joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Linkolnas

Linkolnas () – miestas Junginėse Amerikos Valstijose, Nebraskos valstijos sostinė, antras didžiausias pagal gyventojų skaičių valstijos miestas. Linkolnas taip pat yra Lankasterio apygardos centras. Linkolne, pagal 2010 metų JAV gyventojų surašymo duomenis, gyvena 258 379 žmonės.

Linkolnas buvo įkurtas 1856 metais. Tuomet tai tebuvo kaimas, pavadintas Lankasterio pavadinimu. Lankasteris 1859 metais tapo naujai įkurtos Lankasterio apygardos centru. Nebraskos teritorijos sostinė nuo pat teritorijos įkūrimo 1854 metais buvo Omaha. Tačiau dauguma teritorijos gyventojų gyveno į pietus nuo Pleito upės. Kadangi didelę dalį teritorijos į pietus nuo Pleito upės buvo svarstoma prijungti prie Kanzaso, buvo nuspręsta perkelti sostinę į pietus nuo upės ir, jei įmanoma, kuo labiau į vakarus.

Omahos miestas bandė pakenkti planams perkelti sostinę, pervadinama Lankasterį neseniai nužudyto prezidento Abraomo Linkolno pavarde. Daugelis žmonių, gyvenančių į pietus nuo Pleito upės prijautė konfederatams neseniai pasibaigusiame pilietiniame kare, todėl buvo manoma, kad sostinė nebus perkelta, jei būsimoji sostinė bus pervadinta Linkolnu. Tačiau ši gudrybė nepavyko – Lankasteris buvo pervadintas į Linkolną ir po to, kai Nebraska buvo priimta į Sąjungą 1867 m. kovo 1 d., tapo valstijos sostine.

Demografija 

Nebraskos miestai
Algirdas Bagušinskas

Algirdas Bagušinskas (g. 1958 m. liepos 2 d. Gripiškėse, Jiezno rajonas) – pedagogas, Lietuvos ir Vilkaviškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1964–1972 m. mokėsi Šakių raj. Barzdų aštuonmetėje, 1975 m. baigė Griškabūdžio vidurinę mokyklą. 1979 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, fizikos mokytojas, 2003 m. baigė Kauno technologijos universiteto viešojo administravimo magistrantūrą.

1979–1984 m. Vilkaviškio raj. Sūdavos vidurinės mokyklos mokytojas, 1984–1986 m. Vilkaviškio raj. švietimo skyriaus mokyklų inspektorius, 1986–2000 m. Gižų vidurinės mokyklos direktorius, 2000–2003 m., 2003–2007 m. ir 2007–2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos ir valdybos narys. Pagarsėjo avarija, kurioje žuvo kiti 2 aukšti rajono valdininkai... Nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės mero pavaduotojas.

1993–2011 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1998–2011 m. LSDP Vilkaviškio skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys. 

1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys. 

Rotary klubo, medžiotojų klubo „Gižai“ narys. Sutuoktinė Rūta, vaikai Algirdas, Antanas.

Šaltiniai 

Vilkaviškio merai
Vilkaviškio politikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokyklų direktoriai
Kostas Arvasevičius

Kostas Arvasevičius (1949 m. vasario 27 d. Bubiuose, Šiaulių apskritis – 2017 m. sausio 27 d.) – pedagogas, Lietuvos ir Kelmės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1956–1964 m. mokėsi Bubių aštuonmetėje mokykloje, 1967 m. baigė Šiaulių 8-ąją vidurinę mokyklą, 1973 m. – Vilniaus universitetą.

1967–1970 m. Žygaičių (Šiaulių raj.) aštuonmetės mokyklos, 1970–1973 m. Gordų (Kelmės raj.) aštuonmetės mokyklos mokytojas. 1973–1974 m. tarnavo SSRS kariuomenėje. 1974–1982 m. Gordų devynmetės mokyklos mokytojas, direktorius. 1982–1990 m. LKP Kelmės rajono komiteto darbuotojas.

1990–1992 m. Kelmės rajono kultūros ir švietimo skyriaus inspektorius. 1992–2000 m. Šaltenių pagrindinės mokyklos direktorius. 2000–2012 m. Kelmės rajono savivaldybės meras.

1997–2012 m. Kelmės rajono savivaldybės tarybos narys. 

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kelmės skyriaus narys.

Įvertinimas 
 2008 m. Šiaulių apskrities viršininko garbės ženklas „Už nuopelnus Šiaulių apskričiai“;
 2009 m. Bilgorajaus miesto (Lenkija) garbės piliečio vardas;
 2012 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos Auksinės krivūlės riteris;
 2014 m. Kelmės rajono Garbės pilietis.

Šaltiniai 

|-

Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokyklų direktoriai
Kelmės politikai
Kelmės merai
Antanas Baltrušaitis

Antanas Baltrušaitis (g. 1883 m. gegužės 28 d. Buktiškiuose, Šakių raj. – 1970 m. Kaune) – knygnešys, Lietuvos ir JAV spaudos darbuotojas.

Andriaus ir Juozo Baltrušaičių brolis.

Biografija 

Mokėsi Barzdų ir Griškabūdžio pradžios mokyklose, Marijampolės gimnazijoje.

1902 m. dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos Suvalkų organizacijos steigiamajame susirinkime Pilviškiuose, Stasio Matulaičio sodyboje. Padėjo broliui Andriui gabenti slaptą lietuvišką spaudą.

1904 m. emigravo į JAV, Šenandoa, Pa, kur dirbo laikraštyje „Darbininkų viltis“, vėliau, persikėlęs į Filadelfiją bendradarbiavo laikraštyje „Kova“. Pitsburge kartu su broliu Juozu leido satyrinį laikraštį „Dilgėlės“, 1920 m. dirbo laikraštyje „Laisvė“. 

1921 m. grįžo į Lietuvą, redagavo laikraštį „Poligrafijos darbininkas“. Slapyvardžiai spaudoje: Kvėšelis, K. – lis, A. B. – tis, Narys.

Šaltiniai 

Knygnešiai
Lietuvos redaktoriai
Ansas Bruožis

Ansas Bruožis (1876 m. lapkričio 10 d. Martinai, Klaipėdos apskritis – 1928 m. gruodžio 27 d. Klaipėda) – rašytojas, tautosakininkas, aušrininkas, Mažosios Lietuvos politinis veikėjas, kultūros istorikas, poligrafininkas ir bibliografas.

Biografija 
Baigęs Klaipėdos pradžios mokyklą, pas Martyną Jankų Bitėnuose išmoko raidžių rinkėjo amato.

1905–1906 m. prekiavo lietuviškomis knygomis savo knygynėlyje Klaipėdoje. 1906 m. dirbo Kauno, 1906–1914 m. Vilniaus, vėliau – Tilžės, Klaipėdos spaustuvėse.

Prancūzų okupacijos metu tarnavo Lietuvos atstovu Klaipėdoje. Vienas iš 1923 m. Klaipėdos sukilimo organizatorių ir vadovų. 1923–1928 m. iki pensijos Klaipėdos gubernatūroje pasų stalo viršininkas.

„Birutės“ draugijos narys. 1901 m. jo iniciatyva įsteigtas „Lietuvininkų susivienijimas Prūsuose“, 1904–1905 m. jo prezidentas. Nuo 1902 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Mažojoje Lietuvoje spausdinamų leidinių techninis prižiūrėtojas ir korektorius. 1912 m. „Jaunųjų Draugijų Santaros“ iniciatorius. 1914 m. Klaipėdoje redagavo laikraštį „Apžvalga“, 1919–1921 m. draugijos „Santara“ sekretorius.

1923–1926 m. spaudos bendrovės „Rytas” priežiūros tarybos narys, lietuvių kultūros organizacijų Klaipėdoje narys. Rinko tautosaką, tyrė Mažosios Lietuvos švietimo, kultūros istoriją, bibliografavo leidinius.

