joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Čečėnijos karas

Ičkerijos-Rusijos konfliktas – karinis konfliktas tarp nepriklausomybės siekusios Ičkerijos Čečėnų Respublikos ir Rusijos Federacijos.

Pirmasis Čečėnijos karas 

Pirmasis Čečėnijos karas prasidėjo 1994 m. gruodžio 11 d. Rusijos gynybos ir vidaus reikalų ministerijos daliniai, remdamiesi Rusijos Federacijos Prezidento Boriso Jelcino įsakymu „Dėl neteisėtų ginkluotų grupuočių veiklos pažabojimo Čečėnijos Respublikos teritorijoje“, buvo įvesti į Čečėnijos teritoriją.

Pirmosios derybos, skirtos aptarti susidariusią situaciją po Rusijos karių įvedimo į Ičkerijos čečėnų respubliką (IČR), praėjo Vladikaukaze gruodžio 12-14 dienomis, tačiau buvo nutrauktos čečėnams nesutikus pasirašyti dokumentą pagal kurį IČR įeina į Rusijos Federacijos sudėtį.

Nepaisant daug didesnės sausumos kariuomenės, oro pajėgų, karinės technikos, Rusijos kariuomenė nesugebėjo įvesti efektyvaus Čečėnijos kalnuotų rajonų valdymo, dėl sėkmingai vykdytų Čečėnijos kariuomenės partizaninio karo veiksmų. Šis karas baigėsi didžiuliu Rusijos pažeminimu ir tragiškomis aukomis čečėnų tautai. Konservatyviais skaičiavimais šiame kare žuvo 7500 Rusijos kareivių ir karininkų, 10 000 čečėnų kovotojų, ir mažų mažiausiai 35 000 civilių. Šiame kare čečėnai išgarsėjo kaip puikūs kovotojai, tačiau pasižymėjo dideliu žiaurumu, be jokio gailesčio nukirtinėjo galvas ir skerdė rusų kareivius 18-20 m. paimtus į nelaisvę. Minimaliais skaičiavimais iš viso pirmame Čečėnų kare žuvo 46 500 žmonių. Kitais skaičiavimais aukų skaičiai gali siekti nuo 80 000 iki 100 000 žuvusiųjų. 

Ginkluotas konfliktas buvo „užšaldytas“ 1996 m. rugpjūčio 31 d. pasirašius paliaubas.

Antrasis Čečėnijos karas 
1999 m. spalio 4 d. Rusijos kariuomenė vėl įžengė į Ičkerijos Čečėnų Respublikos teritoriją, pradėdama Antrąjį Čečėnijos karą.

Dabartinė Čečėnija 

Nuo pat 1990 m. respublikoje vyko teisiniai, kariniai ir civiliniai konfliktai, kurių pagrindas buvo kova tarp nepriklausomybės šalininkų atstovų ir prorusiškų valdžios organų. Šiandien Čečėnija yra Rusijos Federacijos sudėtyje esanti federalinė respublika. Joje nuo 2003 m. balandžio 2 dienos veikia regioninė konstitucija priimta per 2003 m. kovo 23 d. referendumą. . Šalį valdo grubiais žmogaus teisių pažeidimais garsėjantis Ramzanas Kadyrovas.

Mene 
2011 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas „Barzakh“ (rež. Mantas Kvedaravičius). Tai tarptautinį pripažinimą pelnęs lietuvių-suomių filmas apie karo konflikto nuniokotą Čečėniją, čia tvyrančią valdžios savivalę, koncentracijos stovyklas, žiaurius kankinimo metodus.

Šaltiniai 

Europos karai
Čečėnija
Šiaurės Kaukazo istorija
Rusijos karai
Avarų kalba

Avarų kalba (магӀарул мацӀ, Авар мацӀ) – Kaukazo kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama Dagestane ir kitose Kaukazo regiono vietose. Kalbančiųjų skaičius 600–1200 tūkst. Tai viena iš šešių oficialių Dagestano kalbų, gimtoji avarų tautybės žmonėms, tačiau taip pat vartojama kitų mažesnių Dagestano tautų kaip lingua franca.

Avarų kalba turi net 15 dialektų, kurių dalis kartais laikoma atskiromis kalbomis (cezų, godoberių, hinuchų, bežtų, hunzibų ir kt.). Bendrinė avarų kalba (болмацӀ) pagrįsta chunzakų dialektu.

Iki XV a. avarų kalba naudojo senąjį gruzinų raidyną, XVII a. pritaikyta arabiško raidyno versija. 1928 m. sukurta lotynų abėcėlė avarų kalbai, o nuo 1938 m. iki šiolei kalba užrašoma modifikuotu krilicos raidynu.

Nuorodos 
 Ethnologue informacija

Dagestano kalbos
Sinkonys

Sinkonys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje. Stūkso du akmenys „su dubeniu“.

Gyventojai

Išnašos 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Nereikoniai

Nereikoniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Joniškėlio, prie kelio .

Pirmą kartą paminėtas Martyno Švobos 1606 metų testamente. Kaimo viduryje auga ąžuolas, pasodintas apie 1860 metus gydytojo ir tautinio atgimimo veikėjo Adomo Sketerio gimimo proga. 2013 metais ūkininkų Sketerių sodybos vietoje pastatytas stogastulpis Adomui, Laurynui ir Konstancijai Sketeriams atminti. Tarpukariu šalia vieškelio Šalkauskų šeima pastatė malūną, varomą vėjo jėga, o vėliau – vidaus degimo varikliu.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Iš Nereikonių kaimo kilo šie žymūs žmonės: tarpukariu dirbęs jūrų karininkas Teofilis Jurgaitis, operos dainininkė Salomėja Vaidžiūnaitė Aleksandravičienė (1913–1995).

Šaltiniai 

 Joniškėlis. Sud. E. Petrovas, A. Garliauskas. Kaunas, 2007, p. 413.

Pasvalio rajono savivaldybės gyvenvietės
Mato Grosas

Mato Grosas () – valstija centrinėje Brazilijoje, trečia pagal dydį šalyje. Yra Vidurio Vakarų regione, ribojasi su (laikrodžio rodyklės kryptimi): Rondonija, Amazone, Para, Tokantinsu, Gojasu, Pietų Mato Grosu ir Bolivija. Valstijos sostinė – Kujaba.

Geografija 
Mato Grosas įeina į tris skirtingas ekosistemas: Serado aukštumas (rytuose), Pantanalio pelkes (pietuose) ir Amazoniją (šiaurėje). Valstijoje gausu vaizdingų krioklių, urvų, kanjonų, be to, tiek Amazonijos džiunglės, tiek Pantanalis pasižymi itin didele bioįvairove. Gamta saugoma Pantanalio, Šapada dos Gimaranešo, Žuruenos nacionaliniuose parkuose.

Mato Groso hidrografinis tinklas priklauso dviem baseinams – Amazonės ir Paragvajaus. Pagrindinės valstijos teritorija tekančios Amazonės baseino upės yra Aragvaja, Rio das Mortesas, Šingu, Žuruena, Teles Piresas, Ruzvelto upė. Paragvajaus baseinui priklauso pati Paragvajaus upė su intaku Kujaba.

Gyventojai 

Mato Grose gyvena 1,47 % Brazilijos gyventojų. Etninė sudėtis: pardo 55,2 %, baltieji 36,7 %, juodaodžiai 7,0 %, azijiečiai ir indėnai 1,1 %.

