joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Bukaučiai

Bukaučiai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Seirijų, prie pietinių ir pietrytinių Seirijo ežero krantų. Rytine dalimi praeina kelias .

Istorija 
Aiškinama, esą kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio *Bukaučius.

XIX a. pab. buvo Bychovščiznos kaimas ir palivarkas Seinų apskrities Seirijų valsčiuje ir parapijoje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Outremeras

Outremeras (; ) - pavadinimas, kuriuo po Pirmojo Kryžiaus žygio imta vadinti Artimuosiuose Rytuose įsikūrusias kryžiuočių valstybes.

Outremerui buvo priskiriama:
 Edesos grafystė
 Antiochijos kunigaikštystė
 Tripolio grafystė
 Jeruzalės karalystė (laikyta pagrindine Outremero dalimi).

Outremero teritorija dažnai tapatinta su Levantu ar net Sirija (Didžioji Sirija) ir Palestina.
Outremero žemės dabar yra Izraelio, Jordanijos, Sirijos, Turkijos ir Libano dalis.

Artimųjų Rytų istoriniai regionai
Sirijos istorija
Alšėnų apylinkė

Alšėnų apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.

Istorija

Apylinkė įkurta 1963 m. sausio 12 d. iš Poderiškių apylinkės ir dalies Jurginiškių apylinkės. 1968 m. gegužės 29 d. perkeltas apylinkės centras.

|-
| 1959-01-15 || || 2802 () || || 
|-
| 1970-01  || || 2962 || || 19 kaimų, 4 kaimų dalys 
|-
| 1972-10-01  || 115 || || Alšėnų vaismedžių medelyno ūkis, Kauno mėsos kombinato pagalbinis ūkis  || 15 kaimų, 7 kaimų dalys
|-
| 1976-07-01  || || || || 19 kaimų, 8 kaimų dalys 
|-
| 1979-01-17  || || 4163 || || 21 kaimas, 6 kaimų dalys 
|-
| 1985 m. || || || Kauno I. Mičiurino tarybinis ūkis technikumas, Šališkių girininkija  || Alšėnai, Dievogala, Girininkai, Jonučiai, Kampiškiai, Naugardiškė, Tirkiliškiai ir kt.
|-
| 1989-01  || || 4461 || || 21 kaimas, 6 kaimų dalys 
|}

Šaltiniai

Kauno rajono apylinkės
Naugardiškė (Alšėnai)

Naugardiškė – buvęs kaimas Kauno rajone, į pietus nuo Kauno miesto ribos.

Gyventojai

Išnašos 

Panaikintos Kauno rajono savivaldybės gyvenvietės
Arvydas Ilginis

Arvydas Ilginis (1952 m. rugpjūčio 10 d. Vilniuje – 2016 m. rugsėjo 7 d.) – Lietuvos televizijos režisierius, aktorius.

Biografija 
Baigė Vilniaus 23-ąją vidurinę mokyklą, 1975 m. baigė režisūrą LSSR konservatorijoje.

1975–1990 m. Lietuvos Radijo ir televizijos Literatūros ir meno redakcijos režisierius. 1991–1993 m. „Telefilmo“ vyr. redaktorius. Nuo 1993 m. videofilmo „Giminės“ vadybininkas.  1997–1999 m. Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos generalinis direktorius. 1999–2002 m. Lietuvos televizijos režisierius. Nuo 2002 m. „Pajautos studijos“ direktorius.

Pastatė daugiau kaip 15 televizijos ir dokumentinių filmų, spektaklių, televizijos serialų, sukūrė televizijos meno ir kultūros laidų, vaidmenų televizijos filmuose.  2005 m. BTV laidos „Sveikatai ir laimei“ vedėjas.

Kūryba

Pastatymai 
 1979 m. Inger Hagerup. Stiklinė arbatos su citrina
 1985 m. Leonidas Leonovas. Aukso karieta
 1987 m. Bronius Radzevičius. Nuoširdumas
 1989 m. Slavomiras Mrožekas. Kvartetas
 1993 m. Giminės, bendraautoris ir prodiuseris
 1998 m. Atžalos, bendraautoris ir prodiuseris
 2001 m. Giminės ir…, bendraautoris ir prodiuseris
 2003 m. Dapkai ir Butkai, bendraautoris ir prodiuseris

Vaidmenys 
 1993–2001 m. Jokūbas Saulelė – seriale „Giminės“, rež. Saulius Vosylius

Šaltiniai 

Lietuvos režisieriai
Lietuvos aktoriai
Vytautas Ilgūnas

Vytautas Ilgūnas (1912 m. rugsėjo 7 d. Sankt Peterburge – 1999 m. kovo 6 d. Kaune) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1929 m. baigė Kauno „Aušros“ gimnaziją. 1929–1938 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Matematikos-gamtos fakultete. 1932 m. Lietuvos futbolo čempionas , 1940 m. Lietuvos ledo ritulio čempionas, futbolininko Dizmano Ilgūno brolis. 1936 m. baigė Kauno karo mokyklą. 1938 m. vasario 11-20 d. su Lietuvos ledo ritulio rinktine, kaip puolėjas, debiutavo Europos ir Pasaulio ledo ritulio čempionate, Čekoslovakijoje, Prahoje, ir įmušė vienintelį ir lemiamą įvartį pačiame pirmajame susitikime su Rumunijos ledo ritulio rinktine (1:0). 1939 m. karo aviacijos Meteorologijos tarnybos Sinoptinio skyriaus vedėjas.

1940 m. Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, paskirtas Raudonosios armijos 29 ŠTK atskirosios aviaeskadrilės meteorologijos stoties viršininku. 1941–1943 m. Kauno „Saulės“ gimnazijos mokytojas. 1943–1944 m. „Vilko“ fabriko cecho vedėjas. 1944 m. mobilizuotas į sovietų armiją, nusiųstas į NKVD filtracijos stovyklą Podolske. Iki 1946 m. tarnavo Raudonojoje armijoje.

1944–1950 m. Kauno universiteto (iki 1946 m. VDU) dėstytojas. 1950–1992 m. dėstė Kauno politechnikos institute (nuo 1990 m. KTU); 1961–1965 m. Teorinės mechanikos katedros , 1965–1971 m. Fizikos katedros vedėjas ; 1976 m. profesorius. 1974 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras. 1968–1985 m. tęstinio mokslo darbų leidinio „Ultragarsas“ vyr. redaktorius.

Tyrimų sritys: ultragarsinių interferometrų teorija, jų optimizavimas, garso greičio skysčiuose matavimo metodai, bendrieji statistiniai ir tiesinės regresijos metodai interferometrijoje. Išvertė fizikos vadovėlių.  Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Bibliografija 
 Ultragarsiniai interferometrai: monografija, su kitais, 1983 m., rusų k.

Įvertinimas 
 1969 m. LSSR valstybinė premija, su Kazimieru Baršausku ir Enriku Jaroniu
 1976 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos fizikai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos futbolininkai
Lietuvos ledo ritulininkai
Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga

Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga – Lietuvos visuomeninė profesinė kūrybinė organizacija, veikianti Vilniuje, Kalvarijų g. 1.

Istorija 
1974 m. Lietuvos architektų sąjungoje įsteigta Kraštovaizdžio architektūros komisija, 1987 m. performuota į Kraštovaizdžio architektų bendriją. 1995 šios bendrijos iniciatyva įkurta Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga. 2006 m. vienijo 60 narių. Nuo 1992 m. Tarptautinės kraštovaizdžio architektūros sąjungos (IFLA) narė, nuo 1992 m. Lietuvos atstovas sąjungoje – Vladas Stauskas.

2004 m. sausio 7 d. LKAS įsteigė žymenį „Už nuopelnus Lietuvos kraštovaizdžio architektūrai", kuriuo gali būti apdovanoti visi, turintys didelių nuopelnų Lietuvos kraštovaizdžio architektūrai. Juo 2005 m. apdovanoti Alfonsas Kiškis (po mirties), Konstantinas Jakovlevas-Mateckis ir Vladas Stauskas, 2009 m. Regimantas Pilkauskas, Dainora Juchnevičiūtė Vaivadienė, 2010 m. Irena Marija Daujotaitė, 2012 m. Liucijus Dringelis.

