Arabų kalba

Arabų kalba (اَلْعَرَبِيَّةُ = al-ʿarabiyyah arba عَرَبِيّ = ʿarabīy) – semitų kalbų grupės kalba, susiformavusi I–IV a. Vartojama arabų šalyse, iš dalies Irane, Turkijoje, Afganistane, Izraelyje, Palestinoje, Indonezijoje, Etiopijoje, Somalyje, Čade, Tanzanijoje. Arabų šalyse vartojama kaip lingua franca. Kalbančiųjų šia kalba, įskaitant visas tarmes, 350 mln., dar 270 mln. moka norminę arabų kalbą kaip užsienio kalbą.

Seniausias mokslininkų patvirtintas įrašas senąja arabų kalba datuojamas 125 m. e. m. — Avdate (dabartinis Izraelis) atrastas eiliuotas trijų eilučių tekstas, parašytas žmogaus, vardu Garmalahė. Nuo VI a. rašto paminklai arabų kalba vartoja dabartinį arabų raštą.

Arabų kalba skiriama į literatūrinę ir šnekamąją. Literatūrinė arabų kalba susiformavo VII a. iš priešislamiškosios poezijos ir Korano tarmės. Šiuolaikinė bendrinė arabų kalba dar vadinama literatūrine arabų kalba. Pagal kilmę tai sumoderninta klasikinė arabų kalba. Tai šiuo metu vienintelė oficiali arabų kalbos forma, vartojama daugumoje rašytinių dokumentų ir viešai, pvz., paskaitose ir žinių pranešimuose. Dabartinė šnekamoji arabų kalba susiskirsčiusi į daugybę tarmių, o jų atstovai kartais sunkiai tarpusavyje susišneka. 

ISO atskirų kalbų kodus yra priskyrusi 32 arabų kalbos atmainoms, tarp jų ir pagrindinei jos tarmei, šiuolaikinei bendrinei arabų kalbai.

Arabų kalba taip pat plačiai vartojama kaip liturginė kalba islame, nes Koranas ir Hadisai buvo užrašyti klasikine arabų kalba. Vertinant 10 milijonų lankomiausių pasaulio svetainių internete arabų kalba parašyti 2022 m. vasario 4 d. sudarė 1,3 % visų interneto puslapių ir buvo 11-a pagal paplitimą.

Arabų kalbos priklauso centrinei semitų kalbų grupei ir yra glaudžiai susijusios su hebrajų, aramėjų, ugaritų ir finikiečių kalbomis. Bendrinė rašytinė arabų kalba skiriasi nuo šnekamosios, bendrinė rašytinė kalba konservatyvesnė už visus šnekamosios kalbos variantus. Bendrinė arabų kalba ir šnekamosios arabų kalbos vartojamos lygia greta skirtingoms visuomenės reikmėms (toks reiškinys vadinamas diglosija).

Arabų kalbos žodžiams užrašyti naudojamas arabų raštas, akliesiems yra sukurtas arabiškas brailio raštas.

Gruodžio 18 d. minima Jungtinių Tautų arabų kalbos diena.

Istorija 

Arabijoje klestėjo didžiulė semitų kalbų įvairovė. Pietvakariuose buvo vartojamos centro semitų kalbos, tarp kurių buvo priklausančių senajai pietų arabų kalbų šeimai ir jai nepriklausančių (pvz., pietų tamudų). Taip pat manoma, kad dabartinių pietų arabų kalbų (t. y., ne centro semitų kalbų) prokalbės buvo taip pat tuo metu vartojamas pietinėje Arabijos dalyje. Šiaurėje esančiose Hidžazo oazėse vartojamos dadanitų ir taimanitų kalbos yra palikusios ankstyvus įrašus. Nedžde ir vakarinėse Arabijos dalyse numanoma buvus tamudų C kalbos. Rytinėje Arabijoje egzistavęs hasaitų dialektas taip pat yra palikęs senovės pietų arabų rašto sistema darytus įrašus. Taipogi yra išlikę žinių apie teritorijose prie šiaurės vakarinės Arabijos sienos vartotas kalbas — tamudų B, tamudų C, safaitų ir hismajų. Dvi pastarosios turi reikšmingų isoglosijų su vėlyvėsnėmis arabų kalbos formomis, tad yra mokslininkų, teigiančių, jog safaitų ir hismajų kalbos yra ankstyvosios arabų kalbos formos ir siūlo jas klasifikuoti kaip senąją arabų kalbą.

Kalbininkai skaičiuoja, kad senosios arabų kalbos, arba susijusių tarmių grupė, davusi pradžią arabų kalbai, ištaikos siekia I a. Iki tol buvo manyta, kad seniausias senosios arabų kalbos paminklas siekia I a. ir yra parašytas sabajų raštu. Tačiau šiame įraše, rastame dabartinės Saudo Arabijos pietinėje dalyje, vartojamoje kalboje trūksta kelių reikšmingų inovacijų, būdingo arabų kalbų grupei. Todėl dabar priimta šiame įraše vartotą kalbą vertinti kaip centro semitų tarmių tęstinumą.