Bendradarbiavo laikraščiuose „Darbininkų balsas“, „Lietuvos žinios“, „Vilniaus žinios“. Pasirašinėjo daugiau kaip 20 slapyvardžių, žinomiausi iš jų: A. B., A. B. Klaipėdiškis, Prabočių Anūkas. Parašė ir parengė spaudai 13 faktografinio pobūdžio knygų. 1914–1915 m. sudarė ir Klaipėdoje redagavo „Lietuvių kalendras“, talkino Vaclovui Biržiškai leidžiant „Lietuvių bibliografiją“, pateikė duomenų M. Riomerio knygai apie Prūsijos lietuvius (1911 m.).

Savo palikimą, (30 000 Lt) testamentu pavedė Vydūnui lietuvių raštams leisti. Jo 716 tomų biblioteką ir archyvą perėmė „Aukuro“ draugija.

Bibliografija 

 Birutė (1905 m.)
 Apsvaiginą gėrimai. Pasekmės ir jų apkariavimas (1905 m.)
 Prūsų lietuviai. Peržvalga lietuviškų petacijonų, deputacijonų bei politiškų veikimų (1906 m.)
 Klaipėdiškių dainos (1908 m.)
 Prūsų lietuvių raštija (1913 m.)
 Prūsų lietuvių laikraščiai (1914 m.)
 Mažosios Lietuvos buvusieji rašytojai ir žymesnieji lietuvių kalbos mylėtojai (1920 m.)
 Mažosios Lietuvos politikos veidrodis (1923 m.)
 Vadovėlis po Klaipėdos kraštą ir žemaičių bei prūsų paribius (1924 m.)
 Mažoji Lietuva. Jos amžių įvykiai (1929 m.)
 Erkus Monte arba kryžiokai Prūsuose ir Lietuvoje (Pyrsono apysakėlės vertimas; 1929 m.)
 Mažosios Lietuvos mokyklos ir lietuvių kova dėl gimtosios kalbos (1935 m.)
 Pasaulkaris ir lietuviai (neišspausdinta)
 Iš mūsų botanikos (neišspausdinta)

Svarbiausi straipsniai:

 Lietuvių draugijos Mažojoj Lietuvoj
 Lietuvių tautiškos kultūros ypatybės
 Prūsų lietuvių naminių švenčių papročiai XVII šimtmetyje
 Zygfridas Ostermejeris

Savo straipsnius buvo surinkęs į dviejų tomų knygą „Vakaro valandos“, tačiau ji nebuvo išspausdinta.

Šaltiniai

Literatūra 
 Literatūra apie Ansą Bruožį.

Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjai
Mažosios Lietuvos tautosakininkai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos meno istorikai
Lietuvos bibliografai
Andrius Bulota (1872)

Andrius Bulota (1872 m. lapkričio 16 d. Putriškiuose, Padovinio valsčius – 1941 m. rugpjūčio 16 d. Paneriuose) – Lietuvos teisininkas, publicistas, politinis veikėjas.

Biografija 
1892 m. baigė Marijampolės gimnaziją, 1897 m. Peterburgo universiteto Teisės fakultetą. Kurį laiką fakulteto slaptos lietuvių studentų draugijos pirmininkas. Bendravo su Vincu Kudirka, Jonu Kriaučiūnu, Stasiu Matulaičiu. Savo eilėraščius ir korespondencijas spausdino laikraščiuose „Varpas“ ir „Ūkininkas“.

1898–1903 m. dirbo Talino apygardos teisme. Nuo 1904 m. prisiekusysis advokatas Vilniuje, dažniausiai dalyvavo darbininkams iškeltose ir politinėse bylose (gynė Vincą Kapsuką, Leoną Prūseiką ir kt.). 1902–1915 m. vienas Lietuvos demokratų partijos radikaliojo sparno veikėjų. Aktyvus 1905 m. Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis. 1905 m. vienas iš pašto tarnautojų streiko organizatorių, už tai policijos suimtas ir kalintas.

1907–1912 m. Rusijos II ir III Valstybės Dūmos deputatas nuo Suvalkų gubernijos, dirbo trudovikų frakcijoje. II Valstybės Dūmoje frakcijos sekretorius, III Dūmoje – frakcijos pirmininkas, abiejų dūmų lietuvių atstovų pirmininkas; reikalavo Lietuvai savivaldos (žemietijų) ir taikos teisėjų institucijų, žemės klausimo sprendimą perduoti Lietuvos autonomijos seimui, gynė lietuvių kalbos teises.

1912–1915 m. advokatas Vilniuje, 1915–1916 m. Petrograde. Nuo 1913 m. masonų ložės „Lietuva“ (Litwa), nuo 1914 m. „Baltarusija“ (Bialorus) narys; su kitais nariais kūrė Lietuvos politinio savarankiškumo koncepciją, buvo etninio valstybingumo šalininkas.

Per Pirmąjį pasaulinį karą pasitraukė į Rusiją, 1916–1917 m. kartu su žmona Aleksandra ir rašytoja Žemaite JAV ir Kanadoje rinko lėšas karo pabėgėliams. 1917 m. gegužės mėn. Rusijos socialistų revoliucionierių partiją atstovavo Petrogrado darbininkų deputatų tarybos Centro komitete, tarybos juridinio skyriaus vadovas. Vadovavo valstybinei komisijai liepos mėn. bolševikų rengtam sukilimui tirti. 1917 m. pabaigoje išrinktas Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungos CK nariu. 1918 m. išrinktas Rusijos Steigiamojo susirinkimo deputatu (nuo Vitebsko gubernijos). 1921 m. dalyvavo Steigiamojo susirinkimo deputatų suvažiavime Paryžiuje.

1918 m. grįžęs į Lietuvą, dirbo advokatu Marijampolėje, dėstė Marijampolės gimnazijoje, įsteigė realinę gimnaziją. 1929 m. apkaltintas pasikėsinimo į Augustiną Voldemarą rengimu ir ištremtas į Varnių koncentracijos stovyklą. Po 3 mėn. leista išvykti į Čekoslovakiją. 1930 m. grįžęs į Marijampolę, vėl užsiėmė advokato praktika, Lietuvos advokatų tarybos veikėjas.

1940 m. birželio mėn. sovietams okupavus Lietuvą, paskirtas Liaudies seimo rinkimų komisijos nariu. 1940–1941 m. LSSR AT Prezidiumo juridinio skyriaus vedėjas. 1941 m. rugpjūčio 16 d. hitlerininkų sušaudytas Paneriuose. 

Rūpinosi Žemaitės raštų leidimu (1-4 tomai išėjo 1924–1929 m.). Parašė įvadą Žemaitės apsakymams, A. Bulotienės išverstiems į rusų kalbą (išspausdinti žurnale Современник, 1913, Nr. 9).

Šaltiniai 

Literatai teisininkai
Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatai
Lietuvos advokatai
Lietuvos visuomenės veikėjai
Lietuvos masonai
Algirdas Petrusevičius

Algirdas Petrusevičius (g. 1937 m. vasario 23 d. Klaipėdoje) – ginklininkas, vienas iš Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių, Lietuvos Kariuomenės kūrėjų sąjungos pirmininkas.

Biografija 
1943–1951 m. mokėsi Kauno Vinco Kudirkos pradinėje bei 4-ojoje vidurinėje mokykloje. 1955 m. baigė Kauno politechnikumą.

1953–1956 m. Kauno pogrindžio organizacijos „Geležinis Vilkas“ vado pavaduotojas. 1956 m. vasario 16 d. Kaune, būdamas „Geležinio Vilko“ būrio, kovojusio su okupantais, vado pavaduotoju iškėlė Lietuvos trispalvę Kauno Rotušės aikštėje, Šv. Pranciškaus Ksavero (jėzuitų) bažnyčios bokšte. Suimtas atsišaudymo metu, nuteistas, kalintas Sibire. Du kartus iš ten bėgo, apšaudytas, buvo sužeistas, neteko rankos. Kalėjo Mordovijos, Ozerlago, Vladimiro lageriuose. Į Lietuvą grįžo 1968 m.

1968–1971 m. dirbo Kauno II statybos valdybos meistru, darbų vykdytoju. 1971–1975 m. Sviesto ir sūrių instituto Lietuvos filialo vyriausiasis inžinierius. 1975–1986 m. Lietuvos liaudies buities muziejaus priešgaisrinės apsaugos darbuotojas.