Veikla 
Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjungą sudaro nariai, asocijuoti nariai ir Garbės nariai. Sąjungos nariais gali būti Lietuvos Respublikos piliečiai kraštovaizdžio architektai ir kitų giminingų sričių specialistai. Aukščiausias sąjungos organas – sueiga, kuri kas dvejus metus renka pirmininką ir jo vadovaujamą septynių asmenų valdybą.

Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga skatina ir propaguoja sąjungos narių kūrybą, rengia parodas (Lietuvos kraštovaizdžio architektų darbai, 2000 m. Vilniuje), konferencijas (XXXIX Pasaulinis tarptautinis kraštovaizdžio architektūros kongresas, 2002 m. Vilniuje), konkursus, seminarus, pažintines ekskursijas. Leidžia tęstinį leidinį „Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjungos žinios“ (iki 2007 m. išleista 31 nr.), mokslinių straipsnių rinkinius, konkursų medžiagą (Šventaragio skvero Vilniuje tvarkymo projektai, 2003 m.).

Leidiniai 
 Lietuvos želdynų ateitis, su Vilniaus dailės akademija, 2001 m.
 Kraštovaizdžio architektūra, su Vilniaus dailės akademija, 2004 m.

Pirmininkai 
 Vladas Stauskas – 1995–1999 m.
 Regimantas Pilkauskas – 1999–2005 m.
 Alvydas Žickis – 2005–2009 m.
 Vaiva Deveikienė – 2009-2013 m.
 Alvydas Mituzas – 2013-2017 m.
Mantas Pilkauskas - 2017-2020 m.
Gintaras Stauskis - nuo 2020 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjunga

Lietuvos profesinės organizacijos
 
Kraštovaizdžio architektūra Lietuvoje
Viktoras Vilkutaitis

Viktoras Vilkutaitis (1906 m. spalio 7 d. Gudeliuose – 1983 m. rugpjūčio 21 d. Norheime) – Lietuvos kariuomenės kapitonas.

Biografija 
Pradinį mokslą gavo namuose (tėvas – rašytojas Juozas Vilkutaitis – Keturakis pats mokė vaikus). Pirmojo pasaulinio karo metu tėvams pasitraukus į Rusiją, V. Vilkutaitis lankė Kazanės gimnaziją. Sugrįžus šeimai į Lietuvą 1918 m., toliau gimnaziją lankė Marijampolėje, o nuo 1920 m. – Prienuose. Buvo gabus, geras sportininkas, turėjo gražų balsą, giedojo solo bažnyčioje, dainavo mokyklos operetėje, rašė eilėraščius.

Baigęs gimnaziją, vienerius metus studijavo Kauno universiteto Technikos fakultete, po to Prancūzijoje baigė komercinius mokslus. Atlikdamas karinę prievolę, įstojo Karo mokyklą. Ją baigė 1932 m. kavalerijos leitenanto laipsniu. Paskirtas Kaune į DLK Radvilos husarų pulką, pasižymėjo kaip geras jojikas šokant per kliūtis ir dažnai dalyvaudavo viešuose pasirodymuose. Paskirtas į Alytaus kavalerijos pulką, greitai tapo pulko vado adjutantu. 1939 m. pakviestas į generalinio štabo kursus.

Antrasis pasaulinis karas 
1940 m. repatrijavo į Vokietiją. 1941 m. stojo savanoriu kaip eilinis į nacistinės Vokietijos kariuomenę ir buvo paskirtas Rytų fronto generalinio štabo vertėju. Vėliau jam buvo sugrąžintas kavalerijos kapitono laipsnis ir jis buvo paskirtas į  karo žvalgybos skyrių.

Po 1943 metų katastrofiškų vokiečių pralaimėjimų buvo atsiųstas į Kauną tartis su lietuvių pogrindžio organizacijomis, apmokyti lietuvius partizaninio karo taktikos, sprogdinimo, radijo ryšių palaikymo ir žvalgybos pagrindų. Užmezgė ryšius su  Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos dalyviu  Ignu Vyliumi, užtikrino jam galimybę laisvai judėti vokiečių okupuotoje teritorijoje ir kirsti Vokietijos sieną, kuri buvo uždaryta specialių leidimų neturintiems piliečiams.

Išeivijoje 
Antrajam pasauliniam karui pasibaigus, priėmė sąjungininkų pasiūlymą dirbti pas juos. 1955 m. su šeima išvyko į JAV ir Klyvlende dirbo viename chemijos fabrike. Išėjęs į pensiją, išvyko į Vokietiją.

Nuorodos 

Lietuvos kapitonai
Lietuvos rezistentai
Tarpukario Lietuvos kavaleristai
Vokietijos žvalgybininkai
Povilas Krasnovskis

Povilas Krasnovskis (g. 1989 m. balandžio 29 d.) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis krašto saugo pozicijoje.

Karjera 
Treniruotes pradėjo lankyti Trakuose, 14-os metų pakviestas treniruotis Vilniuje, dar po dvejų metų persikraustė į Vilnių atstovauti Vilniaus FC klubui. 

2008 m. sezone žaidė Vilniaus FC klubo komandoje, po sezono sutartį nutraukė ir vyko į Ukrainos, Latvijos klubų peržiūras. Bankrutavus FC Vilniui persikėlė į „Sūduvą“. 

Metus parungtyniavęs Marijampolėje P. Krasnovskis grįžo į Vilnių ir 2010 pradžioje atstovavo „Vėtrai“. 

Šiam klubui iširus saugas persikėlė į Pakruojį, kur iki 2011 metų sezono pabaigos gynė „Kruojos“ spalvas.

2012 m. pradžioje pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgirio“ komanda. 
Po 2013 m. sezono sutarties su žaidėju "Žalgiris" nepratęsė.

Karjerą tęsė Trakų komandoje, vėliau Utenyje. Galiausiai, išvyko į užsienį. Egersunds IK (Norvegija) bei UMF Leiknir (Islandija).

Rinktinės 
Atstovavo Lietuvos U-19 ir U-21 rinktinėms.

Pasiekimai 
 2009, 2012 m. LFF taurės laimėtojas

Šaltiniai

Nuorodos 
 soccerway
 lietuvosfutbolas.lt
 transfermarkt.com
 Futbolinis.lt puslapis apie žaidėją

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos futbolininkai užsienio komandose
Lietuvos kinematografininkų sąjunga

Lietuvos kinematografininkų sąjunga – Lietuvos profesinė kūrybinė organizacija, vienijanti Lietuvos kino meno kūrėjus profesionalus. Būstinė Vilniuje, Vasario 16-osios g. 13 / Šermukšnių g. 1.

Istorija 
1931 m. Kaune įsteigta Lietuvos kinematografijos mėgėjų sąjunga veikė iki 1935 m. (pirmininkas Stepas Uzdonas). 1958 m. atnaujino veiklą Vilniuje, 1958–1965 m. kaip LTSR kinematografijos darbuotojų sąjunga, 1965–1990 m. LTSR kinematografininkų sąjunga, iki 1990 TSRS kinematografininkų sąjungos padalinys. 1958–1963 m. sąjungai vadovavo organizacinis biuras (pirmininkas Juozas Baltušis), 1963–1990 m. – valdyba. 1990 m. gegužės 29 d. Visuotinis sąjungos narių susirinkimas paskelbė, kad įkuriama visuomeninė organizacija – savarankiška ir nepriklausoma Lietuvos kinematografininkų sąjunga, vienijanti visų sričių kino darbuotojus profesionalus. 1992 m. liepos 2 d. įregistruota kaip profesinė – kūrybinė sąjunga. 2005 m. gegužės mėnesį Sąjungai suteiktas Meno kūrėjų organizacijos asociacijos juridinis statusas, o 222 Sąjungos nariams suteiktas Meno kūrėjo statusas. Nuo 1991 m. Kinematografininkų sąjungų konfederacijos, nuo 1996 m. Europos menininkų tarybos (ECA) ir Europos audiovizualinių menų kūrėjų federacijos (FERA) narė. 2007 m. vienijo – 230 narių.

