Vladimiras Leninas

Vladimiras Iljičius Leninas (, tikroji pavardė Uljanovas, , 1870 m. balandžio 22 d. Simbirske – 1924 m. sausio 21 d. Gorkuose netoli Maskvos) – Rusijos revoliucionierius, Bolševikų partijos lyderis, politikos teoretikas, Sovietų Sąjungos įkūrėjas ir pirmasis Sovietų Sąjungos premjeras, taip pat leninizmo ideologijos pradininkas.

Biografija

Jaunystė 
Tėvas Ilja Nikolajevičius buvo kilęs iš Astrachanės, dirbo pradinių mokyklų inspektoriumi Simbirsko gubernijoje. Pasak biografo Dmitrijaus Volkogonovo, tarp Lenino protėvių buvo rusų, kalmukų, švedų, vokiečių, žydų.

1879–1887 m. mokėsi Simbirsko gimnazijoje, ją baigė aukso medaliu. Įstojo į Kazanės universiteto teisės fakultetą, bet buvo iš jo pašalintas už revoliucinę veiklą ir ištremtas pas gimines į Kazanės gubernijos Kokuškino kaimą.

Revoliucinė veikla, tremtis, emigracija 
1887 m. už dalyvavimą sąmoksle prieš Aleksandrą III buvo pakartas vyresnysis Lenino brolis Aleksandras.

1888 m. rudenį Leninui leista grįžti iš tremties. 1891 m. jis eksternu išlaikė Sankt Peterburgo universiteto teisės fakulteto kurso egzaminus, kurį laiką dirbo advokato padėjėju.

1893 m. persikėlė į Sankt Peterburgą. 1895 m. vadovaujant Julijui Martovui suorganizavo „Kovos sąjungą darbininkų klasei išvaduoti“.

Dėl šios sąjungos veiklos Leninas tų pačių metų gruodį buvo suimtas, o po metų ir dviejų mėnesių trejiems metams ištremtas į Jenisiejaus guberniją. Ten 1898 m. vedė Nadeždą Krupskają.

Grįžes iš tremties 1900–1905 m. gyveno emigracijoje (Šveicarijoje, Miunchene), leido laikraštį „Iskra“.

Per II RSDDP suvažiavimą vadovavo bolševikų frakcijai, pasisakiusiai už nedidelę profesionalių revoliucionierių partiją.

Prasidėjus 1905 m. revoliucijai svetima pavarde grįžo į Rusiją, bet 1907 m. vėl emigravo.

Grįžimas į Rusiją 
Po Vasario revoliucijos Leninas norėjo kuo greičiau grįžti į Rusiją. Vokietijos vyriausybė, tikėdamasi destabilizuoti Rusiją, leido jam traukiniu kirsti Vokietijos teritoriją.

Rusijoje Leninas agitavo prieš bet kokią paramą Laikinajai Vyriausybei. 1917 m. lapkritį jis vadovavo Spalio perversmui, nuvertusiam šią vyriausybę.

Valdžioje 
1917 m. lapkričio 8 d. Tarybų suvažiavimas išrinko Leniną Liaudies komisarų tarybos pirmininku (premjeru).

1917 m. gruodžio 20 d. (pagal Grigaliaus kalendorių) Liaudies komisarų tarybos dekretu suformuota slaptoji policija – ČK.

1918 m. sausio 5 d. į posėdį susirinko visuotiniu balsavimu išrinktas visos Rusijos Steigiamasis susirinkimas, kuriame bolševikai neturėjo daugumos. Steigiamajam susirinkimui atmetus bolševikų pasiūlymą tiesiog pripažinti jų vyriausybę, Liaudies komisarų taryba nutarė Steigiamąjį susirinkimą išvaikyti. Leninas asmeniškai davė nurodymą kitą dieną jo narių nebeįleisti į posėdžių salę.

Dėl pilietinio karo ir sovietinės vyriausybės taikytos karinio komunizmo labai nusmuko Rusijos ūkis. 1921 m. kovo 21 d. Lenino iniciatyva buvo pereita prie Naujosios ekonominės politikos (NEP), grąžinusios daugelį rinkos ekonomikos elementų.„Jūs visų pirma privalote bandyti statyti mažus tiltus, kurie vestų valstiečių namų ūkį bei žemę socializmo link. Priešingu atveju, jūs niekuomet nenuvesite dešimties milijonų žmonių į komunizmą. Štai, ką išmokė Revoliuciją suformavusios objektyvios jėgos.“ – Leninas apie NEP programą, 1921 m.