1990–1993 m. Krašto apsaugos departamento „Vytis“ ginklų baro viršininkas. Sukūrė Lietuvos kariuomenei pistoletus-kulkosvaidžius Vytis-1, Vytis-2, Vytis-3, skirtus kovai partizaninio karo sąlygomis, puolamąsias bei ginamąsias granatas, o su kolegomis – ir minų modelius. Nuo 1994 m. Krašto apsaugos ministerijos motorizuotosios pėstininkų divizijos technikos parko budėtojas. 1996 m. gegužės mėn. išrinktas Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos pirmininku. 

1996–2000 m. kadencijos Seime priklausė Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) frakcijai, sąjungos Kauno skyriui, buvo Seimo Nacionalinio saugumo ir gynybos komiteto nariu. 

1997 m. apdovanotas Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medaliu, 1998 m. Vyčio Kryžiaus 4-ojo laipsnio ordinu. 

Grįžęs į Lietuvą užsiėmė ir juvelyro veikla, yra tautodailininkas. Daugelio tautodailininkų parodų dalyvis, personalinių parodų Kaune, Vilniuje autorius.

Po 2006 m. lapkričio 10 d. bei 2007 m. vasario mėn. teismo posėdžių nuteistas 4 metams laisvės atėmimo, apkaltinus neteisėtu disponavimu ginklais po VSD operacijos pagal nusikalstamos veiklos modelį. Nuosprendis panaikintas Aukščiausio teismo sprendimu, nustačius, kad teisėjas Kaune neturėjo įgaliojimų bylai. Po to teisena pradėta iš naujo.

Nuorodos 

Ginklų konstruktoriai
Seimo nariai
Lietuvos rezistentai
Lietuvos karybos asmenybės
Pelėvirkštis

Pelėvirkštis (, ) – rūgtinių (Polygonaceae) augalų gentis, kuri išskirta iš rūgties (Polygonum) genties. Augalų žiedai sukrauti kekėse, išaugusiose lapų pažastyse.

Lietuvoje auga šios rūšys:
 Vijoklinis pelėvirkštis (Fallopia convolvulus)
 Pakrūminis pelėvirkštis (Fallopia dumetorum)

Šiai genčiai taip pat priskiriama:
 Japoninis pelėvirkštis, anksčiau – japoninė reinutrė (Fallopia japonica, sin. Reynoutria japonica)
 Sachalininis pelėvirkštis, anksčiau – sachalininė reinutrė (Fallopia sachalinensis, sin. Reynoutria sachalinensis)

Rūgtiniai
Alovės seniūnija

Alovės seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Alytaus rajono savivaldybės vidurio rytuose.

Istorija 

2019 m. liepą įkurtas naujas kaimas – Alytupis.

|-
| 2001-04  || || 2538 || 36 kaimai, 1 viensėdis, 2 kaimų dalys
|-
| 2009-09-01  || || || 36 kaimai, 1 viensėdis
|-
| 2011 m.  || || 2980 || 36 kaimai, 1 viensėdis
|-
| 2016-08-13  || || || 35 kaimai, 1 viensėdis
|-
| 2021 m.  || || 3112 || 24 gyvenvietės, turinčios >9 gyventojus
|}

Seniūnai 
 Alvyda Urbanavičienė, iki 2011 m.
 Irma Kašėtienė, 2011–2016 m.
 Irma Stenionienė, 2016–2021 m.
 Jonas Baliukonis, nuo 2021 m.

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Akalyčia, k. || 32 || 45
|-
| Alytupis, k. || || 
|-
| Alytus, k. || 604 || 429
|-
| Alovė, k. || 405 || 507
|-
| Bokštai, k. || || 3
|-
| Davainiškės, k. || 40 || 38
|-
| Dobrovolė, k. || || 5
|-
| Domantonys, k. || 71 || 71
|-
| Ilgai, k. || 84 || 91
|-
| Janapolis, k. || || 4
|-
| Jurkionys, k. || 316 || 274
|-
| Kaciolkai, k. || || 2
|-
| Kalesninkai, k. || 32 || 54
|-
| Kaniūkai, k. || 218 || 183
|-
| Klausiškės, k. || 21 || 7
|-
| Kudariškės, k. || 21 || 35
|-
| Kutiškės, vs. || || 0
|-
| Lelionys, k. || 89 || 82
|-
| Mančiūnai, k. || 55 || 55
|-
| Mikalavas, k. || 30 || 29
|-
| Muiželėnai, k. || 183 || 174
|-
| Obelaičiai, k. || || 6
|-
| Pagurniai, k. || || 11
|-
| Plikionys, k. || 14 || 17
|-
| Poteronys, k. || 105 || 70
|-
| Skernė, k. || 17 || 13
|-
| Skirgailiai, k. || || 15
|-
| Slabadėlė, k. || 37 || 39
|-
| Šaukėnai, k. || || 9
|-
| Švabalaukis, k. || 12 || 14
|-
| Švobiškės, k. || 40 || 61
|-
| Takniškiai, k. || 88 || 70
|-
| Terpinės, k. || || 4
|-
| Ulyškai, k. || 34 || 26
|-
| Venciūnai, k. || 505 || 524
|-
| Vėžiškės, k. || || 4
|-
| Židonys, k. || || 9
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
 Alytaus seniūnaitija: Alytaus, Takniškių, Ulyškių kaimai ir Jurkionių, Karkliniškių, Lelionių kaimų dalys.
 Alovės seniūnaitija: Alovės, Slabadėlės, Akalyčios, Švabalaukio, Plikionių, Pagurnių, Poteronių, Dobrovolės, Davainiškių, Ilgų, Janapolio, Obelaičių, Skirgailių, Kaciolkų, Kudariškių, Šaukėnų kaimai, Meškasalio, Mančiūnų, Švobiškių kaimų dalys.
 Venciūnų seniūnaitija: Venciūnų, Muiželėnų, Skernės, Terpinių, Žarnonių, Vėžiškių, Židonių, Klausiškių, Domantonių, Kalesninkų, Mikalavo, Bokštų kaimai ir Kaniūkų, Švobiškių kaimų dalys.

Šaltiniai 

Alytaus rajono savivaldybės seniūnijos
Butrimonių seniūnija

Butrimonių seniūnija yra dviejose Lietuvos savivaldybėse:
 Alytaus rajone;
 Šalčininkų rajone.

Seniūnijų nuorodiniai straipsniai
Argentinos himnas

Argentinos himnas – vienas iš oficialių Argentinos Respublikos atributų.

Argentinos himno pirminė versija „El 25 de Mayo“ atlikta vaidinime „Casa de Comedia“ 1812 m. gegužės 24 d. pagal Luiso Ambrosijo Morantės žodžius ir Blaso Pareros muziką. Tą pačią naktį remdamasis išgirstu himnu, Vicentė Lopesas pradėjo rašyti „Marcha Patriótica“. 1813 m. gegužės 11 d. Generalinė Konstitucinė Asamblėja pritarė pasiūlytam himno projektui ir įpareigojo Blasą Parerą sukurti muziką. Ispanas B. Parera, bandydamas išvengti nemalonumų su Ispanijos valdžia atsisakė, tačiau Asamblėjai pagrasinus mirties bausme, sukūrė per vieną naktį. Užbaigtas himnas pirmą kartą atliktas aristokratės Markitos Sančes de Tomson (Mariquita Sánchez de Thompson) namuose 1813 m. gegužės 14 d., o viešai pristatytas gegužės 25 d., kaip „Canción Patriótica“. 1847 m. pervadintas į „Himno Nacional Argentino“. 1900 m. kovo 30 d. prezidento Chulijaus A. Rokos nutarimu valstybinis himnas sutrumpintas (paliktas pirmas ir paskutinis posmas) motyvuojant tuo, kad taikos metu tautos dvasiai atspindėti pakanka trumpesnio varianto.

Argentinos himno atlikimas privalomas priimant oficialius užsienio svečius, valstybinių švenčių metu. Radijo stotys savanoriškai atlieka vidurnaktį, o televizijos kanalai baigdami dienos programą. Nacionalinių švenčių metu visos radijo stotys ir televizijos kanalai privalo atlikti lygiai vidurdienį ir vidurnaktį.

