joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Monique Covet

Monika Kovet (tikrasis vardas – Monika Visi; g. 1976 m. liepos 14 d. Budapeštas) – iš Vengrijos kilusi buvusi pornografinių filmų aktorė.

Biografija 
Nuo 16 metų Monika dirbo modeliu gimtojoje Vengrijoje. 1995 m. ji atvyko į Paryžių, tikėdamasi čia sulaukti geresnių pasiūlymų. Modelių agentūra, į kurią ji kreipėsi, per klaidą nukreipė Moniką į kompanijos „Private Media“, kuriančios pornografinius filmus, atranką. Čia ji susipažino su režisieriumi Pierre Woodman, iš kurio sulaukė pasiūlymo filmuotis. Pirmasis epizodas vėliau pateko į rinkinį „Private Video Magazine 21”.

1995-1998 m. Monika gyveno Vokietijoje, kur buvo pasirašiusi sutartį su kompanija „Helen Duval”. Šią buvo įkūrusi iš Olandijos kilusi pornografinių filmų aktorė Helen Duval ir vokietis prodiuseris Oliver Chezc. 1995 m. po kivirčo Duval paliko kompaniją ir Monika tapo kompanijos veidu.. Kurį laiką ji net buvo painiojama su Helen Duval, nors pati šiuo vardu niekad neprisistatydavo. 1998 m. ji ne itin gražiai išsiskyrė su kompanija ir trečiuoju „Helen Duval” veidu tapo Drew Berrymore.

1998-2001 m. Monika turėjo sutartį su kompanija „Private Media Group”. Šiai pasibaigus, ji susidomėjo gimnastika ir jodinėjimu. 2003 m. ji pasirašė sutartį su „Boss Films”, o po metų liovėsi filmuotis ir įkūrė savo kompaniją „Monique Covét Group“ bei kurį laiką rengdavo kassavaitinius erotinius pasirodymus viename Budapešto restoranų.

Apdovanojimai

Šaltiniai

Nuorodos 

 IMDb profilis
 Oficiali svetainė

Vengrijos aktoriai
Pornografijos aktoriai
Simonas Martynas Kozlovskis

Simonas Martynas Kozlovskis () (1819 m. lapkričio 5 d. Alytuje, Rusijos imperija – 1899 m. lapkričio 26 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperija) – dvasininkas, teologas, Biblijos tyrinėtojas, Sankt Peterburgo dvasinės akademijos rektorius, Lucko ir Žytomyro vyskupas bei Kamenecko apaštališkosios vyskupijos administratorius, Mogiliavo arkivyskupas ir Minsko apaštališkosios vyskupijos administratorius.

Biografija 

Gimė 1819 m. lapkričio 5 d. Alytuje, tėvai – Jonas ir Magdalena Lenkevičiūtė Kozlovskiai. Baigęs Kėdainių gimnaziją, 1839 m. įstojo į Vilniaus vyskupijos seminariją, vėliau tęsė studijas Dvasinėje akademijoje Peterburge, kurią baigęs 1844 m. gavo kunigystės šventimus. 1845 m. birželio 22 d. įgijo telogijos magistro laipsnį.

1845–1848 m. dėstė homiletiką ir Šv. Raštą Vilniaus vyskupijos seminarijoje, vėliau – Bažnyčios istoriją ir Kanonų teisę Akademijoje, nuo 1851 m. iki 1863 m. ėjo Vilniaus vyskupijos seminarijos rektoriaus pareigas. 1852 m. tapo kapitulos kanauninku. Galimybė pakilti kapitulos hierarchijoje S. Kozlovskiui atsirado tiktai A. S. Krasinskio vyskupavimo metais: mirus prelatui kantoriui Aleksandrui Vrublevskiui į jo vietą 1862 m. rugsėjo 17 d. ir buvo paskirtas.

1866 m. pradėjo dirbti Sankt Peterburgo dvasinėje akademijoje, kurios rektoriumi buvo paskirtas 1877 metais. 1883 m. popiežius Leonas XIII paskyrė S. Kozlovskį Lucko ir Žytomyro vyskupu, eidamas šias pareigas buvo lojalus carinei valdžiai. 1891 m. paskirtas Mogiliavo arkivyskupu. Mirė 1899 m. lapkričio 26 d. Sankt Peterburge.

Literatūra 

 Mieczysław Żywczyński, Szymon Marcin Kozłowski [w:] Polski Słownik Biograficzny, t. XV, 1970, s. 31-32.
 Ks. Witold Józef Kowalów, Arcybiskup Szymon Marcin Kozłowski (1883–1891), [w:] „Wołanie z Wołynia” nr 1 (20) ze stycznia-lutego 1998 r., s. 33-34.
 Інна Шостак. Луцько-Житомирська Римо-Католицька дієцезія наприкінці XVIII – у першій половині XIX століття, Білий Дунаєць – Острог 2005.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Vilniaus vyskupijos katedros kapitula ir 1863 m. sukilimas;
 Biografija (ang.);
 Lapkričio datos;

Teologai
Lucko vyskupai
Katalikų arkivyskupai
Aidas Labuckas

Aidas Labuckas (g. 1968 m. lapkričio 10 d. Utena – 2013 m. kovo mėn.) – Lietuvos šachmatininkas, tarptautinis meistras (IM), Šachmatų olimpietis (2000 m.), Lietuvos vyrų šachmatų rinktinės narys.

Biografija 
Treneris Richardas Banaitis. Nuo pat Kauno šachmatų klubo „Margiris“ įsikūrimo Aidas Labuckas buvo jo narys (iš viso apie 20 metų). Nuo 1997 m. tarptautinis meistras (IM). Kėlė meistriškumą, žaisdamas tarptautiniuose turnyruose Latvijoje, Baltarusijoje, Švedijoje. 2000 metais atstovavo Lietuvos olimpinei rinktinei Stambule (Turkija).

Tėvas Bronius Labuckas (1946–2011), šachmatų žaidimo propaguotojas. Jo atminimui Jonavoje kasmet rengiamas Greitųjų šachmatų turnyras.

Atminimas 
2014 m. balandžio 13 d. Kauno įgulos karininkų ramovėje tarptautiniu greitųjų šachmatų turnyru pagerbtas Aido Labucko atminimas.

2015 metais vyko Antrasis Aido Labucko atminimo greitųjų šachmatų turnyras A.

Pasiekimai 
 2008 m. II R. Makavecko greitųjų šachmatų turnyras, 1 vieta
 2009 m. III R. Makavecko vardo greitųjų šachmatų turnyras, 1 vieta
 2011 m. V R. Makavecko vardo greitųjų šachmatų turnyras, 1 vieta

Šaltiniai 

Lietuvos šachmatininkai
Linkolnas (filmas)

Linkolnas () – 2012 m. JAV istorinė drama, režisuota ir prodiusuota Steven Spielberg. 

Filmas iš dalies paremtas Doris Kearns Goodwin biografine knyga „Team of Rivals: The Political Genius of Abraham Lincoln“ ir pasakoja apie paskutinius Abraomo Linkolno gyvenimo mėnesius bei jo pastangas 1865 m. sausį Jungtinių Valstijų Konstitucijoje įvesti 13-ąją pataisą, kuri oficialiai panaikintų vergovę.

Filmo premjera įvyko 2012 m. spalio 8 d. Niujorko filmų festivalyje.

Siužetas 

1865-ieji. Šešioliktasis Jungtinių Valstijų prezidentas Abraomas Linkolnas yra savo populiarumo viršūnėje, tačiau jis susiduria su dviem labai svarbiais iššūkiais – uždrausti vergovę JAV Konstitucijoje įvedus 13-ąją pataisą bei užbaigti pilietinį karą. Net artimiausi prezidento padėjėjai netiki, kad abu dalykus galima įgyvendinti tuo pačiu metu. Negana to, Linkolno šeimyninis gyvenimas taip pat neapsieina be konfliktų, jo vyriausias sūnus nori stoti į armiją, tačiau tam prieštarauja jo motina.

Prezidento šalininkai, tikėdami šios idėjos teisingumu, pasitelkia įvairiausius politinius įgūdžius, kad pagelbėtų prezidentui suvienyti Respublikonus ir savo pusėn patraukti dalį Demokratų tam, kad būtų priimta Konstitucijos pataisa. 