Veikla 
Lietuvos kinematografininkų sąjunga skatina ir propaguoja savo narių kūrybą, gina jų teises, organizuoja kūrybinius ir edukacinius renginius, dalyvauja juose. Veikia 10 gildijų – Režisierių, Dokumentininkų, Kino operatorių, Animatorių, Aktorių, Dailininkų, Garso, Kino kritikų ir kt.). Aukščiausia valdymo institucija nuo 1990 m. – kasmet šaukiamas visuotinis narių susirinkimas, tarp susirinkimų – Patikėtinių taryba ir pirmininkas, susirinkimo renkami kas 4 metai.

Kasmet nuo 1999 m. skiria apdovanojimus geriausių filmų kūrėjams. Turi kino salę, nuo 2004 m. veikia kino klubas, kuriame rengiamos filmų premjeros ir aptarimai, susitikimai su kūrybine grupe, lietuvių kino informaciniai vakarai.

Pirmieji sekretoriai 
 Jonas Gricius – 1963–1968 m., 1974–1981 m.
 Raimondas Vabalas – 1968–1974 m.

Pirmininkai 
 Jonas Gricius – 1981–1988 m.
 Skirmantas Valiulis – 1988–1991 m.
 Gytis Lukšas – nuo 1991 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos kinematografininkų sąjunga

Lietuvos profesinės organizacijos
 
Lietuvos meno organizacijos
Lietuvos kino mėgėjų sąjunga

Lietuvos kino mėgėjų sąjunga – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti kino meno kūrėjus mėgėjus, veikianti Vilniuje, Vasario 16-osios g. 13 / Šermukšnių g. 1, ten pat, kur ir profesionalų organizacija Lietuvos kinematografininkų sąjunga.

Veikla 
Pirmoji Lietuvos kino organizacija, Lietuvos kinematografininkų mėgėjų sąjunga, įkurta 1931 m. gegužės 2 d. ir veikusi iki 1935 m. Kaune. Jos steigėjas ir pirmasis pirmininkas – kino operatorius Stepas Uzdonas. 1966 m. įsteigta LTSR kino mėgėjų draugija, nuo 1989 m. Lietuvos neprofesionalaus kino draugija, nuo 1995 m. Lietuvos kino mėgėjų sąjunga. Nuo 1992 m. Tarptautinės kino mėgėjų organizacijos (UN1CA) narė, kasmet dalyvauja jos rengiamame tarptautiniame kino festivalyje. 2007 m. vienijo – 1500 kino mėgėjų.

Veikla 
Lietuvos kino mėgėjų sąjunga skatina ir propaguoja savo narių kūrybą, rengia kūrybines stovyklas, seminarus. Aukščiausia valdymo institucija – visuotinis narių susirinkimas, šaukiamas kas 4 metai, tarp susirinkimų – valdyba ir pirmininkas. Lietuvos kino mėgėjų sąjunga nuo 1957 m. kasmet rengia respublikinį ir nuo 1967 m. Baltijos šalių mėgėjiškų filmų festivalius, teminius festivalius Lietuvos miestuose: jaunimo filmų „Debiutas“, šeimyninių filmų Šiauliuose, humoristinių filmų Marijampolėje.

Pirmininkai 
 Vytautas Baniulis – 1966-1982 m.
 A. Kalina – 1983-1988 m.
 V. Kažukauskas – 1989-1993 m.
 Vidmantas Gaigalas – nuo 1994 m.

Šaltiniai 

Lietuvos profesinės organizacijos
Lietuvos kultūrinės organizacijos
Mėgėjiškas kinas Lietuvoje
Paupiai

Paupiai – Klaipėdos miesto dalis, esanti į šiaurės rytus nuo miesto centro, kairiajame Danės krante.

Istorija 

Paupiuose buvo Bachmano dvaras. LTSR laikais veikė Klaipėdos tarybinis ūkis–technikumas (1946–1965 m. žemės ūkio technikumas), ryšių skyrius, biblioteka, ambulatorija.

XX a. antrojoje pusėje kaimas buvo Klaipėdos rajone Sendvario apylinkėje. Prie Klaipėdos miesto prijungtas 1996 m. kovo 12 d.

Gyventojai

Šaltiniai 

Klaipėdos miesto dalys
Žalgirio apylinkė

Žalgirio apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.

Istorija

Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš dalies Rubulių apylinkės ir Laumalių apylinkės. 1963 m. apylinkė sujungta su Jokūbavo ir Baublių apylinkėmis, perkeltas administracinis centras. 1977 m. prie jos prijungti Kartenos apylinkės Budrių, Bumbulių ir Nausodžio kaimai, vėl perkeltas administracinis centras.

1995 m. apylinkė reformuota – jos teritorijai administruoti įsteigta Žalgirio seniūnija.

|-
| 1954-05-25  || || || „Švyturio“ kolūkis  || 
|-
| 1959 m.  || 43 || 2969 () || „Švyturio“ kolūkis  || 6 kaimai (Būdviečiai, Kukuriškiai, Laumalės, Mišučiai, Raguviškiai, Rubuliai)
|-
| 1970-01  || || 3074 || || 28 kaimai, 2 viensėdžiai, 1 kaimo dalis 
|-
| 1972-10-01  || 145,4 || || „Jaunosios gvardijos“ kolūkis, Jokūbavo kolūkis, „Tarybų šalies“ kolūkis, Valstybinis vaismedžių medelynas, „Minijos“ tarybinis ūkis  || 27 kaimai, 2 viensėdžiai, 1 kaimo dalis 
|-
| 1976-07-01  || || || || 32 kaimai, 2 viensėdžiai, 1 kaimo dalis 
|-
| 1979-01-17  || || 3281 || || 33 kaimai, 2 viensėdžiai, 1 kaimo dalis 
|-
| 1985 m. || || || „Jaunosios gvardijos“ kolūkis, Jokūbavo kolūkis, Kretingos sodininkystės tarybinis ūkis, Jokūbavo girininkija, Mikoliškių girininkija  || Baubliai, Būbeliai, Budriai, Bumbuliai, Dupulčiai, Ėgliškiai, Greičiai, Jokūbavas, Kalno Grikštai, Kėkštai, Kluonaliai, Kukoriškiai, Kumponai, Laumalės, Mikoliškiai, Mišučiai, Nausodis, Petreikiai, Petrikaičiai, Raguviškiai, Rubuliai, Slučkai, Suktiniai, Šašaičiai, Toliai, Valėnai, Žutautai
|-
| 1989-01  || || 3138 || || 29 kaimai, 1 viensėdis, 1 kaimo dalis 
|}

Šaltiniai

Kretingos rajono apylinkės
Raudonasis teroras gintarinėje pakrantėje: sovietinė okupacija ir Lietuvos pasipriešinimas, 1939–1993 metai

Raudonasis teroras gintarinėje pakrantėje: sovietinė okupacija ir Lietuvos pasipriešinimas, 1939–1993 metai () - valandos trukmės dokumentinis filmas apie Raudonąjį terorą Lietuvoje nuo 1939 iki 1993 metų. Filmas buvo išleistas 2008 m. ir pirmąkart parodytas vietiniu Rod Ailando WSBE-TV kanalu Channel 36.

Šaltiniai 

Dokumentiniai filmai
Lietuvos istorija
Britney: The Videos

„Britney: The Videos“ yra oficialusis DVD/namų video albumas, išleistas Jungtinių Amerikos Valstijų pop dainininkės Britney Spears 2000 m. lapkričio 21 d. Šiame albume yra trys vaizdo klipai („I’m a Slave 4 U,“ „Don’t Let Me Be the Last to Know“ ir „I’m Not a Girl, Not Yet a Woman“), kartu su filmuota medžiaga iš užkulisių, jos debiutinio filmo „Kryžkelės“ kelios scenos, žurnalo „Vogue“ viršelis, reklamos – „Pepsi“ „Joy“ (Džiaugsmo) reklama ir HBO kanalo „Britney Spears: Live from Las Vegas“ anonsas. „I’m a Slave 4 U“ pasirodymas per MTV Video Music Awards yra taip pat šiame DVD.

