joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Simonas Alperavičius

Simonas Alperavičius (Shimon Alperovich) (1928 m. spalio 11 d. Vilniuje – 2014 m. kovo 27 d.) – Lietuvos teisininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1933 m. apsigyveno Kaune, baigė šešias Šolom Aleichemo žydų gimnazijos klases. 1941 m., Antrajam pasauliniam karui prasidėjus, pasitraukė į Rusiją. 1944 m. sugrįžo į Vilnių. 1947 m. baigė Vilniaus 4-ąją gimnaziją. 1952 m. baigė VU Teisės fakultetą.

1952–1953 m. dirbo LSSR teisingumo ministerijos sistemoje Klaipėdos apskrityje. 1955–1961 m. LSSR kultūros ministerijos reikalų valdytojo pavaduotojas-juriskonsultas. 1961–1988 m. dirbo LSSR vidaus reikalų ministerijos sistemoje pedagoginį darbą. 1989 m. tapo Lietuvos žydų bendruomenės vykdančiuoju direktoriumi.

1992 m. Lietuvos žydų bendruomenės pirmininkas, 2006 m. ir Vilniaus žydų bendruomenės pirmininkas, Vilniaus ir Lietuvos žydų religinių bendrijų vadovas. 1995 m. prezidento Algirdo Brazausko vadovaujamos Lietuvos Respublikos delegacijos vizito į Izraelį narys. 2000 m. premjero Andriaus Kubiliaus vadovaujamos delegacijos į tarptautinį forumą holokausto klausimais Stokholme narys. Dalyvavo žydų organizacijų suvažiavimuose užsienyje. 1997 m. aktyviai dalyvavo rengiant Elijo Ben Solomono Kremerio (Vilniaus Gaono) mirties 200 metų jubiliejinį minėjimą.  Pirmojo ir Antrojo pasaulio litvakų kongresų organizacinių komitetų pirmininkas.

Palaidotas Vilniaus žydų kapinėse Sudervės gatvėje.

Bibliografija 
 Antiliaudinis vietinių savivaldybių pobūdis buržuazinėje Lietuvoje. – Vilnius, 1957. – 64 p.
 Jewish Community of Lithuania: on the 10th anniversary of the revival / Simonas Alperavičius, Izraelis Lempertas. – Vilnius: Lietuvos žydų bendruomenė, 1999. – 25 p.: iliustr.
 Lietuvos žydų bendruomenė: 10-sioms atkūrimo metinėms / Simonas Alperavičius, Izraelis Lempertas. – Vilnius: Lietuvos žydų bendruomenė, 1999. – 26 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 2003 m. LDK Gedimino ordino Riterio kryžius 
 2003 m. atminimo ženklas LR pakvietimo į NATO proga 
 2006 m. Tautinių mažumų ir išeivijos departamento prie LRV Garbės aukso ženklas „Už nuopelnus“

Šaltiniai

Nuorodos 
 Fotokronika 

Lietuvos TSR teisininkai
Lietuvos visuomenės veikėjai
Kalpainas

Kalpainas - fermentas iš Ca2+ aktyvinamų proteazių šeimos.

Aprašymas 
Kalpainai yra tiolio proteazių šeima, hidrolizuojanti citoskeleto, membranininius, reguliacinius baltymus. Žinduolių organizmuose nustatyta 15 genų produktų, kurie skirstomi į 9 tipiškus ir 6 netipiškus kalpainus. Tipiškieji kalpainai turi C galo Ca2+ jungimo domeną su EF-rankos motyvais. Netipiškieji kalpainai tokio domeno neturi.

Kalpainai veikia ne kaip skaidymo proteazės, bet kaip nuo kalcio priklausomos moduliavimo proteazės, šalinančios tik dalį baltymų substratų. Kalpainų atsakas į Ca2+ signalą yra baltymų skaidymas (pvz., signalo kaskadų baltymų), lemiantis negrįžtamą jų funkcijos praradimą.