Įveikti Konfederacijos sukilėliai pasiduoda. Deja, Linkolnui netenka ilgai pasiilsėti ant savo laurų, kadangi jis tampa politinio pasikėsinimo auka.

Aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
 Daniel Day-Lewis – Abraomas Linkolnas
 Sally Field – pirmoji ponia Meri Tod Linkoln
 Joseph Gordon-Levitt – Robertas Todas Linkolnas
 David Strathairn – valstybės sekretorius Viljamas H. Sjuardas
 Bruce McGill – gynybos sekretorius Edvinas M. Stantonas
 Tommy Lee Jones – Respublikonų kongresmenas Tadeušas Stivensonas
 Lee Pace – Demokratų kongresmenas Fernandas Vudas
 Michael Stuhlbarg – Demokratų kongresmenas Džordžas Jimanas
 Hal Holbrook – Frensis Prestonas Bleiras
 James Spader – Viljamas Bilbo
 Tim Blake Nelson – lobistas Ričardas Šnelas
 John Hawkes – pulkininkas Robertas Latamas
 Jackie Earle Haley – Amerikos Valstijų Konfederacijos viceprezidentas Aleksanderis H. Stefensas
 Gregory Itzin – Džonas Archibaldas Kempbelas
 Jared Harris – generolas leitenantas, vyriausiasis Sąjungos armijos vadas, Ulisas Grantas
ir kt.

Atsiliepimai ir apdovanojimai 
„Linkolnas“ sulaukė tarptautinio kritikų pripažinimo. Tinklalapyje Rotten Tomatoes filmas buvo įvertintas 89 %. Metacritic suvestinės duomenimis, filmas įvertintas 86 balais iš 100.

Apdovanojimai 
Žymesni:
 Oskarai: geriausias aktorius (Daniel Day-Lewis), geriausias meninis apipavidalinimas (Rick Carter ir Jim Erickson)
 BAFTA: geriausias aktorius (Daniel Day-Lewis)
 Auksiniai gaubliai: geriausias aktorius (Daniel Day-Lewis)
 Satelito apdovanojimai: geriausias grimas ir meninis apipavidalinimas (Curt Beech, Rick Carter, David Crank, Leslie McDonald)
 Ekrano aktorių gildijos apdovanojimai: geriausias aktorius (Daniel Day-Lewis), geriausias antro plano aktorius (Tommy Lee Jones)

Išnašos 

2012 filmai
JAV filmai
Istoriniai filmai
Dramos
Alytaus mokytojų seminarija

Alytaus mokytojų seminarija – mokytojų seminarija, specialioji vidurinė mokykla, veikusi Alytuje 1941–1957 m., rengusi pradinių mokyklų mokytojus. Seminarija karo ir pokario metais parengė virš 800 pradžios mokyklos mokytojų, kurie papildė po tremčių išretėjusias Pietų Lietuvos mokytojų gretas. Nemažai šios įstaigos mokytojų tapo laisvės kovotojais ir kankiniais.

Alytaus mokytojų seminarija buvo viena iš vėliausiai įkurtų ir ilgiausiai išlaikė tokį pavadinimą - tik 1952 m. pervadinta Alytaus pedagogine mokykla.

Istorija 

Švietimo įstaigos įkūrėjas ir pirmasis direktorius buvo Juozas Mičiulis, mokytojų rengimo patirties įgijęs Panevėžio, Tauragės, Marijampolės ir Trakų mokytojų seminarijose.  Jis redagavo leidinį „Ateitis”, publikavo straipsnius „Lietuvos mokykloje”, parašė vadovėlį seminaristams „Pedagogika ir didaktika” (1927). Jį pakeitė kiti žinomi švietėjai - Kazys Klimavičius ir Stasys Totorius. Direktorių pavaduotojais dirbo Konstantinas Bajerčius, Juozas Vidūnas, Ona Plikynaitė bei kiti.

Seminarija per savo gyvavimo laiką neturėjo nuosavo pastato, buvo įsikūrusi keliose vietose. Pirmiausia – pastate netoli Šv. Angelų Sargų bažnyčios. Statant Dainavos gastronomą šį pastatą nugriovė. Kai mokinių padaugėjo, seminarijai buvo skirta dalis pradžios mokyklos patalpų (dab. Senamiesčio pradinė mokykla, Birutės g. 26). Vėliau įsikūrė dab. Adolfo Ramanausko-Vanago gimnazijoje,  Birutės g. 2. 

1941 m. spalio 16 d. įvyko pirmasis pedagogų tarybos posėdis, kuriame buvo nutarta mokslo metus pradėti spalio 21 d. Pirmuosius mokslo metus pradėjo 154 mokiniai (57 berniukai, 97 mergaitės). Daugiausia buvo iš Alytaus gimnazijos, atvyko iš Trakų seminarijos (ji buvo uždaryta) ir aplinkinių kaimų. 1943 m. pavasarį buvo uždaryta Marijampolės mokytojų seminarija. Iš jos į Alytų atvyko 22 moksleiviai (5 vaikinai ir 17 merginų). 1943 m. Alytaus mokytojų seminariją baigė 53 būsimieji pedagogai. Moksleivių vis daugėjo iki 1949 m. – tais metais buvo 9 kursai, kuriuose mokėsi 362 moksleiviai (107 berniukai ir 255 mergaitės). Berniukų labai sumažėjo, nes daugelis įsitraukė į partizaninę kovą arba, vengdami kariuomenės, įsidarbino, nebaigę seminarijos. Paskutiniaisiais šios švietimo įstaigos metais mokėsi 71 moksleivis (12 berniukų ir 59 mergaitės). Iš viso seminariją baigė penkiolika laidų – 837 pedagogai.

Direktoriai 

 Juozas Mičiulis 
 Kazys Klimavičius
 Stasys Totorius

Žymūs pedagogai 

 Konstantinas Bajerčius, pedagogas, rezistentas
 Adolfas Ramanauskas-Vanagas, žurnalistas, partizanų vadas
 Regina Žepkaitė, pedagogė, istorikė

Žymūs auklėtiniai 

 Vincas Auryla, pedagogas, vadovėlių autorius
 Kajetonas Julius Čeginskas, išeivijos veikėjas, sociologijos daktaras
 Juozas Šibaila, rezistentas
 Aldona Sabaitytė-Vilutienė, Lietuvos partizanų ryšininkė, kraštotyrininkė, visuomenės veikėja

Nuorodos 

 Žvilgsnis į Alytaus mokytojų seminariją
 Alytaus mo­ky­to­jų se­mi­na­ri­ja - ne­at­ski­ria­ma mies­to is­to­ri­jos ir kul­tū­ros da­lis
 Alytaus mokytojų seminarijos 70-mečio jubiliejus

Alytaus miesto savivaldybės mokyklos
Mokytojų seminarijos
Serenity (aktorė)

Serenity arba Serenity Wilde (g. 1969 m. spalio 29 d. Fort Leonard Vude) – buvusi JAV pornografinių filmų aktorė ir šokėja.

Biografija 

Sereniti gimė Fort Leonard Vude, Misūrio valstijoje, kariškio šeimoje, todėl jie dažnai keitė gyvenamąją vietą priklausomai nuo tėvo paskyrimo vietos. Ilgesnį laiką jie gyveno Rod Ailende, kur ji baigė mokyklą.

Sereniti nuo vaikystės šoko baletą ir domėjosi menu, tačiau galiausiai dėl didesnių pinigų ėmė šokti striptizą.

Viename iš naktinių klubų ji susipažino su Alexis DeVell, pornografinių filmų aktore, atvykusia čia su savo programa. Sereniti susidomėjo galimybe tapti aktore ir netrukus nuvyko į Los Andželą, kur Alexis ją supažindino su keletu fotografų bei kompanijos „Wicked Pictures“ atstovais. Tais pačiais metais pasirodė Sereniti debiutinis filmas „Jennifer Ate“, kuriame jos partnerėmis buvo Alexis DeVell ir PJ Sparxx. 

Viso Sereniti filmavosi iki 2003 m. ir buvo viena ilgiausiai dirbusių etatinių kompanijos „Wicked“ aktorių. Tačiau net ir tapusi žinoma pornografijos srityje, ji daugiau dėmesio skyrė ne filmams, o šokiams bei laikė save daugiau šokėja negu aktore.