Didžiausi miestai (tūkst. gyventojų):
 Kujaba – 526,8
 Varzea Grandė – 237,9
 Rondonopolis – 179,0
 Sinopas – 110,5
 Kaseresas – 86,8
 Tangara da Sera – 79,8
 Sorisas – 57,7
 Bara do Garsasas – 54,8

Brazilijos valstijos
Valentinas Lazutka

Valentinas Lazutka (g. 1932 m. balandžio 3 d. Baisogaloje, Novosibirsko sritis) – tarybinis filosofas, perversmininkas.

Biografija 
Broliai Pranas Lazutka ir Stanislovas Lazutka.

1955 m. baigė Maskvos universitetą. 1955–1962 m. Vilniaus universiteto, 1962–1965 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo, 1965–1972 m. Maskvos kooperacijos instituto Vilniaus neakivaizdinio fakulteto, 1972–1974 m. LSSR mokslų akademijos filosofijos katedros, 1974–1984 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos dėstytojas, 1974–1976 m. Marksistinės lenininės filosofijos katedros vedėjas, nuo 1965 m. docentas. 1985 m. filosofijos mokslų daktaras. 1984–1989 m. Lietuvos filosofijos, sociologijos ir teisės instituto direktorius.  1990 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos rektorius.

Priklausė LKP (TSKP) organizacijai. Vienas 1991 m. sausio 13 d. perversmo Vilniuje organizatorių. Jam pateikti kaltinimai sąmokslo rengimu siekiant užgrobti valdžią ir nušalinti teisėtus valstybės vadovus, dėl tyčinių kūno sužalojimų, turto sunaikinimo, nacionalinės nesantaikos kurstymo ir kt. Nuo Lietuvos Respublikos teisingumo 2000 m. pasislėpė Vokietijoje. Ši atsisakė jį išduoti Lietuvai, motyvuodama tuo, jog jam pateikti kaltinimai yra politiniai.  Gyvena Minske, profesorius.

Bibliografija 
 Apie tikėjimą į sielą. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1959. – 50 p.
 Apie tikėjimą į pomirtinį gyvenimą. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1961. – 50 p.
 Šiuolaikinės buržuazinės ideologijos krizė. – Vilnius, 1963. – 67 p.
 Kai kurie šiuolaikinio antikomunizmo teorijos ir praktikos bruožai: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1966. – 19 p.
 Marksizmas-leninizmas apie religijos atsiradimo ir egzistavimo priežastis: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1969. – 24 p.
 Ideologinės srovės lietuvių išeivijoje: socialinės, politinės ir filosofinės koncepcijos po Antrojo pasaulinio karo (su kitais). – Vilnius: Mintis, 1978. – 422 p.
 Die nationalen Beziehungen in der Sowjetunion. – Vilnius: Mintis, 1979. – 55 p.
 National Relations in the Soviet Union. – Vilnius: Mintis, 1979. – 46 p.
 Šiuolaikinių buržuazinių koncepcijų TSKP nacionalinės politikos įgyvendinimo Tarybų Lietuvoje klausimais kritika: medžiaga lektoriui. – V.: Žinija, 1980. – 21 p.
 Buržuazinio nacionalizmo kritika ir internacionalinis auklėjimas: teorijos klausimai. – Vilnius, 1982. – 232 p.
 Nacionalizmas ir katalikybė: kam naudinga tapatinti lietuvybę ir katalikybę: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1984. – 22 p.
 Buržuazinių koncepcijų TSKP nacionalinės politikos įgyvendinimo Tarybų Lietuvoje klausimais kritika: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1987. – 22 p.

Įvertinimas 
 1982 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos filosofai
Lietuvos dėstytojai
Remigijus Leipus

Remigijus Leipus (g. 1961 m. gegužės 22 d. Vilniuje) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1984 m. baigė Vilniaus universitetą. 2001 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Nuo 1984 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2004 m. profesorius. Nuo 1995 m. dar dirba Matematikos ir informatikos institute.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: laiko eilutės, finansų matematika, tikimybių teorijos ribinės teoremos ir jų taikymas statistikoje ir ekonometrijoje.

Bibliografija 
 Laiko eilučių teorijos įvadas, 1995 m.
 Finansų rinkos: diskretaus laiko stochastiniai modeliai, 1999 m.

Įvertinimas 
 2004 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos matematikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos matematikai tikimybininkai
Kazys Leistrumas

Kazys Leistrumas (1924 m. gruodžio 6 d. Ginteniai, Luokės valsčius – 2003 m. gruodžio 12 d. Akademija Kėdainių raj.) – Lietuvos agronomas selekcininkas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1956 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1950-1956 m. dirbo Selekcijos stotyje, 1956-1991 m. – Žemdirbystės institute; 1958-1991 m. Lauko augalų selekcijos ir sėklininkystės skyriaus vedėjas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – vasarinių miežių, kviečių ir rugių selekcija. Su kitais sukūrė žieminių kviečių veislę „Mūras“ (1958 m.), vasarinių kviečių veislę „Garsas“ (1961 m.), vasarinių miežių veisles „Gintariniai“ (1979 m.), „Auksiniai 3“ (1987 m.), „Aidas“ (1994 m.), „Ūla“ (1995 m.), „Alsa“ (1996 m.), „Aura“ (1999 m.) ir „Luokė“ (2001 m.), žieminių rugių veisles „Rūkai“ (1994 m.) ir „Duoniai“ (1994 m.). Paskelbė apie 30 mokslinių straipsnių.

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos selekcininkai
Edmundas Lekevičius

Edmundas Lekevičius (g. 1942 m. gruodžio 7 d. Alytuje) – Lietuvos biologas ekologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
Brolis Romualdas Lekevičius. 1969 m. baigė Vilniaus universitetą. 1997 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

1974–1984 m. dirbo Botanikos institute, 1984–1991 m. – Zoologijos ir parazitologijos institute (nuo 1989 m. Ekologijos institutas), Hidrobiologijos laboratorijos vadovas. 1991–1993 m. dirbo Mokslo, studijų ir technologijų tarnybos prie Lietuvos Respublikos vyriausybės Studijų skyriuje. 1993–2001 m. – Pedagogikos instituto direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1990 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1998 m. profesorius.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi moksliniai darbai iš teorinės biologijos. Remdamasis originalia metodologija tyrė, kaip prie aplinkos pokyčių prisitaiko ir evoliucionuoja gyvoji gamta, apibendrino skelbtas mokslines žinias ir paskelbė savąją bendrosios adaptacijos teorijos koncepciją. Daugiau kaip 10 knygų autorius, parašė mokomųjų priemonių.

Bibliografija 
 Bendrosios adaptacijos teorijos metmenys, 1986 m., rusų kalba
 Gyva tik ekosistema: ne visai tradicinis požiūris į gyvybės evoliuciją, 2000 m.
 Ekosistemų atsiradimas gamtinės atrankos būdu, 2002 m., anglų kalba

Šaltiniai 

Lietuvos biologai
Lietuvos ekologai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Romualdas Lekevičius

Romualdas Kazimieras Lekevičius (1938 m. rugpjūčio 25 d. Alytuje – 2011 m. rugsėjo 2 d. Vilniuje) – Lietuvos genetikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras. Ekologinės genetikos pradininkas Lietuvoje.