Trys iš kalpaino izoformų gali skaidyti miofibrilių baltymus. Kai kurios iš jų susijusios su Z disku, kuriame prasideda miofibrilių išsirinkimas. Žinomas savitas kalpainu slopiklis kalpastatinas, naudojamas kalpainų funkcijoms tirti.

26S proteazės ir ubikvitino sistemos aktyvumas gali būti valdomas fosforilinimo būdu, tačiau fosforilinimą katalizuojanti baltymų kinazė CK2 nėra jautri Ca2+ jonams. Šios proteolizės sistemos vaidmuo raumenų baltymų apyvartos vyksmuose dar tiriamas.
 
Kalpainai – Ca2+ aktyvuojamos cisteino proteazės. Tai viduląsteliniai baltymai, dalyvaujantys ląstelės judėjime ir adhezijoje. Jie reguliuoja procesus, tokius kaip ląstelių migracija ir žaizdų gijimas.

Literatūra 
 Nakajima, T., et al. 2001. Biochim. Biophys. Acta 1519, 55. 

Fermentai
Linas Julijonas Jankus

Linas Julijonas Jankus (1946 m. birželio 29 d. Priekulėje – 2014 m. liepos 13 d.) – Lietuvos tapytojas.

Lietuvos dailininkų sąjungos, Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių sąjungos narys, Mažosios Lietuvos reikalų tarybos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. KU Menų fakulteto Dailės katedros vedėjas.

Biografija 
Tėvas – itin charizmatiška asmenybė – buvo baigęs kariūnų mokyklą, vėliau Šiaulių mokytojų seminariją. Dirbo mokytoju. Mama buvo kilusi iš inteligentiškos šeimos. Kadangi jos tėvas buvo felčeris, ji baigė medicinos studijas, nors ir norėjo mokytis menų, bei dirbo medicinos seserimi.

Į mokyklą Linas J. Jankus pradėjo eiti jau Saugose, nes ten visa šeima persikėlė, kai tėvas buvo paskirtas vaikų namų ir tuometinės septynmetės mokyklos direktoriumi. Tačiau jau po kelerių metų visa šeima persikraustė į Švėkšnos vaikų namus Vilkėnuose, vėliau – į Pjaulius, šalia Priekulės. Baigė Priekulės Ievos Simonaitytės vidurinę mokyklą. Vėliau, 1964 m. įstojo į tuometinį Dailės institutą, o 1969 m. jį baigė. Mokytojai Jonas Švažas, Algirdas Petrulis. Baigęs studijas liko gyventi Vilniuje. Pradėjo rengti personalines parodas, įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą, aktyviai kūrė. Tačiau, laikui bėgant, aktyvus sostinės gyvenimas Linui J. Jankui galiausiai pabodo. Ir 1999 m. jis su žmona – televizijos režisiere – Jūrate Šimkute ir dukrele Helena grįžo į Pjaulius. Šeima apsigyveno jau šimtą metų stovinčios pradinės mokyklos pastate, tame pačiame, kuriame mokytojavo ir Lino J. Jankaus tėvas.

1979–1980 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1982–1999 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1990 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1986–1995 m. Architektūros fakulteto Dailės katedros vedėjas. Nuo 1999 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas, nuo 2004 m. Menų fakulteto Dailės katedros vedėjas. Nuo 1993 m. docentas.

2014 m. liepos 13 d. mirė nuo širdies vožtuvo prolapso.

Kūryba 
Nuo 1970 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje. Nutapė daugiau nei 1000 darbų.
Individualios parodos surengtos Klaipėdoje, Vilniuje ir kitur:
 Vilniuje – 1976 m., 1980 m., 1982 m., 1991 m., 1993 m., 1996 m.,
 Klaipėdoje – 1993 m., 1996 m.
 Plungėje – 1996 m.

Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.  Darbų įsigijo LR kultūros ministerija ir muziejai, buvusi SSRS kultūros ministerija, SSRS Parodų direkcija, muziejai, privatūs kolekcionieriai Lietuvoje, JAV, Vokietijoje, Danijoje, Islandijoje, Prancūzijoje, Norvegijoje, Izraelyje.

