joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Richard Nixon

Ričardas Niksonas (; pilnas vardas ; 1913 m. sausio 9 d. – 1994 m. balandžio 22 d.) – 37-asis JAV prezidentas, valdęs šalį 1969–1974 m. Atsistatydino dėl Votergeito skandalo.

Politinė veikla

Apkaltos procesas 

Prieš Amerikos prezidentą Ričardą Niksoną buvo iškelta viena didžiausių apkaltos bylų. Pats prezidentas asmeniškai nusikaltimų nedarė, bet jo parankiniai naktį įsmuko į Watergate'o viešbutį, kuriame vyko demokratų, jo priešininkų, partijos suvažiavimas, ir ten įrengė pasiklausymo aparatūrą. Niksonas neigė žinojęs apie tai, vėliau bandė gelbėti savo parankinius. Dar – naudojo CŽV ir FTB aparato žmones savo tikslams, rinko žinias apie savo priešus ir savo tikslams naudojo gaunamą iš tų žinybų slaptą informaciją. Kongresas ir Senatas pripažino būtinybę prezidentą apkaltinti. Štai ką prezidentas Ričardas Niksonas 1974 metų rugpjūčio 8 d. pasakė per visas Amerikos radijo ir televizijos stotis:

„Visuose sprendimuose, kuriuos man teko priimti būnant visuomenės tarnyboje, aš visada stengiausi daryti tai, kas naudinga tautai. Per visą ilgą ir sunkų Votergeito laikotarpį aš jaučiau, kad mano pareiga ištverti, dėti visas pastangas išbūti tarnyboje, į kurią jūs mane išrinkote. Tačiau pastarosiomis dienomis man tapo akivaizdu, kad Kongrese daugiau neturiu pakankamai stiprios politinės bazės, kuri galėtų pateisinti tokias mano pastangas. Tai bazei nykstant dabar aš matau, kad nėra reikalo šį procesą tęsti. Man būtų geriau eiti iki galo, nesvarbu, kaip man asmeniškai tai būtų skaudu, ir visa mano šeima vieningai ragino mane būtent taip elgtis. Bet valstybės interesai turi būti aukščiau už bet kokius asmeniškus interesus. Matau, kad neturiu tokios Kongreso paramos, kuri reikalinga, kad būtų priimami svarbūs nutarimai, paramos, kuri reikalinga vykdant mano pareigas. Aš niekada gyvenime nesu metęs man patikėto darbo. Palikti šią tarnybą nepasibaigus kadencijai man bjauru, tam priešinasi visa mano prigimtis. Bet kaip prezidentas aš turiu kelti Amerikos interesus į pirmą vietą. Amerikai reikia prezidento, dirbančio visomis jėgomis, ir reikia visomis jėgomis dirbančio Kongreso. Tęsti kovą dar kelis mėnesius tam, kad aš asmeniškai pasiteisinčiau, reikštų, kad ir prezidento, ir Kongreso dėmesys būtų beveik visiškai užimtas ta kova. Todėl aš atsistatydinu iš prezidento posto nuo rytojaus vidurdienio. Darydamas tai, aš tikiuosi, kad Amerika pradės sveikti. Jai labai to reikia“.

Pasibaigus prezidento kadencijai 

1991 m. kovą R. Niksonas tris dienas lankėsi Lietuvoje, kur spaudos konferencijoje pareiškė, jog tuometis JAV prezidentas Džordžas Bušas galėtų aktyviau remti Baltijos valstybių nepriklausomybės siekius. Iš Lietuvos R. Niksonas išvyko į Maskvą susitikti su TSRS vadovu Michailu Gorbačiovu.

Šaltiniai 

|-

JAV prezidentai
JAV viceprezidentai
JAV Atstovų rūmų nariai
JAV Senato nariai
Leopoldas Sedaras Sengoras

Leopoldas Sedaras Sengoras (, g. 1906 m. spalio 9 d. Žoalyje, Senegalas – 2001 m. gruodžio 20 d. Versone Prancūzija) – Senegalo filosofas, poetas, politinis veikėjas, pirmasis nepriklausomo Senegalo prezidentas.

Biografija 
Mokėsi prancūzų misionierių mokykloje Senegale, nuo 1928 m. studijavo Prancūzijos universitetuose. 1935 m. – pirmasis juodaodis profesorius Prancūzijos universitete. 1936–1948 m. Prancūzijos socialistų partijos (SFIO) narys. 1937 m. Tarptautinės darbininkų bendrijos narys.

1938–1940 m. tarnavo prancūzų armijoje. 1940–1942 m. buvo vokiečių nelaisvėje, vėliau dalyvavo prancūzų Pasipriešinime.

Politinė veikla 
1948 m. įkūrė Senegalo Demokratinį bloką (SDB). 1951 m. šis blokas Senegale gavo 67 % balsų. L. Sengoras ir Generalinės darbo federacijos (Prancūzijos profesinių sąjungų susivienijimas) Senegalo lyderis Abas Gejė tapo Prancūzijos parlamento nariais. Tačiau rinkimų kampanija supriešino SFIO ir SDB.

1952 m. Prancūzijos vyriausybės valstybės sekretorius. 1958–1980 m. Senegalo pažangiosios sąjungos (nuo 1976 m. Senegalo socialistų partija) generalinis sekretorius. 1959 m. balandžio – 1960 m. rugpjūčio mėn. Malio federacijos Federalinės asamblėjos pirmininkas.

1960–1980 m. Senegalo prezidentas, 1962–1970 m. kartu ir vyriausybės vadovas. 1976–1983 m. Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas. 1981–1987 m. Afrikos socialistinio ir demokratinio internacionalo iniciatorius ir pirmininkas.

Filosofija 
Vienas iš negritiudo filosofinės estetinės koncepcijos, akcentuojančios Afrikos istorijos ir kultūros savitumą, kūrėjų. L. Sengoras, Ėmė Cezaras ir Leonas Damas savo filosofija pasistengė sumažinti Europos kultūros įtaką Afrikos tautų kultūrai ir netgi politikai. Žinomas L. Sengoro posakis, kad Europa neišrado nieko naujo – ji netgi kurdama savivaldos sistemą kartoja afrikiečių bendruomeninę savivaldą, egzistuojančią jau daugelį amžių.

Būdamas Senegalo prezidentu L. Sengoras praktikoje išplėtojo afrikietiškojo socializmo teoriją kaip alternatyvą tuo metu paplitusiam marksizmui.

Poezija 
Sukūrė meilės lyrikos – „Dainos Naetai“ (Chants pour Naëtt), 1949), politinės poezijos apie Pasipriešinimo judėjimą – „Juodosios aukos“ (Hosties noires), 1948 m.), Afrikos tautų praeitį („Čaka“, 1949 m., „Etiopiški motyvai“ (Éthiopiques), 1956 m. L. Sengoras – Senegalo himno autorius.

1948 m. išleista jo „Naujosios negrų ir malgašų poezijos antologija“ (Anthologie de la nouvelle poésie nègre et malgache), kuriai įžangą parašė Žanas Polis Sartras.

Kiti kūriniai 
Pavadinimai originalo kalba
 Dainos šešėlyje (Chants d'ombre; 1945);
 Noktiurnai (Nocturnes; 1961);
 Laiškai žiemą (Lettres de d'hivernage; 1973);
 Didžiosios elegijos (Elégies majeures; 1979);
 Veiksmo poezija: pokalbis su Mohamedu Aziza (La poésie de l'action: conversation avec Mohamed Aziza; 1980);
 Tai, kuo aš tikiu (Ce que je crois; 1988).

1983 m. tapo pirmuoju afrikiečiu – Prancūzijos Akademijos nariu.

Po jo mirties Dakaro oro uostas buvo pavadintas Leopoldo Sedaro Sengoro tarptautiniu oro uostu.