Biografija 
1956 m. baigė Alytaus 1-ąją vidurinę mokyklą. 1961 m. Vilniaus universiteto (VU) Gamtos mokslų fakultete įgijo biologo-zoologo specialybę. Nuo 1966 m. VU dėstytojas. 1971–1972 m. stažavosi Čikagos universitete (JAV). 1976 m. VU Gamtos fakultete įkūrė Ekologinės genetikos laboratoriją, jos vadovas, 1977 m. docentas, nuo 1987 m. profesorius. 1985 m. biologijos mokslų daktaras.  Nuo 1993 m. Europos Tarybos Bioetikos koordinacinio komiteto Lietuvos ekspertas, Lietuvos gyvūnų globos draugijos pirmininkas.

Brolis Edmundas Lekevičius.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausia sritis – mutagenų poveikis gyvūnams, rūšių indikatorių paieška, mutagenezės mechanizmai, aplinkos užterštumo genetinių padarinių tyrimai. Paskelbė apie 200 mokslinių straipsnių.

Bibliografija 
 Ekologinė genetika, 1980 m.
 Cheminė mutagenezė ir aplinkos užterštumas, 1983 m., rusų k.
 Drūkšių ežero vandens gyvūnų populiacijų ir bendrijų bazinė būklė, su kitais, 1986 m., rusų k.
 Jonizuojančioji spinduliuotė (radiacija): sauga, sveikata, ekologija, su kitais, 2005 m.

Įvertinimas 
 1996 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos biologai
Lietuvos genetikai
Lietuvos ekologai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Felicijonas Lelis

Felicijonas Lelis (Lialis, 1870 m. sausio 13 d. Pumpėnai – 1949 m. liepos 17 d. Velžys, palaidotas Panevėžyje) – Lietuvos visuomenės veikėjas, kunigas.

Biografija 
1892 m. baigė Kauno kunigų seminariją, mokydamasis priklausė slaptai Šv. Kazimiero draugijai. 1892–1894 m. Kauno Šv. Trejybės bažnyčios vikaras. 1894 m. Kauno tvirtovės Rusijos karinės įgulos katalikų kareivių kapelionas. Su kareiviais dalyvavo kunigo E. Barausko laidotuvėse, dėl to apkaltintas politiniu nusižengimu ir 1894–1897 m. buvo uždarytas Kretingos vienuolyne. Kun. K. Pakalniškio paragintas 1896 m. įsteigė mėnesinį žurnalą „Tėvynės sargas“, 1897 m. perdavė jo redagavimą J. Tumui-Vaižgantui. Dirbdamas Kupiškio parapijoje suorganizavo platų knygnešių tinklą, mokė jaunimą rašto, rengė lietuviškus vaidinimus. 1901 m. perkeltas į Saudininkų (dab. Maironiai) filiją. Nuo 1904 m. kunigavo Antašavos, Budrių, Alizavos filijose, nuo 1925 m. Papilio, Velykių klebonas, vėliau – Krekenavos altaristas. Bendradarbiavo lietuvių periodinėje spaudoje. Jo pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Knygnešiai
Lietuvos kapelionai
Lietuvos redaktoriai
Lenkijos lietuvių jaunimo sąjunga

Lenkijos lietuvių jaunimo sąjunga () – Lenkijos lietuvių jaunimo organizacija, veikianti nuo 1994 m., Lenkijos lietuvių bendruomenės konfederuota narė. Centras Punske.

Veikla 
Bendradarbiauja su Ukrainiečių jaunimo sąjunga (nuo 1996 m.), kt. valstybių lietuvių jaunimo sąjungomis (pvz., Jungtinės Karalystės lietuvių jaunimo sąjunga), Lenkijos lietuvių organizacijomis. Į Lenkijos lietuvių jaunimo sąjungą nuo 1999 m. priimami ir iš Lietuvos atvykusieji į Lenkiją studijuoti. Nuo 1994 m. rengia estradinių ansamblių, nuo 1996 m. vaikų šokių šventes, nuo 1997 m. Vaikų dienos proga – vaikų sąskrydžius. 2003 m. sąjunga Punske surengė XI Pasaulio lietuvių jaunimo kongresą – stovyklą. Nuo 1997 m. sąjungos atstovai dalyvauja Pasaulio lietuvių bendruomenės (PLB) seime Vilniuje, 1998 m. – tautinių mažumų jaunimo forume Punske, nuo 1998–1999 m. Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos (PLJS) ir PLB pirmininkų suvažiavimuose, 1999 m. – iškilmingame Lietuvių chartos 50 m. sukakties minėjime Vokietijoje, Hiutenfelde.. 2021 organizavo XVI Pasaulio lietuvių jaunimo kongreso studijų dalį (renginys vyko virtualioje erdvėje), 2022 buvo šeimininkais ir organizavo XVI Pasaulio lietuvių kongreso kultūrinę dalį (stovyklą) Lenkijoje. Sąjungos nariai aktyviai dalyvauja Pasaulio lietuvių sporto žaidynėse ir Lietuvos dainų šventėse.

Pirmininkai 
 Kęstutis Nevulis – 1994-1995 m.
 Darius Nevulis – 1995–1999 m.
 Jolanta Jonušonytė – 1999–2003 m.
 Darius Zimnickas – 2003-2006 m.
 Silvija Čeplaitė – 2006-2009 m.
 Tomas Marcinkevičius – 2009-2014 m. 
 Petras Talandis – 2014-2016 m. 
 Aidis Staskevičius – 2016-2018 m. 
 Raimundas Makauskas – 2018-2020 m.
 Ingrida Vaznelytė - nuo 2020 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lenkijos lietuvių jaunimo sąjungos svetainė 
 Žilvytis Šaknys. „Lenkijos lietuvių jaunimas“ (PDF)
 Oficialus LLJS Facebook tinklapis

Lenkijos lietuvių organizacijos

Užsienio lietuvių jaunimo organizacijos
Faloidinas

Faloidinas – falotoksinas, aptinkamas žalsvosiose musmirėse (Amanita phalloides).

Faloidinas jungiasi su aktinu ir blokuoja jo depolimerizaciją, tuo pažeisdamas gyvūnines ląsteles. Faloidinas prisijungia tarpuose tarp F-aktiną sudarančių subvienetų ir juos tvirtai sukabina. Taip prisijungdamas faloidinas slopina aktino vienetų atskilimą nuo aktino gijų ir jas stabilizuoja.  
Aptikta, kad faloidinas inhibuoja F-aktino ATP-azinį aktyvumą.

Faloidinas prisijungdamas prie aktino skatina aktino polimerizaciją (globulinio aktino jungimąsi į gijas) ir stabilizuoja susidariusias aktino gijas.

Veikimas citoplazmoje 
Falodino veikimo būdas priklauso nuo jo koncentracijos ląstelės viduje. Maži kiekiai faloidino citoplazmoje mažai polimerizuotą citoplazminį aktiną bei filaminą verčia jungtis į polimerizuoto aktino telkinius, bet nepaveikia egzistuojančių aktino gijų pluoštų.

Wehland ir bendradarbiai aptiko, kad didesni faloidino kiekiai sukelia ląstelių aktino gijų susitraukimą.

Faloidinas kaip vizualizavimo įrankis 

Dėl gebėjimo jungtis su aktinu faloidinas naudojamas tirti F-aktino išsidėstymui ląstelėse. Tam faloidinas pažymimas fluorescuojančiomis grupėmis ir įvedamas į ląsteles ar juo paveikiamos sistemos su aktinu, tiriamos in vitro. Prisitvirtindamas prie aktino fluorescencinis faloidinas švytėjimu parodo vietas, kur yra aktino. 
Sukurta didelės skyros technika F-aktinui aptikti, naudojanti faloidiną, sujungtą su fluoroforu eozinu, kuris veikia kaip fluorescencinė žymė.  
Fluorescencijos lygis gali būti panaudotas gijinio aktino kiekiui išmatuoti, kai naudojami įsotinantys fluorescencinio faloidino kiekiai.  

