joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Žiogai (Šiauliai)

Žiogai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės teritorijoje, 15 km į šiaurę nuo Šiaulių, į rytus nuo kelio , prie Luponės ir Gulbino upelių. Seniūnaitijos centras.

Istorija 
Kaimo centrinėje dalyje, 90 m į pietvakarius nuo kelių Lygudai–Žiogai ir į Maniūšius kryžkelės, į vakarus nuo kelio Lygudai–Žiogai (Šiauliai) yra Žiogų senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4640).

Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Lygudų seniūnijai, nuo 1932 m. – vėl Verbūnų seniūnijai, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1948 m. susikūrė Žiogų kolūkis (pirmininkas Vaclovas Šiurkus). 1950 m. rugpjūčio 18 d. kolūkis prijungtas prie kolūkio „Tarybinė aušra“, kuris 1975 m. sausio 28 d, prijungtas prie kolūkio „Gegužės devintoji“.

Gyventojai 
1923 m. surašymo metu kaime buvo 24 ūkiai.

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Sejūrai

Sejūrai, arba strazdiniai gieduoliai (Seiurus) – amerikinių devynbalsių (Parulidae) šeimos paukščių gentis.

Rūšys 
 Geltongalvis sejūras (Seiurus aurocapillus)
 Vikrusis sejūras (Seiurus noveboracensis)
 Kielinis sejūras (Seiurus motacilla)

Amerikinės devynbalsės

en:Seiurus
fr:Seiurus
hu:Seiurus
Gražbylė Venclauskaitė

Gražbylė Venclauskaitė (1912 m. gegužės 31 d. Rygoje, Latvija – 2017 m. vasario 1 d.) – Lietuvos teisininkė, advokatė, Šiaulių miesto garbės pilietė.

Biografija 
Gimė advokato Kazimiero Venclauskio (1880–1940) ir aktorės Stanislavos Jakševičiūtės-Venclauskienės (1874–1958) šeimoje. Jos krikštatėvis – lietuvių filosofas Vydūnas.

Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Tuloje (Rusija), po to grįžo į Lietuvą. 1930 m. baigė Šiaulių mergaičių gimnaziją. 1930–1934 m. studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete, 1937 m. apgynė teisininkės diplomą.

1934–1941 m. Šiaulių ir Joniškio apylinkės teismų teisėja. 1941 m. LSSR Teisingumo komisariato Notariato skyriaus viršininkė. 1941–1944 m. advokatė Žemaičių Naumiestyje, 1944–1947 m. advokatė Kaune, 1947–1981 m. (iki pensijos) advokatė Šiauliuose.

1991 m. Šiaulių miestui dovanojo tėvų rūmus Vytauto gatvėje, kuriuose dabar įsikūręs „Aušros“ muziejus. 1992 m. šis pastatas pavadintas Venclauskių namais.

Įvertinimas 
 1995 m. Stanislavai Venclauskienei, seserims Danutei ir Gražbylei suteikti Pasaulio teisuolių vardai, įteikti Pasaulio teisuolio medaliai, paskirta Izraelio valstybės parama.  2000 m. S. Venclauskienė, dukterys Danutė (po mirties) ir Gražbylė Venclauskaitės apdovanotos Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi 
 2000 m. kovo 9 d. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos sprendimu Nr. 380 suteiktas Šiaulių miesto garbės piliečio vardas 
 2008 m. Šiaulių apskrities viršininko garbės ženklas „Už nuopelnus Šiaulių apskričiai“

Šaltiniai 

Lietuvos teisėjai
Lietuvos advokatai
Lietuvos Pasaulio teisuoliai
Šiaulių garbės piliečiai
Tikrosios startos

Tikrosios startos (Emberiza) – startinių (Emberizidae) šeimos paukščių gentis.

Lietuvos startos 
Lietuvoje aptinkamos šios rūšys:
 Geltonoji starta (Emberiza citrinella)
 Nendrinė starta (Emberiza schoeniclus)
 Sodinė starta (Emberiza hortulana)
 Vakarinė starta (Emberiza cirlus)
 Šiaurinė starta (Emberiza rustica)
 Mažoji starta (Emberiza pusilla)

Rūšys 
 Geltonoji starta (Emberiza citrinella)
 Baltagalvė starta (Emberiza leucocephalos)
 Vakarinė starta (Emberiza cirlus)
 Tibetinė starta (Emberiza koslowi)
 Kalninė starta (Emberiza cia)
 Godlevskio starta (Emberiza godlewskii)
 Ilgauodegė starta (Emberiza cioides)
 Jankovskio starta (Emberiza jankowskii)
 Pilkakaklė starta (Emberiza buchanani)
 Pilkšvoji starta (Emberiza cineracea)
 Sodinė starta (Emberiza hortulana)
 Stiuarto starta (Emberiza stewarti)
 Rudagurklė strata (Emberiza caesia)
 Dryžuotoji starta (Emberiza striolata)
 Ligutinė starta (Emberiza impetuani)
 Geltonkrūtė starta (Emberiza tahapisi)
 Socotros starta (Emberiza socotrana)
 Kapo strata (Emberiza capensis)
 Rusvakaklė starta (Emberiza yessoensis)
 Tristramo starta (Emberiza tristrami)
 Apykaklėtoji starta (Emberiza fucata)
 Mažoji starta (Emberiza pusilla)
 Geltonbruvė starta (Emberiza chrysophrys)
 Šiaurinė starta (Emberiza rustica)
 Geltongurklė starta (Emberiza elegans)
 Rusinė strata (Emberiza aureola)
 Auksakrūtė starta (Emberiza flaviventris)
 Somalinė starta (Emberiza poliopleura)
 Rudnugarė starta (Emberiza affinis)
 Emberiza cabanisi
 Rudoji starta (Emberiza rutila)
 Juodagalvė starta (Emberiza melanocephala)
 Rudagalvė starta (Emberiza bruniceps)
 Gelsvoji starta (Emberiza sulphurata)
 Žilgalvė starta (Emberiza spodocephala)
 (Emberiza variabilis)
 Poliarinė starta (Emberiza pallasi)
 Nendrinė starta (Emberiza schoeniclus)
 Pilkoji starta (Emberiza calandra)

Startiniai
Vilius Antanas Kazanavičius

Vilius Antanas Kazanavičius (g. 1936 m. liepos 6 d. Kriaunose, Rokiškio apskritis) – Lietuvos ekonomistas, ūkio ir visuomenės veikėjas.

Biografija 
1957 m. baigė Vilniaus geležinkelio transporto technikumą ir įgijo techniko statybininko specialybę. 1957–1964 m. Pabaltijo geležinkelio Šiaulių apygardos namų ir statinių remonto ruožo meistras, darbų vykdytojas, 1962–1964 m. viršininkas. 1964–1966 m. 2-osios gelžbetoninių konstrukcijų gamyklos skyriaus viršininkas. 1967–1969 m. Šiaulių remonto gamyklos „Mechanika“ direktorius.

1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinieriaus ekonomisto specialybę. 1969–1973 m. Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, 1973–1980 m. Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1978 m. Maskvoje apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją tema „Miesto infrastruktūros organizavimo ir planavimo tobulinimas“. 

1976–1981 m. LKP revizijos komisijos narys. Nuo 1981 m. LKP CK narys. Nuo 1975 m. LSSR AT deputatas. 1981–1990 m. LSSR MT pirmininko pavaduotojas.  1990–1992 m. SSRS atstovas Mozambike, vėliau pensininkas.

Miesto vadovas 
Per 11 jo vadovavimo Vykdomajam komitetui metų Šiauliai ryškiai pasikeitė. Atsirado daug naujų statinių, įkurta naujų mokymo ir kultūros įstaigų, pertvarkytos ir išplėtotos iki tol veikusios, įrengta parko estrada, pastatyta Povilo Višinskio biblioteka, Respublikinės ligoninės chirurgijos korpusas, Dailės galerija, Kauno politechnikos instituto Šiaulių fakultetas, Santuokų rūmai, Inžinierių ir Mokytojų namai, „Saulės“ ir „Laiko“ kino teatrai, Vaikų dailės mokykla.