Nuorodos 
 Biografija  (Prancūzų kalba).

Senegalo prezidentai
Senegalo ministrai pirmininkai
Senegalo filosofai
Senegalo poetai
Gėlininkystė

Gėlininkystė – augalininkystės šaka apimanti augalų auginimą parkams, sodams, skverams ir kitiems želdynams, sodybiniams sklypams, gyvenamųjų ir visuomeninių patalpų vidui ir išorei (balkonams, palangėms) puošti, taip pat puokštėms, moksliniams tyrimams ir mokomiesiems reikalams.

Skiriama lauko ir šiltnamių gėlininkystė. Lietuvoje lauke daugiausia auginamos vietos klimato sąlygas pakeliančios gėlės (pvz., begonijos, bijūnai, flioksai, gvaizdūnės, tulpės, jurginai, kardeliai, našlaitės, ratiliai), šiltnamiuose – gėlės, kurioms lauko sąlygos netinka (pvz., gerberos, gvazdikai, rožės, ciklamenai, žilės).

Daugiausia gėlininkystė plėtojama Nyderlanduose (daugiausia auginama hiacintų, tulpių, kitų svogūninių gėlių), Prancūzijoje (gvazdikų), Italijoje (rožių), JAV (Kalifornija teikia ~75 % pasaulinės gėlių sėklos produkcijos), Lenkijoje, Japonijoje, Indijoje, Vokietijoje, Danijoje.

Istorija 
Gėles augino persai, egiptiečiai, graikai, romėnai. Viduramžiais Europoje gėlynai daugiausia įrengiami dvaruose, vienuolynuose. Gėlininkystė labiau paplito XIX amžiuje.

Lietuvoje 
Žinių apie gėlininkystę Lietuvoje yra iš XVI a. Daug gėlių XVIII a. pab. – XIX a. pr. buvo auginama miestų ir dvarų želdynuose, vienuolynų parkuose ir soduose. Didelę reikšmę gėlininkystės plėtotei turėjo Gardine (1775 m.) ir Vilniuje (1781 m.) įkurti botanikos sodai. 1923 m. gėlininkystės centru tapo Vytauto Didžiojo universiteto Botanikos sodas Kaune. Nuo 1925 m. aukštesniojoje sodininkystės ir daržininkystės mokykloje (pokaryje tapusioje Kauno Mičiurino tarybiniu ūkiu-technikumu, Aukštoji Freda) buvo dėstoma dekoratyvinė sodininkystė, vėliau Žemės ūkio akademijoje (Dotnuva) buvo dėstomas gėlininkystės kursas. 1930 m. Kaune gėlėms auginti auginti buvo pastatyta 2000 m² šiltnamių. Gėlininkystė ypač buvo plėtojama nuo XX a. 7-o dešimtmečio. Įkurta apželdinimo trestų ir gėlininkystės ūkių, įrengta daug gėlynų miestų parkuose, aikštėse, skveruose, išplėsta šiltnamių statyba. Nuo 1959 m. rengiamos respublikinės gėlių parodos, metų pavyzdinių sodybų konkursai.

Lietuvoje gėles augina miestų želdinimo tarnybos, specializuoti ūkiai, ūkininkai ir gėlininkai mėgėjai. Gėlių ir jų veislių asortimentui gerinti bei naujinti sėklų ir sodmenų įvežama iš užsienio. Introdukuotos gėlės kurį laiką auginamos karantininiame kontrolės punkte (prie Kaišiadorių), paskui parduodamos ūkiams. Pramoniniam auginimui tinkamiausias gėlių veisles atrenka Dekoratyvinių augalų veislių tyrimo punktas (įkurtas 1978 m. prie Vilniaus). Gėlininkystės mokslinis darbas dirbamas botanikos soduose, Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijoje, Sodininkystės ir daržininkystės institute.

Literatūra 
 Alina Boguševičiūtė, I. Daujotaitė. „Balkonų apželdinimas“ (1960)
 J. Rugytė, B. Andriuškevičienė. „Gėlės šiltnamiuose“ (1991)
 Angelė Baliūnienė, R. Juodkaitė. „Tulpės“ (1991)
 A. Boguševičiūtė, J. Čirpus, V. Juronis. „Rožės“ (1992)

Gėlininkystė
Algirdas Butkevičius

Algirdas Butkevičius (g. 1958 m. lapkričio 19 d. Paežeriuose, Radviliškio rajonas) – Lietuvos politikas,  Lietuvos Respublikos Ministras Pirmininkas (2012-2016 m.)

Biografija 
Mokėsi Užuožerių pradinėje mokykloje, 1977 m. baigė Šeduvos vidurinę mokyklą, 1984 m. VISI Statybos ekonomikos fakultetą. 1982–1985 m. Vilkaviškio „Žemūktechnikos“ gamybinio susivienijimo statybos darbų vykdytojas. 1985–1990 m. Vilkaviškio vykdomojo komiteto architektas, valstybinis statybos ir architektūros inspektorius.

1990–1991 m. studijavo Lietuvos vadybos akademijoje. 1991–1995 m. Vilkaviškio rajono valdytojo pavaduotojas, ekonomikos ir finansų skyriaus vedėjas. 1993–1995 m. studijavo Kauno technologijos universiteto vadybos magistrantūroje. 1995–1996 m. AB „Vilkasta“ rinkotyros ir rinkodaros direktorius. 1994, 1998, 1999 ir 2001 m. stažavosi Vokietijoje, JAV ir Danijoje. 2008 m. birželio 26 d. Vilniaus Gedimino technikos universitete apgynė socialinių mokslų daktaro disertaciją „Nacionalinio biudžeto išlaidų planavimo pagrįstumo didinimas“. 

Nuo 1999 m. Lietuvos imtynių federacijos prezidiumo narys, Lietuvos moterų krepšinio lygos prezidentas.

Politinė veikla 
1985–1988 m. SSKP narys. Nuo 1992 m. LSDP narys, Vilkaviškio grupės pirmininkas, skyriaus pirmininko pavaduotojas, 1995–1997 m. LSDP Vilkaviškio rajono skyriaus pirmininkas, nuo 1995 m. LSDP tarybos narys, 1997–1999 m. ir nuo 2001 m. LSDP Prezidiumo narys, 1999–2001 m. ir po LSDP bei LDDP susijungimo – LSDP pirmininko pavaduotojas, nuo 2009 m. LSDP pirmininkas. 

1990–1995 m. Vilkaviškio rajono tarybos deputatas, 1995–2003 m. Vilkaviškio rajono savivaldybės tarybos narys, išrinktas ir 2002 m. gruodžio mėn. rinkimuose. 1995–1996 m. rajono valdybos narys.

Nuo 1996 m. LR Seimo narys. 2001–2004 m. LR Seimo Biudžeto ir finansų komiteto pirmininkas. Algirdo Brazausko ir Gedimino Kirkilo Vyriausybėse – 2004–2005 m. finansų ministras, 2006–2008 m. susisiekimo ministras.  2009 m. dalyvavo LR prezidento rinkimuose.  

2012–2016 m. LR ministras pirmininkas. 2017 m. lapkritį, prieš pašalinimo iš LSDP klausimo svarstymą, pats kartu su kitais 7 partijos nariais pasitraukė iš partijos.

Šeima 
A. Butkevičiaus sutuoktinė – ekonomistė Janina Butkevičienė, duktė – Indrė Vaitasė (g. 1986 m.), sūnus – Martynas Butkevičius (1982–2008, žuvo autoavarijoje).