Imunofluorescencinė mikroskopija kartu su faloidino mikroinjekcijomis leidžia tirti tiesiogines ir netiesiogines citoplazmos aktino funkcijas (Wehland et al., 1977). Todėl fluorescencinis faloidinas yra patogus įrankis tiriant aktininius tinklus.

Faloidino trūkumai 
Faloidinas nepraeina pro ląstelių membranas, todėl jis nėra patogus tiriant gyvas ląsteles. Faloidinu apdorotos ląstelės patiria jo nuodingą poveikį ir dažnai žūsta.  
Faloidino poveikis iškraipo aktino išsidėstymą ląstelėje - faloidinu apdorotose ląstelėse daugiau aktino būna susijungę su plazminėmis mebranomis. Faloidino mikroinjekcijos į gyvas ląsteles keičia ne tik aktino išsidėstymą, bet ir ląstelių judrumą.

Faloidino atradimas 
Pirmuosius darbus su šiuo toksinu atliko Nobelio premijos laureatas Heinrichas Vielandas XX a. ketvirtame dešimtmetyje. Gryną faloidiną išskyrė ir kristalizavo Vielando studentas ir žentas Feodoras Lynenas (Feodor Lynen) (kuris 1964 m. gavo Nobelio premiją už cholesterolio metabolizmo tyrimus) ir Vielando sūnėnas Ulrichas Vielandas (Ulrich Wieland).

Nuorodos 
 

Grybų toksinai
Kobicha

Kobicha (, ) – miestas Bolivijos šiaurėje, Brazilijos pasienyje, Akrės upės pakrantėje, priešais Brazilėjos miestą. Pando departamento sostinė. 40,1 tūkst. gyventojų (2008 m.). Miestas yra 235 m aukštyje virš jūros lygio, Amazonės žemumoje. Yra du oro uostai bei kelias į El Čorą Beni departamente.

Istorija 

Miestas įkurtas 1906 m. generolo Enrique Cornejo ir pavadintas Bahía. 1908 m. įgijo Kobichos vardą pagal Bolivijos uostą prie Ramiojo vandenyno Kobichą (dab. Antofagasta), kurį užėmė Čilė. XX a. pr. svarbiausia ekonomikos šaka buvo kaučiuko gavyba. Vėliau šio paklausai sumenkus, Kobicha nuskurdo. Dabar daugiausia eksportuojami kastanijos riešutai.

Bolivijos miestai
Rytis Vaišvila

Rytis Vaišvila (g. 1971 m. gegužės 23 d., Klaipėda) – Lietuvos krepšininkas ir treneris.

Nuo 2009 m. liepos mėn. pasirašė vienerių metų sutartį su Kinijos Sianjango „Tan Tan“ komandą, tačiau 2010 m. sausio pabaigoje buvo atleistas.

2010 m. liepos 30 d. sugrįžo į Klaipėdos „Neptūno“ klubo vyr. trenerio postą. 2010 m. lapkričio 8 d. paliko Klaipėdos „Neptūno“ klubą. 2012 m. sausio 31 d. iki sezono pabaigos tapo Gargždų „Bremena-Gargždai“ vyr. treneriu. 2012 m. liepos 29 d. tapo Utenos „Juventus“ vyr. treneriu.

Trenerio karjera 
 2007–2008: Klaipėdos „Naftos-Uni-Laivitės“ vyriausiasis treneris
 2008–2009: Klaipėdos „Neptūno“ vyriausiasis treneris
 2009–2010: Sianjango „Tan Tan“ vyriausiasis treneris
 2010: Klaipėdos „Neptūno“ vyriausiasis treneris
 2012: Gargždų „Bremenos-Gargždų“ vyriausiasis treneris
 2012–2013: Utenos „Juventus“ vyriausiasis treneris
 2013–2017: Klaipėdos „Nafta-Universiteto“ vyriausiasis treneris
 2017–2019: Marijampolės „Sūduvos“ vyriausiasis treneris
 2019-: Telšių „KK Telšių“ vyriausiasis treneris

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos krepšinio treneriai
Lietuvos olimpiečiai
Anchelio Sandovalio provincija

Anchelio Sandovalio provincija () – viena iš penkiolikos Santa Kruso departamento provincijų, esanti rytinėje departamento dalyje, Bolivijoje. Tai gyventojų skaičiumi mažiausia provincija departamente ir vienas mažiausiai apgyvendintų regionų šalyje (gyventojų tankis 0,3 gyv./km²). Provincijos sostinė San Matijasas.

Provincija kartu su Njuflo de Čaveso, Chosė Migelio de Velasko, Germano Busčo, Čikitoso ir Gvarajoso provincijomis sudaro vadinamąją Gran Čikitanijos teritoriją ().

Istorija 

Provincija buvo įkurta 1948 m. gruodžio 16 d. ir pavadinta teisėjo ir įkūrėjo Ángel Sandoval vardu.

Geografija 

Šiaurėje ir rytuose Anchelio Sandovalio provincija ribojasi su Brazilija, šiaurės vakaruose su Chosė Migelio de Velasko provincija, pietvakariuose su Čikitoso provincija, pietryčiuose ir pietuose su Germano Busčo provincija.

Vyraujantis provincijos reljefas – lyguma, regionas ypač vandeningas ir derlingas. Provincija priklauso Pantanalio zonai, joje gausu upių ir ežerų.

Provincijai būdingas šiltas, drėgnas klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 27 °C, metinis kritulių kiekis 1663 mm.

Demografija 

Anchelio Sandovalio provincija gyventojų skaičiumi (13 073 gyv.) yra mažiausia departamente. Jos gyventojai sudaro 0,64 % visų departamento gyventojų. 41,08 % provincijos gyventojų gyvena miestuose ir 58,92 % kaimuose.

Didžiausias provincijos miestas San Matijasas (5 370 gyv.). Visose kitose gyvenvietėse gyventojų skaičius mažesnis nei 2000 gyventojų. 

52,86 % provincijos gyventojų yra vyrai, 47,14 % moterys. 47,74 % gyventojų yra jaunesni negu 16 metų.

Pagrindinė provincijos etninė grupė – čikitanai (). Pagal 2001 metų surašymo duomenis šiai tautai save priskiria 58,64 % provincijos gyventojų. 3,40 % kečujams, 2,51 % aimarams, 1,77 % kitoms indėnų tautoms. 39,91 % gyventojų nepriklauso jokioms indėnų tautoms.

Didžioji provincijos gyventojų dirba žemės ūkio, gyvulininkystės ir miškininkystės (40,50 %).

Administracinis suskirstymas 

Provincijoje yra viena savivaldybė San Matías ir 4 kantonai.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Anchelio Sandovalio provincijos žemėlapis 

Santa Kruso provincijos
Gvarajoso provincija

Gvarajoso provincija () – viena iš penkiolikos Santa Kruso departamento provincijų, esanti šiaurės vakarinėje departamento dalyje, Bolivijoje. Provincijos sostinė Asensjonas. Provincija kartu su Njuflo de Čaveso, Chosė Migelio de Velasko, Anchelo Sandovalo, Čikitoso ir Germano Busčo provincijomis sudaro vadinamąją Gran Čikitanijos teritoriją ().

