joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vitruvijus

Markas Vitruvijus Polijus (Marcus Vitruvius Pollio g. 80 arba 70 m. pr. m. e. – m. apie 15 m. pr. m. e.) – Senovės Romos rašytojas, architektas, inžinierius, gyvenęs pirmajame amžiuje pr. m. e. Parašė 10 dalių mokslo veikalą De architectura apie architektūrą bendrai, miestų planavimą, aprašė šventyklų ir visuomeninių pastatų konstrukcijas bei jų ypatybes, inžinerinius sprendimus. Vienoje iš dalių taip pat buvo aptariamos žmogaus kūno proporcijos. Kadangi daugiau antikinių mokslo darbų architektūros tema neišliko, mokslininkai De architectura laiko neįkainuojamu informacijos šaltiniu. 10 dalių veikalas padarė didelę įtaką Renesansui, o ypač klasicizmo architektūrai.

Senovės Romos rašytojai
Architektai
Msta

Msta () – upė Rusijoje (Novgorodo ir Tverės srityse). Išteka iš Mstino ežero, 154 m virš jūros lygio. Įteka į Ilmenį iš šiaurės, netoli Volchovo žiočių, suformuoja deltą. 

Didžiausi intakai: Berezaika (K), Cholova (K), Uverė (D).

Aukštupyje Msta vingiuota, plotis iki 40–50 metrų, įsiliejus stambiems intakams Berezaikai ir Uveriui, išsiplečia iki 70–80 metrų. Vidurupyje, tarp Opečenski Posado () ir Borovičių upė įveikia įspūdingą slenksčių ruožą. 30 km atkarpoje upė nukrenta 70 m, daugiau nei pusę savo nuolydžio.

Žemupyje Msta kanalais sujungta su Volchovo ir Višeros upėmis. Svarbiausias miestas prie upės – Borovičiai.

Šaltiniai 

Rusijos upės
Aretha Franklin

Aretha Louise Franklin (1942 m. kovo 25 d. Memfis, JAV – 2018 m. rugpjūčio 16 d. Mičiganas, JAV) – amerikiečių dainininkė, kompozitorė, pianistė.

A. L. Franklin labiausiai žinoma kaip soul, bet taip pat ir džiazo, popmuzikos, gospelo muzikos atlikėja, netgi yra dainavusi operoje.

Apdovanojimai 
Aretha Franklin užima 2 vietą (po Alison Krauss) tarp dainininkių moterų pagal gautų Grammy Award skaičių. Ji Grammy buvo apdovanota 20 kartų.
Žurnalas „Rolling Stone“ ją išrinko kaip visų laikų geriausią dainininkę. Tai taip pat pirmoji moteris, gavusi savo žvaigždę Holivudo Šlovės alėjoje.

Nuorodos 
 

Franklin
Franklin
Soul atlikėjai
Dirvinė usnis

Dirvinė usnis (Cirsium arvense) – astrinių (Asteraceae) šeimos augalų rūšis, priklausanti usnių (Cirsium) genčiai. Natūraliai paplitusi Europoje ir šiaurės Azijoje.

Tai daugiametis žolinis augalas. Aukštis iki 1-1,2 m. Stiebas status arba gulsčias. Lapai spygliuoti, 15-20 cm ilgio. Žiedynas 10-22 mm skersmens, rausvas, dvinamis. Sėklos 4-5 cm ilgio, prikibusios prie pūko. 

Dirvinė usnis įkyri piktžolė, auganti pievose, daržuose, pakelėse, tarp javų.

Astriniai
Melancholija

Melancholija (iš  'juoda' +  'tulžis') – šiuolaikinėje vartosenoje, tai būsena, pasireiškianti bendra liūdna savijauta, nespecifine depresija, entuziazmo, nuotaikos, energijos trūkumu, apatija. Seniau žodis melancholija buvo taikomas ir psichinėms ligoms, susijusioms su liūdna savijauta apibrėžti (schizofrenija, maniakinė depresija). Ją aprašė Rhazesas (865–925) ir Avicena (980–1037).

Žmonės, kuriems dažnas melancholijos jausmas, vadinami melancholikais. Taip pat, kartais gali būti vadinami dažnai susimąstantys žmonės, kuriems svarbūs vidiniai išgyvenimai (intravertai).

Šaltiniai 

Emocijos
Antanas Salys

Antanas Salys (1902 m. liepos 21 d. Reketėje – 1972 m. liepos 31 d. Filadelfijoje, JAV) – lietuvių kalbininkas, eksperimentinės fonetikos pradininkas Lietuvoje. Sudarė detalią lietuvių kalbos tarmių klasifikaciją ir parengė pirmąjį lietuvių kalbos tarmių žemėlapį.

Biografija 
1923–1925 m. Lietuvos universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą, 1925–1929 m. Leipcigo universitete – baltistiką, slavistiką, indoeuropeistiką, 1929 m. Hamburgo universitete – eksperimentinę fonetiką. 1930–1939 m. dėstė Vytauto Didžiojo universitete (1930 m. įkūrė fonetikos laboratoriją), 1939–1943 m. – Vilniaus universitete. 1939 m. gavo profesoriaus titulą. 1939–1941 m. Lituanistikos instituto Lietuvių kalbos skyriaus vedėjas. 1941–1944 m. Lietuvių kalbos instituto direktorius. Dėl karo pasitraukė į Vokietiją, 1944–1946 m. dėstė Greifsvaldo ir Tiubingeno universitetuose. Vėliau pasitraukė į JAV, nuo 1947 m. dėstė baltistikos ir slavistikos dalykus Pensilvanijos universitete (Filadelfija), jo profesorius nuo 1956 m.

Vienas žurnalo „Gimtoji kalba“ steigėjų ir redaktorių. Su kitais 1935 m. įkūrė Lietuvių kalbos draugiją. 1969 m. lankėsi Lietuvoje, Lietuvos mokslo įstaigose rinko medžiagą istoriniam lietuvių kalbos žodynui. Antanas Salys buvo Valstybės Tarybos patarėjas terminologijos klausimais (A. Salio pasiūlytų žodžių vartojama ir šiandien, pvz., požiūris, rankinukas, staigmena).

Bibliografija 
Antanas Salys prisidėjo sudarant keletą žodynų:
 Lietuvių rašomosios kalbos žodynas (Wörterbuch der litauischen Schriftsprache 5 t. 1926–1968 m., su A. Senu, M. Nydermanu, F. Brenderiu)
 Lietuvių kalbos žodynas (prisidėjo rengiant)

Taip pat:
 Kalbos patarėjas (1939 m., su P. Skardžiumi, L. Dambriūnu)
 Baltų kalbos, tautos bei kiltys (1985 m., 1995 m.)

Šaltiniai

Nuorodos
 Antano Salio Lietuvos vietovardžių sąrašai

Baltistai
Lietuvos kalbininkai
Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikai
Fonetikai
Fanera

Fanera – lakštinė klijuotos medienos medžiaga (medienos lukšto sluoksniuotis), kurios visi ar beveik visi sluoksniai yra lygiagretūs medienos lukšto sluoksniai.

Fanera gaminama suklijuojant lukšto sluoksnius taip, kad gretimų sluoksnių pluoštas būtų statmenas (taip fanera būna tvirtesnė). Fanerą paprastai sudaro nelyginis sluoksnių skaičius, kadangi taip jos sandara būna simetriškai ir ji drėkdama kur kas mažiau persimeta, o abiejų paviršinių sluoksnių mediena turi tą pačią plaušų kryptį.

Sluoksniai suklijuojami stipriais klijais (dažnai formaldehidinėmis dervomis), smarkiai suslėgus ir aukštoje temperatūroje.