Tarmės

Įvairovė 
Arabų kalbos dialektologų paprastai skiriamos penkios pagrindinės tarmių grupės: 
 Arabijos pusiasalio, 
Bahranio tarmė (ISO kodas abv)  
 Egipto ir Sudano, 
Čado tarmė (ISO kodas chu)
Sudano arabų tarmė (ISO kodas apd)
Egipto arabų tarmė (ISO kodas arz), kurią moka 53 mln. Egipto gyventojų ir dar 2 mln. — kitose šalyse. Prie tarmės sklaidos prisideda egiptietiški filmai ir televizijos laidos.
Sajido arabų tarmė (ISO kodas aec)
 Levanto, 
Pietų Levanto arabų tarmė (ISO kodas: ajp)
Šiaurės Levanto arabų tarmė (ISO kodas: apc)
Bedavio arabų tarmė (ISO kodas: avl)
 Mesopotamijos (Rytų, Irako),
Mesopotamijos arabų tarmė (ISO kodas acm)
Šiaurės Mesopotamijos arabų tarmė (ISO kodas ayp)
Judėjų-irakiečių arabų tarmė (ISO kodas yhd)
Kipro arabų tarmė (ISO kodas acy)
 Šiaurės Afrikos (Magribo)
Alžyro arabų tarmė (ISO kodas arq)
Alžyros Sacharos tarmė (ISO kodas aao)
Andalūzijos arabų tarmė (ISO kodas xaa, išnykusi)
Maroko arabų tarmė (ISO kodas ary)
Tuniso arabų tarmė (ISO kodas aeb)
Libijos arabų tarmė (ISO kodas ayl)
Sicilijos arabų tarmė (ISO kodas sqr)
Hasanijos arabų tarmė (ISO kodas mey)

Taip pat paminėtina į aukščiau pateiktą kategorizaciją neįsitenkanti labai maža arabų tarmių grupė.
 Periferijos
Tadžikų arabų tarmė (ISO kodas abh)
Uzbekų arabų tarmė (ISO kodas: auz)

Skirtumai tarp tarmių 
Dauguma arabų tarmių šnekėtojų gali vieni kitus suprasti, išskyrus labiau nutolusius variantus. Tačiau priklausomai nuo tarmės, skirtumai gali pasireikšti ne tik tarime, tačiau ir žodyne.

Fonetika 
Arabų kalba turi dvidešimt aštuonias priebalsines ir šešias balsines (ilgąsias ir trumpąsias a, i, u) fonemas, tris linksnius, tris skaičius, sudėtingą veiksmažodžio sistemą, išplėtotą vidinę fleksiją, gausų žodyną. Šnekamoji kalba nutolusi nuo bendrinės.

Priebalsiai 

Balsiai ir priebalsiai fonologiškai gali būti ilgi arba tumpi. Ilgi (geminuoti priebalsiai transkribuojant į lotynų abėcėlę paprastai rašomi dubliuoti (t. y., bb, dd, etc.), ir atspindi diakritinius ženklus , žyminčius dvigubus priebalsius.

Balsiai 
Žemiau kairėje pateikiami dabartinėje standartinėje arabų kalboje sutinkami balsiai, žemiau dešinėje - balsių variacijos skirtingose tarmėse.

Gramatika 
Kaip ir kitoms semitų kalboms, arabų kalbai būdinga kompleksinė ir neįprasta morfologija — žodžiai formuojami introflekcijos „kamienas ir šablonas“ būdu. Kamieną sudaro kelios (dažniausiai trys) priebalsės, į kurias įterpinėjant balses formuojami žodžiai. Žemiau pateikiamas pavyzdys su šaknimi :
 كَتَبْتُ katabtu 'rašiau'
 كَتَّبْتُ kattabtu 'buvau parašęs'
 كَاتَبْتُ kātabtu 'susirašiau'
 أَكْتَبْتُ aktabtu 'diktavau'
 اِكْتَتَبْتُ iktatabtu 'prenumeravau'
 تَكَاتَبْنَا takātabnā 'susirašėme'
 أَكْتُبُ aktubu 'rašau'
 أُكَتِّبُ ukattibu 'esu parašęs'
 أُكَاتِبُ '''ukātibu 'susirašau'
 أُكْتِبُ uktibu 'diktuoju'
 أَكْتَتِبُ aktatibu 'prenumeruoju'
 نَتَكَتِبُ natakātabu 'susirašėme'
 كُتِبَ kutiba 'buvo parašyta'
 أُكْتِبَ uktiba 'buvo padiktuota'
 مَكْتُوبٌ maktūbun 'parašytas'
 مُكْتَبٌ muktabun 'padiktuotas'
 كِتَابٌ kitābun 'knyga'
 كُتُبٌ kutubun 'knygos'
 كَاتِبٌ kātibun 'rašytojas'
 كُتَّابٌ kuttābun 'rašytojai'

 Rašyba 

Arabų raštas kilo iš aramėjų rašto. Moderni arabų kalba rašoma iš dešinės į kairę.