Istorija 

Gvarajoso provincija buvo įkurta 1990 m. ir yra vėliausiai įkurta Santa Kruso departamento provincija. Jinai buvo pavadinta pagal vieną vietinę nedidelę gentį gvarajus (), kuriai priklausantys indėnai iki šiol gyvena Čikitanijos regione. Gvarajoso provincijoje šiai genčiai priklausančių žmonių yra daugiausiai iš visų Čikitanijai priskiriamų provincijų. Iki 1990 m. Gvarajoso provincijos teritorija priklausė Njuflo de Čaveso provincijai.

Geografija 

Šiaurėje ir vakaruose Gvarajoso provincija ribojasi su Beni departamentu, pietuose su Obispo Santistevano provincija, pietuose ir rytuose su Njuflo de Čaveso provincija.

Vyraujantis provincijos reljefas – lyguma. Teritoriją kerta keletas upių: Pailasas, Ibarė, San Chuljanas, Grandė, Blankas, San Pablas, Negras, Jakunda, San Rafaelis , Sapoko, taip pat yra daug ežerų: El Largas, Negras, El Mutunas, Pandas, Eresamantas, Las Piedrasas, Mingaituka, Tirabunis, ir lagūnų: Monte Duras, Pistola, de Palmira, El Sokoras, Nuevo Mundas, Pailasas, Tabanalis, Taborga, El Kortė, Bibosis, Kaumpa, La Morita, Pando Nortė, Verdė.

Provincijai būdingas drėgnas šiltas klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 24 °C, metinis kritulių kiekis 1117 mm.

Demografija 

Gvarajoso provincijos gyventojai (31 577 gyv.) sudaro 1,56 % visų departamento gyventojų. 49,11 % provincijos gyventojų gyvena miestuose ir 50,89 % kaimuose.

Didžiausias provincijos miestas Urubichá (3 224 gyv.). Visose kitose gyvenvietėse gyventojų skaičius mažesnis nei 2000 gyventojų. 

53,85 % provincijos gyventojų yra vyrai, 46,15 % moterys. 50,25 % gyventojų yra jaunesni negu 16 metų.

Pagal 2001 metų surašymo duomenis 13,44 % provincijos gyventojų save priskiria kečujams, 4,36 % gvaraniams, 3,72 % čikitanams, 3,36 % mochenjams, 40,48 % kitoms indėnų tautoms. 34,36 % gyventojų nepriklauso jokioms indėnų tautoms.

Didžioji provincijos gyventojų dirba žemės ūkio, gyvulininkystės ir miškininkystės sektoriuje (56,06 %).

Administracinis suskirstymas 

Provincija padalinta į 3 savivaldybes:

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gvarajoso provincijos žemėlapis 

Santa Kruso provincijos
Valjegrandės provincija

Valjegrandės provincija () – viena iš penkiolikos Santa Kruso departamento provincijų, esanti vakarinėje departamento dalyje, Bolivijoje. Provincijos sostinė Valjegrandė.

Istorija 

Valjegrandės provincija buvo įkurta kartu su Santa Kruso departamentu 1826 sausio 26 d.

Geografija 

Šiaurėje vakaruose Valjegrandės provincija ribojasi su Manuelio Marijos Kabaljero provincija, vakaruose su Kočabambos departamentu, pietvakariuose su Čukisakos departamentu, pietryčiuose ir rytuose su Kordiljeros provincija, šiaurės rytuose su Floridos provincija.

Provinciją kerta Rytų Kordiljeros kalnai. Vidutinis aukštis 1900 metrų virš jūros lygio. Pagrindinės upės: Miskė, La Kanjada, Vilkasas, Sekas, Sjenega, Gvaira.

Provincijai būdingas vidutinis klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 19ºC, metinis kritulių kiekis 1450 mm.

Demografija 

Valjegrandės provincijos gyventojai (27 429 gyv.) sudaro 1,35 % visų departamento gyventojų. Didžioji provincijos gyventojų dalis (71,56 %) gyvena kaimuose. Miestuose gyvena tik 28,44 % provincijos gyventojų.

Didžiausias provincijos miestas Valjegrandė (7 801 gyv.). Visose kitose gyvenvietėse gyventojų skaičius mažesnis nei 2000 gyventojų. 

52 % provincijos gyventojų yra vyrai, 48 % moterys. 50,45 % gyventojų yra jaunesni negu 16 metų.

Valjegrandės provincija iš kitų Santa Kruso departamento provincijų išsiskiria tuo, kad pagrindinė jos gyventojų dalis nepriklauso jokioms indėnų tautoms (95,94 %). Pagal 2001 metų surašymo duomenis 2,65 % provincijos gyventojų save priskiria kečujams, 1,4 % kitoms indėnų tautoms.

Didžioji provincijos gyventojų dirba žemės ūkio, gyvulininkystės ir miškininkystės sektoriuje (52,84 %).

Administracinis suskirstymas 

Provincija padalinta į 5 savivaldybes:

Šaltiniai

Nuorodos 
 Valjegrandės provincijos žemėlapis 

Santa Kruso provincijos
XIII pasaulio krepšinio čempionatas

Tryliktasis pasaulio krepšinio čempionatas vyko 1998 m. liepos 29 d. – rugpjūčio 9 d. Atėnuose, Graikijoje. Šį kartą čempionate dėl pasibaigusios kolektyvinės sutarties JAV rinktinei neatstovavo NBA lygos žaidėjai, ją sudarė daugiausia Europos klubuose rungtyniaujantys krepšininkai. Turnyro debiutantėmis buvo Lietuvos ir Nigerijos komandos. Čempionatą laimėjo pirmą kartą po šalies iširimo tokiame turnyre žaidusi Jugoslavijos rinktinė, finale rezultatu 64:62 įveikusi Rusiją.

Grupės

Pirmojo etapo grupių varžybos 
Pirmajame etape komandos buvo suskirstytos į keturias grupes po keturias komandas. Trys stipriausios kiekvienos grupės komandos pateko į antrąjį grupių varžybų etapą. Silpniausia kiekvienos grupės komanda toliau varžėsi dėl 13-16 vietų.

A grupė

B grupė

C grupė

D grupė

Antrojo etapo grupių varžybos 
Antrajame etape po tris stipriausias komandas iš A ir B bei C ir D grupių buvo atitinkamai suskirstytos į naujas E ir F grupes. Pirmajame etape tarpusavyje sužaistos rungtynės turnyrinėje lentelėje buvo užskaitytos, todėl komandos sužaidė po trejas rungtynes su varžovais iš kitos pirmojo etapo grupės. Po keturias stipriausias komandas iš abiejų antrojo etapo grupių pateko į atkrentamąsias varžybas dėl 1–8 vietų, likusios žaidė dėl 9–12 vietų.

E grupė

F grupė

Atkrentamosios varžybos

Atkrentamosios varžybos dėl 13–16 vietų

Atkrentamosios varžybos dėl 9–12 vietų

Atkrentamosios varžybos dėl 5–8 vietų

Atkrentamosios varžybos dėl 1–8 vietų

Rikiuotė

Nuorodos 
1998 World Championship for Men

Pasaulio krepšinio čempionatai
Graikijos krepšinio varžybos
Chackelis Kibarskis

Chackelis Kibarskis (1903 m. spalio 14 d. Šeštokuose – 2003 m. sausio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas terapeutas, pedagogas.