Nutapė pamario peizažų („Drevemos prieplaukoje“, „Tiltas“, abu 1975 m.; „Klaipėdos jachtklubas“, 1979 m.; „Gilijos kaime“, 1982 m.; „Mažoji Lietuva“, 1984 m.) Ankstyvieji peizažai ramių, giedrių spalvų, nuo devintojo dešimtmečio tamsesnio kolorito, šiurkštesniu potėpio, perteikiantys atšiaurios gamtos grožį, kasdienybe. Sukūrė portretų („Kaimyno Peterio portretas“, 1985 m.; „Senieji pamario žvejai Marija ir Martynas Gelšiai“, 1996 m.)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lino Julijono Jankaus darbų svetainė 
 Linas Julijonas Jankus. Klaipėdos krašto dailės galerija

Lietuvos tapytojai
Lietuvos dėstytojai
Kordofano kalbos

Kordofano kalbos - Nigerio-Kongo kalbų makrošeimos pošeimė ar grupė. Tai labiausiai izoliuota grupė nuo visų kitų šios šeimos kalbų. Ji paplitusi tik Kordofane (dab. Sudane), ir šiomis kalbomis šneka vienos primityviausių Afrikos genčių. Kalbos rašto neturi.

Nėra vieningai nuspręsta, ar visos šios kalbos yra priskirtinos vienai grupei, bet tokį priskyrimą lemia jų geografinis artumas.

Klasifikacija 
Kordofano kalbos skirstomos į keturias dideles grupes:
 Heiban (kalbos kau, werni (pietryčiai), koalib, laro, heiban, otoro, shwai, logol (centras), moro ir tira (vakarai))
 Katla (kalbos katla ir tina)
 Rashad (kalbos tegali, tagoi, tingal)
 Talodi (kalbos talodi, lafofa, masakin, tocho)

Taip pat skaitykite 
 Kordofanas

Nuorodos 
 
 Ethnologue informacija
 Nuba kalvų svetainė 

Nigerio-Kongo kalbos
Izaijas

Izaijas (Ješajas) – vienas iš didžiųjų žydų pranašų.

Jo vardu vadinama Senojo Testamento knyga yra pati pirmoji tarp visų pranašų knygų, kurioje Izaijas išpranašauja, kada ateis Dievo tarnas – Mesijas.

Izaijas gyveno Jeruzalėje, kai ją valdė Ozijas, Joatamas, Achazas ir Ezekijas. Dievui pašaukus Izaiją pranašauti, meldėsi šventykloje. Jam buvo pasiųstas Dievo, Vienintelio Šventojo, regėjimas ir buvo atleistos nuodėmės. Nuo tada jis galėjo skelbti žmonėms Dievo žodį.

Izaijas vedė pranašę ir su ja susilaukė 2 sūnų, kuriuos pavadino ypatingais vardais, parodančiais, ko Dievas iš jų pageidauja.

Asirų kariuomenei apgulus Jeruzalę, Izaijas paragino karalių Ezekiją pasikliauti Dievu ir nepasiduoti. Šiam sunkiai susirgus, Izaijas pasimeldė ir Dievas per Izaiją pranešė, kad Ezekijas gyvens dar 15 metų. Tai Judėjos gyventojams suteikė vilties, nors jie negalėjo išvengti savo nepaklusnumo Dievui padarinių, bet žinojo, kad ateis laikas, ir Dievas sunaikins juos užpuolusį priešą, o juos pačius grąžins iš tremties. 

Talmudo teigimu, Izaiją karaliaus Manaso įsakymu perpjovė mediniu pjūklu.

Šaltiniai 

Senojo Testamento pranašai
Pulstakai

Pulstakai – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, šalia kelių  ir  sankirtos. Seniūnaitijos centras. Stūkso Pulstakų akmuo (gamtos paminklas). Netoliese prasideda upelis Kubanka.