Fanerą vietoj paprastos medienos naudoja todėl, kad ji atsparesnė skilimui, deformacijoms ir tiesiog tvirtesnė. Tad ji naudojama daug kur, kur galėtų būti naudojama paprasta mediena. Pvz., dėl didesnio tvirtumo TSRS Antrojo pasaulinio karo metais kurį laiką naikintuvų LaGG-3 gamybai naudojo vadinamąją delta medieną – specialią aviacinę fanerą.

Faneros rūšys 
 pagal sluoksnių skaičių:
 trisluoksnė fanera – sudaryta iš trijų lukšto sluoksnių
 daugiasluoksnė fanera (; ) – suklijuota iš daugiau kaip trijų lukšto lakštų.

 pagal konstrukciją:
 apdailintoji fanera (; ) – jos vienas ar abu išoriniai paviršiai specialiai apdoroti, todėl jo daugiau apdoroti nebereikia. \
 bakelitinė fanera (angl. ??; ) – jos visi lukšto lakštai įmirkyti ar aptepti fenolio – formaldehido dervomis, todėl žymiai atsparesnė vandeniui ir kt. išoriniams veiksniams.
 dengtinė fanera (; ) – jos vienas arba abu išoriniai paviršiai padengti nemedine lakštine medžiaga (plastikas, metalas arba kita).
 dekoratyvinė fanera (; ) – jos vienas arba abu išoriniai paviršiai padengti sintetinių dervų plėvelėmis ar dervose įmirkytu dekoratyviniu popieriumi
 homogeninė fanera (; ) – jos visi sluoksniai pagaminti iš tos pačios rūšies medienos
 mišrioji fanera (; ) – jos visi ar dalis vidinių sluoksnių arba šerdis yra kitos medienos rūšies negu išoriniai sluoksniai
 lenktoji fanera (; ) – fanera, kuri gaminama ne plokščiais, o išlenktais lakštais. Naudojama baldų, patalpų apdailos detalių ir pan. gamybai.
 žvaigždinė fanera (; ) – jos gretimų sluoksnių medienos pluošto kryptys ne statmenos, o sudaro, pvz., 45 laipsnius

 pagal paskirtį
 aviacinė fanera (; ) – skirta lėktuvų ar sklandytuvų (kartais – kitų skraidymo aparatų) gamybai. Ji gamina iš tvirto medžio, pavyzdžiui, beržo ar svietenijos () medienos lukšto, suklijuoto klijais, suteikiančio tvirtumo drėgnoje ir karštoje aplinkoje. Iš tokios faneros gamino nemažai Antrojo pasaulinio karo lėktuvų, pvz., TSRS naikintuvus LaGG-3, D. Britanijos bombonešius Mosquito.
 išorinė fanera (; ) – suklijuota vandeniui atspariais klijais, paprastai fenol – formaldehidiniais (). Skirta naudoti drėgnose patalpose ir atvirame ore, laivuose, nes sudrėkusi neišsisluoksniuoja ir nesideformuoja, nepraranda tvirtumo.
 vidinė fanera (; ) – suklijuota vandeniui mažai atspariais klijais, paprastai pigesniais karbamid – formaldehidiniais (). Skirta naudoti uždarose, sausose patalpose.

Lietuvoje 
2011 m. Lietuvoje pagaminta 25 tūkst. m³ faneros.

Šaltiniai 

Mediena
Krantas (Kaliningrado sritis)

Krantas arba Zelenogradskas (, ) – miestas Rusijoje, Kaliningrado srityje, Kuršių Nerijos pietinėje dalyje, populiarus Karaliaučiaus bei Lietuvos gyventojų kurortas.

Istorija 

Senovėje Kranto miesto vietoje buvo prūsų žvejų kaimelis šalia Viskiautų – prūsų miestelio vikingų laikais. Kryžiuočiams užkariavus Prūsiją jis buvo apgyvendintas vokiečių. Vokiškas pavadinimas Cranz (iš pradžių Cranzkuhren) ir yra kilęs iš prūsų – lietuvių žodžio krantas.

XIX a. kaimelis tapo vienu pagrindinių Prūsijos karalystės kurortu Rytų Prūsijos pakrantėje. Jo populiarumas dar labiau išaugo pastačius geležinkelio liniją iš Karaliaučiaus 1885 m. Nuo 1895 m. Krantas žinomas kaip „karališkasis kurortas“. Nors turistų ir gausėjo, žvejyba liko labai stipria pramonės šaka. Rūkyta plekšnė buvo vietinis delikatesas. Nors prieš Antrąjį pasaulinį karą Krantas ir turėjo daugiau nei 6,000 gyventojų, miesto teisių jis neturėjo.

Rytų Prūsiją okupavus Tarybų Sąjungai Antrojo pasaulinio karo metu, vietiniai gyventojai pabėgo arba buvo išvaryti, nors miestelis ir nukentėjo minimaliai. Miestelis pervadintas Zelenogradsku (), 1945 m. jam suteiktos miesto teisės.

Gyventojai 

Krante gimė:
 Abelis Erlichas (1915–2003 m.), kompozitorius
 Beata Uzė (1919–2001 m.), lakūnė, pramonininkė

Nuorodos 
 Archeologiniai tyrimai Viskiautuose (vok., rus.) 
 Istorija 
 Kranto istorija

Kaliningrado srities miestai
Rusijos kurortai
Zelenogradsko rajono gyvenvietės
Žinių radijas

Žinių radijas – nacionalinė radijo programa, transliuojama nuo 2000 m. kovo 7 d. Informacinio formato radijo stotis. Daugiau kaip 90 procentų viso eterio sudaro informacija, likusį muzikiniai intarpai, reklama.

Istorija 

2000 m. radijo stotis pradėta transliuoti iš Vilniaus Spaudos rūmų. 2000–2002 m. radijo stotis veikė kaip UAB „Baltijos televizija“ padalinys, ji savo programą transliavo nuo 6 val. ryto iki 19 val. vakaro, o nuo 19 val. vakaro iki 6 val. ryto transliuodavo Baltijos televizijos laidų garso įrašus, Laisvosios Europos radijo ir Laisvės radijo programas rusų kalba.

2002 m. įkurta UAB „Žinių radijas“, kurios akcininku buvo bendrovė „American Equitable Finance Corporation“. Muziką pradėjo transliuoti 2002 m. liepos 13 d. Iki 2014 m. kovo 31 d. darbo dienomis žinios transliuojamos kas 20 min. Po to žinios imtos transliuoti kas 30 min.

2014 m. gruodžio 12 d. Žinių radijas įkūrė dukterinę radijo stotį „Easy FM“, kuri transliuoja tik muziką.

Žinių radijo akcininkai – UAB „Litvalda“, „American Equitable Finance Corporation“.

Programa 

Žinias transliuoja darbo dienomis kas 30 minučių nuo 06.00 iki 17.05 val., 18.00 val. retransliuoja Info TV žinias. 

Kasdien nuo 22.00 iki 06.00 val. (savaitgaliais – nuo 22.00 iki 07.00 val.) Žinių radijo programoje retransliuojamos „Laisvės radijo“ laidos rusų kalba. 

Laidas rengia ir veda Aurimas Perednis, Raigardas Musnickas, Aistė Čiučiurkaitė, Tomas Loiba, Aušra Jurgauskaitė, Jonė Sąlygaitė, Algis Ramanauskas, Kristina Savickytė, Liutauras Čeprackas ir kiti.

Direktoriai 

 Stanislovas Kairys – 2000–2002 m.
 Eduardas Eigirdas – 2002–2005 m.
 Vaidotas Žukas – 2005–2006 m.
 Laima Abromaitytė-Sereikienė – 2006–2013 m. ir nuo 2016 m.
 Danukas Arlauskas – 2013–2016 m..