„Britney: The Videos“ pasiekė #1 vietą JAV ir tapo jos pirmuoju DVD, kuris pasiekė pirmąją vietą JAV. DVD #1 pozicijoje išsilaikė 2 savaites ir buvo sertifikuotas 2x platininiu. Pasaulyje parduotos 1,2 milijonų albumo kopijos.

Technika 
 Galimi subtitrai: anglų kalba
 Galimos audio dainos:
 Anglų kalba (Dolby Digital 5.1),
 Anglų kalba (Dolby Digital 2.0 Stereo)

Turinys 
 Vaizdo klipai:
 „Don't Let Me Be the Last to Know“
 „I'm a Slave 4 U“
 „I'm Not a Girl, Not Yet a Woman“ (Tiktai JAV DVD)
 Gyvi pasirodymai:
 „I'm a Slave 4 U“ 2001 m. MTV Video Music Awards.
 „Overprotected“ (scenos iš filmo Kryžkelės)
 „I’m Not a Girl, Not Yet a Woman“ (gyvai iš Sidnėjaus tiktai JK DVD)
 Užkulisiuose:
 Britney Strikes a Pose
 The Making of Kryžkelės
 Reklamos:
 „The Joy of Pepsi“
 HBO pristato: Britney Spears: Live from Las Vegas

Nuorodos 
 DVD filmo profilis IMDb.com svetainėje

Britney Spears DVD
Generalinė prokuratūra

Generalinė prokuratūra – aukščiausia, kai kuriose valstybėse, ikiteisminį tyrimą kontroliuojanti arba netgi pati atliekanti „rezonansinius" ikiteisminius tyrimus teisėsaugos institucija, „pagrindinė prokuratūra“ ( - pagrindinis).

Struktūra 

Generalinei prokuratūrai vadovauja prezidento arba parlamento skiriamas generalinis prokuroras. Generalinė prokuratūra susideda iš keleto skyrių: Organizuoto nusikalstamumo ir korupcijos tyrimo, Specialiųjų tyrimų ir pan. genersalinis prokuroras ir jo pavaduotojai kontroliuoja ikiteisminius tyrimus vykdomus saugumo struktūrose. Generalinės prokuratūros sprendimai gali būti skundžiami ikiteisminio tyrimo teisėjui.

Lietuva 

Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje veikė Lietuvos prokuroras, kuris tyrė nusikaltimus prieš karalių ir valstybę.

Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra yra viešasis juridinis asmuo. Ji turi atsiskaitomąją sąskaitą banke, antspaudą su Lietuvos valstybės herbu ir pavadinimu „Lietuvos Respublikos generalinė prokuratūra“.

Vokietija 

Generalinė prokuratūra (GStA) Vokietijoje yra prie aukštesniojo žemės teismo  esanti prokuratūra, federalinės žemės teisėsaugos institucija. Atlieka ikiteisminius dėl tokių baudžiamųjų veikų kaip valstybės išdavimas, veikos, nukreiptos prieš išorinį valstybės saugumą ir kt. Taip pat dalyvauja apskundžiant apylinkės ir žemės teismų nuosprendžius, apylinkės teismų sprendimus skirti baudas ir kt. Generalinis žemės prokuroras prižiūri jo apygardos prokuratūrų veiklą, yra saistomas federalinės žemės Teisingumo ministerijos nurodymų (Weisungen). Generalinis prokuroras prie Vokietijos Aukščiausiojo Teismo, vok. Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof (GBA), yra Federacijos (lygmens) baudžiamojo persekiojimo institucija.

Nuorodos 
Lietuvos generalinės prokuratūros svetainė  (lietuvių, anglų k.)

Prokuratūra
Generalinis prokuroras

Generalinis prokuroras ( - pagrindinis, , nuo  - globoti, rūpintis, ginti;  - už, dėl + cura - rūpestis; kai kuriose užsienio valstybėse - vad. generalinis advokatas) - generalinės prokuratūros vadovas, aukščiausiasis teisę kontroliuoti ikiteisminį tyrimą turintis pareigūnas, prokuroras. Generalinį prokurorą skiria valstybės vadovas (Prezidentas) arba Parlamentas. Generalinis prokuroras už prokuratūros veiklą atsiskaito atitinkamai Prezidentui ir (arba) parlamentui (Lietuvoje - Respublikos Prezidentui ir Lietuvos Respublikos Seimui). Generalinis prokuroras reprezentuoja visą prokuratūros sistemą. Kartais vad. „generalinis advokatas“, „valstybės advokatas“ (ir pan.), kadangi aukščiausiu lygmeniu turi teisę teisiškai atstovauti valstybės interesams ir ginti juos teisinėmis priemonėmis.

Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras 

Generalinio prokuroro statusą Lietuvoje reguliuoja LR prokuratūros įstatymas, LR baudžiamojo proceso kodeksas, kiti įstatymai ir aktai. Lietuvoje generalinis prokuroras steigia, reorganizuoja ir likviduoja teritorines prokuratūras, nustato jų statusą, struktūrą, kompetenciją ir veiklos teritorijas, atsižvelgdamas į įstatymų nustatytas apygardų ir apylinkių teismų veiklos teritorijas. Lietuvos generalinis prokuroras Evaldas Pašilis.

Nė vienas generalinis prokuroras Lietuvoje nėra pabaigęs savo kadencijos. Iki 2010 m. kadencija buvo 7 metai, dabar - 5 metai. Pirmi trys prokuratūrų vadovai darbo neteko pakeitus įstatymus, keičiančius prokurorų keitimo tvarką - pagal ją išsyk buvo paskirti kiti prokurorai. Kiti du atsistatydino savo noru, sulaukę griežtos valstybės vadovų kritikos.

Teisinės pareigybės ir profesijos
Baudžiamojo proceso teisė
Prokuratūra

de:Attorney General
en:Attorney general
es:Ministerio Público
fr:Ministère public
it:Attorney general
nl:Procureur des Konings
sv:Kronjurist
Žemutinė Pietų Kalifornija

Žemutinė Pietų Kalifornija () – valstija Meksikos šiaurės vakaruose, Kalifornijos pusiasalio pietinėje dalyje. Sostinė – La Pasas.

Ribojasi su Žemutine Kalifornija šiaurėje. Rytinę dalį skalauja Kalifornijos įlanka, o vakarinę – Ramusis vandenynas. Pakrantėse gausu salų. Vyrauja pusdykumės ir dykumos.

Didžiausi miestai 
 La Pasas – 189,2 tūkst. gyv.
 Kabo San Lukasas – 56,8
 San Chose del Kabas – 48,5
 Siudad Konstitusjonas – 37,2

Meksikos valstijos
Kampečė (valstija)

Kampečė () – valstija Meksikos pietryčiuose, Jukatano pusiasalyje. Sostinė – Kampečė.

Ribojasi su Tabasku vakaruose, su Gvatemala pietuose, su Belizu pietryčiuose, su Kintana Roo rytuose, bei Jukatanu šiaurės rytuose. Šiaurės vakarinį krantą skalauja Kampečės įlanka.

Paviršiui būdinga Jukatano pusiasalio karstinė lyguma, nemažą valstijos plotą dengia tropinės džiunglės. Jūros pakrantė šiaurėje pelkėta, o pietuose įsiterpia didelė Terminoso lagūna. Joje yra Karmeno sala. Pakrantės šelfe yra naftos telkinių. Ilgų upių nėra, svarbesnės – Kandelarija bei Ondo upės ištaka Asulis. Centrinėje dalyje yra Silvituko ežeras.