Asmenybės charakteristika 
Leninas save matė kaip likimo žmogų, kuris tikėjo savo gebėjimais būti revoliucijos vadu. Amerikiečių žurnalistas ir biografas Luisas Fišeris (Louis Fischer) jį apibūdino kaip „radikalių pokyčių ir kraštutinių perversmų mylėtoją“, asmenybę, kuri „niekuomet nesilaikė vidurio. Jis buvo permainingas, pernelyg linkęs į „juoda arba balta“. Pasak Jungtinių Valstijų akademiko Ričardo Paipso (Richard Pipes), jis buvo gana charizmatiškas, pasižymėjęs „neįtikėtinu pajėgumu dirbti disciplinuotai“ ir buvo „atsidavęs revoliucijos formavimui“. Rusų istoriko ir biografo Dmitrijaus Volkogonovo manymu, „vien savo pačios asmenybės jėga, Leninas turėjo įtaką žmonėms“.„[Lenino raštai] atskleidžia žmogų su geležine valia, vergiška disciplina sau, panieka priešininkams ir kliūtims, šaltu ryžtu ir uolumu, fanatišku užsidegimu, gebėjimu įtikinti ar įbauginti aplinkinius savo išskirtine reikšme, intensyvumu, asmeniniu pasiaukojimu, politiniu sumanumu ir įsitikinimu, kad žino visišką tiesą. Jo gyvenimas tapo bolševikų judėjimo istorija.“ – biografas Louisas Fischeris, 1964 m.

Mirtis 

1922 m. gruodį, po antro insulto, Leninas pasitraukė iš aktyvios politinės veiklos. 1923 m. gegužę dėl ligos apsigyveno Gorkuose. 1924 m. jo sveikata staigiai pablogėjo.

Leninas mirė 1924 m. sausio 21 d. 6 val. 30 min. nuo kraujo išsiliejimo į smegenis. Josifui Stalinui buvo suteikta garbė suorganizuoti jo laidotuves. Nepaisant Lenino valios bei jo žmonos Nadeždos Krupskajos pasipriešinimo, buvo surengtos didingos laidotuvės, o lavonas išbalzamuotas ir patalpintas mauzoliejuje sausio 27 d.  Kamenevo ir Zinovjevo dėka Centrinis Komitetas Lenino Testamento nepaviešino.

Pažiūros

Kova prieš antisemitizmą 
Leninas aktyviai kovojo prieš antisemitizmą Rusijoje. 1919 m. savo kalboje Leninas kapitalistinę caro valdžią apkaltino žydų persekiojimu. Toje pačioje kalboje Leninas pabrėžė, kad tik neišprusę ir niekingi žmonės tiki šmeižtu ir melagystėmis apie žydus. Leninas pabrėžė, kad žydai nėra darbo žmonių priešai. Darbo žmonių priešai, Lenino teigimu, yra visų šalių kapitalistai, o žydai yra darbininkų broliai, kuriuos taip pat slegia kapitalizmo našta. Leninas taip pat pavadino žydus savo draugais kovoje už socializmą.

Lenino raštai 
Po Lenino mirties Sovietų Sąjungoje, jo raštai buvo labai kruopščiai cenzūruoti ir net pakeisti. Ėmus valdyti Stalinui, neturėjo kilti jokių dviprasmybių ir klausimų, sietinų su nuomonių nesutapimu tarp Lenino ir Centrinio Komunistų Partijos Komiteto.„Stalinas pernelyg nepatyręs. Ir jeigu mūsų aplinkoje ar tarpusavio santykiuose su komunistais tai priimtina, tuomet generalinio sekretoriaus pareigose tai nepateisinama. Aš siūlau draugams surasti būdą, kaip pašalinti jį iš užimamų pareigų, ir paskirti ką nors, kas būtų priešingybė draugui Stalinui. Pretendentas turėtų būti labiau tolerantiškas, mandagesnis, dėmesingesnis bendražygiams, mažiau įnoringas ir t. t.“ – Leninas, 1923 m. sausio 4 d.

Svarbiausi veikalai 
 Ką daryti?, 1902 m.
 Imperializmas kaip aukščiausioji kapitalizmo stadija, 1915 m.
 Valstybė ir revoliucija, 1917 m.

Taip pat skaitykite 
 Sąrašas:SSRS lyderiai

Šaltiniai

Nuorodos 

 xxiamzius.lt, Nutylėti „pasaulio proletariato vado“ biografijos puslapiai
 Lenino raštai „marxists.org“ puslapyje – anglų kalba, daugeliu kalbų

Leninas