Dažniai 

 Alytus 95.3 MHz,
 Biržai 96.0 MHz,
 Druskininkai 100.0 MHz,
 Ignalina 95.4 MHz,
 Kaunas 104.9 MHz,
 Klaipėda 102.2 MHz,
 Marijampolė 93.4 MHz,
 Mažeikiai 96.4 MHz,
 Panevėžys 107.9 MHz,
 Šiauliai 97.0 MHz,
 Tauragė 104.8 MHz,
 Telšiai 94.1 MHz,
 Ukmergė 100.6 MHz,
 Utena 92.3 MHz,
 Vilnius 97.3 MHz,
 Visaginas 103.7 MHz.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 „YouTube“ tinklalapis
 Pirmosios transliacijos įrašas

Lietuvos radijo programos
Triskiautė žibuoklė

Triskiautė žibuoklė (Hepatica nobilis) – vėdryninių (Ranunculaceae) šeimos, žibuoklių (Hepatica) genties augalas. Dar vadinamas žibute, žibuole, kepenų žolėle ir kt.

Daugiametis, apie 5-25 cm aukščio žolinis augalas, turintis trumpą šakniastiebį ir ilgais minkštais lapeliais apaugusį stiebą. Lapkočiai ilgi, apaugę ilgais švelniais plaukeliais; lakštai triskiaučiai, su širdiškais arba inkstiškais pagrindais ir plačiomis lygiakraštėmis skiautėmis. Lapų viršutinė pusė žalia, neplaukuota, o apatinė – violetinio atspalvio, ilgais, minkštais, šilkiškais plaukeliais. Pamatiniai lapai žiemojantys. Žiedai pavieniai, vainiklapiai 6-7, kurie melsvai violetiniai, išorinėje pusėje šviesesni. Nektarinių nėra, kuokelių daug, kurie su baltais ar rausvais koteliais ir beveik baltomis dulkinėmis. Vaisiai pailgi, plaukuoti, su snapeliu.

Žydi balandžio – gegužės mėn. Sėklas platina skruzdėlės. Auga lapuočių, mišriuose ir spygliuočių miškuose, pamiškėse.

Vaistams vartojama žolė, lapai ir žiedai. Lapai pjaunami tik jauni, be lapkočių, augalams peržydėjus, žiedai – žydėjimo pradžioje.

Lapuose yra glikozido hepatrilobino, ranunkulino, protoanemonino, rauginių, mineralinių medžiagų, cukraus, saponinų.

Auginamas darželiuose kaip dekoratyvinis augalas; yra išvestų dekoratyvinių formų. Nuodingas.

Literatūra 
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 16 psl.

Vėdryniniai
Nuodingieji augalai
Vaistiniai augalai
Fukušima

Fukušima () – miestas Fukušimos prefektūroje, Japonijoje. Prefektūros administracinis centras. Čia gyvena apie 289 tūkst. gyventojų.

Miestas įkurtas 1907 m. balandžio 1 d.

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė – persikas, medis – japoninis skirpstulas, paukštis – didžioji zylė.

Sportas 
 Fukushima United FC futbolo klubas;
 Fukushima Azuma stadionas, talpa 21 000.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė (japonų k.)

Japonijos miestai
Kamariškės

Kamariškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Martyniškiai (Molėtai)

Martyniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Giedraičių, prie Kiemento ežero šiaurinio kranto. Šiame kaime yra sena dvarvietė. Kaimo turizmo sodyba „Terakota“. Greta kaimo nutiestas plentas .

Istorija 
Martyniškių (Giedraičių) dvarui iki 1714 m. priklausė Zanėnų kaimas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Martyniškiuose 1898 m. rugsėjo 14 d. gimė Lietuvos diplomatas, teisės daktaras Kazimieras Graužinis.

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Paliesiai

Paliesiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje. Išlikusi dvarvietė. Iš visų dvaro sodybos pastatų mažiausiai transformuotas, vertingiausias – rūmų pastatas, statytas 1908 m. Jis laikomas vienu iš nedaugelio ir vienu iš geriausių neogotikos stiliaus, tęsiančios vietinės plytų gotikos tradiciją, pavyzdžių.

Istorija 

1578 m. minimas Paliesių dvaras.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Vinkšnupiai (Vilkaviškis)

Vinkšnupiai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 5 km. nuo Bartninkų.

Istorija

Šiame kaime gyveno didelė totorių bendruomenė, kuri čia pasistatė sau maldos namus – Vinkšnupių mečetę. Deja ji nacių buvo nugriauta II pasaulinio karo pabaigos.

Manoma, kad Vinkšnupiai buvo padovanoti totorių karo vadui Temis Tuhanui Bėjui, kuris talkino lietuvių pulkams Žalgirio mūšyje (1410 m.). Kažkuris jo įpėdinis vedė vietos dvarininkaitę lietuvaitę Baranauskaitę. Po šių vedybų įpėdiniai gavo Tuhan Baranauskų pavardę.

Išlikusios senosios totorių kapinės. 

Tarpukario Lietuvos laikais šios žemės jau priklausė Gavrilkevičiams, kurie čia pasistatė raudonų plytų dvarelį su arkadiniu portiku ir balkonu.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 

Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Maebašis

Maebašis () – miestas Gunmos prefektūroje, Japonijoje. Prefektūros administracinis centras. Čia gyvena apie 318 tūkst. gyventojų.

Miestas įkurtas 1892 m. balandžio 1 d.

Geografija 

Miestas ribojasi su Isesakiu, Kiriū, Šibukava, Takasakiu, Šintu, Tamamura, Jošioka ir Fudžimiu.

Miestai partneriai 
  Birmingamas, Alabama, JAV
  Menaša, Viskonsinas, JAV
  Milvokis, Viskonsinas, JAV
  Orvjetas, Italija

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė – erškėtis ir rododendras, medis – japoninis skirpstulas ir dviskiautis ginkmedis.

Nuorodos 
 Oficiali Maebašio svetainė

Japonijos miestai
Kazys Ulvydas

Kazys Ulvydas (1910 m. rugpjūčio 14 d. Bagotėlėje – 1996 m. kovo 16 d.) – lietuvių kalbininkas, filologijos mokslų kandidatas (1955), Lietuvos MA narys korespondentas (1972), Lietuvos nusipelnęs mokslo veikėjas (1970).

Biografija 

Gimė Bagotėlėje (Kėdainių rajone, prie Kruosto ir Nevėžio santakos). Pradžios mokslų siekė Apytalaukio, Kėdainių pradžios mokyklose. Vėliau mokslus tęsė Kėdainių gimnazijoje. Baigus keturias Kėdainių gimnazijos klases, tik atsitiktinumo dėka įstojo į Kauno Jėzuitų gimnaziją, kurią baigė 1930 m. Vėliau mokslus tęsė Vytauto Didžiojo universitete, kuriame studijavo iki 1937 m., studijuoti pasirinkęs lietuvių kalbą ir literatūrą bei klasikinę filologiją. Vėliau studijas tęsė ir jas baigė jau Vilniaus universitete 1940 m.

1942–1949 m. dėstė Kauno universitete. 1946–1948 m. buvo šio universiteto Istorijos ir filologijos fakulteto prodekanas, 1949 m. – dekanas. 1949–1956 m. dėstė Vilniaus universitete. 1951–1953 m. buvo Lietuvių kalbos katedros vedėjas.

Nuo 1951 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1953–1955 m. buvo šio instituto direktoriaus pavaduotojas, 1955–1960 m. ir 1976–1987 m. – žodynų, 1960–1976 m. – dabartinės literatūrinės lietuvių kalbos skyriaus vadovas, nuo 1987 m. – patarėjas prie instituto direkcijos.