1993 m. Las Vege įvyko tarptautinis striptizo šokėjų konkursas „Topless Dancer World Championship“. Per 6 varžybų dienas Sereniti įveikė 78 varžoves ir tapo konkurso nugalėtoja, pelnydama 20 tūkst. dolerių premiją. Po šios pergalės ji pradėjo rengti savo programas keturiuose prabangiausiuose Las Vego viešbučiuose.

1995 ir 1997 m. Sereniti parengė AVN apdovanojimų atidarymo bei uždarymo ceremonijų choreografijas bei pati pasirodė scenoje kaip šokėja. 

Ji taip pat dalyvavo 1997 ir 1998 m. Kanų kino festivaliuose, o TV kanalas „E!“ parengė apie ją keletą laidų: „Sex on the Riviera 97“, „Sex on the Riviera 98“ bei „E!'s Wild on the Strip“.

1998 m. Sereniti dalyvavo kanalo CBS laidoje „Howard Stern Radio Show“ bei Playboy TV programoje „Playboy’s Strip Search: Las Vegas“ ir turėjo savo skiltį žurnale „Deja Vu Showgirls“.

Įkūrė kompaniją „Las Vegas Novelties“, gaminančia įvairius seksui skirtus žaislus.

Interviu metu paklausta kokia garsi aktorė galėtų įkūnyti jos biografiją, Sereniti pareiškė, jog tai būtų Lisa Kudrow.

Apdovanojimai

Šaltiniai

Nuorodos 

 IMDb profilis

JAV aktoriai
Pornografijos aktoriai
Bus kraujo

Bus kraujo () – 2007 m. JAV draminis filmas, kurio scenarijaus autorius ir režisierius Paul Thomas Anderson. Filmas dalinai remiasi Upton Sinclair romano „Oil!“ motyvais. Pasakojama apie auksakasį, kuris XIX a. pab. – XX a. pr Pietų Kalifornijoje kilusio naftos bumo metu nusprendė užsiimti naftos gavyba ir taip pralobti iš šio verslo.

Siužetas 

1902-ieji. Aukso ieškotojas Danielis Pleinvju (akt. Day-Lewis) atranda naftos klodą ir įkuria nedidelę naftos gavybos įmonę. Vieno nelaimingo atsitikimo metu žuvus jo darbininkui, Pleinvju įsivaikina jo sūnų. Berniukas, vardu H.V., tampa jo formaliu verslo „partneriu“.

Po devynerių metu Pleinvju sutinka Polą Sandėjų (akt. Dano), kuris jam prasitaria apie naftos klodą, esantį po jo žeme. Pleinvju mėgina nupirkti sklypą už nusiderėtą kainą, bet Polo brolis dvynys Elis, žinodamas apie jo ketinimus, primygtinai pareikalauja $5 000, už kuriuos būtų pastatyta vietinė bažnyčia, kurios pastoriumi taptų Elis. Tačiau Pleinvju įtikina Elio tėvą sudaryti sandorį už nusiderėtą kainą. Vėliau avarijos metu įvykęs sprogimas pažeidžia H.V. klausą.

Vieną dieną, Pleinvju aplanko vyriškis, teigiantis esąs jo pusiau brolis Henris. Pleinvju jį priima, nors jo istorijoje ir randa spragų. Vėliau berniukas pabando nužudyti Henrį padegdamas jo antklodę. Pasipiktinęs sūnaus poelgiu, Pleinvju išsiunčia berniuką į mokyklą San Franciske. Įmonės „Standard Oil“ atstovas pasisiūlo nupirkti Pleinvju žemę, bet Pleinvju sudaro sutartį su „Union Oil“ ir nutiesia vamzdyną į Kalifornijos pakrantę. Pleinvju kyla įtarimas dėl Henrio ir šiam papasakojus tikrąją istoriją, Pleinvju jį nužudo ir užkasa lavoną.

1927-ieji. H.V. jau suaugęs ir vedęs. Jis susitinka su tėvu, kuris ne tik, kad tapo turtingu, bet ir įniko į alkoholį, ir paprašo jo nutraukti judviejų sutartį, kad jis galėtų įsteigti savo verslą. Pleinvju išjuokia jo kurtumą ir papasakoja jam apie jo kilmę, ir H.V. išvyksta.

Elis aplanko Pleinvju ir pasiūlo jam dar kartą įsigyti dalį jo žemės, kuri priklausė ponui Bendžiui. Pleinvju atskleidžia, kad jis jau seniausiai išgavo visą naftą iš jo nuosavybės per aplinkinius naftos gręžinius. Elis vis tiek paprašo sumokėti, bet Pleinvju įniršta ir užmuša jį boulingo kėgliu.

Apdovanojimai 
 Oskarų apdovanojimai: geriausias aktorius (Daniel Day-Lewis), geriausia kinematografija (Robert Elswit)
 BAFTA: geriausias pirmo plano aktorius (Daniel Day-Lewis)
 Auksiniai gaubliai: geriausias draminio filmo aktorius (Daniel Day-Lewis)
 Ekrano aktorių gildijos apdovanojimai: geriausias aktorius (Daniel Day-Lewis)

Išnašos 

2007 filmai
JAV filmai
Dramos
Albertas Surkovas

Albertas Surkovas (, 1848 m. balandžio 23 d. Rietave, Rusijos imperija – 1917 m. gegužės 16 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperija) – Rusijos imperijos verslininkas ir mecenatas, valdęs daug įvairių alkoholio ir medienos apdirbimo gamyklų Archangelsko srityje.

Biografija 

Gimė 1848 m. balandžio 23 d. Rietave. Tėvas Julijus Karlovičius buvo Prūsijos pilietis, vaistininkas. XIX a. septintajame dešimtmetyje šeima persikėlė gyventi į Archangelską, kur atidarė nedidelę parduotuvę. A. Surkovas baigė Rygos gimnaziją, o 1867 m. baigė Sankt Peterburgo karinę medicinos akademiją. Baigęs mokslus toliau dar 3 metus dirbo su savo tėvu, kuriam 1871 m. mirus visas turtas atiteko A. Surkovui. Turtą sudarė rūkykla, parduotuvė, kalvė, trys namai ir sandėliai su prekėmis. Visas turtas sudarė 40906 rublius.

Tapęs viso turto savininku įstojo į pirklių gildiją ir toliau pardavinėjo mėsą, druską, miltus, žuvieną, daržoves, domkratus ir siuvimo mašinas. Pardavinėdamas šias prekes pakankamai greitai praturtėjo, per 30 mėnesių prekių apyvarta sudarė 656 482 rublius, o grynas pelnas 159 242 rublius. Plėtodamas verslą sudarinėjo vis didesnius sandorius ir įsitraukė į Archangelsko verslininkų elitą, o 1875 m. balandžio 2 d. tapo Rusijos imperijos piliečiu.

XIX a. aštuntajame dešimtmetyje pradėjo pardavinėti ir alkoholį. 1876 m. pastatė degtinės varyklą, 1877 m. pastatė medienos apdirbimo cechą, 1879 m. alaus daryklą, 1881 m. vyno daryklą ir lentpjūvę. Verslo augimą paskatino ir 1878 m. santuoka su Lidija Šergold, kuri turėjo kontaktų su įvairiais verslo ir politikos atstovais, o jos tėvas taip pat buvo įtakingas verslininkas, kuriam 1879 m. mirus jo turtas atiteko A. Surkovui.

1881 m. kovo 26 d. buvo įkurta Surkov i Šergold įmonė, kuriai vadovavo A. Surkovas, o jo padejėju buvo jaunesnis žmonos brolis Igoris Šergoldas. Įmonė nusipirko žemės netoli Archangelsko, kur pradėjo plėtoti medienos apdirbimo verslą. Jau keliais pirmaisias veiklos metais įmonė eksportuodavo medienos už 12000 rublius per metus. 1884 m. buvo pastatyta celiuliozės gamykla. Prasidėjus I pasauliniam karui medienos apdirbimo verslas dar labiau išaugo ir metinė apyvarta siekė 1 015 727 rublių, 1914 m. įmonei priklausė 12 lentpjūvių.

