėjas, dabar UEFA teisėjų komiteto narys ir tarptautinės futbolo teisėjų asociacijos konsultantas.

Biografija 
1984 m. universitete baigė ekonomiką.

Paauglystėje žaidė futbolą gynėjo pozicijoje, bet vėliau buvo įkalbintas tapti teisėju. 3 metus teisėjavo regioninėje lygoje, atliko privalomąją karinę tarnybą. 1988 m. padėjo teisėjauti trečiojoje Italijos lygoje. Maždaug tuo metu Kolina nupliko, taip įgijo „grėsmingą“ išvaizdą ir buvo pramintas „Kojaku“ (pagal vieno JAV kriminalinio serialo herojų).

Nuo 1991 m. Kolina teisėjavo Serie A. 1995 m. gavo FIFA tarptautinę kategoriją, teisėjavo 5 varžybose 1996 m. Olimpinėse žaidynėse. Šis teisėjas teisėjavo įsimintinam 1999 m. UEFA Čempionų Lygos finalui. Savo laiku Kolina buvo bene žymiausiu pasaulyje futbolo teisėju, įsimenančiu savo išskirtine išvaizda ir griežta teisėjavimo maniera.

Teisėjavo visiems pasaulio ir Europos čempionatams tarp 1998 ir 2004 m., tame tarpe jų atkrintamųjų varžybų etapuose, dažnai ir finaluose. Paskutinis svarbus Kolinos teisėjautas čempionatas – 2004 m. Europos čempionatas. 2005 m. teisėjas pasiekė amžiaus limitą futbolo teisėjams – 45 metus. Paskutinės jo teisėjautos tarptautinės varžybos – Portugalija-Slovakija. Italijos futbolo federacija teisėjų amžiaus limitą perkėlė iki 46 m., kad Kolina dar galėtų teisėjauti Serie A, tačiau teisėjas atsisakė, nes įsivėlė į interesų konfliktą – pasirašė sutartį su Opel bendrove, kuri taip pat buvo ir AC Milan klubo rėmėja.

Baigęs teisėjo karjerą, Kolina prisideda prie rungtynių teisėjavimo konsultavimo, dirba finansų konsultantu.

Parašė autobiografiją Le Mie Regole del Gioco.

Pasiekimai 
 IFFHS metų geriausias pasaulio futbolo teisėjas (6): 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003 m.
 Hulo universiteto garbės daktaro laipsnis „už nuopelnus sporto pasauliui“

Futbolo teisėjai
Italijos sporto asmenybės
Italijos futbolas
Bronius Maskuliūnas

Bronius Maskuliūnas (g. 1964 m. kovo 13 d. Nairiuose, Pasvalio rajonas) – Lietuvos kalbininkas, pedagogas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1982 m. baigė Vaškų vidurinę mokyklą. 1990 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą. 1995-2000 m. studijavo Vilniaus universiteto doktorantūroje, 2000 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Posesyvumo raiška XVI–XVII a. lietuvių rašto paminkluose“, humanitarinių mokslų daktaras. 2007 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete atliko humanitarinių mokslų srities filologijos krypties habilitacijos procedūrą tema „Aktualūs lietuvių senųjų raštų kalbos aspektai“.

Nuo 1990 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) Lietuvių kalbotyros ir komunikacijos katedros dėstytojas, nuo 2005 m. yra universiteto Europos studijų instituto direktorius, nuo tų pačių metų rudens – Humanitarinio fakulteto dekanas, 2006 m. docentas, profesorius. Mokslo darbų leidinio „Acta humanitarica universitatis Saulensis“ atsakomasis redaktorius, žurnalų „Archivum Lithuanicum“ ir „Filologija“ redaktorių kolegijų narys. Nuo 2008 m. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys. Nuo 2016 m. - Šiaulių apskrities Povilo Višinskio viešosios bibliotekos direktorius

Mokslinė veikla 
Mokslinių interesų sritys – lietuvių rašomosios kalbos istorija, ypač XVI–XVII a. lietuviškų raštų kalbos, semantinių kategorijų tyrinėjomai, tekstologija. Paskelbė straipsnių, recenzijų žurnaluose „Archivum Lithuanicum“, „Baltistica“, „Baltų filologija“ ir kt. Skaito pranešimus mokslinėse konferencijose Lietuvoje ir užsienyje.

2003-2005 m. transliuotų šviečiamųjų televizijos laidų „Žodžiai“ bei „Diena Šiaulių universitete“ autorius ir vedėjas.