Darbai 

Parašė:
 darbų apie lietuvių kalbos prieveiksmį (išspausdinti 1955–1974),
 studiją „Lietuvių literatūrinės kalbos leksikos praturtėjimas tarybinės santvarkos metais“ (su A. Lyberiu, išspausdinta 1958).
 „Lietuvių kalbos žodyno“ t.3-5 (1956–1959, Lietuvos valstybinė premija 1965), t.11-14 (1978–1986),
 „Lietuvių kalbos gramatikos“ (1965–1976, 3 t., Lietuvos valstybinė premija 1977),
 tęstinio leidinio „Kalbos kultūra“ (nuo 1961) vyriausias redaktorius.
 Paskelbė straipsnių iš lietuvių kalbos gramatikos, lietuvių kalbos istorijos, kalbos kultūros, lietuvių – rusų ir rusų – lietuvių kalbų transkripcijos, klasikinės filologijos.
 Po mirties išleista jo parengta knyga „Lietuvių kalbos prieveiksmiai“ (2002).

Lietuvos radijo laidose kas savaitę aiškino kalbos kultūros ir norminimo klausimais.

Apdovanojimai 

 1965 ir 1977 m. už veikalus gavo Lietuvos valstybinę premiją
 1995 m. suteiktas Kėdainių krašto Garbės piliečio vardas
 1996 m. apdovanotas Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu

Baltistai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos kalbininkai
Finikiečių raštas

Finikiečių raštas – garsinis priebalsinis raštas. Vartotas finikiečių nuo 2 tūkstantmečio pr. m. e. vidurio. Šiaurės Afrikos kolonijose maždaug 1 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje susiformavo finikiečių rašto atmaina – pūnų raštas.

Finikiečių abėcėlėje 22 raidės žymėjo priebalsius; kitaip negu egiptiečių, ženklas žymėjo tik raidės pavadinimo pirmąjį garsą. Kiekviena raidė turėjo savo pavadinimą, susijusį ne tik su garsine reikšme, bet ir su grafine forma (pvz., priebalsio š, pavadinto šynu („dantis“), grafinė forma priminė dantį), bei tam tikrą seką.

Per senovės graikus, gavusius raštą maždaug IX amžiuje pr. m. e. finikiečių rašmenys tiesiogiai arba per romėnus paplito po visą pasaulį. Iš finikiečių abėcėlės kilo aramėjų, hebrajų, senovės graikų abėcėlės, o iš jų – kitos Mažojoje Azijoje vartotos ir dabar Afrikoje, Azijoje (pvz., arabų), Europoje vartojamos abėcėlės.

Abėcėlė 

Abėcėlės
Finikiečiai
Pasaulio atminties registras
Gornostajiškės

Gornostajiškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Eišiškių, prie kelio . Kaimo pakraščiu teka Verseka, kurią 1976 m. patvenkus, susidarė Padvarionių tvenkinys.

Yra Gornostajiškių dvaras. Iki mūsų dienų išlikę pastatai yra statyti XIX a. ketvirtame dešimtmetyje. Senasis parkas, užveistas 1812 m., šių dienų nesulaukė. Išliko tik dvi liepų alėjos. Svarbiausias dvarvietės pastatas – vienaaukštis mūrinis pastatas, taip pat išliko vartai, vandens malūno pastatas, oficina, kumetynas, grūdų sandėlis, tvartas, sandėlis ir kt., daugelis pastatų blogos būklės. Priešais rūmus 1986 m. pastatytas paminklinis akmuo Stanislovui Rapolioniui.

Maždaug už 1,5 km nuo Gornostajiškių vakarų kryptimi yra Eišiškių pilies vieta, dar vadinama Eišiškių arba Gornostajiškių piliaviete.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Ambasadorių konferencija

Ambasadorių konferencija (, ) – Antantės aukščiausiosios tarybos nutarimu sudarytas vykdomasis organas, nuo 1919 m. iki 1931 m. veikęs Paryžiuje ir turėjęs prižiūrėti Versalio taikos sutarties nuostatų įgyvendinimą. 

Ambasadorių konferenciją sudarė Didžiosios Britanijos, Italijos ir Japonijos ambasadoriai Prancūzijoje bei Prancūzijos užsienio reikalų ministras, kuris kartu buvo ir konferencijos prezidentas. JAV ambasadorius turėjo stebėtojo teises, kadangi Jungtinių Valstijų Senatas neratifikavo Versalio sutarties ir JAV nedalyvavo Tautų Sąjungos veikloje. Faktiškai konferencija buvo neformalus Tautų Sąjungos politiškai įtakingiausių valstybių organas, dalyvavęs įvairių teritorinių konfliktų Europoje sprendimuose, tarp jų: Zaolzės konfliktas tarp Lenkijos ir Čekoslovakijos, Vilniaus krašto priklausomybės konfliktas tarp Lenkijos ir Lietuvos, Klaipėdos krašto priklausomybės klausimas. Po Lokarno sutarčių pasirašymo 1925 m., Ambasadorių konferencijos aktyvumas ženkliai sumažėjo.

Šaltiniai 

Tarptautinių santykių istorija
Tarptautinės konferencijos
US Avellino

Avelino US – Italijos futbolo klubas iš Avelino.

Istorija
Klubas įkurtas 1920 m.

Spalvinė gama 
Žalia/balta. Jame vaizduojama vilko galva.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Lietuviai 
 Tomas Danilevičius, puolėjas 2005–2006

Nuorodos 
 http://www.usavellino.it

Avellino
Degsnys

Degsnys (anksčiau Degsnėnai) – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Antandrajos. Šiame kaime yra sena Degsnio dvarvietė.

Nuo XIX a. vidurio tebėra išlikęs mūrinis gyvenamasis pastatas.

Istorija

Degsnius (Degsnėnus) 1889 m. kartu su Jotaučių dvaru bei Kastulyne Utenos valsčiuje turėjo trys dvarininko kataliko Povilo Kozielos-Poklevskip sūnūs: Steponas, Tomas ir Adomas. Tuomet kaimas priklausė Sudeikių parapijai.

Gyventojai

Nuorodos

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Ašmenos mūšis

Ašmenos mūšis – mūšis, įvykęs 1432 m. gruodžio 8 d. prie Ašmenos tarp dviejų Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kariuomenių, kurioms vadovavo nuverstasis Lietuvos didysis kunigaikštis Švitrigaila ir jo konkurentas, Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Kęstutaitis.

Mūšio eiga 
Švitrigaila su keliolika tūkstančių karių išžygiavo iš Polocko, kur buvo įsikūręs, ir užėmė Minską, Krėvą, Ašmeną bei rengėsi pulti Vilnių. Žygimanto Kęstutaičio lietuvių bei žemaičių kariuomenė, remiama Drohičino mozūrų (manoma, iš viso apie 20 000 žmonių), puolė Švitrigailos lietuvių ir rusų kariuomenę, kurią rėmė chano Seid Achmeto totoriai. Švitrigailos sąjungininko Livonijos ordino kariai nespėjo atvykti.

Mūšis truko nuo ryto iki vakaro. Iš pradžių Žygimanto Kęstutaičio kariuomenę Švitrigailai pavyko nustumti apie 3 mylias Vilniaus link, bet Žygimantas Kęstutaitis į vakarą sumušė ir išblaškė Švitrigailos jėgas. Didelių nuostolių turėjo abi pusės. Pasak lenkų kronikininko Jano Dlugošo, Švitrigailos karių žuvo apie 10 000, paimta į nelaisvę apie 4000. Švitrigaila pasitraukė į Polocką. Kunigaikštis, buvęs Vilniaus vaivada Jurgis Lengvenaitis, Jurgis Gedgaudas ir kiti jo kariuomenės vadai pateko į nelaisvę.

Mūšio reikšmė 
Nors Žygimantas Kęstutaitis ir laimėjo mūšį, bet jo jėgos taips pat buvo pernelyg nusilpę, kad jis galėtų įtvirtinti savo pergalę. Lietuvos didžiųjų kunigaikščių vidaus kovų pabaigą lėmė tik 1435 m. Pabaisko mūšis, kuriame Švitrigailos kariuomenė buvo visiškai sumušta.