Iki I pasaulinio karo pradžios A. Surkovas buvo vienas iš turtingiausių šiaurės Rusijos imperijos žmonių. Plėtodamas verslus skyrė dėmesį ir savo darbuotojams, kuriems steigė mokyklas, teatrus bei kultūros centrus. 1915 m. mirė žmona, 1916 m. birželį didžiausioje lentpjūvėje kilo gaisras, kurio metu verslininkas patyrė didžiulius nuostolius, o po metų 1917 m. gegužės 16 d. Sankt Peterburge mirė ir pats verslininkas.

Nuorodos 

 Industrialized nature – brute force technology and the transformation of the natural world (ang.);

Literatūra 

 Е.И.Овсянкин – Завод на Северной Двине
 Е.И.Овсянкин – статьи в газетах «Правда Севера», «Бизнес Севера»
 Сергей Гернет, Татьяна Трошина – Его пример другим наука – статья в газете «Архангельск»
 Л.Д. Попова – Зодчество Архангельска

Verslininkai
Rusijos imperijos asmenybės
Mecenatai
Lietuvos kilmės asmenybės
Velnio jūra

Velnio jūra (, taip pat Drakono trikampis, Formosos (Taivanas) trikampis (tadic. kin. 福爾摩沙三角; supapr. 福尔摩沙三角; pinyin Fúěrmóshā Sānjiǎo) ir Ramiojo vandenyno trikampis) – regionas Ramiajame vandenyne, aplink Mijakedžimos salą, kuri nuo Tokijo nutolusi apie 128 km į pietus, taip pat į šiaurę nuo Filipinų jūros. Teritorijos plotas skiriasi, pasak įvairių šaltinių (kurių esama tik iš XX a. 5-ojo ir 6-ojo dešimtmečių), teritorija yra nutolusi per 110 km nuo pietinių Japonijos krantų, per 480 km ir yra netoli Ivo Džimos salos, ar net per 1 210 km.

Tvirtinimai 
Pasak Charles Berlitz knygų „The Bermuda Triangle“ (1974 m.) ir „The Dragon’s Triangle“ (1989 m.), japonų žemėlapiuose ši teritorija įvardijama kaip pavojaus zona. Jis teigia, kad 1952–1954 m. Japonija prarado 5 karinius laivus kartu su jų įgulomis, kurias sudarė per 700 žmonių. Japonijos vyriausybė išsiuntė mokslinę ekspediciją su daugiau kaip 100 mokslininkų ištirti Velnio jūros, tačiau šis laivas taip pat pradingo, o teritorija buvo paskelbta pavojaus zona.

Larry Kusche teigia, kad tie „kariniai laivai“ iš tikrųjų buvo žvejybiniai laivai ir tai, kad keletas jų dingo už vadinamųjų Velnio jūros ribų, netoli Ivo Džimos, per 1000 km į pietus nuo Japonijos. Jis taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad tuo metu kiekvienais metais buvo fiksuojama šimtai aplink Japonijos krantus dingusių žvejybos laivų.

Japonų mokslinių tyrimų laivas, kurio įgulą sudarė 31 žmogus, tirdamas apie 300 km į pietus nuo Velnio jūros esančio povandeninio ugnikalnio Myōjin-shō aktyvumą, buvo nuskandintas išsiveržus ugnikalniui 1952 m. rugsėjo 24 d. Buvo rasta dalis laivo nuolaužų. Bent vienas laivas išsiuntė SOS signalą. Kiti septyni buvo maži žvejybiniai laivai, pradingę tarp 1949 m. balandžio ir 1953 m. spalio kažkur tarp Mijakedžimos ir Ivo Džimos salų, per 1 200 km nuo Japonijos krantų.

Populiariojoje kultūroje 
 2013 m. kompiuterinio žaidimo „Tomb Raider“ veikėjai yra ištremiami į salą, esančią Drakono trikampyje.
 Manga komiksų „Cage of Eden“ veiksmas vyksta nepažymėtoje saloje, Velnio trikampyje.
 Anime serialo „Mononoke“ veiksmas taip pat klostosi Velnio trikampyje.

Taip pat skaitykite 
 Bermudų trikampis

Šaltiniai 

Šiuolaikinės legendos
Pseudomokslai
Ramusis vandenynas
Freundel Stuart

Freundelas Stuartas (en. Freundel Stuart) – Barbadoso premjeras nuo spalio 23 d. 2010 m. Barbadoso leiboristų partijos lyderis.

Barbadoso ministrai pirmininkai
Jonas Šulskis

Jonas Šulskis (1920 m. birželio 27 d. Kiemėnuose, Naujamiesčio valsčius, Panevėžio apskritis – 1976 m. rugsėjo 5 d. Kaune) – veterinarijos gydytojas, profesorius, šeštasis Lietuvos veterinarijos akademijos rektorius (1959–1976).

Biografija 
1932–1940 m. mokėsi Panevėžio valstybinėje berniukų gimnazijoje. 1940–1946 m. studijavo Lietuvos veterinarijos akademijos (LVA) Veterinarijos fakultete.

1945 m. LVA dirbo vyr. laborantu, 1946 m. LVA Anatomijos ir histologijos katedros asistentu, 1949 m. tapo šios katedros vyr. dėstytoju. 1953–1958 m. Veterinarijos fakulteto dekanas. 1955 m. Leningrade apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją „Arklio įvairių tipų skersaruožių raumenų palyginamasis histologinis tyrimas“. 1958–1959 m. LVA prorektorius mokslo ir mokymo reikalams. 1959–1976 m. LVA rektorius. 1970 m. paskirtas eiti profesoriaus pareigas Anatomijos ir histologijos katedroje. 

Parašė ir išleido vadovėlius „Citologijos ir bendrosios histologijos pagrindai“(1965), „Specialioji histologija“ (1974). Į lietuvių kalbą išvertė L. Kacnelsono ir J. Richterio „Histologijos ir embriologijos praktikos darbai“, spaudoje paskelbė daugybę mokslinių straipsnių.

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Įvertinimas 
 1965 m. LTSR nusipelnęs veterinarijos gydytojas

Šaltiniai 

Lietuvos biologai
Lietuvos veterinarijos gydytojai
Lietuvos veterinarijos akademijos rektoriai
Idzu pusiasalis

Idzu pusiasalis () – platus kalnuotas pusiasalis Honšiu saloje, Japonijoje. Viena pusiasalio kranto linija, esanti į vakarus nuo Tokijo, yra giliai išraižyta. Anksčiau buvusi Idzu žemė, dabar Idzu pusiasalis priklauso Šizuokos prefektūrai. Pusiasalio plotas siekia 1 421,24 km², gyventojų 2005 m. buvo 473 942.

Geologija 
Tektoniškai Idzu pusiasalis susidarė Nakai įduboje susidūrus Filipinų jūros plokštei su Ochotsko plokšte. Vietoje, kur susiduria Filipinų jūros, Amūro ir Ochotsko plokštės, yra iškilęs Fudži kalnas.

Pietinė pusiasalio dalis daugiausia sudaryta iš brekčijų, o centrinė ir vakarinė dalys sudarytos iš daugelio smarkiai erozijos paveiktų ugnikalnių. Centrinėje pusiasalio dalyje iškilęs kalnagūbris, kurio rytinėje dalyje stūkso Amagi (1406 m) ir Atami (773 m) kalnai, o vakaruose – Daruma (982 m). Rytinė ir vakarinė kalnų grandinės dalys smenga atitinkamai į Sagamio ir Surugos įlankas. Pagrindinė pusiasalio upė – Kanas, išteka šiaurėje ir teka slėniu, kuris susidarė grabene dėl plokščių susidūrimo.

Azijos pusiasaliai
Japonijos geografija
Liublino Tomašuvas

Liublino Tomašuvas () – miestas Liublino vaivadijoje, pietryčių Lenkijoje. Liublino Tomašuvo apskrities centras. 2009 m. duomenimis, mieste gyveno 19 991 gyventojas.

Istorija 
Miestas įkurtas XVI amžiuje Jano Zamoiskio, kaip Jelitovas (). 1613 m. miestas pervadintas pagal Zamoiskio sūnaus vardą Tomaš. 1621 m. gavo miesto teises.