Kai kuriose arabų valstybėse (Libane ir Egipte) buvo svarstyta arabišką raštą pakeisti kitu. Beirute 1922 metais Beirute leistas laikraštis La Syrie'' siūlė pereiti prie lotyniškos abėcėlės. Šią idėją labai palaikė prancūzų orientalistas Liuji Masinjonas. Arabų kalbos akademiją pasiūlymą atmetė, o vienas Akademijos narių apkaltino lotynizacijos judėjimą sionistų planu įsivyrauti Libane. Libano arabų kalbos lotynizacijos idėją labai palaikė ir žymus poetas Saidas Aklas, lotynišku raštu išleidęs kelias savo knygas.

Egipte buvo svarstoma tiek perėjimo prie lotyniškos abėcėlės, tiek prie grįžimo prie hieroglifų variantai, tačiau abi idėjos galop buvo nepriimtos.

Santykiai su kitomis kalbomis 
Iš arabų kalbos yra kilę daug tarptautinių terminų (algebra, alkoholis, almanachas, azimutas, kalis, kamparas, karatas, tarifas). Dar reikšmingesnė arabų kalbų įtaka, ypač per skolinius, pastebima ispanų kalboje, šiek tiek mažiau — portugalų, katalonų ir siciliečių kalbose dėl labai intensyvaus šių kalbų kontaktų pietinėje Iberijos pusiasalio dalyje su arabų kalba Al-Andalusijos laikotarpiu. Maltiečių ir kinubių kalbos yra kilusios iš arabų kalbos. Balkanų kalbos, tokios kaip graikų ir bulgarų, taip pat yra pasiskolinusios nemažai skolinių per osmanų turkų kalbą.

Taip pat arabų kalba paveikė daug kitų pasaulio kalbų, ypač musulmoniškose šalyse. Neabejotina arabų kalbos įtaka jaučiama persų, turkų, hindustani (t. y., hindi ir urdu), kašmyrų, kurdų, bosnių, kazachų, bengalų, malajų, indoneziečių, maldyvų, puštūnų, pandžabų, albanų, azerbaidžaniečių, tagalų, sindhų, orijų, hebrajų,hausų ir musulmoniškosios Afrikos kalbų. Kita vertus, arabų kalboje sutinkama nemažai aramėjų, hebrajų, lotynų, graikų, persų, šiek tiek turkų, anglų ir prancūzų kalbų skolinių.

Neįskaitant Viduramžių kalbotyrininko ir arabų kalbos tyrėjo Abu Hajano al Garnačio, kuris pats nebuvo etninis arabas, Viduramžių kalbininkai arabistikos srityje visiškai nesidomėjo lyginamąja kalbotyra, nes laikė visas kitas kalbas prastesnėmis. Tačiau dabartiniais laikais tarp išsilavinusio arabų elito vyrauja beveik priešinga tendencija. Jasiras Suleimanas 2011 m. rašė, jog „mokytis ir mokėti angliškai ar prancūziškai daugelyje Artimųjų Rytų ir Šiaurės Afrikoje vietovių tapo modernumo ir rafinuotumo ženklu.<...> Apsimetinėti ar pabrėžti, kad tavo arabų kalba yra netobula kartais laikoma statuso, klasės ženklu. Net švietimo sistemoje įprasta maišyti kalbą ar kalbant ją kaitalioti.“

Arabų kalba Lietuvoje 
Pirmi kontaktai su arabų kalba į Lietuvą atėjo XV a., kartu su islamą išpažįstančiais totoriais, vartojusiais arabų kalbą liturgijoje. Dėl Osmanų imperijos galios arabistika nemusulmonų Lietuvoje buvo susidomėta XIX a. Arabų kalbą Vytauto Didžiojo Univeristete tarpukariu dėstė Nachmanas Šapira, veikė Semitų kalbų mokslo ir literatūros katedra. Vis dėlto 1932 m. atlikus VDU studentų apklausą paaiškėjo, kad arabiškai nemokėjo nė vienas studentas, o nuo 1936 m. ji tapo pagrindinė dėstoma užsienio kalba Lietuvos mokyklose. 

Atkūrus Nepriklausomybę arabų kalba dėstoma VDU UKI ir VU Azijos ir transkultūrinių studijų institute.

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Semitų kalbos