Šaltiniai 

LDK mūšiai
Mūšiai Lietuvos teritorijoje
Pšybožė

Pšybožė () – kaimas šiaurės rytų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, Lobežo paviete, Lobežo savivaldybėje, 7 km nuo Lobežo, į rytus nuo Regos upės.

Kaimo apylinkėse yra XIX a. evangelikų augustinų kapinės. Išlikę senoviniai geležiniai kryžiai (seniausias 1862 m.). Seniausias kapas yra žemvaldžio Carl Gottlib (mirė 1858 m.). Kapinėse yra didelė aplink medį apsirangiusi gebenė. Aplink Pšybožę, netoli Regos upės yra aukšti (iki 50 m) skardžiai. Į pietus nuo gyvenamųjų namų stūkso 9,1 m skersmens akmuo.

Istorija 

Pšybožė rašytinuose šaltiniuose minima nuo XVI a. Vokiškai vadinta Pypenhagenu (Piepenhagen), Pypenbergu (Piepenberg). Nuo viduramžių iki XIX a. kaimas priklausė Borcke šeimai. Iki 1945 m., kuomet nebepriklausė Vokietijai, buvo atiduotas Ronšnaiderių šeimai. 1975–1998 m. buvo prijungtas prie Ščecino vaivadijos.

Šaltiniai 

Lenkijos miestai
Dreiko sąsiauris

Dreiko sąsiauris – sąsiauris tarp Pietų Amerikos (Ugnies Žemės) ir Antarktidos (Pietų Šetlando salų), jungia Atlanto ir Ramųjį vandenynus. Ilgis 460 km, plotis iki 1120 km (plačiausias sąsiauris pasaulyje). Gylis iki 5249 m (sekliausia vieta 276 m). Dažni galingi štormai. Pietinė dalis žiemą užšąla, vasarą gausu ledkalnių. Sąsiauris pavadintas anglų keliautojo ir pirato Francis Drake, juo praplaukusio 1578 m., garbei.

Sąsiauriai
Daugmalės piliakalnis

Daugmalės piliakalnis ir gyvenvietė () – piliakalnis ir senovinė gyvenvietė Latvijoje, Rygos rajono teritorijoje, prie Daugmalės kaimo, Dauguvos kairiajame krante, 30 km nuo Baltijos jūros. Valstybinės reikšmės archeologinis paminklas.

Piliakalnis 
Piliakalnio aikštelė trikampė 3800 m² ploto, jos rytiniame pakraštyje supiltas 7 m aukščio pylimas. Piliakalnio papėdėje yra 2 ha senovės gyvenvietė, uostas ir kapinynas.

Tyrimai 
1933 m., 1935–1937 m. tyrė Valdemaras Gintersas, 1966–1970 m. Vladislavas Urtanas ir 1986–1992 m. tyrė Juris Urtanas. Piliakalnio aikštelėje ir gyvenvietėje rastas apie 2 m storio kultūrinis sluoksnis, datuojamas II tūkstantmečiu pr. m. e.-II tūkstantmečio m.e. pradžia. Rasta 14 įtvirtinimų horizontų, pastatų ir židinių liekanų, amatininkų įrankių, ginklų, IX a.-XII a. Bizantijos, arabų ir Vakarų Europos valstybių 130 monetų, papuošalų, buities reikmenų, 26 svarstyklių fragmentų ir 55 svareliai, daugiau, kaip 200 000 keramikos fragmentų. Iš viso rasta apie 400 000 saugotinų vienetų.

Manoma, kad nuo pirmųjų amžių iki X a. piliakalnis priklausė žiemgaliams, nuo XI a. – lyviams ir latgaliams. Daugmalė X a.-XII a. buvo svarbus amatų ir prekybos centras, prekiavo su Bizantija, Rytų Europos ir Skandinavijos šalimis, arabų kraštais.

Nuotraukos

Šaltiniai

Nuorodos 
 Dabas un vēstures retumi 2007-11-30, 20 nuotrauka 
 Latvijos nacionalinis istorijos muziejus
  Arnis Radins. Prekybos Dauguvos žemupyje X–XIII amžiuje organizavimo klausimu

Latvijos piliakalniai
Maslauskiškiai

Maslauskiškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Betygalos. Įsikūręs Dubysos slėnyje, kairiajame šios upės krante, prie jos intako Mūkės. Patenka į Dubysos regioninio parko teritoriją.

Šiuo metu yra išlikęs dvaro vandens malūnas, statytas dar prieš 1891 m. Malūnas garsus tuo, kad jame Vytautas Žalakevičius filmavo klasikiniu laikomą lietuvišką filmą „Niekas nenorėjo mirti“ (1965 m.).

Istorija 

Dvarvietė minima nuo 1690 m. Gyvenvietės pavadinimas kildinamas nuo pirmojo jos savininko – Jono Mykolo Maslausko. Vėliau dvaras su kaimu priklausė A. Bodendorfui. Dvare, be vandens malūno, dar veikė vilnų karšykla, lentpjūvė. 1994 m. tėvų dvarvietę atsiėmė E. Bodendorf, kuri ją sutvarkė ir pavertė kaimo turizmo sodyba.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Bernotai (Vilnius)

Bernotai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės vakarus nuo Nemenčinės. Stūkso Bernotų piliakalnis. Piečiau kaimo yra 1989 m. nustatytas Europos geografinis centras, stovi paminklas, bet 2004 metais po patikslinimo šis centras pasikeitė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Kadetai (partija)

Konstitucinių demokratų partija (), sutrumpintai kadetai () – Rusijos imperijos liberalų politinė partija, įkurta 1905 m. spalio mėnesį.

Jai priklausė buržuazijos atstovai, zemstvų veikėjai dvarininkai ir buržuaziniai inteligentai. Žymūs kadetų veikėjai P. Miliukovas, S. Muromcevas, V. Maklakovas, A. Šingariovas, P. Struvė, F. Radičevas ir kiti.

Rusijos partijos
Tauerio tiltas

Tauerio tiltas () – santvarinis, kabamasis, pakeliamasis tiltas per Temzę Londone, Anglijoje. Tiltas atidarytas 1894 m. birželio 30 d. Tarp 65 m aukščio bokštų yra 61 m. ilgio centrinė dalis. Ją pakėlus, upe gali praplaukti laivai. Atstumas tarp vandens paviršiaus ir viršutinės, nepakeliamos, pėstiesiems skirtos tilto dalies siekia 42,5 m. Tiltas yra varstomasis tiltas.

XIX a. viduryje, kai Yst Ende labai pagausėjo gyventojų, teko neišvengiamai statyti naują jungtį tarp abiejų upės krantų – tokią, kuri netrukdytų Temze nuolat plukiantiems laivams. Šiuo tikslu 1876 m. įkurtas Special Bridge or Subway Committee (Specialus tilto ar požeminio tunelio komitetas), kurio tikslas – aprobuoti ir statyti tai, kas padėtų persikelti per upę. Buvo pateikta daugiau kaip 50 projektų, bet 1884 m. nugalėjo miesto architektas seras Horacijus Džonsas (Horace Jones) ir inžinierius Džonas Volfas Beris (John Wolfe Barry).

Masyviam tilto karkasui prireikė daugiau kaip 11.000 tonų geležies. Vėliau šis karkasas buvo padengtas Kornvalio granitu ir Portlendo akmenimis. Statybose dirbo daugiau kaip 400 žmonių. Pagal pradinį sero Horacijaus sumanymą, tiltas turėjo būti neogotikinės išvaizdos. Tuo metu Anglijoje jis labai mėgtas kaip grynai angliškas, nepaveiktas nei italų, nei prancūzų akademinių tradicijų.

Tačiau kitais metais, kai mirė architektas, atsakingu už dizainą buvo paskirtas Volfas Beris. Šis atsisakė Horacijaus sumanymo ir pateikė kitą, kur buvo daugiau laisvės išradingumui. Jis buvo būdingas Viktorijos laikų gotikai. Tiltas ypatingas tuo, kad buvo pakeliamas – tuo metu tai buvo naujovė. Važiuojamoji dalis buvo tik 9 m virš vandens, todėl, kai reikia plaukti upių transportui, tiltas pakyla, ir tam pakanka 90 sekundžių.