Kampečės valstijos teritorijoje senovėje klestėjo majų civilizacija. Yra išlikę keletas jų miestų griuvėsių: Kalakmulis, Edsna, Špuhilis, Bekanas.

Didžiausi miestai 
 Kampečė – 238,9 tūkst. gyv.
 Siudad del Karmenas – 154,2
 Čampotonas – 76,1
 Kandelarija – 49,8

Meksikos valstijos
Vilniaus universiteto Ekonomikos ir verslo administravimo fakultetas

Vilniaus universiteto Ekonomikos ir verslo administravimo fakultetas (sutrumpinimas – VU EVAF) – vienas iš Vilniaus universiteto fakultetų, kuriame ruošiami ekonomikos, vadybos ir vadybos informacinių sistemų specialistai. Nuosekliosios studijos – 3 studijų pakopų (bakalauro, magistro bei daktaro). Vykdoma 18 programų (neįskaitant doktorantūros): 3 bakalauro ir 15 magistro studijų programų. Vadybos ir verslo administravimo bakalauro programose – 4 specializacijos, ekonomikos programoje – 5. Fakultete veikia 9 katedros ir Verslo informacijos ir konsultacijų centras. Dirba 14 profesorių, 94 docentai ir daktarai, 42 lektoriai ir asistentai.

Istorija 
Ekonominių disciplinų dėstymo pradininkas Vilniaus universitete – Jeronimas Stroinovskis (1752–1815), nuo 1783 m. skaitęs kursą „Prigimtinė teisė“, kuriame buvo dėstoma ir fiziokratų ekonominė teorija. 1819 m. Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete įsteigta Žemės ūkio katedra.

1922 m. Kaune įsteigtame universitete ekonomistai pradėti rengti nuo 1923 m. (1927 m. išleista pirmoji laida: studijas baigė 3 diplomuoti ekonomistai). Ekonomikos skyrius Teisių fakultete pagal Universiteto statutą įsteigtas tik 1930 m. Ekonomikos skyriuje veikė 5 katedros: Politinės ekonomijos ir statistikos, Finansų mokslo, Ekonominės politikos, Privatinio ūkio mokslo ir Prekybinės teisės.  2017 m. lapkričio 1 d. Ekonomikos fakultetas pervadintas į Vilniaus universiteto Ekonomikos ir verslo administravimo fakultetą.

Absolventai 
Politikai: Zigmantas Balčytis, Šarūnas Birutis, Arūnas Degutis,  Povilas Gylys,  Jonas Lionginas,  Eugenijus Maldeikis, Kazimira Prunskienė,  Ingrida Šimonytė, Algirdas Gediminas Šemeta, Kęstutis Daukšys, Julius Veselka; Petras Auštrevičius, diplomatas  Deividas Matulionis, politologas Alvydas Medalinskas, režisierius Tomas Donela, rašytojas Arvydas Juozaitis, verslininkai: Gediminas Daukšys, Vytautas Šerėnas, Ilja Laurs, Darius Mockus, bankininkas Reinoldijus Šarkinas, mokslininkai: Ramūnas Vilpišauskas, Teodoras Medaiskis, Aušra Maldeikienė, žurnalistas  Andrius Tapinas ir kiti.

Struktūra 
Ekonomikos ir verslo administravimo fakulteto institucijos – Fakulteto taryba (aukščiausioji Fakulteto institucija; jos nutarimai privalomi visiems fakulteto darbuotojams ir studentams) ir Dekanas. Fakulteto tarybą sudaro 23 nariai iš fakulteto mokslininkų ir studentų. Fakulteto dekanė, 3 prodekanai ir bendrųjų reikalų skyriaus vedėjas sudaro fakulteto administraciją.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali VU EVAF svetainė
 Vilniaus universiteto Studentų atstovybės Ekonomikos ir verslo administravimo fakultete svetainė

Lietuvos ekonomikos aukštosios mokyklos
Ekonomikos
Gertrūda Benzė

Gertrūda Benzė (; 1933 m. balandžio 22 d. Pilkalnyje, Rytų Prūsijoje – 2021 m. vasario 10 d. Halėje, Vokietijoje) – Vokietijos kalbininkė, daktarė.

Biografija 
Po Antrojo pasaulinio karo atsidūrusi Lietuvoje išmoko lietuvių kalbą. 1957 m. baigė Halės-Vitenbergo universitetą. 1961 m. daktarė.

Iki 1993 m. Halės-Vitenbergo universitete dėstė kalbotyrą, taip pat ir lietuvių kalbą. Paskelbė studiją apie XVIII a. Mažosios Lietuvos lietuvių dokumentų kalbą. Tyrė lietuvių protestantų giesmių tekstus. Parengė 1991 m. lietuvių kalbos vadovėlį.

Bibliografija 
 Sprachliche Untersuchungen zu neugefundenen litauischen Dokumenten aus dem XVIII. Jahrhundert, 1958.
 Text des ersten litauisches Gesangbuchs im Licht heutiger Betrachtungsweise (Pirmojo lietuviško giesmyno tekstai šiandieninių tyrimų šviesoje), Knygotyra. T. 25 (32) 1998 m., p. 20-40.
 Das Bibelmotiv Sprüche 30,7–9 in der Geschichte des litauischen Kirchenlieds, Archivum Lithuanicum 3, 2001.
 Giedojam Taw Wir Singen Dir-Zur Textgeschichte der Preuisch-Litauischen Gesangbucher Im 18 Jahrhundert (Giedojom taw – Wir singen dir: Dėl prūsų-lietuvių XVIII a. giesmyno teksto istorijos), Peter Lang Publishing, 2002. ISBN 978-3-631-30530-0 
 Briefe von Karl August Jordan an August Friedrich Pott 189, Archivum Lithuanicum 4, 2002 m.
 Pienas Maźėms Waikélems, Königsberg, Hartungų spaustuvė, 1735 m. Skaitmeninis variantas, 2006 m.

Šaltiniai 

Vokietijos kalbininkai
Baltistai
Čihuahua (valstija)

Čihuahua () – valstija Meksikos šiaurėje, JAV pasienyje. Sostinė – Čihuahua.

Geografija 

Ribojasi su Koahuila rytuose, su Durangu pietuose, su Sinaloa pietvakariuose, su Sonora vakaruose. Šiaurėje Čihuahua ribojasi su JAV (Naujosios Meksikos ir Teksaso valstijomis).

Vakarine valstijos dalimi driekiasi Vakarų Siera Madrės kalnai. Juose yra aukščiausia valstijos vieta – Cerro Mohinora kalnas (3300 m). Einant į rytus paviršius leidžiasi į Meksikos kalnyno šiaurinę dalį. Apie trečdalį Čihuahua ploto (rytinę dalį) užima dykumos. Vyrauja tropinis, daugiausia sausringas klimatas. Kalnų papėdėse temperatūra vasarą pakyla iki 40 °C, aukščiau kalnuose vasaros temperatūros siekia 25 °C, o žiemą gali nukristi iki -20 °C. Pr metus iškrenta 750–900 mm kritulių. Centriniame altiplane temperatūrų amplitudė labai didelė, oras vasarą įkaista virš 40 °C, o žiemą nukrenta iki -15 °C, dažnas sniegas. Metinis kritulių kiekis ~400 mm. Dykumoje temperatūros taip pat kontrastingos, o metinis kritulių kiekis retai viršija 250 mm.

Pagrindinė valstijos upė yra Bravo del Nortė, tekanti pasieniu su JAV. Per pačią valstiją teka jos intakas Končosas. Daugelis kitų Meksikos įlankos baseino upių nevandeningos, sausrų metu išdžiūsta. Čihuahua pietvakariuose prasideda keletas upių, priklausančių Ramiojo vandenyno baseinui (San Migelis, Sinaloa, Majas, Jaki baseino upės).