1939 m. buvo okupuotas nacistinės Vokietijos. Mieste buvo įkurta koncentracijos stovykla.

Galerija

Miestų partnerystė 
  Kivercai, Ukraina
  Žovkva, Ukraina

Nuorodos 
 Savyvaldybės svetainė 
 Nuotraukų galerija 

Liublino vaivadijos miestai
Kohima

Kohima () – miestas rytų Indijoje, kalnuotoje vietovėje (Nagų aukštumose); Nagalando valstijos sostinė ir antras pagal dydį miestas (po Dimapuro). Plentai į Imphalą, Nagaoną, Mokokčungą.

Kohima yra nagų genties angamių žemėje. Ao nagai taip pat sudaro ženklią gyventojų dalį. Kasmet mieste vyksta spalvinga „Ragasnapio šventė“, kurioje nagų gentys pristato savo papročius.

Istorija 

1879 m. Kohimoje įkurta Asamui priklausiusio Nagų Kalvų rajono administracija. 1944 m. čia vyko strategiškai svarbus Kohimos mūšis, kuriame britai nugalėjo japonus. 1963 m. miestas tapo Nagalando sostine.

Indijos miestai
Rimantas Urbonas

Rimantas Urbonas (1935 m. rugsėjo 26 d. Armoniškyje, dab. Utenos raj. – 1998 lapkričio 20 d. Kauno raj.) – hidrotechnikos inžinierius, profesorius, Lietuvos žemės ūkio akademijos rektorius (1989–1994 m.).

Biografija 

R. Urbonas 1959 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. Po to 4 metus dirbo įvairiose Lietuvos melioracijos organizacijose. 1966 m. baigė aspirantūrą prie LŽŪA Melioracijos katedros ir pradėjo dirbti Akademijoje dėstytoju. 1967 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją, 1970 m. jam suteiktas docento vardas. 1968–1971 m. dirbo LŽŪA Hidromelioracijos ir Žemėtvarkos fakulteto dekanu. 1975–1978 – dirbo Afrikoje, kur dėstė Malio Respublikos Žemės ūkio politechnikos institute. Grįžęs iš užsienio, R. Urbonas toliau dirbo Melioracijos katedroje docentu, dėstė žemių sausinimo discipliną būsimiesiems hidrotechnikos inžinieriams.

1989 m. tapo Akademijos rektoriumi. Jis buvo pirmasis LŽŪA rektorius, Lietuvos Atgimimo laikotarpiu aktyviai dalyvavęs kuriant ir tvirtinant naują Lietuvos žemės ūkio universiteto statutą, pertvarkant studijas pagal Vakarų universitetų modelį. Pasibaigus rektoriaus kadencijai 1994 m., iki pat mirties dirbo profesoriumi Melioracijos katedroje. Profesoriaus vardas suteiktas 1990 m.

1988 m. įsitraukė į Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veiklą, buvo vienu iš šio judėjimo grupės lyderių LŽŪA. Jis buvo ilgametis Lietuvos Žemės ūkio akademijos, Lietuvos vandens ūkio instituto tarybų narys, įkūrė Universiteto profesorių klubą, iki pat mirties buvo jo prezidentas.

Akademinė veikla 

Paskelbė virš 130 mokslinių ir mokslo populiarinimo straipsnių melioracijos, sausinimo, drenažo, hidrologijos, vandens balanso, aplinkosaugos temomis. Vienas ir kartu su bendraautoriais parašė 6 vadovėlius, keletą knygų, metodinių patarimų studentams.

Nuorodos 

 R. Urbono biografija

Lietuvos inžinieriai hidrotechnikai
Aleksandro Stulginskio universiteto rektoriai
Missy

Missy (1967 m. rugsėjo 24 d. Burbanke – 2008 m. rugpjūčio 13 d. Valensijoje) –buvusi pornografinių filmų aktorė.

Biografija 
Missy gimė Burbanke, Kalifornijoje, tačiau gausi šeima, kurioje be jos dar buvo 5 broliai ir 5 seserys, netrukus persikėlė į Simi Valį, konservatyvią bendruomenę netoli Los Andželo.

Su būsimuoju vyru Michaelu Wilkinsu (Mickey G) ji susipažino 1991 m. ligoninėje, kur ji dirbo administracijoje, o jis – slaugytoju. 1994 m. jiedu susituokė: Missy tai buvo pirmoji santuoka, Michaelui – trečioji ir jis turėjo 2 vaikus. Dar iki pažinties su vyru, Missy palaikė artimus santykius su mergina vardu Laurie ir šie santykiai tęsėsi ir po vedybų. „- Tai subalansuota. Man tai atrodo normalu ir praturtina mano ir žmonos santykius.“ – sakė Michaelas. Tarp Missy šeimos bei Laurie ir jos draugo galiojo partnerių keitimosi taisyklė, tačiau jie niekada nesilankė svingerių klubuose.

1994 m. Missy su vyru išmėgino save pornografijoje, kartu nusifilmuodami mėgėjiškame filme. Missy tuo metu buvo 27 ir ji sakė: „- Mano pirmieji kartai prieš kamerą buvo nejaukūs. Prireikė šiek tiek laiko, kol išmokau atsiriboti nuo supančios aplinkos ir susikoncentruoti į jausmus.“ 

Pradėję filmuotis kartu, vėliau jiedu ėmė vaidinti ir atskirai, o Missy, per savo karjerą suvaidinusi per 200 filmų, sukūrė kur kas daugiau vaidmenų, nei jos vyras.

1997 m. Missy ir Michaelas pasirašė sutartis su „Wicked Pictures“, nors Missy jau buvo vaidinusi šios kompanijos filmuose ir anksčiau. Ji yra vienintelė aktorė, laimėjusi Geriausios naujos aktorės ir Geriausios metų aktorės prizus tais pačiais metais.

Intensyvi Missy karjera tęsėsi iki 1999 m., kai pradėjo irti santuoka. Jos oficialus pasitraukimas iš pornografijos įvyko 2001 m. paskelbus atvirą laišką „Wicked Pictures“ kompanijai, kuriame ji teigė atradusi religiją bei norinti pradėti gyvenimą iš naujo. 

2008 m. rugsėjo 29 d. žurnalas „AVN“ pranešė apie jos mirtį nuo medikamentų perdozavimo savo namuose Valensijoje, Kalifornija. Tai buvo įvykę daugiau negu prieš mėnesį, bet informacija nebuvo paviešinta, nes šeima nenorėjo, kad kas nors iš buvusių jos kolegų dalyvautų laidotuvėse.

Apdovanojimai

AVN apdovanojimas

XRCO apdovanojimas

Šaltiniai

Nuorodos 
 IMDb profilis

JAV aktoriai
Pornografijos aktoriai
Counter-Strike: Global Offensive

Counter-Strike: Global Offensive (sutrumpintai CS:GO) – pirmo asmens šaudyklė, išleista 2012 m. rugpjūčio 21 d. Žaidimą sukūrė įmonės „Valve Corporation“ ir „Hidden Path Entertainment“. Tai ketvirtasis žaidimų serijos „Counter-Strike“ žaidimas, turintis tik kelių žaidėjų režimą.

Turinys 
Kaip įprasta „Counter Strike“ žaidimuose, kova vyksta tarp dviejų grupių – teroristų ir policijos specialiųjų pajėgų. Įprastinis žaidimas vyksta žemėlapiuose, kuriuose tam tikroje vietoje reikia padėti arba nukenksminti bombą, taip pat išvaduoti įkaitus arba sutrukdyti įkaitų išvadavimą. Taip pat yra 5 žaidimo režimai: įprastas klasikinis ir konkurencinis (Classic Casual ir Competitive), ginklavimosi varžybos (Arms Race), Demolition, Danger Zone (Battle Royale), Wingman ir Deathmatch. Žaidime žaidžiama ginklais, kurie egzistuoja ir tikrovėje, pvz., AK-47, UZI, Desert Eagle, Glock, USP, M4A1 ir kt. Skirtingai nuo ankstesnių serijos žaidimų, CS:GO yra reitingų sistema (), kuri žaidėjus skirsto pagal tai, kaip jie gerai žaidžia.