Tarp Temzės krantus skalaujančių tik vienintelis Tauerio tiltas yra pakeliamas – nors dabar tai daroma vos keletą kartų per savaitę. Kadangi dokai jau perkelti toliau į rytus, didesniems laivams nebetenka plaukti pro Tauerio tiltą.

Šiauriniame tilto bokšte dar galima pamatyti hidraulines pavaras, kurios suko pakeliamąjį mechanizmą 1976 m., kai pasenusi įranga pakeista elektros sistema. Pietiniame Taueryje leidžiama lankytis turistams. Čia galima pamatyti parodą ir piešinių, pasakojančių Londono tiltų istoriją. Viršuje esančia jungtimi tarp bokštų galima pasivaikščioti, čia įrengtos stiklinės grindys. XX a. švenčiant karalienės Elžbietos II sidabrines vestuves, tiltas buvo perdažytas – tamsias spalvas pakeitė mėlyna, balta ir raudona.

Jungtinės Karalystės tiltai
Londono statiniai
Santvariniai tiltai
Birštono piliakalnis

Birštono piliakalnis arba Vytauto kalnas (AR24) – piliakalnis Birštono savivaldybės teritorijoje, Nemuno dešiniajame krante, 0,35 km į pietus nuo Birštono Šv. Antano Paduviečio bažnyčios.

Piliakalnis 

Piliakalnis apjuostas daubų. Šlaitai statūs, 13–20 m aukščio. Aikštelė ovali, apie 70 x 35 m dydžio, jos šiaurės vakarų dalis suardyta - iškastos vandentiekio rezervuaro duobės. Piliakalnio pietinėje papėdėje yra senovės gyvenvietės liekanų. Piliakalnis apaugęs medžiais ir krūmais. Iš šiaurės pusės griovys jungia piliakalnį su gretima aukštuma. Piliakalnis ir aukštuma sujungti laiptais.

Tyrimai 
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1953 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Rasta lipdytos grublėtu paviršiumi ir žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1968 m. archeologai nustatė piliakalnio teritoriją.

Istorija 
Piliakalnis apipintas legendomis. Sakoma, kad čia po medžioklės ilsėdavosi didysis Lietuvos kunigaikštis Vytautas. XIV a. pabaigoje piliakalnyje stūksojo tvirta, sunkiai paimama medinė Birštono pilis, vienaamžė su pirmąja Punios pilimi. Ją supo gilios, šaltiniuotos raguvos, klampi šaltiniuota pelkė, pylimas ir įtvirtintas papilys. Netoli pilies buvo LDK dvaras, vėliau žinomas kaip Užkeiktas dvaras.

Vytauto laikais Birštonas buvo strategiškai svarbi valstybės vieta. Medinė pilis buvo ne kartą pulta kryžiuočių. Pilyje lankydavosi kunigaikščiai ir kiti didikai, atvykdavę į medžiokles, kartais pilis buvo prieglobsčiu nuo karų ir neramumų besislapstantiems. Birštono pilyje 1473 m. gyvenęs karalius Kazimieras Jogailaitis su šeima slėpėsi nuo šalyje siautėjusios maro epidemijos. Pilis netekusi gynybinės reikšmės ir nunykusi iki XVII a.

Galerija

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

Nuorodos 

 Birštono piliakalnis

Piliakalniai Birštono savivaldybėje
Birštonas
Bisenė

Bisenė (Petro Dusburgiečio kronikoje Bisena, Mikalojaus iš Jerošino – Bisin) – Lietuvos pilis Nemuno dešiniajame krante, aukščiau dab. Skirsnemunės, veikiausiai Kartupėnų piliakalnyje.

Pirmoji Lietuvos pilis Nemuno dešiniajame krante, kurią Vokiečių ordinas, 1230–1283 m. įveikęs prūsų ir vakarinių lietuvių priešinimąsi, 1283 m. pabaigoje puolė ir sudegino. Pilis vėl 2 kartus pulta 1313 m., 1316 m. sudeginta. Čia ar netoliese, matyt, buvo XV a. pradžios vokiečių šaltiniuose minimas veikiausiai Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio kiemas (dvaras, ). Bisenės dengiamas Vytenis 1315 m. puolė kryžiuočių pilį Kristmemelį.

Šaltiniai 

Skirsnemunė
Jurbarko rajono paveldas
Išnykusios pilys Lietuvoje
Dievų miestas (filmas)

Dievo miestas () – Oskarams nominuotas 2002 m. brazilų filmas, režisuotas Fernando Meireleso ir Katios Lund. Filmas pastatytas pagal 1997 m. Paulo Linso romaną tokiu pat pavadinimu, kurie abu paremti tikrais faktais.

Filmas buvo nominuotas 4 Oskarams 2004 m.: už geriausią kinematografiją (César Charlone), už geriausią režisierių (F. Meirelles), už geriausią montažą (Daniel Rezende) ir už geriausią adaptuotą scenarijų (B. Mantovani).

Istorija 

Filmo veiksmas vyksta XX a. šeštajame dešimtmetyje, Cidade de Deus, viename iš skurdžiųjų Rio de Žaneiro kvartale. Filme pasakojama garsiųjų to meto gangsterių istorijos.

Pagrindiniai veikėjai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

2002 filmai
Kriminaliniai filmai
Dramos
Brazilijos filmai
Flavonoidai

Flavonoidai – heterocikliniai geltoni organiniai junginiai ( – geltonas). Tai augalų pigmentai, kurie kaupiasi žieduose, vaisiuose, lapuose. 

Daugelio augalų geltona ar oranžinė spalva priklauso nuo flavonoidų, esančių augale. Pavyzdžiui, arbatmedžio ir grikio lapų, apynio spurgų, kukuruzų žiedadulkių, svogūnų laiškų spalva priklauso nuo kvercetino. Jis yra kvercetino aglikozido aglikonas. To paties aglikono yra ir rutine. Flavonoidai suteikia augalui skonį, aromatą ir spalvą. Skonis būna įvairus: saldus, kartus ir kt. 

Flavonodais vis dažniau gydomos širdies ir kraujagyslių ligos. Nustatyta, kad jie didina organizmo atsparumą radiacijai. Tai naudinga norint odą apsaugoti nuo saulės neigiamo poveikio, bet tuo pačiu metu gali pozityviai paveikti organizmą vėžio gydymo metu – taikant chemoterapiją ir radiaciją. Iš flavanoidų gaminamas vitaminas P ir kiti vitamininiai preparatai. Pavyzdžiui, flakarbinas, kurio sudėtyje yra flavonoidų kvercetino, likurazido ir pektino, tinka nuo spazmų, uždegimų, skrandžio ir dvylikapirštės žarnos opų, gerina žarnyno veiklą, šiek tiek laisvina vidurius. Flavonoidų turintys augalai gydymui naudojami daugelį tūkstančių metų, o pastaruoju laikmečiu jų gydomosios savybės tapo mokslinio susidomėjimo objektu – vykdomi tyrimai, bandomos įvairių ligų bei vėžio gydymo schemos praplečiant chemioterapiją netgi onkologijoje, kuriami maisto papildai. 

Įvairių flavonoidų kiekis maisto produktuose skiriasi nuo nežymiausio kiekio iki ženklių koncentracijų. Kai kurių augalų flavonoidai yra nuodingi. Pavyzdžiui, flavonoido tangeretino yra citrusinių vaisų žievėje, todėl jos valgyti nepatartina.