Gyventojai

Išnašos 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Bruknynė

Bruknynė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Šalčininkų, Šalčininkėlių–Stasylų miškuose, netoli plento . Kolektyviniai sodai. Išlikę buvusio dvaro rūmai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Jon Voight

Jon Voight (g. 1938 m. gruodžio 29 d.) – JAV televizijos ir kino aktorius. Apdovanotas oskaru, auksiniu gaubliu, BAFTA apovanjimu, Kanų kino festivalio apdovanojimu. Daugelio filmų pagrindinis vekėjas, vaidinęs tokias asmenybes kaip popiežius Jonas Paulius II, Franklinas Ruzveltas, Džordžas Vašingtonas, Jurgenas Štropas.

Pastaraisiais metais Jon Voight yra aktyvus Respublikonų partijos remėjas.

Jo dukra Angelina Jolie taip pat žymi aktorė.

Filmografija

Nuorodos 
 IMDB profilis (anglų k.)

Voight
Vairas (grupė)

Vairas – žinoma Lietuvos muzikos grupė, susikūrusi 1960 m. kovo 8 d. Šiauliuose kaip miesto dviračių ir variklių gamyklos „Vairas“ darbuotojų ansamblis, pasivadinęs gamyklos vardu. Jis koncertuodavo gamyklos šventėse, draugams ir giminaičiams, o 1982 m. vadovaujant Vytautui Katiliui pasirodė profesionalioje scenoje ir išpopuliarėjo visoje Lietuvoje.

Istorija 
Nuo 1982 iki 1991 m. grupei vadovavo Vytautas Katilius. Pradėję koncertuoti ir sulaukę populiarumo gamyklos darbuotojai tapo muzikantais ir paliko savo darbus gamykloje. 1983 m. grupė tapo Šiaulių miesto estradinių ansamblių apžiūros nugalėtoja. Taip pamažu „Vairas“ įžengė į profesionalią sceną.

Nuo 1993 m. grupei vadovavo Vadimas Kamrazeris.

1996 m. grupė iširo. 2000 m. „Vairas“ sugrįžo į sceną. Tais pačiais metais buvo išleistas albumas „Karaliai be karūnų / 2000-ųjų kolekcija“.

2002 m. kovo 20 d. grupė pristatė naujų dainų albumą „Sapnas“, sulaukusį didelio klausytojų dėmesio. Po metų grupė išleido dar vieną naujų dainų albumą „Neliūdėk, neverta“, po to – dar vieną diską „Vairas“. 

2010 m. kovo mėn. mirus vokalistui Edmondui Čivinskui, grupė liko su keturiais nariais ir sėkmingai koncertuoja iki šiol. 2013 m. buvo išleistas dar vienas naujų dainų albumas, pavadintas „Mums viskas gerai“.

Grupės sudėtis 
 Rolandas Janušas – klavišiniai instrumentai, vokalas
 Darius Vaitoška (indėnas) – bosinė gitara, vokalas
 Virgilijus Butkevičius – gitara, vokalas
 Vytautas Mundinas – mušamieji instrumentai
Audrius Jonaitis – saksofonas, klavišai

Apdovanojimai 
 1984 m. gautas padėkos raštas festivalyje „Neringos vėtrungės – 84“.
 1984 m. Moldavijoje „Vairas“ laimėjo Centrinės televizijos jaunųjų atlikėjų konkurse „Su daina per gyvenimą“ žiūrovų prizą. Finaliniame koncerte Maskvoje grupė apdovanota SSRS valstybinio televizijos ir radijo komiteto žiuri diplomu.
 1985 m. Šiaulių m. estradinių ansamblių apžiūroje „Vairas“ pripažintas geriausiu kolektyvu.
 1985 m. laimėtas kelialapis į Maskvą, į XII pasaulinį jaunimo ir studentų festivalį.
 1994 m. festivalyje „Nida 94“ už „Ūdrio arijos“ iš Vytauto Klovos operos „Pilėnai“ atlikimą su Veronika Povilioniene grupė apdovanota „Gintariniu unguriu“.