Bibliografija 
 Nacionalinio biudžeto išlaidų planavimas: monografija / Algirdas Butkevičius, Juozas Bivainis; Vilniaus Gedimino technikos universitetas. – Vilnius: Technika, 2009. – 246 p.: schem. – ISBN 978-9955-28-469-7

Įvertinimas 
 2004 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius 
 2008 m. Vilkaviškio rajono garbės pilietis 
 2015 m. Vytauto Didžiojo ordino Komandoro didysis kryžius

Šaltiniai 

|-

|-

Lietuvos ministrai pirmininkai
Lietuvos susisiekimo ministrai
Lietuvos finansų ministrai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Vilkaviškio politikai
Seimo nariai
Vytauto Didžiojo ordino kavalieriai
Bronislovas Cirtautas

Bronislovas Cirtautas (1881 m. birželio 3 d. Kaune – 1930 m. birželio 4 d. Kaune. Palaidotas Mastautų kaime prie Krakių) – teisininkas, Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, keletą metų buvo geriausias mokinys. 1897 m. vienas iš moksleivių pasipriešinimo prieš privalomą pravoslavų pamaldų lankymą organizatorių, už tai iš VII klasės pašalintas. Keletą kartų nesėkmingai bandė laikyti baigiamuosius egzaminus. Dirbo Petro Leono ūkyje, su jo parama pasisekė išlaikyti baigiamuosius egzaminus.

Nuo 1903 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1905 m. įvykių dalyvis, už tai 1908 m. nuteistas 2 m. tvirtovės kalėjimo.

1917 m. Vilniaus konferencijos dalyvis. Nuo 1919 m. taikos teisėjas Kėdainiuose. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas III (Raseinių) apygardoje. Priklausė LSDP frakcijai. Nuo 1922 m. advokatas Kaune, toliau reiškėsi LSDP veikloje.

Literatūra 
 Cirtautas Bronius, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 14.
 Cirtautas Bronius, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1954, t. 4, p. 44.
 Tamošaitis M., Selenis V., Cirtautas Bronislovas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 117–118.
 Tamošaitis M., Selenis V., Cirtautas Bronislovas, Socialdemokratai Lietuvos seimuose, Vytenis Povilas Andriukaitis, Danutė Blažytė-Baužienė, Gediminas Ilgūnas… [et. al.], Vilnius, 2006, p. 111–113.

Šaltiniai 

Vilniaus konferencijos dalyviai
Seimo atstovai
Lietuvos advokatai
Rudasis stiebinukas

Rudasis stiebinukas (Oligia fasciuncula) – pelėdgalvių (Noctuidae) šeimos drugys. Lietuvoje labai reta rūšis. Skraido birželio – liepos mėn.

Pelėdgalviai
Samuelis Bitneris

Samuelis Bitneris (1632 m. Lenkija – 1710 m. lapkričio 5 d. Kėdainiai ?) – Lietuvos raštijos darbuotojas, vertėjas, evangelikų reformatų kunigas.

Biografija 
Gimė evangelikų reformatų kunigo Martyno Bitnerio šeimoje. Į Lietuvą atvyko kartu su savo šeima. Mokėsi Slucko gimnazijoje, nuo 1651 m. gegužės 31 d. mokėsi Frankfurto prie Oderio universitete. 1663 m. ordinuotas kunigu, 1668 m. paskirtas lektoriumi, 1670 m. įšventintas diakonu. Nuo 1673 m. Naujamiesčio, vėliau Beinoravos, Biržų klebonas. 1687 m. išrinktas Vilniaus konsenjoru, 1688–1698 m. Užnerio, 1699–1710 m. Žemaičių distriktų superintendentas, Karaliaučiaus evangelikų reformatų bažnyčios kunigas. 1695–1710 m. evangelikų reformatų studentų (alumnų), studijuojančių užsienyje globėjas.

Parengė katekizmą elementorių Pradžia pamokslo dėl mažų vaikelių (1680). Kartu su J. Božimovskiu jaunesniuoju ir kitais vertė Bibliją, bet rankraštis 1681 m. sudegė Biržų klebonijoje.

1680 m. išleistas S. Bitnerio spaudai parengtas leidinys Pradzia pamoksla del mazu Weykialu (Karaliaučius 1680 m.). Tai antrasis, jau išplėstas, 1653 m. katekizmo leidimas. Knygelės leidimą parėmė Karolina Radvilaitė. Šis leidinys buvo pirmasis po M. Mažvydo Katekizmo išspausdintas elementorius, skirtas mokykloms.

1695 m. Vilniaus sinodo pavedimu S. Bitneris ėmėsi į lietuvių kalbą versti Naująjį Testamentą ir išvertė didžiąją jo dalį. Jam talkino Jonas Božimovskis jaunesnysis, o vertimą Mažajai Lietuvai pritaikė F. Z. Šusteris. Šis vertimas buvo išleistas 1701 m. Karaliaučiuje ir vadinosi Naujas Testamentas Wieszpaties musu Jezaus Kristaus…

Nuorodos 
 Lietuvių literatūros enciklopedija 
 Samuelio Bitnerio gyvenimas ir darbai

Šaltiniai 

Evangelikų reformatų kunigai
LDK rašytojai
Biblijos vertėjai
Algirdas Astrauskas

Algirdas Astrauskas (g. 1960 m. lapkričio 21 d. Vilniuje) – ekonomistas, savivaldybių teoretikas, Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija 
1979 m. baigė Vilniaus 7-ąją vidurinę mokyklą, 1984 m. Vilniaus universiteto Pramonės ekonomikos fakultetą. 1984–1989 m. Vilniaus elektros suvirinimo įrenginių gamyklos Ekonominių techninių tyrimų laboratorijos viršininkas. 1989–1994 m. Ekonomikos ministerijos Teritorinio planavimo skyriaus specialistas, viršininkas. 1993 m. socialinių mokslų daktaras. 

1994–1998 m. prezidento Algirdo Brazausko vyr. referentas savivaldybių ir ekonomikos klausimais, 1998–2001 m. prezidento patarėjo referentas valstybės valdymo ir savivaldos klausimais. 1994–2007 m. Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto Visuomenės ūkio katedros vyr. asistentas. Lietuvos teisės universiteto Viešojo administravimo katedros docentas. 2001 m. vidaus reikalų ministro pavaduotojas, 2002–2005 m. LR vidaus reikalų ministerijos valstybės sekretorius. 2005–2007 m. Seimo komiteto biuro patarėjas. Daugelio įstatymų rengimo grupių narys. 

Nuo 1990 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1995–1997 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

Bibliografija 
 Vietos savivalda Lietuvoje: teoriniai ir istoriniai aspektai: mokomoji knyga / Algirdas Astrauskas, Birutė Galinienė. – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2003. – 90 p.: schem. – ISBN 9986-19-565-9
 Savivaldos institucijų socialinis politinis veiksmingumas: monografija / Malvina Arimavičiūtė, Algirdas Astrauskas, Audrius Bakaveckas, Jūratė Baltušnikienė, Gediminas Davulis, Margarita Išoraitė, Kęstutis Masiulis, Vygantas Kazimieras Paulikas, Stasys Puškorius, Agota Giedrė Raišienė, Ramūnas Vanagas. – Vilnius: Mykolo Romerio universiteto leidybos centras, 2006. – 390 p.: iliustr. – ISBN 9955-19-022-1
 Strateginio veiklos planavimo ir programinio biudžeto sudarymo vadovas Lietuvos savivaldybėms: patarimai kaip, pasinaudojant gerąja patirtimi, savivaldybėje pradėti diegti ar tobulinti trumpos trukmės strateginio veiklos planavimo ir programinio biudžeto sistemą. – Kaunas: Technologija, 2008. – 92 p.: schem. – ISBN 978-9955-25-601-4
 Svarbios valstybės ir vietos savivaldos teorijų sąvokos: mokomoji priemonė. – Vilnius: Ciklonas, 2012. – 67 p.: schem. – ISBN 978-9955-880-93-6

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Vilniaus politikai
Jonas Markelis

Jonas Markelis (1897 rugpjūčio 16 Kairionyse, Dusetų valsčius, Zarasų apskritis – 1948 gruodžio 14 d. Zavodovkoje, Krasnojarsko sritis) – II Seimo ir III Seimo atstovas.