Klasifikacija 
Flavonoidai skirstomi į:
 Flavonoliai: kvercetinas, kaempferolas, myricetinas, izoramnetinas;
 Flavonai: apigeninas, luteolinas, chrisinas, diosmetinas, baikaleinas, diosmetinas, tangeritinas;
 Izoflavonai: genisteinas, daidzeinas, glyciteinas;
 Flavononai: hesperetinas, naringeninas, eriodictyolas;
 Flavan-3-oliai: (+)-katechinas, (+)-galokatechinas, (-)-epikatechinas, (-)-epigalokatechinas, (-)-epikatechin-3-galatas, (-)-epigalokatechin-3-galatas, teaflavinas, teaflavin-3-galatas, teaflavin-3'-galatas, teaflavin-3,3'-digalatas, tearubiginas;
 Antocyanidinai: cyanidinas, delfinidinas, malvidinas, pelargonidinas, peonidinas, petunidinas.

Kiekis maisto produktuose 
Flavonoidų ar jų porūšių kiekis maiste paprastai matuojamas miligramais 100 gramų maisto (mg/100 g maisto). Flavonoidų itin gausu petražolėse (apigenino 302,0 mg/100 g), arbatos lapuose (epigalocatechin-3-galato 8294,91 mg/100 g sausų lapų, 19,97 mg/100 g arbatos tirpalo (geriamos arbatos), guavos vaisiuose, beveik nėra kavoje, visai nėra duonoje, bulvių gumbuose.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Flavonoidų kiekis maisto produktuose
 Antioksidacinės flavonoidų savybės
 Flavonoidai Asteraceae augalų šeimoje (knyga angl. – tekstas)
 Flavonoidai: Chemija, Biochemija ir taikymai (knyga angl. – tekstas)
 Flavonoidų apykaita (knyga angl. – tekstas)
 Flavonoidų mokslas (knyga angl. – tekstas)
 Flavonoidų tyrimų nuo 1986 m. apžvalga
William Herschel

William Herschel (pilnas vardas Friedrich Wilhelm Herschel, vėliau pasikeitė į Frederick William Herschel, liet. Viljamas Heršelis, 1738 m. lapkričio 15 d. Hanoveryje, Vokietija – 1822 m. rugpjūčio 25 d.) – vokiečių kilmės anglų astronomas, žvaigždžių astronomijos pradininkas.

Jis buvo Londono karališkosios draugijos narys (nuo 1781 m.).

V. Heršelis 1766 m. pradėjo šlifuoti teleskopų metalinius veidrodžius, pagamino jų virš 400; jo didžiausias teleskopas buvo 1,22 m skersmens ir 11,9 m židinio nuotolio (1789).

V. Heršelis savo teleskopu 1781 m. kovo 13 d. atrado septintąją Saulės sistemos planetą – Uraną. Jis atrado 2 Urano palydovus (1787), 2 Saturno palydovus (1789), išmatavo Saturno ir jo žiedų sukimosi periodą (1790).
Astronomas atrado Marso poliarinių kepurių sezoninius dydžių pasikeitimus. Londono Karališkoji draugija Heršelį apdovanojo aukso medaliu už Urano planetos atradimą.
1783 m. jis palyginęs 13 žvaigždžių savuosius judėjimus, nustatė, kad Saulė su planetomis kosmoso erdvėje juda Heraklio žvaigždyno link.

Heršelis pirmasis 1784 m. nustatė plokščią mūsų Galaktikos formą. Jis netgi Galaktikos formą palygino su girnų akmeniu. Jis padarė išvadą, kad galaktika yra viena žvaigždžių „salų“ Visatoje. Bet vis dėl Heršelis Saulę laikė esant Galaktikos centre. Šiais darbais jis pradėjo žvaigždžių statistiką.

1791 Heršelis sukūrė žvaigždžių ir jų spiečių sutankėjimo iš difuzinės medžiagos, veikiant gravitacijai, hipotezę. Astronomas atrado virš 2500 naujų galaktikų (tada buvo vadinami ūkais) ir žvaigždžių spiečiais, ir sudarė jų katalogus (1786, 1789, 1802). Atrado planetiškuosius ūkus (1791). Jis nustatė, kad galaktikos telkiasi į milžiniškas sistemas, tarp kurių išskyrė superspiečių Berenikės Garbanų žvaigždyne. 1803 m. jis manė, kad daugelis optinių dvinarių žvaigždžių yra fizikinės sistemos, ir sudarė tris fizikinių dvinarių žvaigždžių (virš 800) katalogus. Heršelis tirdamas Saulės spektrą, 1800 m. atrado infraraudonuosius spindulius.

Šaltiniai 

Astronomai
Jungtinės Karalystės kompozitoriai
Bradeliškių piliakalnis

Bradeliškių piliakalnis arba Pakilta (A1239P) – piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Bradeliškių kaimo, Dūkštos kairiajame krante.

Piliakalnis 

Bradeliškių piliakalnis įrengtas natūralioje Dūkštos krantų kalvoje, papildomai ją įtvirtinant. Piliakalnį iš trijų pusių juosia upelis, pietryčiuose ribojasi su aukštumomis. Šlaitai į upelį statūs, kai kur apgriuvę, 15–16 m aukščio. Aikštelė netaisyklingo ovalo formos, apie 80 x 30 m dydžio. Jos rytinė dalis ir beveik visas pylimas nuslinko į upelį, išliko apie 1,1 m aukščio dalis. 

Iš 7 Neries regioninio parko teritorijoje esančių piliakalnių, šis buvo apgyvendintas ilgiausiai. Bradeliškių piliakalnis, kartu su šalia esančiu kartu su Buivydų piliakalniu, sudarė dalį Kernavės ir Vilniaus gynybinės sistemos.

Tyrimai 
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1970 m. atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos ir Vilniaus universiteto archeologai, tyrimų vadovas Vytautas Daugudis. 1998 m. piliakalnį tyrė Vida Kliaugaitė.

Ištirtas 82 m² aikštelės plotas. 0,7-1,2 m storio kultūriniame sluoksnyje rasta pirmojo tūkstantmečio iki m.e. - XIV a. lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi bei žiestos keramikos, geležinių darbo įrankių (peilių, ylų), žalvarinių ir geležinių papuošalų, molinių verpstukų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Nuotraukos

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2
 Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

Nuorodos 

 Bradeliškių piliakalnis

Piliakalniai Vilniaus rajone
Bražuolės piliakalnis

Bražuolės piliakalnis – piliakalnis ir Bražuolės pilkapynas, vadinamas Kapčiais, yra (A1178P) Trakų rajono savivaldybėje, prie Bražuolės kaimo (Bražuolės hidrografinis draustinis).

Piliakalnis 
Kalvą iš visų pusių juosia upelio slėnio ir jo pakraštyje esančios daubos. Piliakalnio šlaitai statūs, 15–25 m aukščio. Pietų-pietrytiniame krašte, kur šlaitas nuolaidesnis, supiltas apie 130 m. ilgio pylimas, jo išorinis šlaitas apie 9 m aukščio. Aikštelės, kurios ilgis pietų-šiaurės kryptimi 210 m., plotis 110 m. pietiniame ir 95 m. šiauriniame gale, plotas apie 2 ha, pakraščiuose išlikęs apie 440 m ilgio, 2,5 m aukščio ir 10–15 m pločio pylimas. Aikštelė skersiniu pylimu buvo padalyta į dvi dalis, tačiau pylimai suardyti ariant.

Į pietryčius nuo piliakalnio išlikę senovinės gyvenvietės, į pietus – pilkapių liekanų.

Tyrimai 
1955 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1972 m. atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai, vadovas Vytautas Daugudis.  Pilkapius 1850 m. kasinėjo Adomas Honoris Kirkoras, 1999 m. tyrė Zenonas Baubonis.