Biografija 
1928 m. baigė Lietuvos universitetą. 1928–1941 m. dirbo gydytoju Kaune. 1934–1938 m. tobulinosi Prahos, Vienos ir Šveicarijos klinikose. Per Antrąjį pasaulinį karą 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos vyr. terapeutas, medicinos bataliono vadas.

1946–1988 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1954 m. LSSR terapeutų mokslinės draugijos pirmininkas. 1970 m. medicinos mokslų daktaras. 1974 m. profesorius.  Nuo 1995 m. gyveno Izraelyje ir Lietuvoje.

Mokslinė veikla 
1937 m. vienas pirmųjų Lietuvoje organizavo ir plėtojo elektrokardiografijos tyrimus. Paskelbė apie 180 mokslinių straipsnių apie hipertoninę, plaučių, kasos ligas, cukrinį diabetą.

Bibliografija 
 Kardiotoninių vaistų klinikinė farmakologija, su Albinu Vidugiriu, 1977 m.
 Antiaritminių vaistų klinikinė farmakologija, su Stase Sutkiene, 1981 m.
 Koronarinė širdies liga, su Danute Kaunaite, 1995 m.

Įvertinimas 
 1950 m. LTSR nusipelnęs gydytojas
 1969 m. LSSR valstybinė premija
 1973 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Karo medikai
Lietuvos gydytojai
Abuna

Abuna (isp. Río Abuná, por. Rio Abunã) – upė Pietų Amerikoje. Ji priklauso Amazonės upės baseinui ir teka per šiaurės Bolivijos ir šiaurės – vakarų Brazilijos sieną.

Upės ilgis siekia 375 km, o savo ištakas upė pradeda Peru Anduose. Prie Manoa miesto upė įteka į Madeiros upę. Prieš upės žiotis yra Abunã miestas, kuris priklauso Brazilijai.

Didžiausi intakai: Rapiranas, Mapimas, Mamo-Manu, Negras.

Bolivijos upės
Brazilijos upės
Zenonas Rokus Rudzikas

Zenonas Rokus Rudzikas (1940 m. rugpjūčio 16 d. Gulbiniškėje, Lazdijų rajonas – 2011 m. birželio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, profesorius, akademikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
Mokėsi Vainežerio ir Kapčiamiesčio mokyklose. 1951–1957 m. su tėvais buvo ištremtas į Sibirą. 1957 m. Asine (Tomsko sritis) aukso medaliu baigė vidurinę mokyklą. 1962 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą. 1962–1977 m. dirbo Fizikos ir matematikos institute. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.  1977–1985 m. Fizikos instituto direktoriaus pavaduotojas ir atomo teorijos skyriaus vadovas, 1985–1989 m. direktorius, 1981 m. profesorius. Nuo 1994 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys, 2003–2009 m. LMA prezidentas.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai iš teorinės atomų spektroskopijos ir jos panaudojimo plazmos fizikoje ir astrofizikoje.

Įvertinimas 
 1976 m. LSSR valstybinė premija
 1980 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas
 1993 m. Gunnar ir Gunnel Källen premija (Švedija)
 1998 m. Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Teorinė daugiaelektronių atomų ir jonų spektroskopija (1976–1997)
 2001 m. DLK Gedimino 4 laipsnio ordinas 
 2005 m. Adolfo Jucio premija už darbų ciklą „Šiuolaikinės daugiaelektronių atomų teorijos plėtojimas ir taikymas (1993–2004 m.)“

Šaltiniai

Literatūra 
 Akademikas Zenonas Rudzikas: gyvenimas, darbai, bibliografija / Nijolė Šaduikienė. – Vilnius: Lietuvos mokslas, 2000. – 180 p.: iliustr. – ISBN 9986-795-08-7

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos fizikai
IWF Vikipedijos blokavimas

IWF Vikipedijos blokavimas – interneto stebėjimo tarybos (Internet Watch Foundation) Jungtinės Karalystės padalinio atliktas Angliškos Vikipedijos puslapio apie grupės Scorpions albumą :en:Virgin Killer užblokavimas (nuo 2008 m. gruodžio 5 d.), teigiant, kad jame pavaizduotas albumo viršelis yra potencialiai nelegalus kaip skatinantis vaikų pornografiją.

Visi pagrindiniai Jungtinės Karalystės interneto tiekėjų (BT Group, Vodafone, Virgin Media/Tesco.net, Be/O2, EasyNet/UK Online/Sky Broadband, Demon, TalkTalk) adresai (95 % vartotojų) buvo užblokuoti nuo puslapio peržiūros Vikipedijoje, nepaisant to, kad albumo viršelį galima laisvai rasti visame internete, pats albumas yra pardavinėjimas JK. Visi šių tiekėjų vartotojai prie Vikipedijos jungiami ne įprastu IP adresu, bet per kelis Proxy serverius. Tai lėmė, kad daugelis JK Vikipedijos naudotojų patyrė nepatogumų, kadangi dėl vandalizmų šie proxy serveriai netrukus buvo užblokuoti ir konstruktyvūs naudotojai neteko galimybės redaguoti anonimiškai, o kai kuriose Vikipedijose – visiškai (kur nebuvo atžymėtas automatinis blokavimas).

Nuorodos 
 Virgin Killer
 Straipsnis Virgin Killer (blokavimą apeinanti versija)

Vikipedija
Vytautas Kindurys

Vytautas Kindurys (g. 1942 m. sausio 5 d. Pabiržėje, Kaltanėnų valsčius) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1965 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1971 m. ekonomikos mokslų kandidatas, disertacija „Pramonės įmonių darbuotojų skatinimo fondai socializme“. 

Nuo 1965 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1978–1990 m. tarpfakultetinės Politinės ekonomijos, 1990–1992 m. Ekonomikos teorijos, 1992–1994 m. Paslaugų ekonomikos katedros vedėjas, nuo 1975 m. docentas

Mokslinė veikla 
Mokslinių darbų pagrindinės kryptys: paslaugų ir draudimo rinkodara, Lietuvos paslaugų sferos raida globalizacijos ir integracijos sąlygomis.

Bibliografija 
 Ekonominio skatinimo fondai (su S. Zaicevu), 1972 m.
 Ekonominis socialistinės gamybos skatinimas, 1977 m.
 Ūkio mechanizmo tobulinimo kryptys, 1980 m.
 Ūkininkaukime ekonomiškai, 1982 m.
 Paslaugų marketingas, 1998 m.
 Draudimo paslaugų marketingas, 2002 m.
 Paslaugų marketingas, 2002 m.

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Lietuvos pedagogai
Gražvydas Kirvaitis

Gražvydas Kirvaitis (g. 1939 m. gegužės 31 d. Rumokuose, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, vertėjas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
Brolis Raimundas Kirvaitis. 1962 m. Vilniaus universitete baigė anglų kalbą ir literatūrą. 1978 m. filologijos mokslų kandidatas.

Nuo 1968 m. dirba Lietuvos mokslų akademijos Užsienio kalbų katedroje, nuo 1976 m. vedėjas, nuo 1984 m. docentas. 1991 m. dirbo Lietuvos informacijos biuro Londone vadovu.

Parašė vadovėlių vidurinėms mokykloms, lietuvių kalbos ir anglų – lietuvių kalbų žodynų vaikams, paskelbė straipsnių apie anglų rašytojus. Iš anglų kalbos išvertė apie 20 romanų ir apysakų, anglų ir amerikiečių pasakų, knygų vaikams, istorijos, ekonomikos, literatūros mokslo ir kt. veikalų.