Eilės

Nuorodos 
 Laisvas lietuviškas vertimas
 Instrumentinė himno versija mp3 formatu
 Argentinos himno vokalinė interpretacija
 Himno video klipas (su vertimu į gestų kalbą)
 

Argentinos atributika
Valstybiniai himnai
Surviliškio seniūnija

Surviliškio seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kėdainių rajono savivaldybės šiaurėje. Mažiausia rajono seniūnija.

Geografija 

Seniūnija išsidėsčiusi Nevėžio žemumoje ir Nevėžio upės slėnyje. Beveik visą seniūnijos teritoriją užima dirbama žemė. Šiaurės vakaruose yra nedidelis Sosių miškas. Svarbiausios upės – Nevėžis, Kruostas, Liaudė.

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 1854 || 1 miestelis (Surviliškis), 26 kaimai, 2 kaimų dalys
|-
| 2009-09-01  || 83 || || 1 miestelis, 26 kaimai
|-
| 2011 m.  || || 1545 || 1 miestelis, 26 kaimai
|-
| 2016-08-13  || || || 1 miestelis, 26 kaimai
|-
| 2021 m.  || || 1277 || 15 gyvenviečių, turinčių >9 gyventojus
|}

Seniūnai 
 Vanda Petrauskienė, ~2010 m.

Ūkis 

Žemės ūkis (gyvulininkystė, grūdinių kultūrų, rapsų auginimas), medienos apdirbimas. Pagrindiniai ūkio centrai – Surviliškis, Sirutiškis, Kalnaberžė.

Paveldas 

Kultūrinis:
 Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia;
 Sirutiškio dvaras ir parkas;
 Kalnaberžės dvaras ir parkas;
 Kalnaberžės piliakalnis;
 Vaidatonių piliakalnis ir kapinynas;
 Bakainių piliakalnis ir kapinynas;
 Lomeikiškių piliakalnis;
 Mociūnų stačiatikių kapinės;
 Tradicinės architektūros Užupės kaimas;
 Tarybinių karių, Lietuvos partizanų kapai, kapinių koplyčia, V. Svirskio kryžius, Šv. Marijos koplytėlė Surviliškyje;
 V. Svirskio kryžius Pakruostėje.
Gamtinis:
 Krekenavos regioninis parkas;
 Kruosto botaninis draustinis.

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Bakainiai, k. || 39 || 62
|-
| Bališkiai, k. || || 0
|-
| Berželė, k. || 49 || 47
|-
| Čireliai, k. || || 9
|-
| Daškoniai, k. || || 13
|-
| Dembnė, k. || || 1
|-
| Gojus, k. || || 3
|-
| Jogniškiai, k. || || 0
|-
| Kalnaberžė, k. || 275 || 324
|-
| Kaukalniai, k. || || 2
|-
| Kutiškiai, k. || 21 || 21
|-
| Lažai, k. || 40 || 58
|-
| Lomeikiškiai, k. || 21 || 16
|-
| Mociūnai, k. || 14 || 28
|-
| Močėnai, k. || || 0
|-
| Pakruostė, k. || 21 || 23
|-
| Pakruostėlė, k. || || 1
|-
| Sirutiškis, k. || 312 || 370
|-
| Spigučiai, k. || || 1
|-
| Sūriškiai, k. || 10 || 13
|-
| Surviliškis, k. || || 8
|-
| Surviliškis, mstl. || 299 || 351
|-
| Urbeliai, k. || 16 || 5
|-
| Užupė, k. || 62 || 95
|-
| Vaidatoniai, k. || 34 || 53
|-
| Vitėnai, k. || 30 || 41
|-
| Žirnenka, k. || || 0
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įsteigtos 4 seniūnaitijos:
 Kalnaberžės seniūnaitija: Kalnaberžės k., Lomeikiškio k., Vitėnų k., Berželės k., Sūriškių k., Dembnės k.
 Sirutiškio seniūnaitija: Sirutiškio k., Daškonių k., Čirelių k., Kutiškių k., Urbelių k., Močėnų k., Mociūnų k., Vaidatonių k., Žirnenkos k.
 Surviliškio seniūnaitija: Surviliškio mstl., Surviliškio k., Bakainių k., Pakruostėlės k., Gojaus k., Spigučių k., Bališkių k., Jogniškių k., Pakruostės k.
 Užupės seniūnaitija: Užupės k., Lažų k., Kaukalnių k.

Šaltiniai 

Kėdainių rajono savivaldybės seniūnijos
Jonas Jaks-Tyris

Jonas Jaks-Tyris (1877 m. sausio 27 d. Dabikinėje, Mažeikių apskritis – 1938 m. sausio 24 d. Kėdainiuose) – chemikas, matematikas, knygnešys, spaudos darbuotojas, politinis veikėjas.

Biografija 
Kilęs iš senos totorių giminės. 1895 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1900 m. – Maskvos universiteto Chemijos fakultetą. Mokydamasis Maskvoje priklausė Maskvos lietuvių draugijai.

1901–1905 m. dirbo Vilniaus žemės banke. 1901–1906 m. jo namuose Šnipiškėse buvo Lietuvos socialdemokratų partijos štabas, 1905 m. – spaustuvė. 1905–1907 m. revoliucijos dalyvis. 1906 m. „Naujosios Gadynės“ leidėjas ir redaktorius, taip pat kurį laiką leido ir redagavo laikraščius „Žarija“, „Echo“. Buvo LSDP spaudos administratorius, nuo 1894 m. palaikė nuolatinius ryšius su knygnešiais, pats parsigabendavo draudžiamos socialdemokratinės spaudos. Studijuodamas aprūpindavo laikraščiais „Varpas“, „Ūkininkas“, „Naujienos“ ir kt. Maskvoje gyvenusius lietuvių studentus.

1906 m. už pernelyg aktyvią politinę veiklą jam policijos liepta išvykti iš Lietuvos. Išvažiavo į Turkestaną, Taškente dirbo mokesčių inspektoriumi. 

1922 m. grįžo į Lietuvą ir dirbo Valstybės kontrolėje, vėliau – Kėdainių mokesčių inspekcijoje. 1926 m. liepos mėn. paskirtas Finansų ministerijos finansų departamento direktoriumi, po 1926 m. gruodžio 17 d. valstybės perversmo grįžo į Kėdainius, į buvusias pareigas.

Šaltiniai 

Knygnešiai
Lietuvos finansininkai
Lietuvos politikai
Lietuvos redaktoriai
Vilainiai

Vilainiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, šiaurės rytiniame Kėdainių miesto pakraštyje, kairiajame Nevėžio krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Kelias  skiria Vilainių gyvenvietę nuo Kėdainių miesto dalies, vadinamos Vilainiais. Kelias į Šventybrastį. Yra LŽŪU Vandens ūkio institutas, mokykla-darželis „Obelėlė“, Kėdainių sporto mokykla (su krepšinio komandos „Nevėžis“ sale), kultūros namai, biblioteka, paštas (LT-58001).

Į gyvenvietę užsuka 4 nr. „Kėdbuso“ autobusai.

Etimologija 

Vietovardis kildinamas iš spėjamo asmenvardžio *Viláinis (plg. Vi̇̀las, Vilei̇̃kis).

Istorija 

Vilainiai minimi 1744 m. XX a. pr. buvo vandens malūnas. Iki 1940 m. buvo Vilainių dvaras.. LTSR metais išaugo kaip melioracijos instituto gyvenvietė.

Gyventojai 

1902 m. palivarke buvo 22, kumetyne – 57 gyventojai.

Šaltiniai 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Vilhelmo kanalas

Karaliaus Vilhelmo kanalas (arba Klaipėdos kanalas) – 1863–1873 m. tiesiogiai sujungęs Klaipėdos uostą ir Miniją (o per ją ir su Nemunu), šitaip aplenkiant Kuršių marias. Ilgis siekia 25–27 km, plotis 28–30 m, vidutinis gylis 1,7 metro. Po Antrojo pasaulinio karo kanalas buvo pervadintas Klaipėdos kanalu.