Operacijos 
Žaidimo operacijos yra ypatingi „Valve“ sukurti renginiai žaidėjams, kuriuose galima dalyvauti įvairiuose iššūkiuose, atlikti misijas. Operacijose išleidžiami nauji žemėlapiai, pridedami papildomi žaidimo režimai. Už atliktas misijas žaidėjai gauna operacijos metu naudojamą valiutą: „žvaigždes“, kurias gali keisti į tik žaidime naudojamus teroristų ir antiteroristų modelius, lipdukus ir ginklus. Kad dalyvauti operacijoje, žaidėjai privalo nusipirkti „bilietą“ (Operation Pass), kuris įprastai kainuoja nuo 13 iki 15 eurų (priklausomai nuo žaidėjo gyvenamosios vietos). Operacijos tradiciškai tęsiasi apie 16 savaičių.

Nuorodos 
 Oficiali „Counter-Strike“ svetainė
 Oficialus „Counter-Strike“ Wiki

Išnašos 

2012 kompiuteriniai žaidimai
Pirmojo asmens šaudyklės
Sakata

Sakata () – miestas Japonijoje, Jamagatos prefektūroje. Miestas įsikūręs ant Mogamio upės kranto. Gyventojų 111 tūkst. (2011 m.).

Istorija 
Sakata įkurta 1933 m. balandžio 1 d. 2005 m. prie Sakatos prijungus Akumio apskrities Hiratos, Macujamos ir Javatos miestelius, Sakatai buvo suteiktas miesto statusas.

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė yra viendienė, medis – japoninis skirpstulas, paukštis – kilnusis erelis.

Miestų partnerystė 
  Delaveras, Ohajas, JAV
  Železnogorskas-Ilimskas, Irkutsko sritis, Rusija
  Tangšanas, Hebėjus, Kinija

Japonijos miestai
Topo centras

TOPO CENTRAS – didžiausias buities technikos ir elektronikos prekybos tinklas Lietuvoje savo veiklą pradėjęs 1995 metais Kaune. TOPO CENTRAS yra vieno didžiausių pasaulyje prekybos aljansų „Euronics International“ grupės narys. Lietuvoje veikia net 37 TOPO CENTRAS tinklo parduotuvės, išsidėsčiusios 23 Lietuvos miestuose. Taip pat veikia internetinės parduotuvės  www.topocentras.lt ir www.euronics.lt.Tinklą valdančios UAB „Topo grupė“ pardavimo pajamos 2019 m. siekė 151 mln. Eur. Įmonių grupėje dirba 490 darbuotojų.

Įkūrėjas ir akcininkas – Aurelijus Rusteika. Prekybos tinklo akcijas planuojama platinti biržoje.

Istorija 
1995-aisiais metais Kaune įsteigta parduotuvė „Skalbimo mašinos“ tapo buities technikos ir elektronikos prekybos tinklo „Topo centras“ pradžia. Atkaklaus darbo bei geranoriško bendradarbiavimo dėka į Lietuvą keliavo žinomiausių prekės ženklų produkcija: „Gorenje“, „Ariston“, „Indesit“, „Bosch“, „Miele“, „Siemens“, „Beko“, „Electrolux“, „Jura“.

2000 metais, švęsdamas penktąjį parduotuvių tinklo gimtadienį, „Topo centras“ savo lentynas papildė garso bei vaizdo technikos prekėmis. Pradėta importuoti žinomiausių gamintojų produkcija: „Sony“, „Panasonic“, „JVC“, „LG“, „Toshiba“, „Samsung“, „Kenwood“, „Philips“ ir kitų garsių prekės ženklų garso bei vaizdo aparatūra.

Netrukus „Topo centre“ pradėta prekyba kompiuterine ir fotografavimo technika, mobiliaisiais telefonais ir jų priedais. Vis gausėjantis prekių asortimentas patenkino nuolat augančius pirkėjų poreikius. Parduotuvėse atsirado „Canon“, „Nikon“, „Olympus“, „Fuji“, „Asus“, „Dell“, „HP“, „Toshiba“, „Nokia“, „Sony Ericsson“ ir kitų gamintojų.

Šiandien „Topo centro“ asortimente yra 570 skirtingų prekinių ženklų produkcija, tiekiama bendradarbiaujant su beveik 200 gamintojų ir pardavėjų iš viso pasaulio.

Pasiekimai 

2005 m. pastangos ir rezultatai buvo įvertinti ne tik Lietuvoje, bet ir Latvijoje, kur „Topo centras” buvo paskelbtas geriausiu verslo naujoku ir apdovanotas specialiu „Mercury“ prizu.

2007 m. viename prestižiškiausių tarptautinių konkursų „SUPERBRANDS 2007“ „Topo centro“ vardas buvo pripažintas vienu vertingiausių Lietuvos įmonių prekiniu ženklu.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė Prekybos tinklai
TOPOCENTRAS.LT - Internetinė parduotuvė
INTERNETINĖ PARDUOTUVĖ | www.euronics.lt
Jurata

Jurata – populiarus Lenkijos kurortas, Jastarnijos miesto dalis. Kurortas yra miškingoje Helio pusiasalio vietovėje, tarp Jastarnijos ir Helio, prie Baltijos jūros, Pamario vaivadijoje.

Istorija 
Jurata įkurta tarpukariu (1928 m.) kaip lenkų kurortas, labiausiai paplitęs tarp varšuviečių. Vardas kilo iš lietuvių deivės Jūratės, lenkiškai vadinamos Jurata.

Galerija 

Lenkijos kurortai
Lenkijos gyvenvietės
Mazarinio biuras

Mazarinio biuras () – XVII a. stalų tipas, pavadintas pagal kardinolą Mazarinį, kuris 1642–1661 m. buvo Prancūzijos regentas.

Tokie stalai yra ankstyvieji pjedestalinių stalų pirmtakai. Nuo pjedestalinių stalų skiriasi tuo, kad turi tik dvi ar tris eiles mažų stalčiukų po stalo paviršiumi, o stovi ant aštuonių kojų. Kojos gana ilgos, sutvirtintos skersiniais strypais, šonuose sudarančiais X ar H pavidalo figūras.

Daugelis Mazarinio biurų yra vienkeliai stalai (), t. y., jie skirti sėdėti įstrižai, kad po stalo paviršiumi būtų tik viena koja. Tokius stalus gamino laikais, kai tokius stalus įsigydavo ir naudodavo tik kilmingieji arba tie, kurie pamėgdžiojo kilmingųjų įpročius. Kilmingieji vyrai tais laikais dažnai nešiojo prie juosmens paradines ar kovines špagas (ar kitokius kalavijus), kurios neretai kliuvinėjo už daiktų. Todėl buvo patogiau sėdėti prie stalo šonu, kai tik viena koja po stalu (dešiniarankiams – dešinė), o prie kito šono kabodavo špaga. Likusi erdvė po stalo paviršiumi buvo skirta rakinamiems stalčiams.

Dalis Mazarinio biurų buvo naudojami kaip tualetiniai staliukai (), tais laikais taip naudojo nemažai stalų. Arba ir kaip rašomieji stalai, ir kaip tualetiniai staliukai.

Daugelis jų buvo labai išpuošti raižiniais ir reljefinėmis inkrustacijomis, todėl juos buvo nepatogu valyti nuo dulkių. Tais laikais tokie stalai neretai daugiau buvo prestižo ženklas, negu praktiškas baldas.

Stalai
Pudučeris

Pudučeris () arba Pondičeris (, ) – Indijos sąjunginė teritorija, apimanti 4 eksklavus Indostano pusiasalio pietinėje dalyje. Administracinis centras – Pudučeris.

Geografija 

Teritoriją sudaro 4, vienas nuo kito atskirti rajonai. 3 rajonai yra Bengalijos įlankos pakrantėje: Pudučeris, Karaikalas (apsupti Tamilnado) ir Janamas (apsuptas Andhra Pradešo). Ketvirtasis, Mahės rajonas, yra Malabaro krante, Keraloje. Kiekvienas iš šių rajonų savo ruožtu sudaryti iš mažų eksklavų.

Istorija 

Prancūzai nuo XVII a. bandė kolonizuoti rytines Indostano pakrantes, tačiau XVIII a. jiems pavyko išlaikyti tik kelis pakrančių miestus, kurie sudarė Prancūzijos Indijos koloniją. 1954 m. Prancūzija šias valdas perdavė Indijai.