Bibliografija 
 Lietuviškos spaudos keliai Šiaurės Lietuvoje: 1864–1904. Studijų knyga, sudarytojas, su D.Maskuliūniene. Šiauliai, Šiaulių universiteto leidykla. 2005 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Šiaulių pedagogai
Regina Petkevičienė

Regina Stasiulionytė-Petkevičienė (g. 1931 m. gegužės 17 d. Daržiniuose, Daugailių valsčius, Utenos apskritis) – Lietuvos kalbininkė, pedagogė, vertėja, leidinių redaktorė.

Biografija 
1951–1955 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultete. Nuo 1955 m. Šiaulių Kazio Preikšo pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, nuo 1995 m. docentė. 1958–1961 m. ŠPI savaitraščio „Tarybinis pedagogas“, 1977–1981 m. „Pedagogas“ redaktorė. Kurį laiką vadovavo universiteto dėstytojų folkloriniam ansambliui „Čiūtyta“.

1990–1993 m. Šiaulių miesto kalbininkė, nuo 1997 m. miesto kalbos konsultacijų punkto konsultantė. Leidyklos „Vyturys“, nuo 1995 m. leidyklos „Saulės delta“ leidžiamų knygų redaktorė.

Nagrinėja fonetiką, kalbos kultūrą.

Bibliografija 
 Fonetinio nagrinėjimo pavyzdžiai. - Šiauliai: Šiaulių Kazio Preikšo pedagoginis institutas, 1977. - 25 p.
 Žodžių ir garsų fonetinis nagrinėjimas. - Šiauliai: Šiaulių pedagoginis institutas, 1990. - 68 p.
 Lietuvių kalbos fonetikos pratimai. - Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 1998. - 191 p.: iliustr. - ISBN 9986-38-131-2
 Žodžių ir garsų fonetinis nagrinėjimas. - 2-asis leidimas. - Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 2000. - 61 p. - ISBN 9986-38-201-7
 Rinktiniai kalbotyros straipsniai / Vytautas Sirtautas, Regina Petkevičienė, Česys Grenda. - Šiauliai: ŠU leidykla, 2001. - 287 p.: portr. - ISBN 9986-38-252-1
 Mokytojų gyvenimo spalvos: Šiaulių mokytojų senjorų klubui „Šviesa“ – 40 metų. - Šiauliai: Saulės delta, 2011. - 151 p.: iliustr. - ISBN 978-9955-732-80-8

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos dėstytojai
Šiaulių pedagogai
Stasys Tumėnas

Stasys Tumėnas (g. 1958 m. gegužės 7 d. Linkuvoje, Linkuvos rajonas) – Lietuvos kalbininkas, pedagogas, leidėjas, žurnalistas, politikas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1976 m. baigė Linkuvos vidurinę mokyklą, 1977–1981 m. studijavo Vilniaus universitete, 1985–1988 m. mokėsi šio universiteto aspirantūroje, 1988 m. humanitarinių mokslų daktaras.

1981–2015 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. - Šiaulių universitetas) dėstytojas, nuo 1991 m. - docentas. Šiaulių universiteto Senato narys. 1993–2000 m. Šiaulių universiteto Pedagogikos fakulteto dekanas.

1989–1990 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Šiaulių tarybos leidinio „Krivūlė“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1995–2016 m.  IĮ S. Tumėno leidyklos  įkūrėjas ir vadovas. Redagavo ir leido almanachą „Šiaurės Lietuva“ (1991-2014 m., išleisti 7 numeriai), žurnalo „Pradinis ugdymas“ steigėjas ir sudarytojas. 

2011–2016 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys, išrinktas kaip nepriklausomas kandidatas. 2015–2016 m. Šiaulių miesto vicemeras.

Nuo 2016 m. Seimo narys.

Bibliografija  
 Mažasis garso lingvistikos ir didaktikos žinynas, mokymo(si) priemonė. Bendraautorės Irena Ramaneckienė, Dalia Bernotienė. Šiauliai, Šiaulių universiteto leidykla, 2003 m.
 Lietuvių kalba ne tik egzaminui, bet ir gyvenimui mokymo(si) priemonė. Bendraautoris Juozas Pabrėža. Šiauliai: Šiaurės Lietuva, 2007.

Įvertinimas 
 2005 m. Šiaulių miesto kultūros ir meno premija už išleistus reikšmingus ir vertingus leidinius.