Bibliografija 
 Anglų literatūra, su kitais, 1971 m.
 Amerikiečių literatūra, su kitais, 1992 m.

Vertimai 
 Rėjus Bredberis. Marso kronikos 1967 m., Pienių vynas 1969 m.
 Džonas Fenimoras Kuperis. Šnipas 1972 m.
 Herbertas Velsas. Laiko mašina, Daktaro Moro sala 1977 m.
 JAV istorijos apybraiža, 1995 m.
 JAV ekonomikos apybraiža, 1994 m.
 Amerikiečių literatūros apybraiža, 1996 m.

Šaltiniai 

 Musteikis A. (2010)  Vertėjas, sužavėjęs britų lordus. In: Lietuvos žinios (2010-08-18)

Lietuvos literatūrologai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos vertėjai
Raimundas Kirvaitis

Raimundas Kirvaitis (g. 1942 m. balandžio 23 d. Rumokuose, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos radiotechnikas, elektronikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
Brolis Gražvydas Kirvaitis. 1959 m. sidabro medaliu baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą. 1959–1964 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI) Vilniaus filiale.

1961–1963 m. KPI Matematikos katedros laborantas. 1963–1964 m. KPI Radiotechnikos katedros asistentas. 1964–1966 m. KPI Vilniaus filialo Radijo aparatūros technologijos katedros asistentas. 1966–1969 m. KPI Vilniaus filialo Radijo aparatūros technologijos katedros aspirantūroje. 1972 m. technikos mokslų kandidatas. 

1970–1973 m. VISI Radijo aparatūros technologijos katedros vyresnysis dėstytojas. 1988–2001 m. Elektronikos fakulteto prodekanas. 1991–1996 m. VGTU Radioelektronikos katedros docentas. 1995 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras. Nuo 1996 m. VGTU Radioelektronikos katedros profesorius. 2001–2002 m. Elektronikos fakulteto dekanas, nuo 2002 m. mokslo prorektorius.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: greitaveikių elektrodinaminių vėlinimo sistemų teorija, kompiuterinis modeliavimas, eksperimentinis tyrimas ir taikymas sparčiose ir tiksliose informacijos apdorojimo sistemose.

Bibliografija 
 Elektrodinaminės vėlinimo ir kreipimo sistemos: monografija, su Zenonu Vainoriu ir Stanislovu Štaru, 1986 m., rusų k.
 Elektrodinaminės vėlinimo linijos: monografija, 1995 m.
 Mikroelektronikos pagrindai: vadovėlis, su S. Štaru. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1995. – 292 p.
 Loginės schemos: vadovėlis. – Vilnius: Enciklopedija, 1999. – 255 p.
 Elektroninių schemų projektavimas kompiuteriais: vadovėlis, su kitais, 2001 m.
 Analoginė elektronika: vadovėlis aukštųjų mokyklų studentams / Raimundas Kirvaitis, Romanas Martavičius. – Vilnius: Technika, 2003. – 335 p.: iliustr. – ISBN 9986-05-685-3

Įvertinimas 
 1978 m. LSSR valstybinė premija
 1997 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos radijo inžinieriai
Lietuvos inžinieriai radijoelektronikai
Lietuvos informatikai
Laimutė Kisielienė

Laima (Laimutė) Poška (Poškaitė)-Kisielienė (g. 1950 m. sausio 10 d. Petropavlovske, Kazachstanas) – Lietuvos choreografė, pedagogė.

Biografija 
1968 m. baigė Vilniaus 22-ąją vidurinę mokyklą, 1973 m. baleto režisūrą Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos muzikos fakultete.

1972–1973 m. Vilniaus rajono kultūros namų metodininkė. 1973–1975 m. Lietuvos liaudies meno rūmų metodininkė. 1975–1981 m. Respublikinių profesinių sąjungų kultūros rūmų Vilniuje šokių ansamblio „Vaiva“ baletmeisterė. 1981–1989 m. Mokslinio metodinio kultūros centro Choreografijos skyriaus Vilniuje mokslo darbuotoja, vedėja.

1989–1992 m. leidyklos „Muzika“ choreografijos redakcijos vedėja. 1992–1994 m. Vilniaus 18-osios vidurinės mokyklos mokytoja. 1994–2003 m. Vilniaus konservatorijos dėstytoja ekspertė. 2000–2001 m. Valstybinio dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ baletmeisterė. 2001–2005 m. Vilniaus kolegijos Menų fakulteto dėstytoja, docentė. Nuo 2005 m. dėsto Vilniaus pedagoginiame universitete; nuo 2006 m. docentė, nuo 2009 m. meninio ugdymo katedros vedėja. 

1980 m. Lietuvos dainų šventės Šokių dienos baletmeisterė, 1987 m. Moksleivių dainų šventės ir 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės Šokių dienos vyr. baletmeisterė. 1994 m., 1998 m., 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų šventės Šokių dienos scenarijaus autorė ir meno vadovė. Sukūrė daugiau kaip 50 sceninių lietuvių liaudies šokių, autorinių šokių rinkinį „Rytagonė“ (2000 m.).

Bibliografija 
 Linas: šokių rinkinys. – Vilnius: Lietuvos liaudies kultūros centras, 2006. – 2 d.
 D. 1. (sud. Snieguolė Einikytė, Laimutė Kisielienė). – 2006. – 298 p.: iliustr., nat. – ISBN 9986-529-61-1
 D. 2. (sud. Gražina Kasparavičiūtė, Laimutė Kisielienė). – 2006. – 349 p.: iliustr., nat. – ISBN 9986-529-61-1
 Girnelės: šokių rinkinys. – Vilnius: Lietuvos liaudies kultūros centras, 2010. – 143 p.: brėž., nat. – ISBN 978-9986-529-79-8
 Lietuvių etninės choreografijos klasifikacija: rateliai: mokymo priemonė / Vilniaus pedagoginis universitetas. Kultūros ir meno edukologijos institutas. Meninio ugdymo katedra. – Vilnius: Vilniaus pedagoginio universiteto leidykla, 2011. – 153 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-20-643-9

Įvertinimas 
 2001 m. Metų mokytoja
 2003 m. Lietuvos valstybės Karaliaus Mindaugo karūnavimo 750 m. jubiliejaus atminimo ženklas
 2005 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis 
 2005 m. Tautinių mažumų ir išeivijos departamento prie LR vyriausybės Garbės aukso ženklas „Už nuopelnus“

Šaltiniai 

Lietuvos choreografai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokslo premija

Lietuvos mokslo premijos kasmet skiriamos už Lietuvai reikšmingus fundamentinius ir taikomuosius mokslinių tyrimų ir eksperimentinės (socialinės, kultūrinės) plėtros darbus. Kasmet skiriama ne daugiau kaip 7 Lietuvos mokslo premijos: 2 humanitarinių ir socialinių, 2 fizinių mokslų, 2 biomedicinos ir žemės ūkio mokslų ir 1 technologijos mokslų srityse (anksčiau – iki 16: 4 humanitarinių ir socialinių mokslų srityse, 4 – fizinių mokslų, 4 – biomedicinos mokslų ir 4 – technologijos mokslų srityse). Teikiamos nuo 1993 m.