Jo iniciatyva Šiauliai pirmieji Lietuvoje įsirengė pėsčiųjų bulvarą, kuris ir šiandien puošia miestą. Pakito ir miesto komunalinis ūkis – išplėtotos vandenvietės, pastatyti du nauji viadukai, nutiesta naujų gatvių, kapitaliai suremontuota nemaža dalis senųjų, įkurti Lieporių ir Dainų parkai. Miesto vadovas pagyvino miesto intelektualinį ir kultūrinį gyvenimą, aktyviai rėmė miesto Dailininkų, Architektų ir kitų kūrybinių sąjungų, Dramos teatro, Inžinierių namų veiklą.

Bibliografija 
 Neišsiųsti laiškai: prisiminimai ir pamąstymai. – Vilnius: Gairės, 2005. – 389 p.: iliustr. – ISBN 9986-625-63-7

Įvertinimas 
 Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2000 m. rugsėjo 14 d. sprendimu Nr. 82 suteiktas Šiaulių miesto garbės piliečio vardas.

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos ekonomistai
Šiaulių garbės piliečiai
Jonas Lopacinskis

Jonas Dominykas Lopacinskis (, 1708 m. gegužės 9 d. Lopacin – 1778 m. sausio 11 d. Janapolė) – žemaičių vyskupas.

Biografija 

Gimė 1708 m. Mstislavlio vaivadijoje (dab. Baltarusija), Lopacinės dvare. Studijavo Varšuvos kunigų seminarijoje. 1732 m. paskirtas Vilniaus katedros kanauninku, 1753 m. pakeltas prelatu scholastiku.

1762 m. paskirtas Žemaičių vyskupu. Alsėdžiuose perstatė vyskupų rūmus, papuošė marmuru Varnių katedrą, pastatydino vikarų ir choristų namus, išmūrijo naują seminariją. Viržuvėnuose, netoli Varnių, vyskupų žemėse pasistatė namus, užveisė sodą. Pačią vietovę pagal savo vardą pavadino Janapole ir perkėlė parapiją. Jo rūpesčiu iš Varnių į Viržuvėnus nutiestas kelias, pastatyta pirmoji medinė Šv. Mykolo arkangelo bažnyčia, Viržuvėnams suteiktos parapijos teises, nustatytos jos ribos.

Nuorodos 
 Žemaičių vyskupystės muziejus

Žemaitijos vyskupai
Lietuvos vyskupai
Lietuvos prelatai
Lietuvos didieji sekretoriai
Lopacinskiai
ATR dvasiniai senatoriai
Vilniaus kanauninkai
Alfonsas Stakėnas

Alfonsas Stakėnas (1925 m. vasario 8 d. Papiškiuose, Rokiškio valsčiuje – 2021 m. gruodžio 17 d.) – gydytojas, Šiaulių miesto garbės pilietis.

Biografija 
Mokėsi Kupiškio ir Rokiškio gimnazijose, 1946–1952 m. studijavo mediciną Vilniaus universitete, įgijo gydytojo chirurgo specialybę. 1968 m. Vilniaus universitete apgynė medicinos mokslų kandidato laipsnį. Jo mokslinis darbas 1993 m. nostrifikuotas suteikiant medicinos daktaro vardą.

1952 m. pradėjo dirbti Šiaulių ligoninėje. Susidomėjęs urologija, jaunas specialistas ėmė gilintis į šios srities paslaptis. 1958 m. įsteigus ligoninėje Urologijos skyrių, paskirtas šio skyriaus vedėju ir ėjo šias pareigas 41-rius metus. Sukaupė prostatos hiperplazijos diagnostikos bei gydymo duomenų archyvą, kurį kolegos vertina kaip neprilygstamą, pateikė techninių pasiūlymų, lengvinančių chirurgų darbą bei slaugą. Dėstė tuometinėje Aukštesniojoje medicinos mokykloje. Sukauptą patirtį ir žinias perteikė daugeliui jaunų chirurgų, kurie tęsia savo vadovo darbą. 2000–2005 m. skyriaus gydytojas – konsultantas.

Parašė ir paskelbė daug mokslinių straipsnių, aktyviai dalyvavo Lietuvos urologų asociacijos darbe. Be to, 10 metų buvo Trečiojo amžiaus universiteto rektorius, propagavo sveikatos apsaugos ir kitų svarbių mokslo sričių naujoves.

Apdovanojimai 
 2000 m. Šiaulių miesto garbės pilietis
 2000 m. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Šiaulių garbės piliečiai
Šiaulių medikai
Lietuvos urologai
Petras Ilgūnas (1919)

Petras Ilgūnas (1919 m. gruodžio 2 d. Bebrininkuose, Paežerių valsčiuje – 2016 m. birželio 25 d. Šiauliuose) – agronomas, Šiaulių miesto Garbės pilietis.

Biografija 

Mokėsi Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijoje, tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1943 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją Dotnuvoje.

1944 m. Vilkaviškio apskrities agronomo įstaigos agronomas, 1946–1948 m. Žemės ūkio liaudies komisariato, vėliau ministerijos tarnautojas. 1948–1954 m. dirbo cukraus pramonės įmonėse Panevėžyje ir Pavenčiuose. 1954 m. persikėlė gyventi į Šiaulius, 1954–1988 m. Šiaulių melioracijos statybos valdybos agronomas, darbų vykdytojas.

1965–2001 m. vadovavo Šiaulių sodininkams, rūpinosi, kad būtų sukurtos mėgėjiškų sodų valdybos, sodininkai aprūpinti sodinukais, trąšomis, reikalingomis priemonėmis. Rengė paskaitas, seminarus, parodas, muges, apžiūras – konkursus, ruošė sodininkus dalyvauti respublikiniuose renginiuose.

Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2001 m. rugsėjo 12 d. sprendimu Nr. 272 suteiktas Garbės piliečio vardas.

Šaltiniai 
 http://savb.lt/lt/krastieciai/virtualios-parodos/biografinis-zinynas-siauliu-sviesuomene-nuo-1918-m-iki-siu-dienu/valstybes-politikos-ir-visuomenes-veikejai/

Ilgūnas, Petras
Ilgūnas, Petras
Ilgūnas, Petras
Jonas Krivickas

Jonas Krivickas (g. 1929 m. kovo 16 d. Šiauliuose – 2007 m. rugsėjo 13 d. Šiauliuose) – mokytojas, kraštotyrininkas, Šiaulių miesto garbės pilietis.

Biografija 

1950 m. Šiaulių mokytojų seminariją, mokėsi Šiaulių mokytojų institute, 1956 m. neakivaizdžiai baigė Vilniaus valstybinį pedagoginį institutą.

1950 m. Šiaulių V pradinės mokyklos vedėjas, baigęs mokytojų institutą pagal paskyrimą mokytojavo Varėnoje. 1962 m. grįžęs į gimtuosius Šiaulius, dirbo I mokykloje – internate vyr. auklėtoju, vėliau – direktoriaus pavaduotoju. Nuo 1967 m. Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos mokytojas. Už kūrybingumą, sąžiningą darbą 1972 m. jam suteiktas nusipelniusio mokytojo vardas, 1993 m. suteikta lietuvių kalbos ir literatūros mokytojo eksperto kvalifikacinė kategorija.

Nuo pirmųjų darbo gimnazijoje dienų pasinėrė į kraštotyros veiklą. Vadovavo moksleivių filologiniams darbams, mokyklos kraštotyros darbui, su moksleiviais dalyvavo kraštotyros ekspedicijose. J. Krivickas – gimnazijos metraštininkas, 1970 m. mokyklos istorijos muziejaus įkūrėjas. 1987 m. muziejui suteiktas Liaudies muziejaus vardas. Čia vyksta parodos, konkursai, seminarai mokyklos, miesto, apskrities mokiniams, mokytojams bei visuomenei. 1991 m. mokytojas parengė ir išleido Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos istorijos I, o 1997 m. – II dalį. Palaikė glaudžius ryšius su buvusiais gimnazijos auklėtiniais įvairiose pasaulio šalyse.