Gyventojai 

Pudučeryje yra patvirtintos 4 valstybinės kalbos: tamilų (daugiausia naudojama Pudučerio ir Karaikalo miestuose), telugų (daugiausia Janame), malajalių (Mahėje) ir prancūzų (kaip tradicinė kalba). Taip pat plačiai vartojama anglų kalba.

Indijos teritorijos
Anicetas Ignotas

Anicetas Ignotas (g. 1952 m. kovo 21 d. Šilutės rajonas) – Lietuvos inžinierius ekonomistas, politinis veikėjas.

Biografija 
1971–1976 m. studijavo Kauno politechnikos institute, inžinierius ekonomistas. 1975–1977 m. Kauno politechnikos instituto inžinierius. 1977–1980 m. Maskvos valstybinio universiteto aspirantas, jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1981 m. ekonomikos mokslų kandidatas.  1981–1989 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos dėstytojas, docentas. 1989–1990 m. LSSR MA Ekonomikos instituto skyriaus vedėjas.

1990–1991 m. LR ekonomikos ministrų Vyto Navicko ir Alberto Šimėno pavaduotojas. 1991–1992 m. LMA Ekonomikos instituto direktorius. 1992–1993 m. Valstybinės akcinės įmonės „Eiva“ direktoriaus pavaduotojas. 1993–1994 m. LR pramonės ir prekybos ministro pavaduotojas, 1994–1997 m. sekretorius.  1997–2000 m. LR ūkio ministro Vinco Babiliaus patarėjas. 2000–2001 m. LR ūkio ministerijos Energetikos vystymo departamento direktorius. 2001–2002 m. LR ūkio ministro Petro Čėsnos pavaduotojas, 2002–2009 m. LR ūkio ministerijos sekretorius. 2009–2011 m. VĮ „Energetikos agentūra“ vyriausiasis ekspertas.  Nuo 2010 m. Lietuvos edukologijos universiteto Socialinių mokslų fakulteto dėstytojas-valandininkas, docentas, mokslo ir tarptautinių ryšių prodekanas. 

2013 m. birželio mėn. pripažintas kaltu dėl piktnaudžiavimo tarnybine padėtimi bei dėl valstybės tarnautojo vardo pažeminimo. 

2014 m. gegužės mėn. išteisintas dėl 2013 metais priimto nuosprendžio

Šaltiniai 

Lietuvos ūkio viceministrai
Lietuvos inžinieriai ekonomistai
Helo nerija

Helo nerija (; kaš. Hélskô Sztremlëzna;  arba Putziger) – siauras, seklumoje susiformavęs pusiasalis, esantis šiaurinėje Lenkijoje, Pamario vaivadijoje, Pucko apskrityje. Jis skiria Pucko įlanką nuo Baltijos jūros.

Pusiasalio ilgis siekia 35 km. Plotis vietomis kinta, ties Jurata siekia apie 300 m, siauriausioje dalyje vos 100 m, o smaigalyje viršija 3 km. Kadangi pusiasalis buvo suformuotas vien tik iš smėlio, žiemos audrų metu siauriausios vietos dažnai užliejamos, tad pusiasalis virsta sala. Iki XVII a. nerija buvo salų grandinė, kuri tik vasaromis suformuodavo vientisą sausumos ruožą.

Iš žemyninės dalies iki tolimiausio taško, gausiai turistų lankomo Helo miestelio, nutiestas plentas ir geležinkelis. Kiti nerijoje įsikūrę miesteliai, uostai ir kurortai yra: Jastarnija, Kužnica, Chalupai ir Vladislavovas.

Karinė reikšmė 
Nuo 1657 iki 1919 m. pusiasalis priklausė Prūsijai ir Vokietijai. Kai po Pirmojo pasaulinio karo pusiasalis atiteko Antrajai Lenkijos Respublikai, jis įgijo didelę karinę reikšmę ir buvo paverstas įtvirtintu rajonu, kuriame buvo dislokuota 3000 įgulos karių. 1939 m. Helo mūšio metu lenkų pajėgos vienoje vietoje susprogdino dalį pusiasalio, taip jį paversdami sala.

Nacistinės Vokietijos okupacijos metais Helo įtvirtinimai buvo dar labiau praplėsti, buvo įrengta 40.6 cm SK C/34 pabūklų baterija, tačiau jie greitai buvo perkelti į Atlanto sienos įtvirtinimus okupuotoje Prancūzijoje.

Lenkijai vėl atgavus sausumos ruožą jis po šiai dienai tebenaudojamas kariniams tikslams. Papildomų pabūklų buvo įrengta 5-ajame ir 6-ajame dešimtmečiuose. Dauguma šių įtvirtinimų šiandien yra atviri turistams, tačiau kai kurios pusiasalio vietovės priklauso Lenkijos ginkluotosioms pajėgoms.

Europos pusiasaliai
Lenkijos geografija
Helas (miestas)

Helas (; ) – miestelis Lenkijoje, Pamario vaivadijoje, Pucko apskrityje. Išsidėstęs Helo nerijos smaigalyje, apie 33 km nuo žemyninės Lenkijos.

Istorija 
Gyvenvietė pirmąkart paminėta 1198 m. kaip prekybos silkėmis centras, Gellen pavadinimu. XIII a. gyvenvietė išaugo į vieną didžiausių regiono prekybos centrų, konkuravo su netoliese įsikūrusiu Gdansku. Tuo metu jai miesto teises suteikė Pomeranijos kunigaikštis Sventopelkas II.

Miestelis buvo įsikūręs maždaug 1,5 km nuo dabartinio centro. XV a. pusiasaliui ėmus trauktis dėl jūros erozijos, miestelis buvo perkeltas į saugesnę vietą. 1466 m. Kazimieras Jogailaitis miestelį paskyrė Gdansko valdytojų feodu, taip užbaigdamas šimtmečius trukusias grumtynes tarp abiejų miestų dėl ekonominio viešpatavimo Gdansko įlankos regione. 1526 m. Žygimantas Senasis panaikino buvusias privilegijas ir pardavė miestelį Gdansko valdžiai, nes miestelis ir taip buvo priklausomas nuo Gdansko.

Dėl XVII–XVIII a. trukusių karų miestelis patyrė didžiulę žalą, negana to 1872 m. buvo atimtos miesto teisės. 1896 m. miesteliui buvo suteiktas kurorto statutas. 1921 m. ištisai pusiasaliu iki Helo buvo nutiestas geležinkelis. Ketvirtajame XX a. dešimtmetyje miestelio uostas buvo paskelbtas Lenkijos kariuomenės laivyno baze.

1963 m. buvo gražintos miesto teisės. 1996 m. Lenkijos laivynas perleido likusią pusiasalio dalį miesto valdžiai, bet jam dar priklauso nedidelė bazė. Mieste įrengta jachtų marina.

Galerija

Lenkijos miestai
Lenkijos kurortai
Pucko įlanka

Pucko įlanka (; kaš. Pùckô Hôwinga), istoriškai taip pat žinoma kaip Pucigo įlanka () – sekli vakarinė Gdansko įlankos dalis Baltijos jūroje, skalauja Gdansko Pomerelijos krantus (Lenkija). Ją nuo atviros jūros skiria Helo nerija.

Įlankos vidutinis gylis svyruoja nuo 2 m iki 6 m, didžiausias gylis 55 m. Plotas siekia 364 km². Nuo Revos kyšulio žemyninėje šalies dalyje iki Helo nerijos viduryje esančios Kužnicos per įlanką nusidriekęs siauras smėlio seklumos ruožas. Įlankoje laivuojama tik nedideliais žvejybiniais laiveliais ir jachtomis, kurie turi laikytis griežtų gilesnių maršrutų. Vietomis žiemą įlanka užšąla.

Įlankos dugne randama kalio druskos klodų. Pucko įlankos teritorija paskelbta specialiąja saugoma teritorija, saugomi regiono paukščiai. Taip pat įlankos regionas yra populiarus jėgos aitvarų ir banglenčių sporto mėgėjų tarpe.