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos leidėjai
Lietuvos žurnalistai
Šiaulių pedagogai
Šiaulių politikai
Seimo nariai
Šiaulių vicemerai
Logothetes tou stratiotikou

Logothetes tou stratiotikou (), karinis logotetas (pažodžiui 'karinio iždo logotetas') – atsakingas už Bizantijos kariuomenės algas ir kariuomenės aprūpinimą.

Istorija ir funkcijos 
Karinio iždo tvarkymu pradžioje užsiimdavo pretoriaus prefektūra, bet jis (to stratiōtikon 'karinis iždas') ilgainiui buvo atskirtas, jo reikalais užsiėmė atskira logotesija. Pirmas išlikusiuose dokumentuose paminėtas (680 m.) logothetēs toū stratiōtikou buvo Julian, „šlovingiausias apo hypatōn ir patricijus“. Ši pareigybė panaikinta po 1088 m.

Tikslus pareigų ratas nėra žinomas. Vienintelė tiesioginė informacija apie karinio logoteto pareigas gauta iš X a. De Ceremoniis,pagal kurį šis logotetas prižiūrėjo kareivių namų ūkių apmokestinimą ir atleidimą nuo tokių mokesčių. Taip pat žinoma, kas XI a. šie logotetai atlikdavo ir tam tkras juridines funkcijas.
Keli mokslininkai (žinomiausias jų E. Stein) įrodinėjo, kad karinis logotetas tvarkė visus karinius reikalus, pvz., kareivių ėmimą į kariuomenę, įvirtinimų statybas, bendrąsiasq karines išlaidas. Šo hipotezė kol kas neturi jokių įrodymų.

Pavaldūs valdininkai 
Logothetēs tou stratiōtikou pavaldiniai buvo:

 sekretono chartuliarijai () – departamento aukštesnio rango žemesnieji valdininkai.
 temų chartuliarijai () ir tagmų chartuliarijai() – prižiūrėjo atitinkamai temų kariuomenės ir imperatoriaus tagmos finansinius reikalus bei supervising the financial affairs of the thematic troops and the imperial tagmata, respectively.
 gana daug legatarijų (), kurių tiksli funkcija nežinoma.
 opcionai ( – valdininkai, atsakingi už algų išdalinimą kareiviams daliniuose..
 gana daug kankeliarijų (), kuriems vadovaudavo protokankeliarijai .
 gana daug mandatorių

Nuorodos 

Istorinės pareigybės
Bizantija
Bizantijos kariuomenė
Teisutis Saldauskas

Teisutis Saldauskas (g. 1937 m. rugpjūčio 17 d. Šiauliuose – 2000 m. spalio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, instrumentuočių autorius, estradinių ansamblių vadovas.

Biografija 
1945-1955 m. mokėsi keliose Šiaulių miesto mokyklose, 1960 m. baigė Šiaulių muzikos technikumą, 1977 m. – Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetą.

1961-1963 m. Šiaulių statybos tresto estradinio orkestro vadovas, 1963-1979 m. Lietuvos Valstybinės filharmonijos ansamblių „Nemuno žiburiai“, „Vilniaus aidai“ vadovas. Kai 1963 m. prie Lietuvos valstybinės filharmonijos buvo nuspręsta įkurti profesionalų estradinį ansamblį, jam vadovauti iš Šiaulių buvo pakviestas Teisutis Saldauskas, kuris pasiėmė savo saviveikliniame ansamblyje jau dainavusius šiauliečius Ziną Jurgutytę, kuri tapo jo žmona, Nijolę Ščiukaitę, Juozą Garbenį, Adolfą Jarulį, taip pat šiauliečius pūtikus. Tik ritminę grupę naujajame kolektyve sudarė muzikantai iš Kauno. Ansamblis pagal kompozitoriaus B. Gorbulskio dainą pasivadino „Nemuno žiburiai“. 

1978-1981 m. Vilniaus B. Dvariono muzikos mokyklos mokytojas, nuo 1981 m. – Lietuvos konservatorijos dėstytojas. 

Lietuvos kompozitorių sąjungos narys.

Kūryba 
Sukūrė daugiau kaip 1000 muzikos kūrinių instrumentuočių ir aranžuočių, pirmosios džiazo pjesės lietuviška tema, kantatos chorui „Muzika“ autorius. Koncertavo Latvijoje, Rusijoje, Ukrainoje, Lenkijoje, Vokietijoje ir kt.