Daugelį metų dirbo tuometinio Šiaulių ekskursijų biuro ekskursijų vadovu, gidu. 1999 m. jam suteiktas aukščiausios kategorijos gido vardas. Ilgametis mokytojų ansamblio „Salduvė“ narys.

Šiaulių kraštotyros draugijos Mikelio prizo laureatas, Lietuvos kraštotyros draugijos garbės narys, 2000 m. P. Bugailiškio premijos laureatas. 1997 m. apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinu ir Gedimino ordino medaliu.

Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2001 m. rugsėjo 20 d. sprendimu Nr.272 suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas.

Bibliografija 
 Res non verba – Šiaulių berniukų gimnazijos / Juliaus Janonio vidurines mokyklos 1891–1991 metų istorija, Kaunas, Šviesa, 1991 m.
 Šiaulių Juliaus Janonio vidurinės mokyklos istorija 1991–1996 m., Šiauliai, 1997 m.
 Žymesni mokytojai ir mokiniai – enciklopedinis žinynas, 2001 m.
 Praskriejo kaip vėjas, Saulės delta, 2006 m.

Šiaulių pedagogai
Šiaulių garbės piliečiai
Šiaulių kraštotyrininkai
Lietuvos gidai
Antanas Krištopaitis

Antanas Krištopaitis (1921 m. gegužės 21 d. Valdomai, Gruzdžių valsčius – 2011 m. gegužės 6 d. Šiauliai. Palaidotas Gruzdžių kapinėse.) – Lietuvos dailininkas, kolekcionierius, etnografas, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto garbės pilietis.

Biografija 
Mokėsi Valdomų pradinėje mokykloje, Šiaulių berniukų gimnazijoje, kurioje pirmąsias dailės žinias jam suteikė mokytojas skulptorius Petras Aleksandravičius (1906–1997). Tarybų Sąjungai okupavus Lietuvą, 1940 m. abiturientas Antanas Krištopaitis buvo areštuotas, o 1942 m. nuteistas ir išvežtas į Rusiją 10-čiai metų kalėti. Kalėjimuose ir lageriuose, Urale ir Sibire praleido 17 jaunystės metų. Tremtyje dirbo lagerio dailininku, vėliau dailininku Ulan Udės operos ir baleto teatre, sukūrė scenografiją 14 operų ir baletų.

1958 m. grįžo į Lietuvą, į Šiaulius. 1958–1982 m. Šiaulių dramos teatro vyresnysis dailininkas dekoratorius, dekoracijų cecho vedėjas, dekoravo daugiau nei 120 spektaklių.

Kūryba 

Visą gyvenimą daug piešė, tapė, liejo akvareles. Ypač daug jėgų atidavė liaudies architektūros paveldui fiksuoti – važinėdamas po Lietuvą nuliejo ir nupiešė apie 600 bažnyčių, apie 200 malūnų, daug istorijos ir gamtos paminklų (piliakalnių, paminklinių medžių, jubiliejinių, memorialinių paminklų) ir kitų vaizdų. Tai neįkainojamas meno, ikonografijos turtas, kurio reikšmė nuolat didėja, nes dalies pieštų objektų jau nebėra, kiti pakeisti, pakitusi jų aplinka.

Sukūrė didžiulę autoportretų seriją, priskaičiuojama apie 60 autoportretų, kurie, kaip unikali ekspozicija, 1996 m. įrašyta į Lietuvos rekordų knygą. Dailininkas dalyvauja parodose, jo darbų yra įsigiję Telšių, Plungės, Kretingos muziejai. Daugiausia – 645 paveikslai – saugomi Šiaulių „Aušros“ muziejuje.

Bibliografija 
 Lietuvos malūnai Antano Krištopaičio akvarelėse: albumas. – Vilnius: Maldžio fondas, 2007. – 223 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9960-0-2
 Lietuvos bažnyčios Antano Krištopaičio akvarelėse: albumas. – Kaunas: Lututė, 2008. – 224 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-37-018-5
 Lietuvos medžiai Antano Krištopaičio akvarelėse: albumas. – Kaunas: Lututė, 2008. – 167 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-37-019-2
 Į vieną gyvenimą netelpantis: atsiminimai, sudarė Ričardas Jakutis, red. Regina Petkevičienė. Serijos Šiaulių miesto garbės piliečiai septintoji knyga. Saulės delta, 2011 m. ISBN 978-9955-732-72-3

Įvertinimas 
 1997 m. Mikelio prizas už aktyvų dalyvavimą miesto kultūros gyvenime, kraštotyros darbe, istorinio, architektūrinio paveldo fiksavimą;
 2001 m. Pelikso Bugailiškio premija;
 Šiaulių miesto savivaldybės tarybos sprendimu Nr. T-847 2003 m. rugsėjo 11 d. suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas,
 2007 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Ričardas Jakutis. Be pykčio. Šiauliai-plius, 2007-07-20
 Писатель Борис Хазанов: Лубянка, Бутырки, ГУЛАГ. Laisvės radijas, 2011 m. gegužės 9 d. laida

Lietuvos dailininkai
Lietuvos kolekcionieriai
Lietuvos etnografai
Šiaulių garbės piliečiai
Povilas Morkūnas (1932)

Povilas Morkūnas (1932 m. lapkričio 6 d. Jonavoje, Biržų rajonas - 2017 m. balandžio 16 d. Šiauliuose) – Lietuvos inžinierius, visuomenės veikėjas, Šiaulių miesto garbės pilietis.

Biografija 
1951 m. sidabro medaliu baigė Biržų vidurinę mokyklą. 1956 m. baigė Kauno politechnikos instituto Elektronikos fakultetą, įgijo radijo inžinieriaus specialybę. 1959–1960 m. studijavo Maskvos energetikos institute.

Dirbo Rygos ir Kauno radijo gamyklose, 1960–1962 m. Specialiajame konstravimo biure prie Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos. 1962 m. kovo 26 d. paskirtas besikuriančios Šiaulių televizorių gamyklos direktoriumi. Šias pareigas ėjo 23 metus – iki 1985 m. Rūpinosi gamyklos rūmų statyba, televizinės aparatūros gamyba, rėmė sportą ir meno saviveiklą.

1985–1990 m. LDT Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas. Jo vadovavimo metais buvo statomi gyvenamieji namai, medicinos, kultūros įstaigos, tvarkomas pėsčiųjų bulvaras, gerinama geriamojo vandens kokybė ir kt.

1971–1986 m. LKP CK narys, nuo 1986 m. LKP Revizijos komisijos narys. 1966–1970 m. SSRS AT deputatas, nuo 1980 m. LSSR AT deputatas.  Buvo renkamas Šiaulių miesto tarybos deputatu. Nuo 2001 m. pensininkas.

Su žmona Birute užaugino sūnų Vidą. Palaidotas Donelaičio kapinėse.

Įvertinimas 
 1971, 1976, 1980 m. apdovanotas trimis SSRS ordinais
 1977 m. LSSR nusipelnęs inžinierius
 2003 m. Šiaulių miesto garbės pilietis 
 2007 m. garbės ženklas „Už nuopelnus Šiaulių apskričiai“

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos radijo inžinieriai
Šiaulių garbės piliečiai
Šiaulių politikai
Kazimieras Romualdas Župerka

Kazimieras Romualdas Župerka (g. 1937 m. kovo 4 d. Gėlainiuose, Kėdainių rajonas) – Lietuvos mokslininkas kalbininkas, visuomenės ir kultūros veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Dotnuvos vidurinėje mokykloje. 1958 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą (ŠPI). 1958 m. pakviestas dirbti ŠPI Lietuvių kalbos ir literatūros katedros asistentu. 1969 m. filologijos mokslų kandidatas. 