Biografija 
Kilęs iš valstiečių. Laisvamanis. Baigęs Dusetų dviklasę pradžios mokyklą, 1912 m. išvyko į Peterburgą ir gyveno iki 1914 m. rudens. Čia privačiai mokėsi ir išlaikė egzaminus. 1914 m. grįžęs į Lietuvą, baigė trumpalaikius mokytojų kursus. 1918–1919 m. mokytojavo Bikūnų pradžios mokykloje, Antalieptės valsčiuje. 1919–1920 m. atliko karinę tarnybą Lietuvos kariuomenėje. Nuo 1920 m. spalio iki 1922 m. kovo – Šiaulių apskrities valdybos Švietimo skyriaus vedėjas. Vėliau mokytojavo Dubėnų (Šiaulių apskr.) pradinėje mokykloje.

1923 m. liepos 6 d. išrinktas į II Seimą kaip LSDP narys nuo Panevėžio rinkimų apygardos vietoje V. Kramerio. Antrajame Seime 1925 m. balandžio 3 d. išrinktas į Švietimo komisiją. 

Nuo 1926 m. birželio 2 d. iki 1927 m. balandžio 12 d. – III Seimo atstovas.

1925 m. XII LSDP suvažiavime – kandidatas į CK narius. 1926 m. birželio 3 d. nepaprastojoje konferencijoje siūlė neiti į koaliciją su Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjunga.

1927 m. Tauragės sukilimo dalyvis. 1927 m. spalio 5–6 d. Lietuvos socialdemokratų partijos organizacijos užsienyje I konferencijos Rygoje dalyvis. Už politinę veiklą 1927–1930 m. buvo kalinamas Varnių koncentracijos stovykloje. 1929 m. sausio mėn. už pabėgimą iš Varnių koncentracijos stovyklos nuteistas 2 metams ir 5 mėnesiams sunkiųjų darbų kalėjimo. 1931 m. spalio 31 d. XIII LSDP suvažiavime – mandatų komisijos ir CK narys. „Socialdemokrato“ bendradarbis.

Nuo 1930 m. spalio iki 1933 m. kovo dirbo Lietuvos Raudonojo Kryžiaus ligoninėje ūkio dalies vedėju. 1933 m. kovo – 1940 m. rugsėjo „Raidės“ spaustuvės Kaune vedėjo pavaduotojas, nuo 1940 m. spalio Valstybinės Draudimo valdybos tarnautojas.

1948 m. gegužės 22 d. ištremtas į Sibirą, Nižnij Ingušsko rajoną, dirbo miško sakintoju. Mirė susirgęs šiltine.

Žmona Elena Rimdeikaitė (gim. 1911), duktė Vida.

Seimo atstovai
Lietuvos sukilėliai
Archėjus

Archėjus – Žemės vystymosi eonas, kurio apatinė riba yra prieš 3,8 mlrd. metų, o baigėsi – prieš 2,5 mlrd. metų. Eono ribos yra apibrėžtos chronologiškai, neparemtos stratigrafija. Eono pavadinimas kilęs iš senovės graikų kalbos žodžio „„Αρχή“ (Arkhē)“, reiškiančio „pradžia, kilmė“. Archėjaus eros pabaigoje įvyko keletas reikšmingų organizmų pokyčių: susiformavo fotosintezė ir daugialąsčiai organizmai.

Žemė archėjuje 
Archėjaus pradžioje šilumos srautas iš Žemės gelmių buvo apie tris kartus didesnis, nei dabar. Perteklinė šiluma susidarė dėl likusios šilumos nuo akrecijos proceso, taip pat šiluma išsiskyrė dėl besiformuojančio geležies branduolio ir dėl trumpai gyvuojančių radioizotopų skilimo.

Dauguma iki šiandien išlikusių archėjaus uolienos yra metamorfinės bei vulkaninės kilmės. Vulkaninis Žemės aktyvumas buvo žymiai didesnis, nei šiandien. Gali būti, kad tuo metu Žemės tektoninių plokščių judėjimas buvo daug aktyvesnis, negu šiandien, ir dėl to iki pat periodo pabaigos negalėjo susidaryti dideli žemynai.

Tai, kad iš ankstesnio hadėjaus eono beveik neišliko jokių uolienų, galima paaiškinti dažnais susidūrimais su kosminiais kūnais Saulės sistemos planetų formavimosi pabaigoje. Netgi planetoms susiformavus, jos dažnai susidurdavo su dideliais asteroidais ir meteoritais. Gali būti, kad vėlyvojo kosminio bombardavimo metu itin dideli dangaus kūnai tiesiog sunaikindavo ankstyvuosius žemynus.

Manoma, kad Žemės atmosferoje archėjaus laikotarpiu nebuvo laisvo deguonies, tačiau jau egzistavo skystas vanduo. Panašu, kad panaši į dabartinę temperatūra nusistovėjo tepraėjus 500 mln. metų po Žemės susidarymo. Astronomai mano, kad Saulės spinduliavimas tuo laikotarpiu buvo trečdaliu silpnesnis, nei dabar – taip galima paaiškinti palyginti žemą temperatūrą.

Gyvybė archėjaus metu 

Tikėtina, kad viso eono metu egzistavo gyvybė, tačiau tai buvo paprasti vienaląsčiai organizmai – vadinamieji prokariotai. Nerasta eukariotų, tačiau gali būti, kad tiesiog neišliko jų fosilijų. Taip pat kol kas neaptikta jokių virusų egzistavimo įrodymų.
Rasta stromatolitų fosilijų, paplitusių viso eono metu ir ypač jo pabaigoje.

Šaltiniai 

Archėjus
Anhidritas

Anhidritas, dar vadinamas angelitu – sulfatų klasės mineralas. Chemiškai – kalcio sulfatas CaSO4. Anhidritui reaguojant su vandeniu susidaro gipsas (CaSO4·2H2O).

Kietumas pagal Moso skalę 3,5, specifinis tankis 2,9.

Anhidritas gali būti ir nuosėdinė uoliena, sudaryta daugiausia iš to paties pavadinimo mineralo. Mineralas sudarytas iš romboedrinės kristalinės sistemos ir turi tobulą skalumą pagal tris simetrijos plokštumas. Mineralas randamas kartu su kalcitu, halitu ir sulfidais tokiais kaip galenitas, chalkopiritas, molibdenitas, taip pat pirito gyslose. Dažniausiai randamas druskingose nuogulose kartu su gipsu.

Anhidrito spalva balta, rausva, kartais pilkšva, melsva ar purpurinė. Skaidrus arba pusiau skaidrus. Blizgesys nuo perliško iki stiklinio.

Pirmą kartą buvo aptiktas 1794 m. Plačiai paplitęs Lenkijoje, Rusijoje, Ukrainoje. Anhidritas turėdamas į gipsą panašias savybes naudojamas kaip statybinė medžiaga.

Lietuvoje 
Lietuvoje randamas piečiau nuo Kauno iki Klaipėdos, tačiau nebuvo eksploatuojamas. 2010 m. lapkritį Lietuvos geologijos tarnyba išdavė leidimą eksploatuoti Pagirių anhidrito telkinį. Arčiausiai žemės paviršiaus gavybai palankiausias anhidritas Lietuvoje paplitęs 155–790 m gylyje ištisiniu 40-60 m. storio klodu Kauno-Prienų apylinkėse ir gilėja pietvakarių kryptimi. Anhidrito kasyba laikoma ekologiškiausia kasybos rūšimi. Kloduose nėra jokių pavojingų dujų, pagrindiniai darbai atliekami po žeme. 2013 m. spalio 24 d. Kauno rajono savivaldybės taryba patvirtino detalųjį kasyklos planą (išžvalgyta 280 mln. t anhidrito ir gipso).