Premijas konkurso tvarka skiria iš 29 (anksčiau –  47) narių susidedanti Lietuvos mokslo premijų komisija, kurią techniškai aptarnauja Lietuvos mokslų akademija, o jos sudėtį tvirtina Lietuvos Respublikos Vyriausybė.

Premijoms gali būti siūlomi ir užsienyje atlikti bei paskelbti darbai, svarbūs Lietuvos istorijai, kultūrai ir ūkiui.

Lietuvos mokslo premija yra 780 bazinių socialinių išmokų dydžių, tai yra 31 200 eurų.

Laureatai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl Lietuvos mokslo premijų

 
Mokslo apdovanojimai
Danielius Kleinas

Danielius Kleinas (, 1609 m. gegužės 30 d. Tilžėje – 1666 m. lapkričio 28 d. ten pat) – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų kunigas, lietuvių raštijos kūrėjas. D. Kleinas yra raidės ė kūrėjas.

Biografija 
Mokėsi Tilžės gimnazijoje. 1636 m. filosofijos magistro laipsniu baigė Karaliaučiaus universitetą. Buvo įšventintas kunigu. Nuo 1637 m. iki mirties kunigavo Tilžės lietuvių bažnyčioje. Mokėjo vokiečių, graikų, lotynų, lietuvių, sirų, judėjų ir arabų kalbas.

1653 m. Karaliaučiuje lotynų kalba išleido pirmąją lietuvių kalbos gramatiką „Grammatica Litvanica“. Ją rašydamas daugiausia rėmėsi lotynų kalbos gramatikų tradicine schema bei kai kuriomis graikų ir hebrajų kalbų gramatikomis. Faktinę medžiagą ėmė iš gyvosios kalbos ir lietuviškų raštų. 1654 m. Karaliaučiuje išleido šios gramatikos santrauką vokiečių kalba „Compendium Litvanico-Germanicum“. Abi gramatikos išleistos 1977 m. Hamburge, su vertimais į lietuvių kalbą – 1957 m. Vilniuje.

Danieliaus Kleino gramatikos turėjo didelę reikšmę lietuvių kalbotyros raidai. Jose pirmą kartą sistemingai aprašyta lietuvių kalbos gramatinė sandara, nustatytos pastovesnės bendrinės kalbos normos, paremtos vakarų aukštaičių tarme. Buvo parengęs vokiečių-lietuvių kalbų žodyną (neišspausdintas). 1666 m. parengė ir išleido giesmyną „Naujos giesmju knygos“ (2 leidimas 1685 m., 3 leidimas 1705 m.) ir maldaknygę „Naujos, labbay priwalingos ir duszoms naudingos maldų knygeles“ (229 giesmės), kuri iki XX a. pradžios daug kartų perspausdinta. Giesmes redagavo kalbos ir eilėdaros požiūriu, kėlė lietuvių eiliavimo kultūrą. Danielius Kleinas koregavo J. Bretkūno „Biblijos“ vertimo 4 dalį.

Literatūra 
 Pirmoji lietuvių kalbos gramatika, Vilnius, 1653m.
 T. Buchienė, J. Palionis. Pirmosios spausdintos lietuvių kalbos gramatikos. Pirmoji lietuvių kalbos gramatika, Vilnius, 1957 m.
 Algirdas Sabaliauskas. Lietuvių kalbos tyrinėjimo istorija, d. 1, Vilnius, 1979 m.
 Zigmas Zinkevičius. Lietuvių kalbos istorija, t. 3, Vilnius, 1988 m.

Šaltiniai 

Lietuvos liuteronų kunigai
Lietuvos kalbininkai
Vytautas Antanas Kleiza

Vytautas Antanas Kleiza (1919 m. sausio 30 d. Pakuonyje, Prienų rajonas – 2007 m. gruodžio 26 d.) – Lietuvos gydytojas chirurgas, partinis veikėjas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1944 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944–1950 m. Vytauto Didžiojo universiteto (nuo 1946 m. Kauno valstybinis universitetas) dėstytojas. 1950–1953 m. Šiaulių srities vyr. chirurgas, 1953–1956 m. Šiaulių miesto vyr. chirurgas. 1956–1960 m. Vilniaus respublikinės ligoninės vyr. gydytojas. 1960–1980 m. LSSR sveikatos apsaugos ministras.  1966 m. medicinos mokslų kandidatas.  1966–1972 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1969 m. docentas. 1975–1980 m. Inkstų transplantacijos ir hemodializės centro vadovas. 1980–1994 m. dirbo Onkologijos centre Vilniuje, 1990–1992 m. Chirurgijos klinikos vadovas, 1992–1994 m. mokslinis konsultantas. Palaidotas Antakalnio kapinėse. 

1961–1964 m. kandidatas į LKP CK narius, 1964–1980 m. LKP CK narys. 1963–1980 m. LSSR AT deputatas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių darbų svarbiausia kryptis – hemodializė, organų transplantacija. 1974 m. pirmasis Lietuvoje atliko sėkmingą inksto persodinimą žmogui.

Bibliografija 
 Sveikatos apsauga Lietuvoje (1917–1967 m.): medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1968. – 15 p.: lent.
 Health Services in Lithuania. – Vilnius: Gintaras, 1972. – 99 p.: iliustr.
 Organų persodinimas: problemos ir perspektyvos: medžiaga lektoriui / V. Kleiza, Balys Dainys. – Vilnius: Žinija, 1978. – 22 p.
 Sveikatos apsaugos ir medicinos pasiekimai Tarybų Lietuvoje (sutinkant Tarybų valdžios atkūrimo Lietuvoje 40-metį): medžiaga gydytojui-lektoriui. – Vilnius, 1980. – 11 p.
 Apie organų persodinimą / Vytautas Kleiza, Balys Dainys. – Vilnius: Mokslas, 1980. – 30 p.
 Ангиохирургические аспекты подготовки больного к гемодиализу / V. Kleiza, B. Dainys. – Vilnius: Mokslas, 1980. – 203 p.
 Inkstų navikai: Lietuvos onkologijos centro urologijos skyriaus dešimties metų duomenys ir gydymo rezultatai / Vytautas Kleiza, Vladas Lazutka, Tadas Petraitis. – Vilnius: Lietuvos onkologijos centras, 1993. – 29 p.: iliustr.
 Inkstų vėžys. – Vilnius: Mokslo aidai, 1998. – 51 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1965 m. LTSR nusipelnęs gydytojas

Šaltiniai 

|-

Lietuvos TSR ministrai
Lietuvos sveikatos apsaugos ministrai
Lietuvos gydytojai
Lietuvos dėstytojai
Ičilas

Ičilas (, ) – Amazonės baseinui priklausanti upė Bolivijoje, Santa Kruso ir Kočabambos departamentuose. Prasideda susiliejus Moilės ir Aukštutinio Ičilo upėms, prasidedančioms Rasetės aukštumoje. Prateka 370 km, kol susilieja su Čimorės upe, su kuria sudaro Mamoresilją (Mamorės ištaka).

Didžiausi intakai: Sachata, Vibora, Čorė.

Bolivijos upės
Mamoresiljas

Mamoresiljas (, ) – upė Bolivijoje, Kočabambos ir Santa Kruso departamentuose; Mamorės (Amazonės baseinas) ištaka. Susidaro susiliejus Ičilo ir Čimorės upėms. Teka šiaurės kryptimi; vaga labai vingiuota, gausu meandrų. Susilieja su Čapare ir sudaro Mamorę.

Didžiausi intakai: Ibaba ir Usenta.

Bolivijos upės