1970–1972 m. ŠPI Lietuvių kalbos ir literatūros katedros docentas, 1972–1977 m. ŠPI prorektorius mokslo ir mokymo reikalams.  Nuo 1977 m. ŠPI Humanitarinio fakulteto Lietuvių kalbos katedros docentas, Šiaulių universiteto Lietuvių kalbos katedros vedėjas. 1996 m. humanitarinių mokslų habilituotas daktaras. 2000 m. profesorius.

Lietuvių kalbos draugijos garbės narys. Valstybinės lietuvių kalbos komisijos narys (1990–2007)..

1983 m. išleido vadovėlį aukštųjų mokyklų studentams „Lietuvių kalbos stilistika“, 1997 m. – vadovėlį „Stilistika“, 1990 m. vadovėlio „Lietuvių kalba XI–XII klasei“ bendraautoris.

Šiaulių miesto savivaldybės tarybos 2003 m. rugsėjo 11 d. sprendimu Nr. T-847 suteiktas Šiaulių Garbės piliečio vardas. 

Su žmona, mokytoja Joana užaugino dukras – Vitą ir Aušrą.

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Šiaulių garbės piliečiai
Zenonas Eimutis Sabalys

Zenonas Eimutis Sabalys (g. 1939 m. sausio 2 d. Kaune) – inžinierius, visuomenės veikėjas, esperantininkas, Šiaulių miesto Garbės pilietis.

Biografija 

Mokėsi Veiviržėnų pradinėje mokykloje ir Šilutės 1-ojoje vidurinėje mokykloje, kurią 1955 m. baigė sidabro medaliu. 1960 m. įgijo inžinieriaus statybininko kvalifikaciją Kauno politechnikos institute (KPI), kuriame studijų metais dainavo Akademiniame chore, dirbo Studentų mokslinėje draugijoje, išmoko esperanto kalbą, įkūrė KPI esperanto ratelį, susirašinėjo su įvairių šalių žmonėmis.

1962 m. vedė ir persikėlė į Šiaulius. Dirbo inžinieriumi, vėliau – viršininku 6-ojoje Šiaulių mechanizacijos valdyboje, kuri jam vadovaujant tapo viena iš geriausių statybos organizacijų Lietuvoje. Už nuopelnus statant Akmenės cemento gamyklą 1974 m. suteiktas Lietuvos nusipelniusio inžinieriaus garbės vardas. Dalyvavo visose to meto Šiaulių statybose, statė Dviračių gamyklą, Televizorių gamyklą, Rėkyvos padangų gamyklą, Rėkyvos durpių įmonę, gamyklas „Nuklonas“, „Mechanika“, Pieno ir Mėsos kombinatus, gyvenamuosius namus, mokyklas, vaikų darželius, KPI rūmus, Inžinierių namus, kuriuose vėliau buvo paskirtas vadovauti Kultūros sekcijai.

1979 m. paskirtas miesto Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotoju, vėliau – pirmuoju pavaduotoju, atsakingu už miesto statybą ir architektūrą. Aktyviai dalyvavo projektuojant, apginant Vilniuje ir statant Šiauliuose miesto 750 metų jubiliejui skirtus objektus, vėliau – daugelį didžiųjų mokslo, švietimo, medicinos, sporto objektų.

Nuo 1990 m. rugpjūčio iki 2003 m. lapkričio mėnesio bankininkas, įkūrė Šiaulių banką ir dirbo banko vadovu, vėliau AB banko „Snoras“ Šiaulių filialo direktorius.

1990–1995 m. Šiaulių miesto tarybos deputatas. Ilgametis Žemaičių draugijos „Saulaukis“, tarptautinio Šiaulių „Lions“ klubo narys. Lietuvos esperantininkų sąjungos narys, atstovavo Lietuvos esperantininkams pasauliniuose kongresuose Suomijoje, Čekijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Izraelyje, Kroatijoje, Švedijoje, Kinijoje. Aktyviai dalyvauja miesto visuomeninių organizacijų darbe. Apdovanotas padėkos raštais, premijomis ir medaliais.

Su žmona Dalia, ilgamete Didždvario gimnazijos direktore, išaugino dukteris Eglę ir Audronę.

Sabalys, Zenonas
Sabalys, Zenonas
Sabalys, Zenonas
Sabalys, Zenonas
Adana

Adana (arba Seihanas) – miestas pietinėje Turkijoje, netoli sienos su Sirija, provincijos centras. Penktasis pagal dydį Turkijos miestas). Išvystyta mašinų, tekstilės, maisto, medienos apdirbimo, cemento pramonė. Yra universitetas. Apylinkėse intensyviai auginama medvilnė, apelsinai, daugeliui turkų Adana siejasi su kebabais ir labai karštu oru.

Vienas didžiausių ir dinamiškiausių Turkijos miestų yra išsidėstęs lygumoje į pietryčius nuo Tauro kalnų. miesto šiaurinę dalį supa Seihano rezervuaras, pastatytas 1957 m. Dirbtinis ežeras naudojamas elektros gamybai, irigacijai. Du irigaciniai kanalai teka per miestą iš rytų į vakarus.

Mieste išlikę VIII a. pilies griuvėsiai, senasis turgus, stovi didysis laikrodis (pastatytas 1882 m.), vienas seniausių pasaulyje Akmens tiltas, mečetės.

Istorija 
Hetitų laikais žinoma kaip Atanija. Bandyta kildinti iš  'upė'.

Senovėje vadinta Kilikijos Antiochija (). Adana nuo seno buvo svarbus Kilikijos regiono ir karalystės miestas, klestėję nuo II tūkst. pr. m. e., IX–VI a. buvo Kuės karalystės sostinė. Vėliau jį užgožė Tarso miestas.

Sportas

Futbolas 
 Adana Demirspor
 Adanaspor FC

Šaltiniai 

Turkijos miestai
Milijoniniai miestai
Gaziantepas

Gaziantepas – miestas ir provincijos centras Turkijos pietuose. Tekstilės, maisto, mašinų pramonė. Apylinkėse kasama vario rūda, auginamos pistacijos, vynuogės.

Mieste yra universitetas (nuo 1987 m.), keletas aukštųjų mokyklų. Išlikusi miesto tvirtovė, Ravanda citadelė. Archeologijos muziejus, etnografijos muziejus (buvę Hasan Süzer rūmai).

Istorija 

Antikos laikais šio miesto vietoje tikriausiai buvo graikų gyvenvietė Antiochia ad Taurum (Tauro kalnų Antiochija). Arabų, seldžiukų ir osmanų laikais miestas vadinosi Aintabu (ʿAintab, Ayintap), o 1921 m. šalies parlamento sprendimu jam pridėtas „pergalingojo kario“ () vardas, pagerbiant gyventojų indėlį Turkijos nepriklausomybės karo metu.

Sportas 
 Gaziantepspor futbolo klubas,
 Gazişehir Gaziantep FK futbolo klubas,
 ALG Spor – moterų futbolo ekipa; Turkijos čempionės.
 Gaziantepo arenos stadionas, talpa 33 500,
 „Antep Kamil Ocak“ stadionas, talpa 17 000.

Turkijos miestai
Milijoniniai miestai
Hošiminas

Hošiminas (, anks. Saigonas) – miestas pietų Vietname, prie Saigono upės; didžiausias šalies miestas. 7 123 340 gyventojų. 80 km nuo Pietų Kinijos jūros, svarbus jūrų uostas. Išvystyta lengvoji, maisto, medžio apdirbimo, chemijos, mašinų pramonė, žuvininkystė, klesti amatai.

Mieste yra du tarptautiniai oro uostai, universitetas, daug muziejų, savivaldybės teatras (pastatytas 1899 m.), budistų pagodos Saloi ir Vinh Ngiem (abi iš XVIII a.).

Istorija 

Hošiminas, kaip ir visa piečiausia dabartinio Vietnamo dalis, nuo seno priklausė Khmerų imperijai (Kambodžai), ir buvo derlingiausiose šalies žemėse – Mekongo slėnyje. Khmerų valdymo laikais, iki XVII a., gyvenvietė vadinosi Prey Nokor.