Didžiausi miestai 
 Siudad Chuaresas – 1301,4 tūkst. gyv.
 Čihuahua – 748,5
 Delisijosas – 108,1
 Siudad Kuautemokas – 105,7
 Paralis – 101,1
 Nuevo Kasas Grandesas – 50,8
 Kamargas – 39,1

Meksikos valstijos
2009 m. Bahreino Grand Prix

2009 m. Bahreino Grand Prix – ketvirtasis 2009 m. sezono Formulės 1 Grand Prix (GP), kuris vyko balandžio 24-26 d. Sakhir trasoje Bahreine.

2008 m. čia lyderiais buvo abu Scuderia Ferrari atstovai – pergalę iškovojo Felipe Massa, antras liko suomis Kimi Raikkonenas. 2007 m. čia taip pat nugalėjo F. Massa. 2005 ir 2006 m. čia nugalėjo ispanas Fernando Alonso, o pirmose Bahreino lenktynėse 2004 m. – Formulės 1 legenda vokietis Michaelis Schumacheris.

Penktadienio treniruotės

Pirmoji dalis 
McLaren pilotuojantis britas Lewisas Hamiltonas nuvažiavo greičiausią ratą pirmose Bahreino GP treniruotėse (1:33.647). Už jo liko abu BMW-Sauber ekipos pilotai – Nickas Heidfeldas (1:33.907) ir Robertas Kubica (1:33.938).

Antroji dalis 
Antroje treniruočių dalyje greičiausią ratą apsuko Nico Rosbergas (1:33.339), kuris aplenkė Fernando Alonso (1:33.530) ir Jarno Trullį (1:33.616).

Šeštadienio treniruotės 
Šeštadienio rytą greičiausiai ratą nuvažiavo Toyota ekipos narys Timo Glockas (1:32.605). Antras liko brazilas Felipe Massa su Ferrari (1:32.728). Jie abu aplenkė Nico Rosbergą, kuris liko trečias (1:32.906).

Kvalifikacija 
Pilotai, naudojantys KERS sistemą, pažymėti „‡“

 A. Sutilas gavo trijų pozicijų baudą už trukdymą M. Webberiui greitojo kvalifikacijos rato metu

Lenktynės 

Pilotai, naudojantys KERS sistemą, pažymėti „‡“
Trečią pergalę per ketverias lenktynes iškovojo britas J. Buttonas iš Brawn GP ekipos.

Kita 
 K. Raikkonenas pelnė pirmuosius taškus šiame sezone Ferrari ekipai.
 Nickas Heidfeldas, finišavęs Bahreine paskutinėje 19 vietoje, pakartojo Michaelio Schumacherio rekordą, sėkmingai finišuodamas 24 lenktynėse iš eilės.

Čempionato įskaitos po Bahreino GP 
Pilotų įskaita

Komandų įskaita

 Pateikti tik 5 geriausi rezultatai.

Išnašos

Nuorodos 

Formulės 1 Grand Prix
Koahuila

Koahuila (), oficialiai – Koahuila de Saragosa (Coahuila de Zaragoza) – valstija Meksikos šiaurėje, JAV pasienyje. Sostinė – Saltilijas.

Geografija 

Ribojasi su Čihuahua vakaruose, su Durangu pietvakariuose, su Sakateku pietuose, su Nuevo Leonu rytuose. Šiaurėje ribojasi su JAV, Teksaso valstija.

Centrine Koahuilos dalimi driekiasi Rytų Siera Madrės kalnai. Aukščiausia vieta yra valstijos pietuose, Arteagos aukštumoje – tai 3751 m aukščio Vigaso kalnas. Vakaruose plyti dykumos. Kalnuose vyrauja spygliuočių (pušų, pocūgių, kedrų) miškai. Lygumose auga dygūs krūmynai, kaktusų sąžalynai.

Šiaurine valstijos riba teka Bravo del Nortė. Kitos upės nevandeningos, dažnai išdžiūstančios, laikinos. Vakaruose telkšo keletas druskingų ežerų ir šlapynių. Įrengta 15 tvenkinių.

Didžiausi miestai 
 Saltilijas – 690,0 tūkst. gyv.
 Toreonas – 548,7
 Monklova – 198,8
 Pjedras Negrasas – 143,9
 Akunija – 124,2

Meksikos valstijos
Friulio hercogystė

Friulio hercogystė, Friulio hercogija () – seniausia ir viena didžiausių lombardų hercogijų, buvusi buferiu tarp Italijos ir slavų žemių. Kaip ir Spoleto, Benevento ir Trento hercogijos Friulio valdovai kelis kartus bandė atsiskirti nuo Lombardų karalystės, kurios sostinė buvop Pavijoje.

Friulį Italijoje lombardai, vedami Alboino, 568 m. užkariavo pirmiausia. Prieš skverbdamasis gilyn į Italiją Alboinas užkariautos srities valdytoju paskyrė savo sūnėną Gisulfą I (Gisulf I), kuriam leido pasirinkti kilmingųjų šeimas, kurios apgyvendins tą kraštą. Pradžioje hercogija šiaurėje ir rytuose buvo apribota Karnijos Alpėmis ir Džiulijos Alpėmis, pro kur įsiveržti priuešams buvo sunku. Pietuose buvo Ravenos egzarchatas, kur hercogija pradžioje neturėjo pakrantės. Rytuose, palei Adrijos jūrą, buvo lyguma, besijungianti su Panonijos lyguma, pro kur buvo patogu veržtis užpuolikams (chorvatams, avarams, o vėliau – madjarams). Vakarinė siena pradžioje buvo neapibrėžta, kol po vėlesnių užkariavimų buvo įkurta Čenedos hercogija, kurios žemės plytėjo už Taljamento upės (Tagliamento), tarp Livencos (Livenza) ir Pjavos (Piave) upių.

Pradžioje pagrindinis miestas buvo romėnų Akvilėja (Aquileia), bet vėliau ja tapo Forum Julii, o dabar vadinasi Čividale del Friulis ().

Hercogai savo teritoriją plėtė į pietus egzarchato sąskaita: 615 m. buvo užkariauta Konkordija (Concordia), 642 m. – Opitergijus (Opitergium, dabartinis Oderzo). 663 m. Čividalę trumpam užgrovė avarai, bet Benevento hercogas Grimoaldas I miestą iš avarų atėmė.
Hercogas Hrodgaudas (Hrodgaud) 776 m. sukilo prieš Karolį Didįjį ir žuvo mūšyje. Karolis Didysis nauju hercogu paskyrė Makarijų (Macarius). Hercogija toliau gyvavo Frankų imperijoje iki 828 m., kai ją padalino į atskiras grafystes ir taip panaikino.

846 m. vientisumas buvo atkurtas, bet tai jau buvo Friulio marka.

Išnašos 

Italijos istorinės valstybės
Hercogystės
Langobardai
Pjavė

Pjavė () – upė Šiaurės Italijoje, prasidedanti Peralbos kalno šlaite Karnijos Alpėse, tekanti 220 km į pietus ir įtekanti į Adrijos jūrą šiauriau Venecijos. Teko Veneto regione. Aukštupyje Pjavė yra kalnų upė, tekanti giliu slėniu, žemupyje – lygumų upė.

Upė maitinasi sniego tirpsmo ir kritulių vandeniu. Pavasarį ir rudenį būna poplūdžiai. Ant upės ir jos intakų pastatytos kelios hidroelektrinės (pvz., Pieve di Cadore). Upės vanduo naudojamas irigacijai.

Iki XIV a. upės žiotys buvo gerokai piečiau. Einant laikui žiotys slinko, o po katastrofiško 1683 m. potvynio Pjavės žiotys įgijo dabartinį pavidalą.

Ant Pjavės upės yra Pieve di Cadore, Belunas, San Donà di Piave miestai.

Mūšiai prie Pjavės 
Napoleono karų metu 1809 m. prie Pjavės upės įvyko mūšis tarp prancūzų-italų ir austrų kariuomenių.