Kanalo pradžia yra ties Lankupiais, kur jis atsišakoja iš Minijos. Tada eina į šiaurės vakarus, pro Dreverną, galiausiai pasiekia Klaipėdą, kur susijungia su Malkų įlanka ties Konteinerių terminalu ir „Vakarų laivų gamykla“. Pripažintas hidrogeologiniu draustiniu.

Istorija 
Tiesti buvo planuojama dar XVIII a. viduryje, tačiau dėl finansinių sunkumų projektas atidėtas. Tuo metu Nemunu į Klaipėdą buvo plukdoma vis daugiau medienos, o vėjuotoje Ventės rago akvatorijoje neretai sieliai būdavo išblaškomi ir dėl to medienos pirkliai patirdavo nemažų nuostolių. Siekiant apeiti Kuršmares ir nuspręsta Miniją ties Lankupiais sujungti su Klaipėdos uostu.

Nuo Minijos žiočių iki Drevernos pradėta kasti 1863 m. vasarą, darbai truko apie 10 metų. Kanalo statybai vadovavo vokiečių inžinieriai Degneris ir Mohras. Kanalo 8 kilometrų ruožas buvo iškastas ir paruoštas naudoti 1865 m. spalio 16 d. Vandens lygio skirtumams pašalinti kanalo pradžioje taip pat pastatytas ir įrengtas Lankupių šliuzas (Lietuvos technikos paminklas). 1865 m. lapkričio 27 d. kanalas buvo oficialiai pavadintas Karaliaus Vilhelmo kanalu – tuo metu Prūsiją valdžiusio karaliaus Vilhelmo I garbei. Kanalo kasimo darbai buvo tęsiami toliau. Paskutinę atkarpą nuo Drevernos iki Smeltės ir toliau kasė vietos gyventojai. Po Prancūzijos ir Prūsijos karo (1870–1871), Prancūzijai pralaimėjus, paspartinti kanalo kasimo darbams nuo 1870 m. paskutiniojo metų ketvirčio buvo atsiųsta apie 690 prancūzų karo belaisvių. Jie pradėjo kasti kanalą nuo Smeltės iki Stariškės (vok. Starrischken) kaimo, o kita grupė vietos gyventojų jau penketą metų kanalą kasė nuo Drevernos Smeltės link. Prancūzų belaisviai kanalą kasė apie trejus metus.

1902–1904 m. kanalo krantai sujungti dešimčia lengvų metalinių tiltų.

Galerija 

Lietuvos kanalai
Klaipėdos transportas
Klaipėdos geografija
Klaipėdos rajono paveldas
Kučiūnų seniūnija

Kučiūnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Lazdijų rajono savivaldybės pietvakariuose, pasienyje su Lenkija.

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 893 || 13 kaimų
|-
| 2005 m. || || 907 ||
|-
| 2009-09-01  || 66 || || 13 kaimų
|-
| 2011 m.  || || 805 || 13 kaimų
|-
| 2016-08-13  || || || 13 kaimų
|-
| 2021 m.  || || 639 || 8 gyvenvietės, turinčios >9 gyventojus
|}

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Akmeniai, k. || 98 || 121
|-
| Aradninkai, k. || || 11
|-
| Briniai, k. || || 3
|-
| Kalėdiškiai, k. || 12 || 16
|-
| Kaženiai, k. || 18 || 11
|-
| Kučiūnai, k. || 213 || 273
|-
| Miškiniai, k. || 227 || 286
|-
| Pazapsiai, k. || 35 || 57
|-
| Pieniuočė, k. || || 0
|-
| Puodžiškė, k. || 20 || 18
|-
| Saločiai, k. || || 0
|-
| Sapiegiškiai, k. || 11 || 9
|-
| Zelionka, k. || || 0
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įsteigtos 2 seniūnaitijos:
 Kučiūnų seniūnaitija: Aradninkų k., Brinių k., Kalėdiškių k., Kaženių k., Kučiūnų k., Pazapsių k., Puodžiškės k., Sapiegiškių k.
 Miškinių seniūnaitija: Akmenių k., Miškinių k., Pieniuočės k., Saločių k., Zelionkos k.

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės seniūnijos
Samsara

Apie filmą žr.: Samsara (filmas).

Samsara ( – keliavimas, reinkarnavimas, žemiškų atgimimų ratas) – sąvoka, vartojama skirtingose rytietiškose žinojimo tradicijose: džainizme, budizme, hinduizme, sikhizme, kur jos aspektas – reinkarnacija, kurios pobūdį nulemia karma.

Samsara budizme 
„Būties cikliškumas“, susijusių atgimimų grandinė (gimimas, gyvenimas, mirtis), per kurią „būtybė“ eina įvairių egzistencijų metu. Atgimimų cikliškumui ar ratui yra būdingas kentėjimas, laikinumas ir neišmanymas. Ir „būtybė“ jame sukasi, kol neišsilaisvina ir neįžengia į nirvaną. „Būtybės“ įkalinimą samsaroje sąlygoja trys „nesveikos šaknys“ (akušala): pyktis (dveša), troškimas arba geidimas (trišna) ir neišmanymas (avidja). Atgimimo samsaroje pobūdį nulemia „būtybės“ karma.

Budistiškai suvokiama būtybė yra tiktai laikinoji, penkių elementų (skandhų) dermė, kuri yra tik šį mirksnį. (Apie tai dar žr. nesavastingumas).

Samsara dar turi ir siauresnių prasmių:
 Paprasta jutiminė būsena, kurios būdama būtybė yra supančiota neišmanymo, dualistinio suvokimo, karmos ir trikdančių emocijų; galima sakyti, samsara yra neišmanymo sinonimas.
 Kasdienė tikrovė ir jos nesibaigiančio nusivylimo ir kentėjimo tąsa, kuri yra kaip karmos pasekmė.

Samsara hinduizme 
Hinduistų gyvenimo koncepcija – tai nepaliaujama gyvybės tėkmė per daugelį egzistencijų. Būtent tai ir išreiškia samsaros samprata, ji nusako gyvenimo bangavimą nuo gimimo iki mirties ir vėl į naują gimimą. Samsara yra glaudžiai susijusi su karma. Karma nusako vienos egzistencijos poelgių padarinius, kurie pereina į kitą egzistenciją ir taip jai daro įtaką. Hinduistai trokšta mokšos, t. y. išsilaisvinimo iš šio nesustojančio žemiškų atgimimų ciklo – samsaros.

Hinduizmo sąvokos
Budizmo sąvokos
Džainizmo sąvokos
Sikhizmo sąvokos
Bazilioniai

Apie miestelį prie Šiaulių žr. Bazilionai.

Bazilioniai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, prie šiaurės rytinių Jonavos pakraščių, greta plento  ir nusukimo nuo jo Jonavon.

Yra II pasaulinio karo aukų kapinės. Šiuo metu kaimas turi daugiau nei 10 namų (sodybų), nors statant netoliese esančią chemijos gamyklą (dabar „Achema“), kaimas turėjo būti iškeldintas ir didžioji dalis jo teritorijos šiuo metu patenka į „Achemos“ apsaugos zoną. Kaimas po truputį plečiasi.

Gyventojai

Šaltiniai 

Jonavos rajono savivaldybės gyvenvietės
Vydenių seniūnija

Vydenių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Varėnos rajono savivaldybės rytuose, paribyje su Baltarusija ir Šalčininkų rajonu.

Geografija 

Paviršius iš Dainavos lygumos pereina į Eišiškių plynaukštę. Priešingai, nei kitur Varėnos rajone, miškų čia kur kas mažiau (šiaurės vakarinę pusę dengia Dainavos giria), plyti daugiau dirbamų laukų.

Teritorija patenka daugiausia į Ūlos baseiną (teka Nočia, Uosupis). Ežerų nėra, tik nedideli tvenkiniai (Čepeliūnų tvenkinys, Krivilių III tvenkinys ir kt.).