Šaltiniai

Nuorodos 
Lietuvoje ruošiamasi išgauti anhidritą, uolieną panašią i marmurą

Sulfatų klasė
Nuosėdinės uolienos
Druskos
Romas Apanavičius

Romas Apanavičius (g. 1945 m. rugpjūčio 17 d. Verstaminuose, Lazdijų rajonas) – Lietuvos inžinierius, savivaldybininkas, politinis veikėjas.

Biografija 
1952–1960 m. mokėsi Verstaminų aštuonmetėje mokykloje, 1961–1969 m. Smalininkų žemės ūkio technikume, 1979–1984 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, ekonomistas – organizatorius.

1968 m. Balbieriškio profesinės technikos mokyklos gamybinio mokymo meistras. Nuo 1969 m. Alytaus Melioracijos statybos valdybos remonto dirbtuvių inžinierius, dirbtuvių vedėjas, profsąjungos pirmininkas, 1974–1982 m. įmonės LKP organizacijos sekretorius.

Nuo 1982 m. LKP Alytaus miesto komiteto žemės ūkio skyriaus vedėjas, organizacinio skyriaus vedėjas, nuo 1987 m. LKP Lazdijų rajono komiteto antrasis, pirmasis sekretorius. 1992 m. firmos Cromeva Lazdijų filialo direktorius, 1996–1997 m. Lazdijų r. Žemės ūkio valdybos viršininkas. 2000–2003 m. Lazdijų rajono savivaldybės mero patarėjas, Jaunimo reikalų tarybos pirmininkas, 2003–2007 m. Lazdijų rajono savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos valdybos ir tarybos narys.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos Lazdijų rajono tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Lazdijų skyriaus narys, 2001–2009 m. Lazdijų skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys.

1995–2015 m. Lazdijų rajono savivaldybės tarybos narys. 

Sutuoktinė Salomėja, vaikai Daivaras, Loreta.

|-

Šaltiniai 

Lazdijų merai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos profsąjungiečiai
Lietuvos melioratoriai
Svend Auken

Svenas Aukenas (Svend Gunnarsen Auken, g. 1943 m. gegužės 24 d. Orhuse) – politologas, Danijos politikas.

Biografija 

1961 baigė Orhuso klasikinę gimnaziją, studijavo Orhuso, 1961–1962 m. Vašingtono, 1965–1966 m. Paryžiaus universitetuose, politologijos kandidatas.

Nuo 1962 m. Danijos socialdemokratų partijos narys, 1962–1965 m. Orhuso universiteto studentų tarybos narys, 1964–1965 m. Laisvojo forumo pirmininkas.

1968–1973 m. Orhuso universiteto lektorius. 1975 m. Nacionalinio banko valdybos narys, 1977 m. ir 1983 m. – 1987 m. Centrinės profesinių sąjungų organizacijos (LO) valdybos narys.

1971 m. Danijos parlamento narys, 1975–1977 m. parlamento Darbo rinkos komiteto pirmininkas, frakcijos pirmininko pavaduotojas, 1977–1982 m. darbo ministras, 1992–1993 m. Folketingo Politinės ekonomikos komiteto pirmininkas, 1993–2001 m. Aplinkos apsaugos ministras, Aplinkos ir energetikos ministras. Nuo 2001 m. Folketingo pirmininko pavaduotojas.

1985–1987 m. Švedijos socialdemokratų partijos pirmininko pavaduotojas, 1987–1992 m. pirmininkas, 1988–1992 m. Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas.

Danijos aplinkos ministrai
Danijos energetikos ministrai
Danijos parlamento nariai
Danijos politologai
Ona Babonienė

Ona Babonienė Spaknytė (g. 1950 m. spalio 22 d. Rakavoje, Raseinių rajonas) – pedagogė, Lietuvos ir Raseinių rajono savivaldybės visuomenės ir politinė veikėja.

Biografija 
1955–1959 m. mokėsi Rakavos pradžios, 1959–1964 m. Ginčaičių aštuonmetėje, 1967 m. baigė Raseinių 2–ą vidurinę mokyklą. 1973–1978 m. studijavo Šiaulių pedagoginiame institute, 1993–1997 m. Vilniaus Pedagoginiame universitete.

1967–1969 m. Kalnujų aštuonmetės, 1969–1974 m. Pašaltuonio aštuonmetės mokyklos mokytoja, 1974–1988 m. Raseinių 1-osios vidurinės mokyklos užklasinio darbo organizatorė.

1988–1991 m. Raseinių moksleivių namų direktorė, 1991–2000 m. Raseinių rajono savivaldybės kultūros, švietimo ir sporto skyriaus vyr. specialistė, Raseinių raj. švietimo darbuotojų profsąjungos pirmininkė. 2000–2004 m. Seimo narė. 2004–2012 m. Lietuvos moksleivių kūno kultūros ir sporto centro direktorė.

1990–1995 m. Raseinių rajono tarybos deputatė, 1995–2003 m. ir 2007–2019 m. Raseinių rajono savivaldybės tarybos narė.  1995–2000 m. kultūros, švietimo ir sporto komiteto pirmininkė.

Iki 1989 m. LKP narė. Nuo 1990 m. LSDP narė, Raseinių rajono skyriaus pirmininko pavaduotoja, 1992–2004 m. Raseinių socialdemokračių moterų klubo pirmininkė, moterų socialdemokračių sąjungos pirmininkės pavaduotoja, nuo 1999 m. LSDP tarybos narė.

Duktė Vida.

Šaltiniai 

Raseinių politikai
Seimo nariai
Lietuvos sporto veikėjai
Lietuvos profsąjungiečiai
Baltistika

Baltistika – daugiašakė mokslo šaka, apimanti baltų tautų  kalbų ir kultūros (istorijos, literatūros, folkloro, mitologijos) lyginamuosius tyrimus. Baltistika pagal tiriamos kultūros pobūdį dar skirstoma į lituanistiką, latvistiką, prūsistiką ir t. t. Didelis dėmesys skiriamas kalbotyros, ypač baltų prokalbės studijoms. 

Šiuo metu pasaulyje (daugiausia Europoje) yra per 30 baltistikos centrų. Pagrindinis baltistikos centras Lietuvoje yra Vilniaus universitetas. Nuo 1965 m. leidžia žurnalą „Baltistica“. Kadangi lietuvių kalba indoeuropiečių kalbų kontekste turi nemažai archajiškų bruožų, tai baltistiniai tyrimai atliekami ir ten, kur yra indoeuropeistika.

Istorija 

Pirmieji lietuvių – latvių kalbų lyginimo bandymai pastebimi jau senųjų gramatikų raštuose (D. Klein, Grammatica Litvanica 1653 m., G. F. Stender, Lettische Grammatik 1783 m.).
Karaliaučiaus universitete 1718–1944 m. veikė lietuvių kalbos seminaras. Moksliškai baltų kalbos pradėtos tirti ir lyginti su kitomis indoeuropiečių kalbomis XIX a., F. Boppui 1816 m. padėjus pirmuosius lyginamosios kalbotyros pagrindus. Į jo 1833 m. išleistą Vergleichende Grammatik jau buvo įtraukta ir lietuvių kalba. Daugiau ar mažiau lyginamosios yra ir F. Kuršaičio (Grammatik der Litauischen Sprache, 1876 m.), o. Wiedermanno (Handbuch det littauischen Sprache, 1897 m.), K. Jauniaus (Grammatika litovskago jazyka 1908–1916), A. Leskieno (Litauisches Lesebuch, 1919 m.), J. Plakio (Leišu valodas rokas gramata, 1926 m.) gramatikos.