Pirmasis pasaulinis karas 
 1917 m. spalio 24 d. – lapkričio 9 d. prie Pjavės vyko Kaporeto mūšis (), kuriame Austrijos-Vengrijos ir Vokietijos kariuomenės įveikė Italijos kariuomenę.
 1918 m. birželio 15-23 d. prie Pjavės upės įvyko Pjavės upės mūšis, paskutinis stambus Austrijos-Vengrijos puolimas Italijos fronte. Puolimas buvo nesėkmingas, Austrija-Vengrija prarado beveik 200 000 karių.
 1918 m. spalio 25 d. – lapkričio 3 d. prie Pjavės upės įvyko Vitorijo Veneto mūšis, po kurio Austrijos-Vengrijos kariuomenė kapituliavo.

Italijos upės
Kolima (valstija)

Kolima () – valstija Meksikos vakaruose, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Sostinė – Kolima.

Geografija 
 
Kolima šiaurėje ir rytuose ribojasi su Chalisku, pietuose su Mičoakanu. Vakarinę pakrantę skalauja Ramusis vandenynas. Tai viena mažiausių Meksikos valstijų, lenkianti tik Tlaskalą ir Morelosą.

Didžioji dalis valstijos kalnuota. Aukščiausia vieta yra pasienyje su Chalisku stūksantis Kolimos ugnikalnis (4330 m). Vandenyno pakrantėje driekiasi lygumos, yra įlankų ir lagūnų (Kujutlano ir kt.). Svarbiausia upė – Armerija.

Didžiausi miestai 
 Mansaniljas – 137,8 tūkst. gyv.
 Kolima – 119,6
 Tekomanas – 102,4
 Vilja de Alvaresas – 76,6

Meksikos valstijos
Venecijos dožatas

Venecijos dožatas (), Venecijos hercogystė - pagrindinė Venecijos respublikos dalis, apie kurią susiformavo Venecijos respublikos imperija, tiesioginė Venecijos dožų valda. Nuo kitų hercogysčių dožatas skyrėsi tuo, kad dožo titulas buvo ne paveldimas, kaip hercogo, o suteikiamas išrinkus dožu.

Venecijos respubliką jos klestėjimo laikais sudarė 3 sudedamosios dalys:
 Venecijos dožatas - pagrindinė Venecijos valstybės dalis.
 Žemyninė Venecija - žemės žemyninėje Italijoje.
 Jūrinė Venecija - žemės, atskirtos nuo pirmų dviejų Venecijos dalių jūra.

Dožato teritoriją sudarė Venecijos miestas ir siaura pakrantės teritorija nuo Loreo iki Grado. Vėliau šios žemės prasiplėtė iki Goro (Goro) pietuose, Polezinės (Polesine) ir Padovano (Padovano) vakaruose, Trevizano ir Friulio šiaurėje, ir Isonzo rytuose.
Venecija buvo sostinė ir savivaldus miestas - valstybė. Tuo tarpu dožatas buvo padalinta į 9 rajonus (einant iš šiaurės): Gradas (Grado), Kaorlė (Caorle), Torčelas (Torcello), Muranas (Murano), Malamočas (Malamocco), Kjodžas (Chioggia), Loreo (Loreo), Kavarcerė (Cavarzere) ir Gambararė (Gambarare). Šie rajonai buvo podesterijos (jiems vadovavo podestos), tik Gradas buvo grafystė.

Hercogystės
Venecijos respublika
Kanašas (Jurgaičiai)

Kanašas (, , nuo 1938 m. liepos 16 d. Königskirch, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 15 km į pietvakarius nuo Ragainės, 13 km į pietus nuo Tilžės, Būdupės kairiajame krante, plentų Žiliai – Gastos ir Aulavėnai – Ragainė sankirtoje, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės kaimas.

Istorija 
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės.  Jurgaičiai nuo 1525 m. buvo valsčiaus centras. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Tilžės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1920 m. sausio 1 d. prijungti Freihofas (1905 m. buvo 32 gyventojai), Sprukiniai ir Klišviečiai. 1993–2008 m. Novo Kolchoznojė apylinkės kaimas. 1993 m. prijungtas Ševeliovas. 

1841 m. liepos 1 d. atidaryta evangelikų liuteronų bažnyčia, kurios iniciatorius buvo karalius Frydrichas Vilhelmas IV, dėl to bažnyčia vadinta karališkąja (Königskirch). Bažnyčia buvo plytinė, bazilikos tipo, be bokšto, aukštais langais, turėjo „Oto Kislo“ firmos vargonus, du varpus.

1920 m. kaimas elektrifikuotas, jame buvo du bankai, Trakėnų veislės žirgų supirkimo punktas, žandarmerijos skyrius, kelios parduotuvės, „Radvilų“ viešbutis su sale, kurioje gyventojai švęsdavo savo šventes. Veikė kepykla, pieninė, mėsinė, malūnas, lentpjūvė, kalvė, metalo įmonė, kirpykla, dirbo stomatologas, akušerė, dailininkas.

Gyventojai

Lietuviai 
Iki 1709–1711 m. maro bei bado beveik visi Jurgaičių ir apylinkių gyventojai buvo lietuvininkai. Po didžiosios vokiečių kolonizacijos valsčiuje 1736 turinčių ūkius lietuvių sodybų buvo apie 66 % – iš 39 gyvenviečių septyniolikoje gyveno vien lietuvininkai, 7 – daugiausia vokiečiai, 15 – mišriai. 1905 m. valsčiuje lietuvininkai sudarė 9,1 % gyventojų, kai kuriuose kaimuose – iki 1/3.

Bažnyčioje pamaldos lietuvių kalba vyko iki 1933 m. nacionalsocialistų atėjimo į valdžią Vokietijoje. 1848 m. Jurgaičių parapijoje iš 5340 bendruomenės narių 2563 buvo lietuviai (48 %), 1878 m. – apie 2000 (32, 9 %), 1902 m. – apie 1900 (29, 7 %).

Šaltiniai 

 Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
 Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
 Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.

Nuorodos 
 Kanašas bankgorodov.ru
 Kanašas foto-planeta.com

Jurgaičiai
Nemano rajono gyvenvietės
Jurgaičiai
Soča

Soča (, friul. Lusinç, ) – 140 km ilgio upė, tekanti iš Trentos slėnio Julijaus Alpėse, pro aukščiausią Slovėnijos kalną Triglavą (2864 m) per Vakarų Slovėniją ir Šiaurės Rytų Italiją.

Upės ištakos vakariniame Triglavo kalno šlaite (Triglavo nacionalinio parko teritorija). Aukštupyje Soča yra audringas kalnų upelis. Julijaus Alpėse teka giliu slėniu stačiais šlaitais su gražiais kraštovaizdžiais. Upė slenkstėta.
Upė teka pro šiuos miestus: Bovecas (Bovec), Kobaridas (Kobarid), Tolminas (Tolmin), Kanal ob Soči, Nova Gorica ir Goricija (Gorizia). Ties Bovecu upės plotis pasiekia 10–15 m, srovė lieka labai greita, vagoje daug akmenų. Krantai aukšti, kai kur su skardžiais. Žemiau Tolmino yra hidroelektrinė.

Įteka į Triesto įlanką Adrijos jūroje ties Italijos miestu Monfalkone (Monfalcone).

Upę vertina vandens turistai.

Slovėnijoje Sočą kartais vadina „Smaragdine gražuole“ dėl ryškiai žalio vandens. Sakoma, kad Soča yra viena iš nedaugelio pasaulio upių, kurių vanduo per visą upės ilgį lieka tokios spalvos. Sočos upė įkvėpė slovėnų poetą Simoną Gregorčičių (Simon Gregorčič) parašyti jo garsiausią poemą „Soči“ ('Į Sočą'), vieną iš puikiausių Slovėnų poezijos kūrinių.

Soča žinoma ir dėl joje gyvenančios unikalios upėtakių rūšies marmurinis upėtakis Salmo marmoratus. Šie upėtakiai gyvena Sočos aukštupyje ir intakuose. Rūšiai gresia išnykimas dėl tarp Pirmojo ir Antrojo pasaulinio karų introdukuotų upėtakių rūšių.