Khmerų imperijai nusilpus, nuo XVII a. pradžios teritoriją pamažu perėmė Vietnamas, vykdęs ekspansionistinę politiką. Atėmę Prei Nokorą, jie pervadino jį Gia Ðịnh, ir iš ten iki pat XVIII a. vidurio plėtė savo įtaką visoje teritorijoje, kol susiformavo dabartinės Vietnamo sienos.

Dėl agresyvios tautinės politikos dauguma vietinių gyventojų khmerų migravo į Kambodžą arba buvo asimiliuoti. Miestas oficialiai įkurtas 1698 m.

XIX a. viduryje iš šio miesto prasidėjo Prancūzijos kolonizacija Pietryčių Azijoje. 1864 m. suformuota Kočinčinos kolonija, vėliau įėjusi į Prancūzijos Indokinijos sudėtį. Nuo 1867 m. miestas buvo Kočinčinos administracinis centras ir buvo vadinamas Saigonu (Sài Gòn), kol 1976 m., šiaurinei Vietnamo daliai laimėjus prieš pietinę, buvo pervadintas ilgamečio Vietnamo komunistų lyderio Ho Ši Mino (1890–1969 m.) garbei.

Sportas 
 Hồ Chí Minh City FC futbolo klubas;
 Sài Gòn FC futbolo klubas;
 „Thống Nhất“ stadionas.

Išnašos 

Vietnamo miestai
Milijoniniai miestai
Antilgė

Antilgė – kaimas Utenos rajono savivaldybės rytuose, 3 km į pietryčius nuo Juknėnų.

Etimologija 

Kaimas įsikūręs prie Ilgio ežero, pagal kurį ir pavadintas (šiaurės rytų lietuviams būdingas priešdėlis anta- ir ežero šaknis ilg-). Sutinkamas ir tarmiškas pavadinimas Untilgė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Medinos (Ukmergė)

Medinos – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės rytuose, šalia kelio . Šiauriniu kaimo pakraščiu prateka Muilinės upelis – kairysis Šventosios intakas, pietuose – Siesartis.

Istorija 
XX a. pr. minimas Medinų kaimas, dvaras ir užusienis Žemaitkiemio valsčiuje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Petras Tarabilda

Petras Tarabilda (1905 m. birželio 29 d. Jočiūnuose, Raguvos valsčius – 1977 m. kovo 5 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas, grafikas, knygų iliustratorius.

Biografija 
Mokėsi Troškūnų mokykloje, 1924–1931 m. Kauno meno mokykloje, grafikos studijoje. Nuo 1929 m. dirbo Kauno gimnazijose dailės mokytoju.

1935 m. vienas Nikolajaus Rericho draugijos Lietuvoje įkūrėjų, valdybos narys, dalyvavo leidžiant draugijos žurnalą „Naujoji sąmonė“. Jo sukurta draugijos emblema, iliustracijos, plakatas. 

1937–1939 m. gilino žinias Paryžiaus dailės akademijoje ir privačioje P. Koleno mokykloje. 1939–1946 m. dėstė dailę Ukmergės mokytojų seminarijoje.

1944 m. įkūrė Ukmergės miesto muziejų, pirmasis muziejaus vadovas. 1945 m. surengta personalinė paroda Ukmergėje. 1946 m. grįžęs į Kauną, pradėjo dėstyti Taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, 1949 m. tapo docentu. Už N. Rericho idėjų skleidimą 1950 m. pašalintas iš dėstytojo pareigų, kaip netinkantis dirbti sovietinėje mokykloje. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Žmona dailininkė Domicėlė Tarabildienė (1912-1985), sūnus dailininkai Arūnas Tarabilda (1934-1969), Rimtas Tarabilda, duktė architektė Giedrė Tarabildaitė-Kontvainienė.

Kūryba 

Apipavidalino knygas, kūrė plakatus, rašė diplomus, sveikinimų raštus, darė dekoracijas, vėliavų projektus. Nuo 1928 m. dalyvavo dailės parodose.

1929 m. įvairiose Lietuvos vietose pagal jo projektus pastatyta puošnių kryžių, koplytėlių, skirtų Nepriklausomybės dešimtmečiui įamžinti. Perlojoje sukūrė Vytauto paminklo, kurio nepajėgta nugriauti per okupacijos laikotarpį, projektą.

Paruošė keletą medalių projektų. 1937 m. bendras Domicelės ir Petro Tarabildų darbas iliustruojant vadovėlius pasaulinėje parodoje Paryžiuje apdovanotas aukso medaliu.

Pasižymėjo ir kaip portretistas. Jo paveiksluose atsiskleidžia Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, Antanas Žmuidzinavičius, Vladas Kuzma, Viktoras Ruokis ir kiti to meto žymūs žmonės.

1938 m. su sūnumi Arūnu nuvykęs į Paryžių pas ten studijuojančią žmoną, pradėjo kurti didelį grafikos ciklą „Lituanica vicit Atlanticum“, skirtą Dariaus ir Girėno žygdarbiui įamžinti. Šis ciklas buvo tęsiamas iki 1972 m., išliko 40 užbaigtų kompozicijų, paruoštų raižyti linoleume.

2005 m. Lietuvos dailininkų sąjungoje veikiančioje galerijoje veikė jo kūrybos paroda „Kaunas-Paryžius-Kaunas“, skirta dailininko 100-mečiui.

Šaltiniai 

Lietuvos iliustratoriai
Lietuvos grafikai
Lietuvos muziejininkai
Lietuvos pedagogai
Domicėlė Tarabildienė

Domicėlė Tarabildaitė-Tarabildienė (1912 m. gegužės 9 d. Andrioniškyje, Vilkmergės apskritis – 1985 m. rugsėjo 8 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė, grafikė, knygų iliustratorė, skulptorė, fotomenininkė.

Biografija 
Augo devynių vaikų šeimoje. 1924–1928 m. mokėsi Raguvos progimnazijoje, 1928–1929 m. Panevėžio mergaičių gimnazijoje. Nuo vaikystės, tėvo paskatinta, pamėgo piešti, lipdė iš molio, pasižymėjo meniniais gabumais. 1929–1935 m. mokėsi Kauno meno mokykloje, skulptūros studijoje pas Juozą Zikarą ir Kajetoną Sklėrių, baigė ją su rekomendacija tęsti studijas užsienyje.

Nuo 1929 m. iliustravo knygas Lietuvos, Maskvos, Kijevo, Rygos, Talino leidykloms. 1932 m. dalyvavo plakato „Lietuvos aviaklubas“ konkurse. 1933 m. kartu su vyru Petru Tarabilda dalyvavo Stepono Dariaus ir Stasio Girėno pašto ženklo konkurse ir jame laimėjo pirmąsias vietas. Nuo 1935 m. dalyvavo dailės parodose su grafikos, tapybos ir skulptūros darbais. 1937 m. Pasaulinėje parodoje Paryžiuje už knygų iliustracijas kartu su vyru gavo aukso medalį. 1937–1939 m. studijavo Paryžiuje, Valstybinėje aukštojoje dekoratyvinio meno mokykloje.

1940–1941 m. piešinius spausdino periodinėje spaudoje: „Šluotoje“, „Genyje“, „Tarybų Lietuvoje“. 1941–1945 m. gyveno ir kūrė Ukmergėje, nuo 1967 m. – Vilniuje. 

Vyras – dailininkas Petras Tarabilda, sūnūs dailininkai Arūnas Tarabilda, Ramonas Tarabilda, Kazys Rimtas Tarabilda, duktė architektė Giedrė Domicelė Tarabildaitė-Kontvainienė. Palaidota Antakalnio kapinėse.

Kūryba 
Sukūrė skulptūrų ir skulptūrinių kompozicijų, iliustravo ir apipavidalino apie 200 knygų. Fotografavo save ir vėliau savo fotografijas panaudojo skirtingų vaidmenų įkūnijimui. 