Literatūra 
 Legendinį „Vairą“ mačiau iš arti: klubo vedėjo prisiminimai / Bronislovas Saulius Tarabilda, Žilvinas Skačkauskas. – Šiauliai: Tarabildų šeimos kultūros klubas-archyvas: Man įdomu, 2013. – 160 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95381-0-5

Nuorodos 
 Grupės „Vairas“ interneto svetainė

Lietuvos pop muzikos grupės
Šiauliai
Egmontas Jansonas

Egmontas Georgas Jansonas (1939 m. rugpjūčio 2 d. Kaune – 2007 m. spalio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos teatrologas, kritikas, žurnalistas.

Biografija 
Nuo 1946 m. mokėsi Vilniaus, Lekėčių (Šakių rajonas) pradinėse mokyklose, 1958 m. baigė Kulautuvos vidurinę mokyklą. 1957–1958 m. Kulautuvos sanatorijos „Kregždutė“ pedagogas, muzikos vadovas. 1958–1963 m. studijavo A. Lunačiarskio teatro meno institute Maskvoje. 1963–1968 m. Maskvos kultūros valdybos Teatro skyriaus inspektorius, skyriaus viršininko pavaduotojas, vėliau sargas. 

1969–1970 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto aspirantas. 1972–1974 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ korespondentas. 1974–1978 m. dirbo Geležinkelininkų kultūros rūmuose ir Respublikinėje bibliotekoje Vilniuje, 1978–1981 m. kroviku LKP CK spaustuvėje ir sanitaru Naujosios Vilnios psichiatrijos ligoninėje. 1981–1991 m. Istorijos instituto ir Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto Kultūrologijos ir meno skyriaus jaunesnysis mokslinis bendradarbis, dėstė Vilniaus valstybinio universiteto žurnalistikos studentams teatro teoriją ir kritiką.

1991–1994 m. dienraščio „Respublika“ reporteris, 1994–1996 m. „Diena“ specialusis korespondentas.  1996–2000 m. banko „Hermis“ atstovas spaudai. 2000–2005 m. Lietuvos nacionalinio dramos teatro meno vadovas.

Paskelbė teatro kritikos straipsnių.

Bibliografija 
 Etiudai apie teatrą: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Vaga, 1988. – 245 psl. – ISBN 5-415-00080-1
 Teatras ir žiūrovas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1989. – 26 psl.

Šaltiniai 

Lietuvos kultūros veikėjai
Lietuvos teatro kritikai
Lietuvos teatrologai
Lietuvos žurnalistai
Rudolfas Jansonas

Rudolfas Jansonas (g. 1947 m. kovo 2 d. Joniškyje) – Lietuvos teatro aktorius.

Biografija 
Nuo 1961 m. lankė Panevėžio dramos teatro studiją, Juozo Miltinio mokinys. 1964 m. baigęs vidurinę mokyklą, studijavo mediciną Kaune. 1966-2014 m. vaidino Panevėžio dramos teatre (nuo 1995 m. J. Miltinio dramos teatras), nuo 1995 m. ir Panevėžio muzikiniame teatre.  1987 m. baigė Lietuvos konservatoriją. Sukūrė epizodinių vaidmenų Lietuvos, Baltarusijos, Rusijos kino ir TV filmuose. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie teatrą vienas autorių.

Svarbiausi vaidmenys 
 Julius – Juozas Grušas. Pražūtingas apsvaigimas, 1967 m.
 Bazilijus Pjeras Ogiustenas Bomaršė. Sevilijos kirpėjas, 1971 m.
 Brakas – Henrikas Ibsenas. Heda Gabler, 1972 m.
 Kurtas – Augustas Strindbergas. Mirties šokis, 1976 m.
 Edipas – Sofoklis. Edipas karalius, 1977 m.
 Gorodničius – Nikolajus Gogolis. Revizorius, 1977 m.
 Ringelė – Vincas Krėvė. Žentas, 1983 m.
 Argantas – Moljeras. Skapeno klastos, 2004 m.
 Baronas – Maksimas Gorkis. Dugne, 2004 m.
Operetėse:
 Zeta – Fransis Leharas. Linksmoji našlė, 1995 m.
 Leopoldas – Imrė Kalmanas. Silva, 1999 m.