Šaltiniai 

Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos muzikos pedagogai
Lietuvos kultūros veikėjai
Vytautas Šeinauskas

Vytautas Šeinauskas (1938 m. kovo 30 d. Baltupėnuose, Šilutės apskritis – 2003 m. gegužės 19 d. Kuršėnuose. Palaidotas Kuršėnų senosiose kapinėse.) – Lietuvos kompozitorius, grafikas, pedagogas.

Biografija 
1939 m. vokiečiams užėmus Klaipėdos kraštą, Šeinauskų šeima persikėlė gyventi į Kuršėnus. Baigęs Kuršėnų mokykloje aštuonias klases, nutarė mokytis muzikos ir įstojo į Šiaulių muzikos technikumą. 1963 m. baigė Vilniaus J.Tallat-Kelpšos aukštesniąją muzikos mokyklą, chorinio dirigavimo specialybę.

1963 m. Utenos kultūros namų meno vadovas, vėliau persikėlė gyventi į Telšius, rajoninių kultūros namų meno vadovas, 3-os vidurinės mokyklos muzikos mokytojas. Suorganizavo chorą, solistus, koncertmeisterius, orkestrą ir 1965 m. pastatė J. Gaižausko operetę „Ramunė“ Vytauto Bložės libretu. Operetė keletą kartų dar skambėjo Telšiuose, Palangoje, Kretingoje, Kuršėnuose, Daugėliuose. Padėjo kultūros namuose bei gimnazijoje surengti J. Gaižausko smuiko kūrinių autorinius koncertus, kviesdavo jį dalyvauti rajoninėse dainų šventėse, diriguoti kaimo kapeloms. Būdamas muzikos mokytoju, pamatė, kad vaikams labai trūksta dainų ir pats pradėjo užpildyti tą spragą.

Nuo 1973 m. dirbo Šiaulių 43-oje profesinėje mokykloje, vadovavo šios mokyklos 80 mergaičių chorui, Šiaulių televizorių gamyklos chorui „Tauras“, dirbo dailininku apipavidalintoju Šiauliuose, vėliau – Kuršėnuose.

Kūryba 
Gražiai piešė, nutapė kunigaikščio Vytauto Didžiojo bei kompozitorių portretų. 1975 m. lapkričio 28 d. surengė autorinę plakatų parodą Šiaulių dailininkų namuose, dalyvavo respublikinėje plakatų parodoje Vilniuje.

Pirmoji daina „Kodėl išskrido gandras“, sukurta pagal Justino Marcinkevičiaus žodžius, paskelbta 1972 m. Nuo to laiko jis daug jėgų skirdavo vaikų muzikos kūrybai bei propagavimui. Didžiausi V. Šeinausko pagalbininkai buvo poetai Ramutė Skučaitė, Zita Gaižauskaitė, Violeta Palčinskaitė, Martynas Vainilaitis, Stasys Žlibinas, Jurgis Kunčinas, Juozas Erlickas ir kt.  Sukūrė ir išleido septyniolika dainų, skirtų vaikams, jaunimui ir suaugusiems, rinkinių. Juose apie 250 dainų.

Bibliografija 
 Laiškas saulutei, 1995 m.,
 Baltas laivas, 1996 m.
 Labas rytas, Šiaulių universiteto leidykla, 1998 m.,
 Saulės taku, Šiaulių universiteto leidykla, 1999 m.,
 Dainos sparnai, Šiaulių universiteto leidykla, 2000 m.,
 Žvaigždutė, Šiaulių universiteto leidykla, 2001 m.,
 Laiškas ant smėlio, Šiaulių universiteto leidykla, 2002 m.,
 Tu – versmė, tu – giesmė, Šiaulių universiteto leidykla, 2003 m.,
 Muzika gyvenimui, sudarytoja Audronė Šetikienė, Šiaulių universiteto leidykla, 2004 m. ISBN 9986-38-515-6

Šaltiniai 

Lietuvos kompozitoriai
Šiaulių pedagogai
Lietuvos grafikai
Lietuvos muzikos pedagogai
Lietuvos plakatistai
Genovaitė Vanagaitė

Genovaitė Vanagaitė (1934 m. sausio 14 d. Šiauliuose – 2020 m. gruodžio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorė, pedagogė.