Seniūniją kerta kelias

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 1648 || 34 kaimai
|-
| 2009-09-01  || 150 || 1521 || 34 kaimai
|-
| 2011 m.  || || 1385 || 34 kaimai
|-
| 2016-08-13  || || || 33 kaimai
|-
| 2021 m.  ||140,27 || 1109 || 11 gyvenviečių, turinčių >9 gyventojus
|}

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Aladauka, k. || || 0
|-
| Aladiškės, k. || || 5
|-
| Barčiai, k. || 149 || 148
|-
| Cibonys, k. || || 4
|-
| Čepelūnai, k. || || 9
|-
| Dainava, k. || 67 || 66
|-
| Dipiškės, k. || || 4
|-
| Gojus, k. || || 16
|-
| Gumbiškės, k. || || 0
|-
| Juočiai, k. || || 8
|-
| Kalėdonys, k. || || 0
|-
| Kamaraučiškės, k. || || 5
|-
| Kamorūnai, k. || 24 || 37
|-
| Kijučiai, k. || 128 || 165
|-
| Kijutiškės, k. || 15 || 18
|-
| Kriviliai, k. || 319 || 358
|-
| Melekonys, k. || || 3
|-
| Meškadonys, k. || || 0
|-
| Milvyda, k. || || 6
|-
| Palkabalis, k. || || 16
|-
| Papiškės, k. || 29 || 39
|-
| Pavainikės, k. || || 0
|-
| Pikiškės, k. || || 1
|-
| Puišys, k. || || 0
|-
| Ramonai, k. || || 0
|-
| Ramoniškiai, k. || || 0
|-
| Razumna, k. || 10 || 25
|-
| Riliškiai, k. || 19 || 25
|-
| Senkonys, k. || || 0
|-
| Strėžiūnai, k. || 26 || 50
|-
| Ulbinai, k. || || 3
|-
| Vaidagai, k. || || 0
|-
| Vydeniai, k. || 282 || 374
|-
| Žukonys, k. || || 0
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
 Barčių (Barčiai, Palkabalis, Juočiai)
 Dainavos (Dainava, Milvyda, Ulbinai)
 Kijučių (Kijučiai, Kijutiškės, Razumna, Kamaraučiškės)
 Krivilių (Kriviliai, Papiškės, Strėžiūnai, Aladiškės, Melekonys, Dipiškės)
 Vydenių (Vydeniai, Riliškiai, Kamorūnai, Gojus, Čepelūnai, Cibonys, Pavainikės)

Šaltiniai 

 Varena.lt 

Varėnos rajono savivaldybės seniūnijos
Jakėnų seniūnija

Jakėnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Varėnos rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje.

Geografija 

69 proc. seniūnijos ploto užima miškai: pietinę dalį užima Dainavos girios pakraštys, šiaurėje – Kareivonių miškai. Seniūnija yra Merkio baseine: pietiniu pakraščiu teka pats Merkys, per seniūniją – jo intakas Duobupis. Telkšo 14 ežerų – Netečius, Juodikis, Lielukas, Pabezninkų ežeras, Vykšius ir kt. Yra Puodžių durpynas.

Jakėnų seniūnija – viena rečiausiai apgyvendintų Lietuvos seniūnijų.

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 1478 || 37 kaimai
|-
| 2009-09-01  || ~150 || || 37 kaimai
|-
| 2011 m.  || || 1202 || 37 kaimai
|-
| 2016-08-13  || || || 37 kaimai
|-
| 2021 m.  || 149,21|| 957 || 15 gyvenviečių, turinčių >9 gyventojus
|}

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Akmuo, k. || || 0
|-
| Aukštakalnis, k. || 10 || 11
|-
| Barteliai, k. || || 18
|-
| Bytautonys, k. || 13 || 15
|-
| Burbonys, k. || || 12
|-
| Damononys, k. || 10 || 12
|-
| Ginakiemis, k. || 13 || 15
|-
| Gruožninkėliai, k. || || 0
|-
| Jakėnai, k. || 11 || 10
|-
| Kalėnai, k. || 11 || 17
|-
| Kaniūkai, k. || 17 || 35
|-
| Kareivonys, k. || 84 || 99
|-
| Karpiškės, k. || || 13
|-
| Kukliai, k. || 20 || 33
|-
| Laukiapušis, k. || || 0
|-
| Maskauka, k. || || 22
|-
| Miletonys, k. || || 0
|-
| Norvydiškės, k. || || 2
|-
| Paakmenė, k. || || 0
|-
| Pabezninkai, k. || || 2
|-
| Pajuodikys, k. || || 0
|-
| Palielukis, k. || || 0
|-
| Paručiai, k. || 10 || 12
|-
| Paspengliai, k. || || 0
|-
| Petrauskai, k. || || 0
|-
| Puodžiai, k. || 285 || 322
|-
| Radžiūnai, k. || || 4
|-
| Salos, k. || || 8
|-
| Strielčiškės, k. || || 6
|-
| Užtilčiai, k. || || 10
|-
| Vazgirdonys, k. || 58 || 75
|-
| Verbiciškės, k. || || 0
|-
| Vergakiemis, k. || 22 || 34
|-
| Voniškės, k. || || 3
|-
| Zakoriai, k. || || 0
|-
| Žilinai, k. || 315 || 392
|-
| Žilinėliai, k. || 14 || 20
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įsteigtos 5 seniūnaitijos:
 Kareivonių (Kareivonys, Burbonys, Ginakiemis, Bytautonys, Gruožninkėliai, Radžiūnai)
 Kuklių (Kukliai, Barteliai, Maskauka, Karpiškės)
 Puodžių (Puodžiai, Žilinėliai, Liaukiapušis, Strielčiškės, Zakoriai, Norvydiškės, Salos)
 Vazgirdonių (Vazgirdonys, Jakėnai, Aukštakalnis, Paručiai, Pabezninkai)
 Žilinų (Žilinai, Vergakiemis, Užtilčiai, Kalėnai, Damononys, Kaniūkai, Voniškės)

Paveldas

Gamtinis 
 Vykšiaus botaninis-zoologinis draustinis
 Akmenio geologinis draustinis
 Merkio ichtiologinis draustinis
 Diržamenių telmologinis draustinis
 Bartelių ąžuolas
 akmuo „Užkeikta merga“

Kultūrinis 
 Akmenio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia
 Žilinų Šv. Antano Paduviečio bažnyčia
 Voniškių piliakalnis
 Akmenio senovės gyvenvietė
 Glūko senovės gyvenviečių komplekso dalis
 Babriškių senovės gyvenvietė
 Pirmojo pasaulinio karo karių, Lietuvos partizanų žūties vietos

Šaltiniai 

 Varena.lt 

Varėnos rajono savivaldybės seniūnijos
Motiejus Brundza

Motiejus Brundza (1824 m. sausio 12 d. Talkiškėse, Marijampolės raj. – 1869 m. kovo 10 d. Plutiškėse, Marijampolės raj.) – Romos katalikų kunigas, švietėjas, religinių raštų rengėjas.

Biografija 
Baigė Seinų kunigų seminariją. Įšventintas kunigu 1853 m. vikaravo Griškabūdyje, Vilkaviškyje, Pilviškiuose, Prienuose, nuo 1864 m. Plutiškių Šv. Juozapo bažnyčios klebonas. Aukštaičių vakariečių tarme parengė ir išleido elementorių Lamentorius lietuviškas dėl mažų vaikų (1859 m.) ir katekizmą Rymo mokslas, arba gražiausia diena gyvenime žmogaus (1862 m.). Nors Vincas Kudirka kritikavo Lamentorių dėl scholastikos ir perdėm religinės dvasios, bet Užnemunėje jis buvo labai populiarus. Abu leidiniai spaudos draudimo metais buvo daug kartų išleisti pakartotinai.

Nuorodos 
 Lietuvių literatūros enciklopedija
 Žymūs kraštiečiai (Kazlų Rūdos viešoji biblioteka)

Brundza, Motiejus
Brundza, Motiejus
Julija Biliūnienė

Julija Janulaitytė-Biliūnienė, Matjošaitienė (1880 m. Malavėnuose, Šiaulių apskritis – 1978 m. Vilniuje, palaidota Kauno Petrašiūnų kapinėse) – gydytoja, Lietuvos visuomenės ir politinė veikėja.

Biografija 
Augustino Janulaičio sesuo, Jono Biliūno ir Stasio Matjošaičio-Esmaičio žmona, Meilės Lukšienės motina. Sesuo Veronika Janulaitytė (1883–1971), archeologės Marijos Gimbutienės motina.