Surengtos personalinės parodos: 1950 m. Kaune, 1951 m. Šiauliuose, Palangoje, Klaipėdoje, 1952 m. Vilniuje, 1954 m. Maskvoje, 1961 m. Kaune, Jonavoje, Kapsuke. 2007 m. rugpjūčio mėn. Vroclavo fotografijos centre „Domek Romanski“ surengta fotografijos paroda.

Įvertinimas 
 1937 m. Paryžiaus pasaulinė paroda – aukso medalis, Garbės diplomas
 1938 m. Berlyno tarptautinė dailiųjų amatų paroda – medalis
 1940 m. Valstybės taupomųjų kasų premija
 1962 m. LSSR nusipelniusi meno veikėja
 1972 m. LSSR valstybinė premija
 1974 m. LSSR liaudies dailininkė

Atminimo įamžinimas 
 2012 m. vasario mėn. išleistas pašto ženklas (dail. Aušrelė Ratkevičienė).

Šaltiniai

Literatūra 
 Domicėlė Tarabildienė: monografija (sud. Zita Žemaitytė). – Vilnius: Vaga, 1973. – 132 p.
 Nematyta ir nepažįstama Domicelė Tarabildienė: fotografijos ir fotografika: parodos katalogas (sud. Giedrė Jankevičiūtė). – Vilnius: Dailės leidybos ir informacijos centras, 2002. – 36 p.: iliustr. – ISBN 9986-716-20-9

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos iliustratoriai
Lietuvos grafikai
Lietuvos pašto ženklų autoriai
Lietuvos fotografai
Volgogradas

Volgogradas (iki 1925 m. Caricynas) – miestas Rusijos europinės dalies pietuose, Volgos žemupyje, jos dešiniajame krante; srities centras. Nuo Volgogrado prasideda Volgos-Dono laivybos kanalas, čia yra didelis upių uostas, geležinkelio mazgas, oro uostas. Mieste išvystyta naftos, mašinų, metalo, laivybos pramonė, juodoji ir spalvotoji metalurgija, chemijos, statybų, medžio apdirbimo, maisto pramonė. Volgograde ir prie miesto yra kelios jėgainės.

Tai didelis mokslo ir kultūros centras, čia yra 20 mokslo tyrimų institutų, trys universitetai, keturi institutai, kitos mokyklos. Teatrai: dramos, muzikinės komedijos, lėlių, jaunimo. Yra filharmonija, cirkas, simfoninis orkestras, planetariumas. Muziejai: Caricyno gynybos, kraštotyros, meno, muzikos instrumentų ir kt. Stalingrado mūšiui pažymėti pastatytas memorialinis kompleksas, įrengtas parkas.

Istorija 

Gyvenvietė žinoma nuo 1555 m., kaip Caricynas pirmą kartą minima 1589 m. XVII a. pradžioje gyvenvietė sudegė, atstatyta 1615 m. prie Caricos (Царица) upės žiočių (pagal ją ir pavadintas). 1780 m. gavo miesto teises. XIX a. antroje pusėje miestą sujungus geležinkeliais su kitais Rusijos regionais, jame smarkiai augo naftos, metalurgijos, medienos pramonė. Vykstant Rusijos pilietinio karui, 1919 m. birželį Caricyną užėmė baltagvardiečiai. 1925 m. pavadintas Stalingradu (Stalino garbei). Per XX a. trečiąjį ir ketvirtąjį dešimtmetį dar labiau išplėtota pramonė. Antrojo pasaulinio karo metu miesto prieigose įvyko vienas didžiausių ir svarbiausių šio karo mūšių – Stalingrado mūšis. 1942-1943 m. miestas beveik visiškai nusiaubtas, po karo atstatytas. 1961 m. pavadintas Volgogradu, 1965 m. gavo miesto-didvyrio vardą. 1967 m. buvo atidengta statula „Tėvynė-motina šaukia“.

Sportas 
 SC Rotor Volgograd (futbolas)

Šaltiniai 

Milijoniniai miestai
Volgogrado srities miestai
Serbijos vyrų krepšinio rinktinė

Serbijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Serbijos valstybei nuo 2006 m. Pagal FIBA rinktinė laikoma tiesiogine  bei  rinktinių įpėdine, todėl laikoma, kad rinktinė įstojo į FIBA 1936 metais ir yra laimėjusi 5 pasaulio čempionato aukso medalius (kaip Jugoslavija).

Serbija yra viena stipriausių pasaulio rinktinių, jau po socialistinės Jugoslavijos eros kelis kartus tapusi Europos ir pasaulio čempione. 1992–1994 m. dėl Jugoslavijos karų pašalinta iš tarptautinių turnyrų. Serbijos vardu rungtyniauja nuo 2006 m., kai atsiskyrė Juodkalnija.

Pasiekimai olimpinėse žaidynėse 

 
 1992 – 
 1996 – 2 vieta 
 2000 – 6 vieta
 2004 – 11 vieta
 2008–2012 – 
 2016 – 2 vieta 
 2020 –

Europos čempionatai 

 
 1993 – 
 1995 – 1 vieta 
 1997 – 1 vieta 
 1999 – 3 vieta 
 2001 – 1 vieta 
 2003 – 6 vieta
 2005 – 9 vieta
 2007 – 14 vieta
 2009 – 2 vieta 
 2011 – 8 vieta
 2013 – 7 vieta
 2015 – 4 vieta
 2017 – 2 vieta 
 2022 – 9 vieta

Pasiekimai pasaulio čempionatuose 

 
 1994 – 
 1998 – 1 vieta 
 2002 – 1 vieta 
 2006 – 11 vieta
 2010 – 4 vieta
 2014 – 2 vieta 
 2019 – 5 vieta

Žymūs žaidėjai 

 Vlade Divac
 Dejan Bodiroga
 Dejan Tomašević
 Aleksandar Đorđević
 Predrag Danilović
 Predrag Stojaković
 Igor Rakočević
 Miloš Teodosić
 Nikola Jokić
 Željko Rebrača
 Miroslav Raduljica
 Bogdan Bogdanović
 Boban Marjanović
 Saša Obradović
 Nemanja Bjelica
 Nenad Krstić
 Zoran Savić
 Vasilije Micić
 Nikola Milutinov

Treneriai 

  Dušan Ivković (1992–1995, 2007–2013 m.)
  Željko Obradović (1996–2000, 2004–2005 m.)
  Svetislav Pešić (2000–2002, 2021–)
  Duško Vujošević (2003 m.)
  Dragan Šakota (2006 m.)
  Zoran Slavnić (2007 m.)
  Aleksandar Đorđević (2013–2019 m.)
  Igor Kokoškov (2019–2021 m.)

Šaltiniai 

Serbijos krepšinis
Vyrų krepšinio rinktinės
Serbijos sporto rinktinės
Vytautas Greičius

Vytautas Greičius (g. 1949 m. gegužės 9 d. Sodalėje, Tauragės rajonas) – teisėjas, buvęs Lietuvos Aukščiausiojo Teismo pirmininkas, dabar LR Konstitucinio Teismo teisėjas.

Biografija 
1968–1970 m. atliko karinę tarnybą Tarybinėje armijoje. 1975 m. baigė teisės studijas Vilniaus universiteto Teisės fakultete.

1967 m. Tauragės rajono Vaidilų valstybinio ūkio brigadininkas, 1967–1968 m. Šilalės rajono Upynos vidurinės mokyklos mokytojas, 1975–1976 m. Klaipėdos miesto teismo stažuotojas, 1976–1990 m. Ukmergės rajono liaudies teismo teisėjas. Įsivėlė į istoriją, dėl kurios prokuratūra iškėlė baudžiamąją bylą ir po metus trukusio tyrimo ją perdavė nagrinėti Utenos rajono liaudies teismui: 1977 m. liepos 29 d. Civilinėje byloje dėl juridinio fakto nustatymo (kurioje pirmininkavo liaudies teisėjas V. Greičius) po civilinės bylos teisme išnagrinėjimo, pareiškėja R. V. davė teisiamajam už pagalbą 600 rublių. Tą pačią dieną advokatas iš gautos R. V. 600 rublių sumos davė 100 rublių kyšį Ukmergės liaudies teismo teisėjui už R. V. civilinės bylos išnagrinėjimą.