Biografija 
1952 m. baigė Šiaulių 2-ąją vidurinę mokyklą. 1957 m. baigė Vilniaus J.Tallat-Kelpšos muzikos mokyklą, mokytojas Jurgis Gaižauskas. 1963 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją. Dirbo Muzikos fonde, M.K.Čiurlionio meno mokykloje. 

Lietuvos kompozitorių sąjungos narė nuo 1973 m.

Kūryba 
Sukūrė įvairių žanrų kūrinių, bet kūryboje vyrauja vokalinė muzika. Daug dėmesio skyrė vaikams, jiems sukūrė operų, dainų, instrumentinių pjesių, rašė muziką teatrui. Už dainų ciklą vaikų chorui „Akvarelės“ pelnė pirmąją premiją. 1985 m. išleista chorinės muzikos plokštelė, o 1999 m. operos „Ožka Cignė“ audiokasetė. Kūrinių yra įrašyta Lietuvos radijo fondams, publikuota įvairiuose rinkiniuose.

Bibliografija 
 Žiemos daina, 1970 m.,
 Raliavimai sopranui ir birbynei, 1990 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos muzikos pedagogai
Elena Adomavičienė

Elena Adomavičienė (1931 m. balandžio 12 d. Kapstatuose, Klaipėdos kraštas – 2012 m. balandžio 1 d.) – Lietuvos pedagogė, kraštotyrininkė, edukologijos mokslų daktarė.

Biografija 
1948 m. baigė Rietavo gimnaziją, 1952 m. – Klaipėdos mokytojų institutą, 1955-1960 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute. 1981 m. apgynė disertaciją „Paskatinimai ir bausmės auklėjant mokyklinio amžiaus vaikus šeimoje“, edukologijos mokslų daktarė.

1952-1962 m. Žemaitijos mokyklų mokytoja, 1962-1982 m. Plungės 1-osios mokyklos direktorė. 1982-2002 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) kalbos mokymo metodikos dėstytoja, docentė.

Ilgametė Lietuvos kraštotyros draugijos Plungės skyriaus pirmininkė. Nuo 1982 m. dalyvauja Šiaulių miesto kraštotyrininkų veikloje. 1995 m. Juliaus Janonio gimnazijoje įkūrė Šiaulių jaunųjų kraštotyrininkų ugdymo mokyklą, Mikeliukų mokyklą ir jai vadovavo. 

Publikavo per 80 straipsnių, skaitė pranešimus konferencijose, dalyvavo kraštotyros darbų parodose, apdovanota diplomais. 1970 m. respublikinei parodai ji pristatė ranka rašytą darbą Gimtasis kaimas, kuriame surašė gimtųjų Kapstatų istoriją, gyventojus, surinko dainas, mįsles, patarles. Už jį gavo antrojo laipsnio diplomą. Tai buvo svarbus įvykis šalyje – kraštotyrininkai buvo paraginti rinkti kaimų istorijas ir leisti leidinius.

Bibliografija 
 Pradinukų žodyno plėtimas per gimtosios kalbos pamokas, pedagoginė knyga, 1991 m.,
 Lietuvių kalbos mokėjimo tikrinimas ir vertinimas I–IV klasėse, pedagoginė knyga, 1995 m.,
 Mūsų Kapstatai, 1997 m.,
 Žvilgsnis į praeitį: Endriejavo šv. apaštalo Andriejaus bažnyčia, 2003 m.,
 Patirties skrynia, eilėraščių rinkinys, 2005 m.,
 Lietuvių kalbos testai ir pratimai: pradinėse klasėse, pedagoginė knyga, 2003 m.

Įvertinimas 
 1995 m. Garbės kraštotyrininkė,
 1996 m. Mikelio prizas.

Šaltiniai 

Lietuvos edukologai

Šiaulių kraštotyrininkai
Lietuvos pedagogai
Vanda Kavaliauskienė

Vanda Jurevičiūtė-Kavaliauskienė (1923 m. lapkričio 23 d. Šapnagiuose, Šiaulių valsčius – 2011 m. lapkričio 27 d. Šiauliuose) – Lietuvos provizorė, kraštotyrininkė, muziejininkė.

Biografija 
Tėvas provizorius Stasys Jurevičius. 

Po Šiaulių mergaičių gimnazijos baigimo nuėjo dirbti į vaistinę mokine. Kaune baigė prie Vytauto Didžiojo universiteto rengtus farmacininkų kursus. 1951 m. baigė Kauno felčerių-akušerių mokyklos Farmacijos skyrių, 1958 m. Maskvos farmacijos institutą. 