1899 m. įstojo į Šiauliuose veikusius trejų metų dantų gydymo ir technikos kursus. Tuo pačiu metu eksternu baigė keturias klases tik ką įkurtoje Šiaulių mergaičių gimnazijoje. Išlaikiusi prie Kazanės universiteto surengtus egzaminus, gavo dantų technikės diplomą. 1902 m. pavasarį pradėjo dirbti dantiste Panevėžyje. Diplomuota dantų gydytoja ji tapo 1904 m., išlaikiusi egzaminus Charkovo medicinos institute.  

1904 m. rugpjūčio 4 d. Kairių bažnyčioje (prie Šiaulių) ištekėjo už jau džiova sirgusio Jono Biliūno. 1905 m. pradžioje vyko slaugyti jo į Ciurichą, kur šis studijavo. 1905–1906 m. revoliucinių įvykių metu aktyviai dalyvavo Lietuvos socialdemokratų partijos veikloje. Nuo 1906 m. kartu su vyru gyveno Zakopanėje (dab. Lenkija). Ten liko ir palaidojusi vyrą.

Zakopanėje dirbo iki 1909 m. rudens, kol sumokėjo abiejų skolas. Po to tęsė studijas Paryžiuje, 1911 m. gavo dantų chirurgės diplomą. 1912–1914 m. gyveno Vienoje. 1913 m. Tilžėje išleido pirmąjį Jono Biliūno raštų rinkinį „Paveikslai, apysakos ir eilės“. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, grįžo į Lietuvą, bet 1915 m., artėjant frontui, pasitraukė į Voronežą, kur dirbo dantų gydytoja lietuvių kolonijoje. 1918 m. grįžo į Vilnių, dirbo sanitarijos draugijoje. 1924 m. ištekėjo už žinomo švietėjo, žurnalisto Stasio Matjošaičio-Esmaičio (1877–1949). 1931 m. persikėlė į Kauną.

Antrojo pasaulinio karo metais padėjo gelbėti žydų šeimas. 2002 m. rugsėjo 16 d. apdovanota „Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiaus“ ordinu.

Šaltiniai

Literatūra 
 Laiko prasmės: Julijos Biliūnienės Matjošaitienės atsiminimai: dukters pasvarstymai: medžiaga besiformuojančios lietuvių inteligentijos mentalitetui suvokti / Julija Biliūnienė-Matjošaitienė, Meilė Lukšienė. - Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2004. - 541 p.: iliustr. - ISBN 9955-475-86-2

Lietuvos visuomenės veikėjai
Lietuvos gydytojai
Meilė Lukšienė

Meilutė Julija Lukšienė–Matjošaitytė (1913 m. rugpjūčio 20 d. Vienoje – 2009 m. spalio 16 d.) – lietuvių literatūros tyrinėtoja, pedagogė, edukologė, habilituota socialinių mokslų daktarė, viena iš Tautinės mokyklos koncepcijos autorių.

Stasio Matjošaičio–Esmaičio (1877–1949) ir Julijos Biliūnienės (1880–1978) Matjošaitienės duktė, Ingės Lukšaitės motina, Marijos Alseikaitės-Gimbutienės pusseserė.

Biografija 
1924–1931 m. mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje, 1931–1938 m. studijavo lituanistiką Kauno Vytauto Didžiojo universitete. 1973 m. pedagogikos mokslų daktarė.

Po studijų dirbo gimnazijos mokytoja. Nuo 1944 m. Kauno valstybinio universiteto asistentė. 1949–1959 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1951–1958 m. Vilniaus universiteto Lietuvių literatūros katedros vedėja. Tačiau per 1958 m. prasidėjusį Vilniaus universiteto Lietuvių kalbos katedros „išvalymą nuo nacionalistų” atleista kartu su Irena Kostkevičiūte, Vanda Zaborskaite ir Aurelija Rabačiauskaite.

1959–1997 m. – Pedagogikos instituto (iki 1973 m. Mokyklų mokslinio tyrimo institutas, nuo 2001 m. Švietimo plėtotės centras) vyresnioji mokslinė bendradarbė. Būtent šiame institute kartu su bendraminčiais 1988 m. prabilo apie Lietuvos švietimo reformą, humaniškos, atsakingą pilietį ugdančios mokyklos kūrimą. 1988 m. Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio iniciatyvinės grupės narė.

Mokslinė veikla 
Mokslinę veiklą pradėjo kaip literatūros tyrėja. 1954–1955 m. parengė spaudai ir išleido savo motinos pirmojo vyro Jono Biliūno raštus (2 t. 1954–1955 m., 3 t. 1981–1982 m.), S. Daukanto (1955 m.), L. Jucevičiaus (1959 m., 1975 m.) raštų rinkinius. Parašė sintezes knygoms „Lietuvių literatūros istorija: Feodalizmo epocha“ (su kitais, 1957 m.), „Lietuvos mokyklos ir pedagoginės minties istorijos bruožai“ (su kitais, 1983 m.)

Vėliau tyrinėjo švietimo istoriją ir pedagoginę mintį, iškėlė švietimo istorijos svarbą, teigė, kad švietimas yra tautos kultūros dalis.

1988 m. – švietimo reformos pradininkė, esminių Lietuvos švietimo strateginių dokumentų – „Tautinės mokyklos koncepcija” (1988 m.), „Lietuvos švietimo koncepcija” (1992 m.), „Lietuvos švietimo reformos gairės“ (1993 m.), „Bendrojo lavinimo mokyklos programos” (1994 m.) – bendraautorė.

Bibliografija 
 Jono Biliūno kūryba, monografija, 1956 m.
 Lietuvos švietimo istorijos bruožai XIX a. I pusėje, 1970 m.
 Demokratinė ugdymo mintis XVIII a. II p. – XIX a. I pusė, 1985 m.
 Jungtys, 2000 m.

Apdovanojimai, įvertinimas 
 Pirmasis Švietimo ir mokslo ministerijos Garbės ženklas.
 1994 m. – Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 5 laipsnio ordinas
 2003 m. – Vytauto_Didžiojo_ordino_Komandoro_didysis_kryžius už nuopelnus Lietuvos švietimui
 2004 m. – UNESCO J. A. Komenskio medalis
 2010 m. – Švietimo ir mokslo ministerija įsteigė kasmetinę Meilės Lukšienės premiją, skiriamą jauniesiems mokytojams.

Šaltiniai 

 Nuorodos 
 Meilės Lukšienės virtuali paroda
 Tautinė mokykla. Lietuvos vidurinės bendrojo lavinimo mokyklos koncepcija

Vytauto Didžiojo ordino kavalieriai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos edukologai
Lietuvos literatūrologai
Feliksas Janušis

Feliksas Janušis (1867 m. spalio 10 d. Jogviluose, Ukmergės apskritis – 1920 m. sausio 31 d. Kretingoje) – gydytojas, vertėjas, istorikas, literatas, varpininkas, lietuviškos spaudos bendradarbis, Kretingos Garbės pilietis.

Biografija 

1887 m. baigė Kauno gimnaziją, 1893 m. baigė Maskvos universiteto Medicinos fakultetą. Maskvoje dalyvavo slaptos lietuvių studentų draugijos veikloje, metus buvo jos pirmininkas, vėliau įsijungė į socialdemokratų judėjimą. Nuveždavo Maskvoje studijuojantiems lietuviams tuo metu draudžiamos spaudos.

Dirbo gydytoju Balbieriškyje, nuo 1895 m. – Kretingoje.  1899 m. rugpjūčio 8 d. dalyvavo pirmojo lietuviško spektaklio Palangoje pastatyme, už tai iš Kretingos trejiems metams buvo ištremtas į Smolenską. Grįžo 1902 m. ir vėl dirbo gydytoju Kretingoje. Režisavo pirmąjį lietuvišką vaidinimą Kretingoje pagal A. Keturakio komediją „Amerika pirtyje“, miestelėnams parodytą 1907 m.  Pirmojo pasaulinio karo metu, 1914–1919 m. dirbo Jaroslavlyje, Maskvoje, Tartu. 1919 m. vėl grįžo į Lietuvą. 1919 m. Kretingos apskrities savivaldybės ligoninės vienas steigėjų, 1919-1920 m. – pirmasis jos vadovas. 