Nuo 1990 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus teisėjas. Nagrinėjo itin sudėtingas baudžiamąsias (organizuoto nusikalstamumo ir kitas) bylas. Viena tokių – žurnalisto, vieno iš dienraščio „Respublika” leidėjų Vito Lingio nužudymas 1993 m., kai kaltu dėl nužudymo pripažintas „Vilniaus brigados“ vadeiva Borisas Dekanidzė, kuriam paskutiniam buvo paskirta ir įvykdyta mirties bausmė (1995 m. liepos 12 d.) Lietuvoje po Nepriklausomybės atkūrimo (kai jau buvo ratifikuota Europos žmogaus teisių konvencija, draudžianti mirties bausmę).

LAT Baudžiamųjų bylų skyriaus teisėjas (nuo 1990 m.), skyriaus pirmininkas (1995–1999), LAT teismo pirmininkas (1999–2008).

Nuo 2004 m. Europos Sąjungos valstybių Aukščiausiųjų Teismų pirmininkų asociacijos narys. Nuo 1995 metų Teisėjų tarybos, Teismų tarybos pirmininkas (2002–2006 m. birželio mėn.), Europos Sąjungos valstybių Aukščiausiųjų Teismų pirmininkų asociacijos narys (nuo 2004 m.). Buvo Baudžiamojo ir Baudžiamojo proceso kodeksų, Teismų įstatymo, kitų įstatymų projektų rengimo darbo grupių narys.

Nuo 2014 m. LR Konstitucinio Teismo teisėjas.

Vedęs. Žmona Teresė Greičiuvienė-Lipeikaitė (g. 1949 m.), muzikė. Sūnūs teisininkai Mindaugas Greičius (g. 1976 m.), Vilniaus apygardos prokuratūros prokuroras, bei Rimgaudas (g. 1978 m.). Duktė Daiva (g. 1985 m.).

Publikacijos 
 Vytautas Greičius, Marcelis Kazlauskas. Kasacija baudžiamajame procese: problemos, perspektyvos. Justitia, 1997 m. Nr. 2.

Išnašos 

Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjai
Lietuvos teismų pirmininkai
Baudžiamųjų bylų skyrių pirmininkai
LR Konstitucinio Teismo teisėjai
Renavo pagrindinė mokykla

Mažeikių rajono Renavo pagrindinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vadagiuose (Mažeikių raj.), Renavo g. 35, vykdžiusi priešmokyklinio, pradinio, pagrindinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190174069. Steigėjas Mažeikių rajono savivaldybės taryba.

Istorija 

Renavo mokyklos istorija prasideda nuo 1911 m., kai veiklą pradėjo dvimetė mokyklėlė Renavo dvare. Mokyklą lankė apie 40 mokinių nuo 7 iki 20 metų amžiaus. Pirmoji mokinių karta egzaminus laikė 1914 m. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mokykla buvo uždaryta, 1919 m. vėl atidaryta. 1919–1949 m. mokykloje dirbo 21 pedagogas.

1949 m. mokykla perorganizuota į septynmetę, 1961 m. tapo aštuonmete, 1985 m. nepilna vidurine mokykla, 1988 m. devynmete mokykla, nuo 1993 m. pagrindinė mokykla. 1992 m. mokyklai perduotas kolūkio darželio pastatas, į kurį perkelta mokyklos biblioteka, pradinės klasės, medžio ir metalo dirbtuvės, valgykla. 1997 m. įkurtas mokyklos muziejus. 2000 m. išleista pirmoji pagrindinės mokyklos dešimtokų laida. 

2017 m. mokykla uždaryta.

Direktoriai 
 Vida Gureckienė

Šaltiniai 

 Vytautas Malūkas. Renavo pagrindinė mokykla pažymėjo amžiaus jubiliejų // Santarvė, 2011-10-29. – Nr. 123. – 7 p.

Nuorodos 
 

Buvusios Mažeikių rajono savivaldybės mokyklos
USS Nimitz (CVN-68)

USS Nimitz (CVN-68) – vienas didžiausių atominių lėktuvnešių pasaulyje, priklausantis JAV kariniam jūrų laivynui. USS Nimitz yra pirmasis Nimitz klasės lėktuvnešis. Pavadintas garsaus JAV laivyno admirolo Česterio W. Nimitzo (Chester William Nimitz) vardu.

Lėktuvnešis pradėtas statyti 1968 m. kovo 22 d. Newport News Shipbuilding laivų statyklos Virdžinijos mieste Newport News. Įgaliotas bet kada išplaukti į jūrą 1975 m. gegužės 3 d. prezidento Džeraldo Fordo.

Šiuo metu lėktuvnešiui vadovauja kapitonas Ted N. Branch.

Istorija 
Pirmą kartą į jūrą „Nimitz“ išplaukė 1976 m. liepos 7 d. Lėktuvnešis kartu su kreiseriais „USS South Carolina“ ir „USS California“ buvo dislokuoti Viduržemio jūroje. 1977 m. vasario 7 d. flotilė grįžo į bazę Norfolke, Virdžinijoje.

Antrasis reisas į Viduržemio jūrą, įvykęs 1977–1978 m., taip pat buvo taikus. Tačiau 1979 m. rugsėjo 10 d. „Nimitz“ išvyko į Evening Light operaciją, skirtą JAV ambasados darbuotojų, paimtų įkaitais Teherane (Iranas), išlaisvinimui. Irano dykumoje nukritus keliems sraigtasparniams, misija buvo nutraukta ir, po 144 parų jūroje, 1980 m. gegužės 28 d. lėktuvnešis grįžo namo.

Kitais metais sudužus ant lėktuvnešio besileidžiančiam lėktuvui EA-6 Prowler žuvo 14 žmonių, 45 buvo sužeisti.

1981 m. Persijos įlankoje, netoli Libijos paskelbtos „mirties linijos“ du patruliuojančius „Nimitz“ VFA-41 eskadrilės lėktuvus F-14As atakavo Libijos pilotai. Tačiau amerikiečių pilotai apsigynė ir pastaruosius numušė.

1985 m. „Nimitz“ vėl buvo išsiųstas į Viduržemio jūrą prie Libano krantų. Tai buvo atsakas į Libano šiitų musulmonų teroristų veiksmus, kai buvo užgrobtas Trans World Airlines skrydis TWA Flight 847, kuriuo skrido daug JAV piliečių. Lėktuvnešis jūroje prabuvo iki rugpjūčio.

1987 m. pasikeitė „Nimitz“ namų uostas ir nuo šiol jis buvo švartuojamas Bremertone, Vašingtono valstijoje.

1988 m. lėktuvnešis patruliavo prie Pietų Korėjos. Šiuo žingsniu buvo siekiama padidinti saugumą XXVIII vasaros olimpinėse žaidynėse Seule.

1988 m. spalio 29 d. „Nimitz“ buvo išsiųstas į Eastern Will karinę operaciją Arabijos jūroje.

1991 m. vasario 25 išvyko pavaduoti lėktuvnešio „USS Ranger“, dalyvavusio operacijoje „Audra dykumoje“. Grįžo į Bremertoną tų pačių metų rugpjūčio 24 d.

1993 m. vėl praleido kelis mėnesius Persijos įlankoje.

1996 m. kovą lėktuvnešis buvo išsiųstas patruliuoti Taivano vandenyse.

2001 m. lapkričio 13 d. „Nimitz“ namais tapo San Diego uostas Kalifornijoje.

2003 m. balandžio viduryje padėjo „USS Abraham Lincoln“ lėktuvnešiui atakuoti Iraką operacijoje „Irako laisvė“ ().

Tų pačių metų lapkričio 2 d. grįžo į San Diegą reguliariam patikrinimui bei remontui.