Dirbo Šiaulių vaistinėse, vaistų sandėlyje, 1959–1989 m. Vyriausiosios farmacijos valdybos Šiaulių tarprajoninės kontoros valdytoja.

1957–1987 m. Šiaulių miesto tarybos deputatė.

Greta tiesioginio provizorės darbo, 1962 m. pradėjo kaupti kolekciją „Katinai“, rengė šios kolekcijos parodas. 1990 m. gegužės 17 d. Šiaulių jaunųjų gamtininkų stotyje įkūrė vienintelį Lietuvoje ir trečią Europoje Katinų muziejų, jo vadovė. 1995, 2000, 2005 m. organizavo jubiliejinius Katinų muziejaus renginius. Bendradarbiavo su Amsterdamo katinų muziejumi. 2010 m. daug metų kauptą kolekciją pado­vanojo Šiaulių miestui.

Lietuvos kraštotyros draugijos, Šiaulių krašto kultūros fondo narė.  Palaidota Ginkūnų kapinėse.

Bibliografija 
 Katinų muziejus, 1997, 2005 m.

Įvertinimas 
 1986 m. Lietuvos nusipelniusi provizorė
 2006 m. Mikelio prizas

Šaltiniai 

Lietuvos farmacininkai
Šiaulių kraštotyrininkai
Lietuvos muziejininkai
Leiba Lipšicas

Leiba Lipšicas (1925 m. liepos 14 d. Rygoje – 2002 m. liepos 9 d. Šiauliuose) – Lietuvos kraštotyrininkas, žydų bendruomenės veikėjas.

Biografija 
Tėvas Morduchas Lipšicas – Frenkelio avalynės fabriko vyriausiasis buhalteris ir gamybos vedėjas, motina Estera Rabinavičiūtė – mokytoja, privačios žydų progimnazijos direktorė. Baigė žydų mokyklos Nr. 8 šešias klases ir Šiaulių berniukų gimnaziją. Karo metais kalėjo Šiaulių gete, Štuthofo ir Dachau koncentracijos stovyklose. Iš koncentracijos stovyklos išėjo sunkiai sergantis, sutrikusia nervų sistema. Pradėjęs sveikti įgijo mechaniko specialybę, 1961–1992 m. Šiaulių ir Panevėžio geležinkelio ruožų vyriausiasis mechanikas, ėjo kitas pareigas. 

Rinko medžiagą apie žydų gyvenimą tarpukario ir karo metais. Šiaulių žydų kultūros centro vienas iš steigėjų, šio centro metraštininkas. Šiaulių apskrities žydų bendruomenės, atsikūrusios 1988 m. istorijos žinovas, Šiaulių Aušros muziejaus konsultantas žydų istorijos ir holokausto klausimais.

Šaltiniai 

Šiaulių kraštotyrininkai
Vytautas Mažeika (1933)

Vytautas Mažeika (g. 1933 m. liepos 24 d. Šiauliuose) – Lietuvos pedagogas, kraštotyrininkas, muziejininkas.

Biografija 
Mokytojo darbą pradėjo 1952 m. Šilo Pavėžupyje. 1962 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą.

Dirbo Šaukėnų, Telšių mokyklose. 1975-1993 m. Šiaulių 9-osios ir 11-osios vidurinės mokyklos mokytojas. 1984 m. 11-oje vidurinėje mokykloje įkūrė muziejų ir jam vadovavo. 1993-2000 m. Šeduvos vidurinės mokyklos mokytojas, vadovavo Šeduvos vidurinės mokyklos istorijos Antano Bukausko vardo muziejui. Išėjęs į ištarnautą poilsį, vėl apsigyveno Šiauliuose ir įsijungė į kraštotyros veiklą, tyrinėjo Lieporių mikrorajono ir apylinkių istoriją. Parengė kraštotyros darbus „Lieporiečių pasakojimai“, „Atmintinos vietos Lieporiuose“, „Lieporių rajono pakraščiais“, „Sentikiai Kužių seniūnijoje“ ir kt. 

Lietuvos kraštotyros draugijos narys nuo 1966 m.

Įvertinimas 
 1987 m. kraštotyros draugijos medalis „Už nuopelnus kraštotyrai ir paminklų apsaugai“,
 2007 m. Mikelio prizas.

Šaltiniai 

Šiaulių pedagogai
Šiaulių kraštotyrininkai
Lietuvos muziejininkai