Soča istorijoje 
Sočos slėnyje vyko daug Pirmojo pasaulinio karo operacijų. Tarp 1915 m. gegužės ir 1917 m. lapkričio slėnyje įvyko 12 mūšių Italijos fronte, kuriuose žuvo virš 300 000 Austrijos-Vengrijos ir Italijos kareivių.

Italijos upės
Slovėnijos upės
Litofitai

Litofitas ( 'akmuo' +  'augalas') – augalas, prisitaikęs augti ant uolų ir akmenų paviršiaus. Litofitai dažnai sudaro pagalvių tipo telkinius, dalis jų yra besidriekiantys. Maitinimuisi paprastai pakanka kritulių vandens ir mineralinių jonų iš lietaus vandens bei uolinio substrato.

Litofitai sudaro pirmąsias stadijas uolinių paviršių pirminėje sukcesijoje. Jie šaknimis mechaniškai ardo uolinius substratus, ant kurių auga, ardymą skatina gyvybinės veiklos ir skaidymosi metu išskiriamomis organinėmis rūgštimis. Iš yrančių litofitų formuojasi būsimo dirvožemio organinės medžiagos.

Ekologinės augalų grupės

he:מורפולוגיה של הצמח - מונחים#צורות חיים ושלבי חיים של צמחים
Vilniaus pramogų arena

Pramogų arena – renginių, pramogų ir sporto arena Vilniuje. Arena pastatyta 2002 m. Veikia čiuožykla (galimas sportinis, dailusis, greitasis, individualus ir masinis čiuožimas), kavinė su 2 salėmis (I aukšto salėje – 50 vietų, II a. salėje – 150 sėdimų vietų; furšeto metu telpa iki 200 svečių). Arenoje gali būti žaidžiamas ledo ritulys, kerlingas. Arenoje telpa apie 2,5 tūkst. žiūrovų ledo ritulio varžybų metu, koncertų metu, jei scena gale – 4 tūkst. žiūrovų. Šioje arenoje vyksta pasaulinio lygio žvaigždžių koncertai.

Istorija 
2002 m. sausį įgriuvo statomų Ledo rūmų stogo konstrukcijos, neatlaikiusios sniego svorio. Į pastato vidų įgriuvo apie 2 000 kvadratinių metrų ploto stogo. Nuostoliai siekė  1,7 milijono litų. Nustatyta, kad taip atsitiko iš esmės dėl sniego masės, taip pat dėl projektavimo, prastos kokybės metalinių konstrukcijų gamybos, jų transportavimo, metalinių konstrukcijų bei sijų montavimo.

Anksčiau ledo rūmai su arena vadinosi „Utenos“ pramogų arena, tačiau 2015 m. pavadinimą pakeitė į „Pramogų arena“.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficialus Pramogų arenos tinklalapis

Vilniaus sporto arenos
Gvanachuatas (valstija)

Gvanachuatas () – valstija centrinėje Meksikoje. Jos sostinė yra Gvanachuato miestas.

Geografija 

Valstija ribojasi: rytuose – su Keretaru, pietuose – su Mičoakanu, vakaruose – su Chalisku, šiaurėje – su San Luis Potosi. Gvanachuatas yra geografiniame Meksikos centre.
 
Didžiąją dalį teritorijos užima Bachijo lyguma, rytuose paviršius kyla į Rytų Siera Madrę. Aukščiausia Gvanachuato vieta yra Los Rosiljoso kalnas (3180 m). Būdingas karštas ir gan sausringas klimatas. Vasarą temperatūros gali pasiekti 40 °C, o žiemą nukristi žemiau 0 °C. Didžiojoje valstijos dalyje per metus iškrenta mažiau nei 500 mm kritulių. Svarbiausia upė – Lerma, su intakais Tigre, Lacha, Guanachuatu, Turbiju, bei Panuko baseino upės – Okampas, San Felipė, San Luis de Pasas ir kt. Gvanachuate yra Kuitseo lagūnos pakraštys bei keletas mažesnių lagūnų ir tvenkinių.

Didžiausi miestai 
 Leonas – 1278,0 tūkst. gyv.
 Gvanachuatas – 157,9
 Irapuatas – 463,1
 Selaja – 415,8
 Salamanka – 223,6
 San Migel de Aljendė – 59,6
 Uriangatas – 53,0
 Dolores Hidalgas – 50,3

Meksikos valstijos
Kauno siaurasis geležinkelis

Kauno siaurukas – siaurasis geležinkelis (600 mm), gyvavęs Kaune nuo 1919 m. balandžio mėn. iki 1935 m. rugpjūčio 1 d. Jungė Aukštąją Panemunę su Senamiesčiu. Ilgis 6,4 km, vasarą veikė 3,5 km atšaka į Panemunės šilą.

Istorija 

Traukinukas, žmonių dar vadintas „Kukuška“, pradėjo važinėti 1919 m. pavasarį. Siauruko trasa ėjo nuo Aleksoto tilto pro Karmelitų bažnyčią, Žemuosius Šančius, Panemunės tiltą. Tai nebuvo seniausias siaurasis geležinkelis mieste: pirmasis siaurukas atsirado dar caro valdymo metais Kauno tvirtovėje. Laikotarpiu nuo 1919 m. iki 1929 m. Kaune, greta siaurojo geležinkelio, veikė dar viena bėginio viešojo transporto rūšis – Kauno arklinis tramvajus.

Siauruką aptarnavo apie 80 žmonių. Nepaisant to, kad buvo pelningas, siaurųjų geležinkelių valdybai buvo per brangus rekonstruoti, todėl 1935 m. rugpjūčio 1 d. uždarytas.

Per 16 siauruko gyvavimo metų pervežta apie 35 mln. keleivių.
 1927 m. – 1 560 056
 1928 m. – 1 871 460
 1929 m. – 1 892 912
 1930 m. – 2 278 388
 1931 m. – 2 271 962
 1932 m. – 2 143 963

Šaltiniai 

Lietuvos siaurieji geležinkeliai
Geležinkelių transportas Kaune
Taba Cekos rajonas

Taba-Cekos rajonas – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 4 270 km². Gyventojų – 170 000 (2004 m.). Sostinė – Taba Ceka.

Administracinis suskirstymas 

Taba-Cekos rajonas padalintas į:

5 apygardos:

 Mantšonyane
 Mashai
 Semena
 Thaba-Moea
 Thaba-Tseka

13 vietinių bendruomenių tarybų:

 Bobete
 Bokong
 Khohlo-Ntšo
 Lesobeng
 Malehloana
 Mohlanapeng
 Monyetleng
 Mpho-Lebeko
 Rapoleboea
 Sehonghong
 Senotong
 Thaba-Kholo
 Thaban’a Mahlanya

Lesoto rajonai
Berea rajonas

Berea rajonas – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 2 222 km². Gyventojų – 300 000 (2001 m.). Tejatejanengas yra rajono sostinė.

Administracinis suskirstymas 

Berea rajonas padalintas į:

10 apygardų:

 Bela-Bela
 Berea
 Khafung
 Mahlatsa
 Mosalemane
 Nokong
 Pulane
 Seqonoka
 TeyaTeyaneng
 Thupa-Kubu

9 vietinių bendruomenių tarybas:

 Kanana
 Koeneng
 Makeoana
 Maluba-lube
 Mapoteng
 Motanasela
 Phuthiatsana
 Senekane
 Tebe-Tebe

Lesoto rajonai
Buta Butės rajonas

Buta-Butės rajonas – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 1 767 km². Gyventojų – 130 000 (2001 m.).

Administracinis suskirstymas 

Buta-Butės rajonas padalintas į:

5 apygardos

 Butha-Buthe
 Hololo
 Mechachane
 Motete
 Qalo

10 vietinių bendruomenių tarybų
 Kao
 Likila
 Linakeng
 Lipelaneng
 Liqobong
 Makhunoane
 Moteng
 Ntelle
 Sekhobe
 Tša-le-Moleka

Lesoto rajonai