2005 m. kovą „Nimitz“ vėl buvo dislokuotas Persijos įlankoje. Grįžo lapkričio 8 d.

Nuorodos 
 „Nimitz“ oficiali svetainė (ang.) 
 „Nimitz“ Informacija ir nuotraukos (ang.)

Nimitz
Vaclovas Rubežavičius

Vaclovas Rubežavičius (1898 m. rugsėjo 28 d. Smilgiuose, dab. Panevėžio rajonas – 1976 m. Palangoje) – pedagogas, esperantininkas.

Biografija 

1925 m. baigė 4 kursus Lietuvos universitete. 1925–1940 m. Šiaulių berniukų gimnazijos lietuvių kalbos mokytojas. Buvo Šiaulių miesto Esperanto grupės valdybos narys, skaitė paskaitas apie esperanto kalbą Povilo Višinskio Liaudies universitete.

1940–1945 m. dirbo Telšiuose, nuo 1945 m. – Klaipėdoje.

Rubežavičius, Vaclovas
Rubežavičius, Vaclovas
Petronėlė Orintaitė

Petronėlė Orintaitė-Janutienė (1905 m. vasario 18 d. Liepalotuose, Lukšių valsčius – 1999 m. gruodžio 16 d. Los Andžele, JAV) – Lietuvos pedagogė, poetė, prozininkė, visuomenės veikėja.

Biografija 
Lankė Keturnaujienos pradžios mokyklą. 1925 m. baigė Vilkaviškio gimnaziją. 1929 m. baigė Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą.

1929 m. mokytojavo Tauragės mokytojų seminarijoje, 1930 m. Mažeikių gimnazijoje, 1931 m. Vilkaviškio gimnazijoje. 1932–1937 m. Šiaulių gimnazijos lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja, vadovavo gimnazijos literatų būreliui, organizavo mieste švietėjiškus renginius.

1936 m. buvo vienintelė Salomėjos Nėries sutuoktuvių Paryžiuje su skulptoriumi Bernardu Buču liudininkė. 1937–1939 m. dirbo Kaune, 1939–1943 m. Vilniuje, 1943 m. vėl Vilkaviškyje.

1939 m. susituokė su teisininku Kaziu Januta (1912-2006), sūnus Donatas Januta (g. 1941 m.). 

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945–1949 m. dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą Augsburgo lietuvių gimnazijoje. 1949 m. persikėlė į Čikagą (JAV), 1959 m. – į Los Andželą. 

Palaidota Meištų kapinėse (Kudirkos Naumiestis). 2005 m. Keturnaujienos kaime pastatytas skulptoriaus Juliaus Narušio sukurtas paminklas rašytojai, pradinėje mokykloje – jai skirtas muziejus.

Kūryba 
Pirmuosius ėilėraščius paskelbė 1926 m., kūrė knygeles vaikams.  Slapyvardžiai: Zanavykų Ašara, Petro Nella, Balė Vaivorytė, Balė Voveraitė. Eilėraščius ir apsakymus spausdino „Naujojoje vaidilutėje“, „Naujojoje Romuvoje“, „Lietuvos aide“, „Dienovidyje“, „Eglutėje“ ir kt. 1965 m. išleido atsiminimus apie Salomėją Nėrį „Ką laumės lėmė“. Nuo 1992 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. Realistinėje lietuvių prozoje brėžė feministinę kryptį.

Poezijos rinkiniai:
 Vingių vingiai, 1930 m.
 Dirvonų dukterims, 1939 m.
 Šulinys sodyboje, 1951 m.
 Legendų liepsnos, 1986 m.

Apsakymų rinkiniai:
 Iš sostinės, 1932 m.
 Jurgučio pieva, 1938 m.
 Marti iš miesto, 1948 m.

Romanai:
 Paslėpta žaizda, 1934 m.
 Daubiškės inteligentai, 1937 m.
 Ką laumės lėmė Liepalotų medynuose, Biografija, 2006 m.

Šaltiniai

Literatūra 
 J. Kundrotas. Gyvenimas kaip legenda, 2000 m.
 V. Čeplinskas. Pokalbiai, 2000 m.
 Petronėlė Orintaitė: bibliografinė rodyklė, 1925-2000 (sud. Dalia Striogaitė). - Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2002 - 107 p.
 Petronėlė Orintaitė – rašytoja ir rašytojų mokytoja: prisiminimai, straipsniai, eilėraščiai (sud. Birutė Juškienė, Asta Velioniškienė). - Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2005. - 54 p. - ISBN 9986-39-391-4

Nuorodos 
 Petronėlė Orintaitė. „...koks trumpalaikis laimės vainiko žydėjimas!“
 Mano mokytoja // XXI amžius, Nr. 17 (1318), 2005-03-02

Lietuvos poetai
Lietuvos vaikų rašytojai
Šiaulių pedagogai
JAV lietuviai
AG

AG – kodas gali reikšti:
 Arklio galia – yra ne SI sistemos galios matavimo vienetas;
 Antigvos ir Barbudos – ISO 3166-1 standartu apibrėžtas šalies dviejų raidžių kodas;
 ISO 3166-2:AG – ISO 3166-2 standarto sudėtinė dalis apibrėžianti Antigvos ir Barbudos padalijimą į regionus;
 UAB () – vokiškos įmonės tipo kodas, beveik atitinkantis lietuviškąjį sutrumpinimą UAB.

Ag – kodas gali reikšti:
 Sidabro kodas.
Kvadratas (algebra)

Skaičiaus kvadratas – skaičiaus sandauga iš jo paties. Skaičiaus a kvadratas žymimas a².
Skaičiaus kvadratas geometrine prasme reiškia kvadrato plotą.

Bet kurio realiojo skaičiaus kvadratas yra teigiamas skaičius, t. y.

Kvadratų lentelė 

Algebra
Elementarioji aritmetika
Hod el Garbio vilaja

Hod el Garbio vilaja () – vilaja pietų Mauritanijoje. Regiono centras yra Ajun el Atrusas. Šiaurėje ribojasi su Tagantu, rytuose – su Hod eš Šargiu, pietuose – su Maliu, vakaruose – Asaba.

Geografija 

Šiaurinę krašto dalį užima dykumos ir sudūlėję kalnų masyvai (El Haudas). Pietuose vyrauja sausringos savanos, o pietine riba teka Kolinbinės upė.

Administracinis suskirstymas 

Hod el Garbio vilaja yra padalinta į 4 departamentus:
 Ajun el Atruso departamentas
 Kobenio departamentas
 Tamšeketo departamentas
 Tintano departamentas

Mauritanijos vilajos
Taganto vilaja

Taganto vilaja () – vilaja centrinėje Mauritanijoje. Regiono centras yra Tidžikdža. Kiti dideli miestai yra Tišitas, Rašidas, Nbeika.

Šiaurėje ribojasi su Adraru, rytuose – su Hod eš Šargiu, pietuose – su Hod el Garbiu ir Asaba, vakaruose – su Brakna.

Geografija 

Praktiškai visą regioną užima dykumos ar pusdykumės. Centrine dalimi driekiasi kalnagūbris.

Administracinis suskirstymas 

Tagantas yra padalintas į 3 departamentus:
 Mudžerijos departamentas
 Tišio departamentas
 Tidžikdžos departamentas

Mauritanijos vilajos
Rimas Budraitis

Rimas Budraitis – pedagogas, Šiaulių miesto visuomenės veikėjas. Antroji vadybinė kategorija. Fizikos vyresnysis mokytojas.

Biografija 

1979 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, įgijo fizikos mokytojo specialybę. 2004 m. baigė Šiaulių universiteto Kvalifikacijos instituto švietimo vadybos magistrantūrą.

1979–1983 m. mokytojas Mažeikiuose ir Mažeikių rajone. 1983–1984 m. Šiaulių XI vidurinės mokyklos mokytojas. Nuo 1984 m. Šiaulių Juliaus Janonio vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas, nuo 1988 m. Šiaulių Juliaus Janonio gimnazijos direktorius.

Šiaulių pedagogai