Prūsų kalbos paminklus po G.H. F. Nesselmanno (Die Sprache der alten Preussen an ihren Ueberresten erlaeutert, 1845 m.) moksliškai tyrė E. Berneker (Die preussische Sprache, 1896 m.).

Ilgą laiką ypatinga tyrimu sritis buvo baltų-slavų prokalbės klausimas.

Žymų indėlį į baltistiką įnešė Rusijos mokslininkai V. Toporovas, parašęs Prūsų kalbos etimologinio žodyno 1-5 t., bei O. Trubačiovas, su juo išplėtojęs K. Būgos darbus, – jie išsamiai ištyrė ir konstatavo Padnieprės hidronimijos baltiškumą.

Baltistai 
Žymesni baltistai: Kazimieras Jaunius, Jurgis Gerulis, Kazimieras Būga, Janis Endzelynas, Jonas Kazlauskas, Vytautas Mažiulis, Algirdas Sabaliauskas, Zigmas Zinkevičius, Marija Gimbutienė, Aleksandras Vanagas, Augustas Šleicheris, Ernstas Frenkelis, Vladimiras Toporovas, Michel Jonval ir kiti.

Taip pat skaitykite 
 Baltų prokalbė
 Baltai

Šaltiniai
Spausdinta schema

Spausdinta schema – elektronikos montavimo būdas panaudojant izoliacinį ir elektrai laidų sluoksnius turinčią plokštę. Izoliacinis sluoksnis yra ištisinis, storesnis ir sudaro mechaninį pagrindą. Dalis laidaus sluoksnio kokiu nors būdu pašalinama, tuo būdu suformuojant elektrai laidžių takelių tinklą. Prie šių takelių tvirtinamos (dažniausiai lituojamos) detalės. Sumontavus detales, plokštė kartais dengiama izoliaciniu apsauginiu sluoksniu. 

Skirtingai nuo anksčiau naudoto kabančio montažo, spausdintas schemas daug paprasčiau gaminti masiniu būdu, nors tam pasiruošti reikia daugiau sąnaudų ir laiko. Praeityje dauguma detalių turėjo vielinius išvadus, kurie būdavo prakišami pro plokštėje išgręžtas skylutes ir kitoje pusėje prilituojami (skylinis montavimas). Skirtingai nuo bandomosios lentos, gaunama tvirta ir ilgaamžė konstrukcija, tačiau detales sunku panaudoti daugiau nei vieną kartą. Turint jau pagamintą plokštę, schemą palyginus lengva surinkti be klaidų.

Spausdintas schemas palyginus sunkiau projektuoti, nes tos pačios pusės takeliai negali kirstis tarpusavyje likdami elektriškai izoliuoti vienas nuo kito. Užduočiai palengvinti dažnai takelių tinklas suformuojamas abiejose izoliacinio sluoksnio pusėse. Sluoksniai sujungiami tarpusavyje specialiai tam skirtomis laidininku užpildytomis skylėmis. Nuo seno kuriamos įvairios optimalų takelių piešinį pagal schemą randančios kompiuterių programos.

Jei jungiančių takelių labai daug, keletas taip pagamintų plokščių gali būti suklijuotos tarpusavyje, padarant spausdintą schemą daugiasluoksne. Sluoksniai sujungiami laidininku užpildytomis pragręžtomis skylutėmis. 

Takelių tinklas gali būti sukuriamas keliais būdais:
 Takeliai nupiešiami netirpiais dažais. Dažais nepadengta dalis nuėsdinama (variniams takeliams naudojamas trivalentės geležies chloridas).
 Dalis laidaus sluoksnio pašalinama mechaniškai.
 Fotocheminiu būdu tarpai tarp takelių išėsdinami pagal turimą plokštės nuotrauką, panaudojant fotorezistą.

Prie varinių takelių detales iš karto lituoti gana sunku, todėl pagaminta plokštė dengiama arba plonu lydmetalio sluoksniu arba kai kada net ir sidabru ar auksu.

Maždaug nuo 1960 metų imta naudoti paviršinio montavimo technika, kuomet detalės vietoje vielinių išvadų turi tik prie takelių priglaudžiamas ir prilituojamas kontaktines plokšteles. Tokią gamybą automatizuoti dar lengviau. Šiuo būdu gaminamose schemose įprasta elementus išdėstyti abiejose plokštės pusėse („klasikinėse“ spausdintose schemose to buvo vengiama). Paviršinis ir skylinis montavimai neretai vienu metu naudojami ir toje pačioje plokštėje.

Šaltiniai
Daugiažiauniai rykliai

Daugiažiauniai rykliai (Hexanchiformes) – ryklių (Selachomorpha) būrys, kuriam priklauso primityvūs rykliai, turintys vieną nugarinį peleką, 6-7 žiaunų plyšius ir akis be mirksinčios membranos.

Būryje yra dvi šeimos (iš viso 5 rūšys):
Gyvatryklinės (Chlamydoselachidae)
Daugiažiauniai rykliai (Hexanchidae)

Rykliai
Davidas Ben Gurionas

Davidas Ben Gurionas (tikroji pavardė – Davidas Grynas, 1886 m. spalio 16 d. Plonske, Lenkija – 1973 m. gruodžio 1 d. Sde Bokere, Izraelis) – teisininkas, Izraelio politinis veikėjas, pirmasis Izraelio valstybės Ministras pirmininkas.

Biografija 

Mokėsi tėvo, teisininko Avigdoro Gryno įkurtoje hebrajų mokykloje. Nuo 1903 m. Poalei Cion partijos narys. 1906 m. atvyko į Palestiną, dirbo žurnalistu, organizavo profsąjungas. 1912 m. baigė teisės studijas Stambule.

1915 m. turkų ištremtas, apsigyveno JAV. 1918 m. savanoriu įstojo į Kanados kariuomenę ir organizavo žydų savanorių legioną, kuris pirmojo pasaulinio karo frontuose kariavo britų armijos sudėtyje.

1920–1935 m. žydų profesinių sąjungų Histadrut Palestinoje Generalinis sekretorius. Nuo 1930 m. Palestinos socialdemokratų partijos MAPAI narys. Nuo 1933 m. Pasaulio sionistų sąjungos narys, nuo 1944 m. Vykdomosios tarybos pirmininkas.

1948–1953 m. ir 1954–1963 m. Izraelio darbo partijos MAPAI (dabar AVODA) pirmininkas.

1949 m. vasario 25 d. – pirmasis Izraelio Ministras pirmininkas. 1953 m. pasitraukė iš politinės veiklos, gyveno Sde Bokero kibuce, bet 1955 m. laimėjus rinkimus, vėl tapo gynybos ministru, o netrukus ir Ministru pirmininku. 1963 m. atsistatydino iš valstybės tarnybos, bet 1965 m. vėl grįžo prie politinės veiklos su nauja Rafi partija ir laimėjo parlamente 10 vietų. Parlamento nariu buvo iki 84 metų amžiaus.

Izraelio ministrai pirmininkai
Izraelio parlamento nariai
Izraelio gynybos ministrai
Katalaunijos mūšis

Katalauno laukų mūšis, arba Katalaunijos mūšis įvyko 451 m. (birželio 20 d. arba rugsėjo 20 d.) Katalaunijos laukuose šiaurės Prancūzijoje prie dabartinio Trua miesto. Jame Romos imperijai su sąjungininkais pagaliau pavyko pakirsti hunų galybę. Tai stambiausias (abiejų armijų dydis vertinamas apie 100 tūkst.) ir vienas reikšmingiausių pirmojo tūkstantmečio mūšių Europoje. Mūšį, trukusį visą dieną, aprašė istorikas Jordanas VI a.