Ištirta apie 100 m² plotas, atliktas pylimo pjūvis. Rasti 4 kultūriniai sluoksniai. 3 apatiniuose rasta medinių gynybinių užtvarų ir sienų liekanų, lipdytos brūkšniuotu, grublėtu ir gludintu paviršiumi bei žiestos keramikos, gyvulių kaulu, viršutiniame – 3 m aukščio pylimas. Jo viršuje buvo įrengta dviguba medinė gynybinė siena, rasta bokšto pamatų, ilgo gynybinio ūkinio statinio liekanų. Piliakalnis datuojamas pirmojo tūkstantmečio iki m.e. pabaiga – XIV a.  Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 6,42 ha.

Istorija 
Piliakalnyje stovėjusioje pilyje 1382 m. liepos 6 d. pasirašyta Jogailos ir Vokiečių ordino Bražuolės sutartis.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2 p. 42
 Kultūros paminklų enciklopedija: Rytų Lietuva II. Vilnius, 1998, p. 18-19.
 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.192.
 Lietuvos piliakalniai, atlasas. Vilnius, 2005, t.3, p. 146–147.
 Kultūros vertybės pagrindinis dosjė. Bražuolės piliakalnis, A1177P. Kultūros paveldo centras, Archeologijos paveldo institutas.
 Vytautas Daugudis. 1972.VII.10-1972.VIII.12 Tarkų raj. Bražuolės piliakanio tyrinėjimų ataskaita. Kultūros paveldo centro archyvas, f. 27, ap.1, b. 28.
 Adolfas Tautavičius. Archeologinės išvykos į Lentvario, Trakų ir Vievio valsčius 1950 05 06-12 d. dienoraštis. Lietuvos istorijos instituto rankraštynas, b. 11, p. 4-5, 38.
 Adolfas Tautavičius. LTSR MA Istorijos ir teisės instituto 1955 m birželio 8 – 30 d. vykdytos žvalgomosios archeologinės ekspedicijos dienoraštis (Daugų, Druskininkų, Varėnos, Eišiškių, Šalčininkų, N. Vilnios, Vilniaus ir Trakų rajonai). Kultūros paveldo centro archyvas, f. 7, ap. 1, b. 16, p. 95.
 Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius,1995, p. 90, 91, 100, 101, 190, 191.
 Даугудис, Витаутас. Раскопки городища Бражуоле. Археологические открытия 1972 года. Москва, 1973, p.374-375.

Nuorodos 
 Bražuolės piliakalnis

Piliakalniai Trakų rajone
Vileišių rūmai

Vileišių rūmai – neobarokinio stiliaus rūmų ansamblis Vilniuje, pastatytas 1904–1906 m. Petro Vileišio užsakymu. Rūmuose buvo įkurdinta Vilniaus žinių spaustuvė, spausdinusi pirmąjį teisėtą Lietuvišką laikraštį mieste. Šiuose rūmuose 1907 metais buvo surengta ir Mikalojaus Čiurlionio bei Antano Žmuidzinavičiaus darbų paroda. 

Šiuo metu rūmų ansamblyje įsikūręs Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. Šalia auga savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas Aštuonių klevų ratas.

Vilniaus pastatai
Bogutiškė

Bogutiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje. Šiaurėje stūkso Bogutiškės piliakalnis. Šiuo metu kaime yra išlikusios tik penkios trobos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Bradeliškės

Bradeliškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Dūkštų. Netoliese stūkso Bradeliškių piliakalnis, Bradeliškių akmuo su ženklais (archeologijos paminklas), vandens malūnas (architektūros paminklas), teka Dūkštos upelis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
American International Group

American International Group, Inc. (AIG), pasaulinė draudimo organizacija, veikianti daugiau kaip 130 šalių ir jurisdikcijų. AIG įmonės aptarnauja komercinius, institucinius ir individualius klientus per didžiausią pasaulyje turto, nelaimingų atsitikimų ir gyvybės draudikų tinklą.

Viena nuo 2008 m. pasaulio ekonominė krizės nukentėjusių bendrovių. AIG vien per ketvirtąjį ketvirtį prarado 60 mlrd. USD. Iš viso AIG nuostoliai per 2008 metus gali siekti beveik 100 mlrd. USD. Tai būtų didžiausias nuostolis, kurį patyrė amerikiečių bendrovė. Įmonės akcijos 2008 m. rugsėjo mėnesį nukrito 95 procentais. Federalinis Rezervo Bankas ir JAV vadovybė iš viso suteikė AIG $182.5 mlrd. USD paskolą. 

„American International Group“ bendrovė savo Honkonge registruotai „American International Assurance“ (AIA) planavo skelbti pirminį viešąjį akcijų pasiūlymą, taip siekiant grąžinti bent dalį iš 182 mlrd. USD JAV vyriausybės skirtos pagalbos. Vėliau AIG ketino perleisti didžiausiai Jungtinės Karalystės draudikei „Prudential“ savo gyvybės draudimo bendrovę Azijoje už 35 mlrd. USD. Tačiau galiausiai AIA atsiskyrė nuo AIG ir prisitraukė $20,5 mlrd USD išleisdama savo akcijas Honkongo vertybinių popierių biržoje. 

2015 m. AIG paskelbė apie Šiaurės ir Rytų Europos aptarnavimo verslo centro atidarymą Vilniuje.

Išnašos 

Gyvybės draudimo bendrovės
JAV įmonės
Alfonsas Andriuškevičius (1940)

Alfonsas Andriuškevičius (g. 1940 m. lapkričio 18 d.) – Lietuvos poetas, dailėtyrininkas, paskelbęs straipsnių apie grožį ir meną.

Jo poezijoje dėmesys skiriama spalvoms, atspindžiams, šešėlių žaismui. Poezija – minimalistinė, ryški rytų estetikos ir poezijos mokykla, dominuoja gamtos ir žmogaus santykio atspindžiai. Kai kuriuose eilėraščiuose jaučiami lietuviško folkloro ir klasikinės lietuvių poezijos motyvai.

2008 m. apdovanotas už įtaigią meno kritiką, kūrybingą lietuvių dailėtyros diskurso formavimą knygose „Rašymas dūmais“ ir „Lietuvių dailė“ .

Išsilavinimas ir veikla
1965 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1974–1990 metais dirbo Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, sociologijos ir teisės institute.

1989–2009 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje. 1993–2001 m. Dailės istorijos ir teorijos katedros vedėjas. 1991 m. docentas, 2010 m. garbės profesorius.

Grupės 24 (veikė 1989–2000 m.), Tarptautinės dailės kritikų asociacijos (AICA, nuo 1991) narys.

Veikalai
Tyrinėjimų sritys – 20 a. lietuvių estetika ir šiuolaikinė lietuvių dailė bei jos kritika. Svarbiausi veikalai: studija Grožis ir menas lietuvių estetikoje 1918–1940 (1989 m.), kritikos straipsnių rinkiniai Lietuvių dailė: 1975–1995 (1997 m.), Lietuvių dailė: 1996–2005 (2006 m.), leidinys 72 lietuvių dailininkai – apie dailę (1998 m., sudarytojas).

Paskelbė daugiau kaip 300 mokslinių straipsnių Lietuvos, Estijos, Rusijos, Jungtinių Amerikos Valstijų leidiniuose.

Grožinė kūryba
Sukūrė eilėraščių:
33 eilėraščiai (1994 m.)
66 eilėraščiai (1998 m.)
Eilėraščiai (2000 m.)
Prieš(paskutiniai) eilėraščiai (2005 m.)
Beveik visi eilėraščiai (2015 m.).

Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto literatūros premija 2016 m.

Esė:
Rašymas dūmais (2004 m.)
Sufalsifikuoti dienoraščiai (2017 m.).

Išvertė ir sudarė eilėraščių rinktinę 10 anglakalbių poetų (2008 m.)

Išleido eilėraščių, esė ir Rytų poezijos vertimų knygą Vėlyvieji tekstai (2010 m.).

Apdovanojimai 
 2007 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija
 2011 m. Jotvingių premija

Nuorodos

Šaltiniai 

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos menotyrininkai
Lietuvos poetai