1891–1892 m. ir 1895 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Varpas“, 1892 m. – „Ūkininkas“, 1893 m. – „Apšvieta“, „Garsas“, 1894 m. – „Naujoji Gadynė“, 1900 m. – „Vienybė Lietuvninkų“.

Panaikinus spaudos draudimą, rašė į laikraščius 1905 m. – „Vilniaus žinios“, 1906 m. – „Lietuvos ūkininkas“. Išvertė V. Korolenkos apsakymą „Miškas ūžia“ (1891 m.), kitų autorių prozos kūrinių, išleido keletą mokslą populiarinančių darbų. Pasirašinėdavo slapyvardžiais: P. Jogvilietis, P. Jogv., P. Miškinis, Dr. J., J.J.

Bibliografija 
 Trumpa senovės lietuvių istorija, 1892 m.
 Pavargėlė, apysaka, 1893 m.
 Krumplių Jonas, apysaka, 1895 m.

Literatūra 
 1. Vytautas Vanagas. Lietuvių rašytojų sąvadas, Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996 m., p. 126.
 3. Lietuvių literatūros enciklopedija. Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2001 m., p. 198. ISBN 9986-513-95-2.

Šaltiniai 

Lietuvos visuomenės veikėjai
Lietuvos kraštotyrininkai
Lietuvos rašytojai
Kretingos garbės piliečiai
Varpininkai
Stepas Zobarskas

Stepas Zobarskas (1911 m. sausio 30 d. Pamaleišyje, Anykščių valsčius – 1984 m. birželio 9 d. Woodhaven, Niujorko valstija, JAV) – Lietuvos rašytojas, vertėjas, leidėjas.

Biografija 
Anksti neteko tėvo, tačiau motinos Karolinos Zobarskienės rūpesčiu baigė ne tik pradžios mokslus, bet ir Rokiškio gimnaziją. Kraštiečio kunigo ir rašytojo Juozo Tumo-Vaižganto dėka įsikūrė Kaune. Dirbo Švietimo ministerijos Knygų leidimo komisijoje, žurnalų „Šviesos keliai“ ir „Žiburėlis“ redakcijose, redagavo žurnalą „Kūno kultūra ir sveikata“, dirbo Raudonojo Kryžiaus draugijoje.

1936–1939 m. Paryžiaus aukštojoje socialinių mokslų mokykloje studijavo prancūzų kalbą ir literatūrą, po karo tęsė studijas Heidelbergo ir Niujorko universitetuose.

Kartu su žmona Matilda ir dukrele Nijole 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Savo įsteigtoje leidykloje „Patria“ perspausdino keletą Lietuvoje išleistų knygų.

Nuo 1947 m. gyveno JAV. Niujorke įsteigė knygų leidyklą „Manylands“ (vėliau „Manyland Books“), kurioje leido lietuvių rašytojų kūrinių vertimus į anglų kalbą. Redagavo žurnalą vaikams „Eglutė“. 

Į tėvynę grįžti nespėjo, palaidotas Niujorko kapinėse šeimos kape šalia anksčiau mirusios žmonos, vėliau ten palaidota ir jų duktė. 1991 m. gimtinėje atidengta anykštėno tautodailininko Jono Tvardausko sukurta stogastulpių kompozicija, kurioje įamžinti populiarios S. Zobarsko apsakymų knygos „Ganyklų vaikai” herojai.

Kūryba 
Didžioji kūrybos dalis skirta jaunimui ir vaikams. Tarpukario Lietuvoje buvo vienas populiariausių vaikų ir jaunimo rašytojų. Pradėjęs eilėmis, greitai perėjo į prozą. Išleido apysakų ir apsakymų rinkinių, pasakų vaikams. Bendradarbiavo žurnale „Aš ir jūs“, almanache „Varpai“. Rašė psichologinio pobūdžio noveles suaugusiems. Kartu su kolegomis parengė populiarų vadovėlį pradžios mokykloms „Aušrelė“. Proza versta į vokiečių, prancūzų ir anglų kalbas. Į lietuvių kalbą išvertė Migelio de Unamuno, Knuto Hamsuno, Gi de Mopasano, Viljamo Moemo ir kt. rašytojų kūrinių.

Bibliografija 
 Mano tėviškėj, eilėraščiai. Kaunas, Sakalas, 1934 m.
 Gerasis aitvaras, apsakymai vaikams. Kaunas, 1934 m.
 Ganyklų vaikai, apsakymai vaikams, 1934, 1940, 1948 ir 2002 m.
 Anapus miško, novelės. Kaunas, 1935 m.
 Paukščio likimas. Kaunas, Sakalas, 1937 m.
 Moters stiprybė, novelės. Kaunas, 1938 m.
 Brolių ieškotoja, pasaka, 1938, 1947, 1992 ir 1997 m.
 Pabėgėlis. Kaunas, 1939 m.
 Paukščiai ir žmonės. Kaunas, 1940 m.
 Per šaltį ir vėją, apsakymai. Kaunas, 1940 m.
 Aušrelė, vadovėlis pradžios mokyklai. Kaunas, 1943 m.
 Arti žemės, novelės. Kaunas: Br. Daunoro leidykla, 1943 m.
 Gandras ir gandrytė, 1946 ir 2006 m.
 Savame krašte, novelės. Tiubingenas, Patria, 1946 m.
 Riestaūsio sūnus, pasaka, 1947 ir 2003 m.
 Doleris iš Pitsburgo. Bruklinas, Gabija, 1952 m.

Šaltiniai 

Lietuvos leidėjai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos vaikų rašytojai
JAV lietuviai
Jonas Jurkus

Jonas Jurkus (g. 1954 m. vasario 24 d. Staiginės kaime, Tauragės rajonas) – inžinierius mechanikas, ir Mažeikių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1961–1965 m. mokėsi Tauragės rajono Meldikviršių pradinėje mokykloje, 1965–1968 m. – Tauragės 1-ojoje vidurinėje mokykloje, 1969 m. baigė Šilutės rajono Žukų aštuonmetę mokyklą. 1969–1971 m. mokėsi Klaipėdos profesinėje technikos mokykloje, įgijo šaltkalvio, laivų surinkėjo korpusininko specialybę. 1971–1974 m. dirbdamas Klaipėdos laivų remonto įmonėje mokėsi Klaipėdos K. Donelaičio vakarinėje vidurinėje mokykloje, 1977–1981 m. Mažeikių vakariniame politechnikume, 1982–1986 m. studijavo Kauno politechnikos institute.

1974–1976 m. tarnavo TSRS kariuomenėje, 1976–1987 m. Pabaltijo specializuotos montavimo valdybos šaltkalvis montuotojas, etatinis partinės organizacijos sekretorius. 1987–1990 m. Mažeikių miesto Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, 1990–1995 m. Mažeikių miesto meras, 1995–2000 m. Bendros įmonės „Inkomi LM“ generalinio direktoriaus pavaduotojas, 2000 m. specialiosios paskirties uždarosios akcinės bendrovės „Mažeikių šilumos tinklai“ generalinis direktorius, 2000–2004 m. Seimo narys. 2004–2019 m. UAB „Mažeikių šilumos tinklai“ direktorius.

1990–1995 m. Mažeikių rajono tarybos deputatas, 1995–2000 m., 2003–2004 m., 2007 m. ir 2011 m. Mažeikių rajono savivaldybės tarybos narys. 

Nuo 1992 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Mažeikių skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys.

1971–1974 m. kelis kartus buvo Klaipėdos miesto 1,5, 3 ir 5 km bėgimo čempionas, prizininkas, Lietuvos jaunimo „Žalgirio" draugijos 5 km kroso, 3 km bėgimo su kliūtimis čempionas. 1976–1987 m. – daugkartinis Mažeikių rajono įvairių daugiakovių, krosų čempionas, prizininkas.

Žmona Birutė, dukterys Vilmutė, Salvinija. .

Šaltiniai 

Mažeikių merai
Mažeikių politikai
Seimo nariai
Lietuvos inžinieriai