Jame romėnai bei jų sąjungininkai – frankai, sarmatai, alanai, vedami valdovo Sangibo, kuris Orleano apgulties metu buvo hunų pusėje, armorikiečiai, liticianai, burgundai, saksai, ripariečiai, olibrionai ir kai kurios kitos germanų bei keltų gentys – vadovaujami Romos karvedžio Flavijaus Aetijaus (Aetius) po atkaklios ir kruvinos kovos sutriuškino Atilos vadovaujamus hunus su jų sąjungininkais gepidais, vadovaujamais Ardariko. Gotai dalyvavo abiejose pusėse. Vizigotų valdovas Teodorikas I su savo pulkais kovojo romėnų pusėje, ostrogotų armija, vedama brolių Valamiro, Theodemiro ir Vidimero – amalių vadovo, – palaikė Atilą. V a.gyvenęs Sidonius pateikia platesnį dalyvavusių genčių sąrašą: rugijai, gepidai, gelonai, burgundai, skirai, belonotianai, neurai, bastarnai, tiuringiečiai, brukterai ir frankai, gyvenę prie Nekaro upės.

Hunai prieš tai nusiaubė Reimso, Mainco, Kelno, Strasbūro, Vormso ir Tryro miestus bei apgulė Orleaną. Mūšis tęsėsi apie 15 val. iki visiškai sutemstant.

Kitą dieną romėnus paliko dalis sąjungininkų (vizigotai), todėl jie nebesiryžo pulti gerokai susilpnintų hunų ir atsitraukė. Hunai taip pat buvo patyrę per daug nuostolių, kad galėtų dar kartą stoti į kovą.

Šaltiniai 

 Katalauno laukų mūšis
 Jordano Gotų istorijos tekstas su Katalaunijos mūšio aprašymu 
 Populiarioji Frankų istorija nuo ankstyviausių laikų, t. I iš VI
 Istorinių šaltinių svetainė

Senovės Romos mūšiai
Tony Benn

Tonis Benas (Anthony Neil Wedgwood Benn, g. 1925 m. balandžio 3 d. Londone – m. 2014 m. kovo 14 d. Londone) – žurnalistas, Didžiosios Britanijos politinis veikėjas.

Biografija 

Mokėsi Vestminsterio mokykloje, 1949 m. baigė Oksfordo Naująjį koledžą. 1942–1946 m. tarnavo Britanijos kariniame oro laivyne. 1946–1950 m. dirbo žiniasklaidoje.

Nuo 1943 m. Leiboristų partijos narys. Nuo 1950 m. parlamento narys nuo Leiboristų partijos. 1959–1994 m. partijos Nacionalinio vykdomojo komiteto narys.

1960–1963 m. mirus tėvui, užėmė jo vietą Perų rūmuose. 1964–1966 m. ryšių ministras, 1966–1970 m. technologijų ministras, 1974–1979 m. pramonės valstybės sekretorius, ryšių ministras.

Nuo 1970 m. neoficialus Kairiųjų radikalų populistų lyderis, 1971–1972 m. Leiboristų partijos pirmininkas.

1983 m. pralaimėjo rinkimus į Bendruomenių rūmus, bet 1984 m. vėl buvo išrinktas, atsistatydino tik 2001 m., motyvuodamas laiko trūkumu tikrai politikai.

2003 m. vasario mėn., oponuodamas oficialiai valstybės politikai buvo susitikęs su Irako diktatoriumi S. Huseinu, vėliau organizavo pasipriešinimą karo veiksmams. Paskutinio skrydžio lėktuvu Concorde dalyvis.

Transporto darbininkų profsąjungos ir žurnalistų sąjungos narys, kalnakasių profsąjungos garbės narys. 7 universitetų Garbės daktaras.

Nuorodos 
 Asmeninė svetainė.

Jungtinės Karalystės Parlamento nariai
Profsąjungų aktyvistai
Rita Bjeregard

Rita Bjeregard (Ritt Jytte Bjerregaard, g. 1941 m. gegužės 19 d. Kopenhagoje) – pedagogė, Danijos ir Europos Europos Sąjungos politinė veikėja.

Biografija 

1958 išlaikė brandos egzaminus, 1964 m. mokytojo egzaminus, 1968–1970 m. studijavo istoriją Odensės universitete.

1964–1971 m. liaudies mokyklos mokytoja, 1971 m. Odensės mokytojų seminarijos dėstytoja.

1982 m. Danijos nacionalinio banko valdybos narė, 1983 m. ekspertų grupės Australijoje pirmininkė. 1982–1995 m. valstybės kontrolierė, 1990–1995 m. valstybės kontrolės vadovė.

Partijoje 
Nuo 1963 m. Danijos socialdemokratų partijos (SFD) narė, nuo 1982 m. SFD Vykdomojo komiteto narė, 1992–1994 m. Socialistinio moterų internacionalo (SIW) viceprezidentė.

Profsąjungose 
1968–1970 m. Odensės mokytojų sąjungos pirmininkė, 1969–1973 m. Danijos mokytojų sąjungos valdybos narė, Darbininkų švietimo asociacijos Vykdomojo komiteto narė, 1974–1975 m. Sveikatos ir psichikos invalidų Nacionalinės asociacijos pirmininkė, 1982 m. Trišalės komisijos narė, Danijos profsąjungų federacijos (LO)Vykdomojo komiteto narė.

Parlamente 
1971–1995 m. ir 2001–2005 m. Folketingo, Danijos parlamento narė. 1971–1973 m. ir 1974–1975 m. parlamento finansų komisijos narė, 1975–1982 m. politinės ekonomikos komiteto pirmininkė, 1981–1982 m. ir 1987–1992 m. Danijos socialdemokratų partijos parlamentinės frakcijos pirmininkė, 1982–1987 m. pirmininko pavaduotoja.

Vyriausybėse 
1973 ir 1975–1978 m. švietimo ministrė, 1981 m. socialinių reikalų ministrė, 2000–2001 maisto, žemės ūkio ir žvejybos ministrė Polo Nyrupo Rasmuseno IV kabinete.

1992–1994 m. Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos (ESBO) pirmininko pavaduotoja, Danijos delegacijos pirmininkė.

1994 m. ir 1995–1999 m. Europos Komisijos aplinkos apsaugos ir atominio ginklo saugumo komisarė.

Savivaldybėse 
1970–1973 m. Odensės miesto tarybos narė. Nuo 2006 m. sausio 1 d. Didžiosios Kopenhagos merė.

Keliolikos knygų autorė.

Nuorodos 

 Asmeninė svetainė(Danų kalba);
 SFD svetainė.

Danijos profsąjungiečiai
Danijos ministrai
Skėtinė marenikė

Skėtinė marenikė (Chimaphila umbellata) – erikinių (Ericaceae) šeimos augalų rūšis.

Augalas daugiametis, iki 15 cm aukščio su šliaužiančiu šakniastiebiu. Stiebas stačias, medingas, briaunotas. Lapai visžaliai, storoki, blizgūs, odiški, dantytais kraštais, išsidėstę menturiškai. Žiedynas – nusvirusi skėtiška kekė, sudaryta iš 2-7 žiedų. Vainiklapiai rausvi. Žydi birželio – liepos mėn. Vaisius - pūkuota, rutulio formos dėžutė.

Auga sausuose pušynuose. Lietuvoje apyretė rūšis.

Skėtinė marenikė - vaistinis augalas, vaistams naudojama visa žolinė augalo dalis. Augalo preparatai skatina prakaito, šlapimo išsisiskyrimą, jais gydoma akmenligė, reumatas, virškinamojo trakto, inkstų uždegimai, gonorėja. Kompresai naudojami gydant žaizdas, odos bėrimus.

Erikiniai
Vaistiniai augalai
Kanados naujosios demokratijos partija

Kanados naujosios demokratijos partija (DNA/NPD, Le nouveau parti Démocratique / New Democratic Party) – Kanados kairioji demokratinio socializmo politinė partija.