Pagrindiniai uostai prie įlankos yra Puckas, Jastarnija, Helas ir Vladislavovas.

Šaltiniai 

Baltijos jūros įlankos
Lenkijos geografija
Puckas

Puckas (; ) – miestas Lenkijos šiaurės vakaruose. Įsikūręs Gdansko Pomerelijoje, ant Pucko įlankos kranto, piečiau Helo nerijos, į pietus nuo Plutnicos upės žiočių.

1975–1998 m. priklausė Gdansko vaivadijai, o nuo 1999 m. yra Pamario vaivadijos Pucko apskrities centras.

Tai žvejybos uostas, kurortas, plėtojamas turizmas, vandens sportas (yra jachtų uostas). Yra krašto muziejus, žvejybos skansenas, gotikinė Šv. Petro ir Pauliaus bažnyčia. Apylinėse yra Pamario kraštovaizdžio parkas.

Istorija 
Gyvenvietė prekyviete ir uostu tapo maždaug VII a. Viduramžiais miestas vadintas skirtingai: 1277 m. dokumente kaip Putzc, Pusecz (1277 m.), Puczse ir Putsk (1288 m.), Pucz (1289 m.). XIII a. antrojoje pusėje buvo Pamario Rytų kunigaikščių kaštelionų miestas. 1309 m. kaip dalis Pomerelijos atsidūrė Kryžiuočių ordino valdžioje. 1348 m. Puckui buvo suteiktos miesto teisės. Antrosios Torunės taikos sutarties sąlygomis kartu su visa Karališkąja Prūsija atiteko Lenkijai. Čia rinkosi žemietijų seimeliai ir teismai.

Prie Žygimanto Augusto buvo kaperių laivyno bazė. Valdant Vladislovui Vazai čia pastatyta tvirtovė, įkurtas karinis uostas.

Po 1772 m. ATR padalijimų, miestas atiteko Prūsijos karalystei. Po Pirmojo pasaulinio karo Versalio sutarties sąlygomis Puckas buvo perleistas Antrajai Lenkijos Respublikai. Karo pabaigoje, 1918 m., padedant prancūzams ir britams, Pucke buvo įkurtas Lenkijos karinis laivynas, nors tai nesėkmingai bandyta padaryti keliais šimtmečiais anksčiau. 1920 m. mieste atšvęstas Lenkijos atgautas priėjimas prie Baltijos jūros. Iki kol 3-ajame dešimtmetyje buvo įkurtas Gdynės uostas, Puckas buvo vienintelis šalies uostas ir pagrindinė Lenkijos karinio laivyno bazė iki Antrojo pasaulinio karo.

Nacistinės Vokietijos okupacijos metais Pucke nuo 1941 iki 1944 m. veikė Štuthofo koncentracijos stovyklos skyrius. Pucko kapinėse palaidoti 234 koncentracijos stovyklos kaliniai, žuvę per stovyklos evakavimą; tarp jų lietuviai A. Lipniūnas, A. Šapalas.

Po karo miestas atiteko Lenkijos Liaudies Respublikai.

Galerija

Išnašos

Šaltiniai ir nuorodos 
 
 Puck // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 267
 Miesto oficiali internetinė svetainė
 Apie Pucko miestą
 Istorinės fotografijos

Lenkijos miestai
Pucko apskritis

Pucko apskritis () – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Pamario vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Pucko mieste. Apskritis vakaruose ir pietvakariuose ribojasi su Veiherovo apskritimi, pietuose su Gdynės miestu. Taip pat apskritį iš šiaurės supa Baltijos jūra, o iš rytų – Pucko įlanka. Apskrityje yra 7 valsčiai.

Istorija 
Pucko apskritis įkurta 1999 m. sausio 1 d., po Lenkijos vietos savivaldos reformos, priimtos 1998 m.

Apskrities valsčiai 
Apskrityje yra 7 valsčiai:

Pamario vaivadija
Veiherovo apskritis

Veiherovo apskritis () – apskritis šiaurės Lenkijoje, Pamario vaivadijoje. Apskrities centras įsikūręs Veiherovo mieste. Apskritis šiaurės rytuose ribojasi su Pucko apskritimi, rytuose su Gdynės miestu, pietuose su Kartuzų apskritimi ir vakaruose su Lemborko apskritimi. Iš šiaurės apskritį taip pat supa Baltijos jūra. Apskrityje yra 10 valsčių.

Istorija 
Veiherovo apskritis įkurta 1999 m. sausio 1 d., po Lenkijos vietos savivaldos reformos, priimtos 1998 m.

Apskrities valsčiai 
Apskrityje yra 10 valsčių:

Pamario vaivadija
Viškuvas

Viškuvas () – miestas šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje; Viškuvo apskrities administracinis centras. Gyventojų 27 tūkst. (2006 m.).

Istorija 
Pirmąkart Viškuvo kaimas dokumentuose paminėtas 1203 m. Miesto teisės jam suteiktos 1502 m. Antrojo Šiaurės karo metu, 1655–1660 m., miestas buvo sugriautas ir neteko svarbos regione. Pramonę imta plėtoti 1897 m., kai buvo nutiestas Pilavos–Tluščo–Ostrolenkos geležinkelis.

Lenkijos miestai
Bronius Povilaitis (1948)

Bronius Povilaitis (g. 1948 m. kovo 1 d. Klopuose, Joniškio rajonas) – ekonomistas, buvęs Lietuvos banko valdybos pirmininkas.

Biografija 
1966 m. baigė Joniškio 1-ąją vidurinę mokyklą, 1972 m. – Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą.

Nuo 1990 m. dirbo Lietuvos banke; 1990 m. valdybos pirmininkas , 1990–1993 m. valdybos narys, 1993–1996 m. Pinigų politikos departamento direktorius, 2000–2012 m. šio departamento direktoriaus patarėjas.  Nuo 2012 m. dėsto Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete.

Šaltiniai 

|-

Lietuvos banko vadovai
Liublinecas

Liublinecas () – miestas pietų Lenkijoje, turintis 24 229 gyventojų (2006 m.). Tai Liublineco apskrities sostinė, Silezijos vaivadijos, iki 1999 m. vadintos Čestochova, dalis.

Geografija 
Liublinecas yra istorinio Aukštutinės Silezijos regiono šiaurėje, maždaug 60 km į šiaurės vakarus nuo Katovicų. Tai svarbus geležinkelio mazgas, kuriame kertasi ypatingos svarbos linijos – rytų-vakarų (iš Čenstakavos į Opolę) ir pietų-vakarų (iš Katovicės į Poznanę), taip pat plėtojama lengvoji ir chemijos pramonė. Vietovė apsupta miškų, įskaitant Aukštutinį Lisvartos Mišų kraštovaizdžio parką į šiaurę nuo miesto.

Istorija 
Liublinecas įkurtas apie 1270 m. Piasto kunigaikščio Vladislavo Opolskio, pakeliui iš jo rezidencijos Opolėje į Krokuvą. XIII a. pabaigoje – XIV a. pradžioje Liublinecui Magdeburgo teise suteiktas miesto statusas.

Lenkijos miestai
Mlava

Mlava () – miestas centrinėje Lenkijos dalyje, turintis 30 957 gyventojų (2012 m. duom.). Tai Mlavos apskrities centras.

Miestas yra Mazovijos vaivadijoje (nuo 1999 m.), prieš tai (1975–1998 m.) – Cechanovo. Per 1939 m. įsiveržimą į Lenkiją miesto šiaurinėje dalyje įvyko didžiulis mūšis, pareikalavęs daugiau nei 4 tūkst. aukų.

Istorija 
Pirmą kartą Mlava paminėta 1426 m. liepos 2 d., kai trys Mazovijos princesės atvyko į apylinkės teismą. Nėra žinoma, ar Mlava iki to laiko jau buvo apgyvendinta, nes nėra tai įrodančių dokumentų. Po trejų metų Mlava buvo pripažinta miestu ir 1521 m., vykstant lenkų-kryžiuočių karui, buvo nusiaubta ir užimta vokiečių ordino. 1659 m. miestas buvo sudegintas Švedijos karių, o 1795 m. Abiejų Tautų Respublikos 3-iojo padalijimo metu tapo Prūsijos karalystės dalimi.

Galerija 

Lenkijos miestai