 Istorija 

Įkurta 1961 m. Dar 1900 m. buvo sudaryta Kanados socialistų lyga, turėjusi 17 skyrių. 1904 m. įkurta Kanados socialistų partija, kuri 1911 m. skilo į Šiaurės Amerikos socialistų partiją ir Kanados socialdemokratų partiją. Tačiau šios partijos apie 1920–1922 m. metus nustojo egzistavusios, vietoje jų įsikūrė Manitobos nepriklausoma darbo partija ir Kanados darbo partija.

1932 m. buvo sukurta Darbininkų, fermerių ir socialistinių organizacijų federacija, vadovaujama D. Vudsvorto. Jos geriausias rezultatas parlamento rinkimuose – 1958 m. gauti 9,5 % balsų. 1961 m. įkuriama Naujosios demokratijos partija, kurios lyderis T. Duglas tuo metu buvo Saskačevano provincijos premjeras.

Geriausi laimėjimai – Manitobos ir Saskačevano provincijose, kur DNA yra valdžioje nuo 1971 m. bei Britų Kolumbijoje, kur valdė iki 2000 m.

1976–1989 m. partijos vadovas Edvardas Brodbentas kartu buvo ir Socialistų Internacionalo vicepirmininkas.

 Rinkimų rezultatai nuo 1962 iki 2006 m. 

 Struktūra 

Organizacinė struktūra – teritorinė, turi 300 000 narių, skyrius visose provincijose. Aukščiausias organas suvažiavimas, šaukiamas kas 2 metai, kuriame renkama Federalinė taryba. Jai vadovauja Vykdomasis komitetas.

DNA remia Kanados darbo kongresas (profsąjungos) ir keletas fermerių organizacijų.

Leidžia regioninius žurnalus DNA news (DNA naujienos), New democrat (Naujasis demokratas), Commonwealth'' (Sandrauga).

Pirmininkai 

 1961 m. – Tomas Klementas Duglas,
 1971 m. – Davidas Levis,
 1975 m. – Edvardas Brodbentas,
 1989 m. – Audrey McLaughlin (Odri Maklaulin),
 1995 m. – Alexa McDonough (Aleksa Makdonou),
 2003 m. – Jack Layton (Džekas Laitonas).

Nuorodos 

 Oficiali svetainė
 Kvebeko sekcijos svetainė 
 Jaunieji neodemokratai

Partijos
Šilinis viržis

Šilinis viržis (Calluna vulgaris) – erikinių (Ericaceae) šeimos, viržio (Calluna) genties vienintelė rūšis.

Nedidelis krūmokšnis, apie 0,2-0,7 m aukščio, pradedantis žydėti liepos antroje pusėje. Žiedynas – vienašalė, daugiažiedė, tanki kekė. Žiedai smulkūs, nusvirę, su trumpu koteliu, taisyklingi, keturnariai. Į taurelę panašios 4 sutankėjusios pažiedės. Tikroji taurelė primena vainikėlį, nes jos lapeliai žiede stambiausi, spalvoti (rausvi ar violetiniai, retai balti), blizgantys. Vainiklapiai dukart trumpesni už taurėlapius (2 mm ilgio), dviskiaučiai. Kuokeliai 8; dulkinės su rageliais ir pakabučiais. Vaisius – rutuliška dėžutė, apaugusi baltais šeriškais plaukeliais; joje sunoksta daug smulkių sėklų. Stiebas sumedėjęs, šakotas, visos šakelės stačios. Lapai smulkūs, pailgi, tribriauniai, visžaliai, bekočiai, pliki arba plaukuoti, ant šakelių jų 4 išilginės eilės. Žydi liepos – rugsėjo mėn. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai. Sėklas išnešioja vėjas.

Auga sausuose miškuose (pušynuose, beržynuose), taip pat viržynuose, pelkėse, durpynuose, smėlynuose. Mėgsta rūgščius, nelabai derlingus dirvožemius. Šaknys sudaro mikorizę (viržis gauna vandenį su druskų tirpalu, o grybas – žaliuose lapuose susintetintus organinius junginius). Žiedai išskiria nektarą, renkamą įvairių vabzdžių, ypač bičių. Tai vėlyvo sezono medunešis. Medus tamsios spalvos ir kartoko skonio. Viržis tinka želdiniams, taip pat sausoms puokštėms. Žiedų arbata kvapni, ją galima gerti ir sveikiems, ir ligoniams. Augalas vaistinis, dažinis.

Literatūra 
Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 72 psl.

Erikiniai
Medingieji augalai
Vaistiniai augalai
Dažiniai augalai
Miltinė meškauogė

Miltinė meškauogė (Arctostaphylos uva-ursi), dar vadinama arkliauoge, kiauluoge – erikinių (Ericaceae) šeimos visžalių augalų rūšis. Augalas prigludęs prie žemės, 60 cm aukščio, su toli palei žemę besidriekiančiomis šakomis ir smulkiais storais odiškais lapais. Žiedai balti, nusvirę, sukrauti svyrančiose kekėse. Vainikėlis rausvas. Žydi gegužės – birželio mėn. Vaisius – rutuliška, miltinga, skaisčiai raudona uoga.

Auga sausuose pušynuose, sutvirtina smėlio paviršių. Dažnai pietryčių Lietuvoje, vakarinėje šalies dalyje apyretė, kitur visai neauga.

Augalas vaistinis, turi arbutino; gydomos inkstų ligos, šlapimo pūslė, šlapimo takai. Lapai renkami anksti pavasarį arba vasaros pabaigoje.

Šaltiniai 

Erikiniai
Vaistiniai augalai
Elena Čekienė

Elena Čekienė Drobenkaitė (g. 1957 m. sausio 9 d. Plungėje) – pedagogė, Lietuvos ir Visagino savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija 
1974 m. baigė Plungės 3-ąją vidurinę mokyklą. 1978 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, matematikos mokytoja. 2000 m. baigė Pedagogų profesinės raidos centro kursus, lietuvių kalbos mokytoja. 2006 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą edukologijos magistrė.

1978 m. pagal paskyrimą atvykusi į Gruzdžius, dirbo Tarybinio ūkio technikumo komjaunimo organizacijos sekretore. 1979 m. pagal vyro paskyrimo vietą išvyko į Sniečkų, dirbo Ignalinos vidurinės vakarinės mokyklos konsultacinio punkto matematikos mokytoja. 1982–1987 m. Sniečkaus DŽDT Vykdomojo komiteto atsakingoji sekretorė. 1987–1990 m. Visagino 1-os vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotoja.

1990–1992 m. Visagino tautinių kultūrų centro direktorė, 1992 m. Visagino kultūros ir kalbų mokymo centro direktorė, nuo 1998 m. Visagino valstybinės kalbos centro direktorė. 2011–2015 m. Visagino savivaldybės mero pavaduotoja.

1995 m. Naujosios demokratijos–Moterų partijos narė, ND-MP Visagino skyriaus pirmininkė. Nuo 1997 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Visagino skyriaus narė, nuo 2000 m. LSDP Ignalinos skyriaus pirmininkė, LSDP tarybos narė. Lietuvos socialdemokračių moterų sąjungos narė, Utenos apskrities koordinatorė.

1982–1989 m. Sniečkaus miesto liaudies deputatų tarybos deputatė, 1995–1997 m., 2000–2004 m., 2007 m. (mandato atsisakė) ir 2011–2015 m. Visagino savivaldybės tarybos narė. 

Aktyvi Visagino visuomeninių organizacijų koordinacinės tarybos narė, Tarptautinio muzikos festivalio „Visagino Country“ prezidentė, Lietuvos country muzikantų asociacijos prezidentė. Dukterys Laura, Rūta.

1995 m. ir 1997 m. apdovanota Metų įvykio Šlovės premija.

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Visagino politikai