Filmografija 
 1969 m. Ave, Vita, rež. Almantas Grikevičius
 1971 m. Paskutinis „Albatroso“ reisas, rež. Leonidas Pčiolkinas, k/s Ekran
 1974 m. Sadūto tūto, rež. Almantas Grikevičius
 1991 m. Jatrinsko ragana, rež. Borisas Šadurskis, Belarusfilm
 2008 m. Pilotas, rež. Saulius Vosylius
 2012 m. Aurora, rež. Kristina Buožytė, Lietuva, Prancūzija, Belgija

Įvertinimas 
 1987 m. LTSR nusipelnęs artistas

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos enciklopedininkai
Nazretas

Nazretas arba Adama (, ) – miestas centrinėje Etiopijos dalyje, buvusi Oromijos regiono sostinė. Nazretas yra 1712 metrų aukščiau jūros lygio, maždaug 100 km į pietryčius nuo Adis Abebos.

2005-ųjų metų duomenimis Nazrete gyveno 228 623 gyventojai (114 255 vyrai ir 114 368 moterys). 1994-aisiais metais šiame mieste gyveno 127 842 gyventojai (61 965 vyrai ir 65 877 moterys).

Istorija 

Imperatorius Haile Selasijas pavadino miestą Nazretu, taip jis buvo vadinamas iki XXI amžiaus. 2000-aisiais miestui oficialiai grąžintas originalus Oromų kalbos pavadinimas – Adama, bet „Nazretas“ ir toliau liko plačiai vartojamas.

2000-aisiais m. Etiopijos valdžia perkėlė Oromijos regiono sostinę iš Adis Abebos į Nazretą. Kritikai teigė, jog valdžia norėjo sumažinti Adis Adebos reikšmę Oromijos regione, tačiau valdžia aiškino, jog Adis Adaba netinka plėtoti Oromijos regiono kalbos, kultūros, istorijos.

2005-aisiais m. Oromijos sostinė vėl perkelta į Adis Abebą.

Etiopijos miestai
Kaduvėjai

Kaduvėjai (kadiguedogui, kadiwéus) – indėnų gvajkurų gentis, gyvenanti Brazilijoje, Pietų Mato Grose, Paragvajaus pasienyje, į vakarus nuo Mirandos upės. Jų gyvenamos teritorijos įeina į Kadiveu indėnų rezervatą. 1995 m. gyveno ~1200 kadivėjų, įsikūrusių trijose bendruomenėse Bodokenos kalnuose. Kalba matakų-gvajkurų grupei priklausančia kaduvėjų kalba.

Kaduvėjai laikomi mbajų genties palikuonimis. Mbajai beaquéo, cataguéo ir guatiedéo taip pat gyvenę Brazilijoje jau išnyko.

Kaip ir kiti mbajai prisijaukino arklius, plėšdavo kolonizatorių ir gvaranių gyvenvietes. Buvo aukšti ir stiprūs. Moteris galėjo turėti vaikų tik kas 6 metai.

Sudarydavo sąjungas su brazilų bandeirantes ir patraukdavo į Čiaką, kur plėšdavo misijas ir kaimus. Trigubo Aljanso karo metu kaduvėjai taip pat veržėsi į Paragvajų iki pat Konsepsjono. Jų gyvenamos teritorijos po karo priskirtos Brazilijai. Iki pat XX a. antros pusės jie kariavo prieš kitas indėnų gentis – iširus ir guanus.

Brazilijos indėnai
Gvaikurai
Luidoras

Luidoras ( 'auksinis liudvikas') – XVII–XVIII a. Prancūzijos aukso moneta. Monetos buvo pavadintos pagal karaliaus Liudviko portretą ant monetos. Kitoje pusėje – karališkasis Prancūzijos herbas.

Liudviko XIII luidorai 
Pirmieji luidorai nukaldinti 1640 m. valdant Liudvikui XIII. Luidorai pakeitė iki tol apyvartoje buvusius frankus, kurie cirkuliavo nuo karaliaus Jono II Gerojo laikų. Naujųjų monetų pavyzdžiu buvo ispaniški dublonai, kurie Prancūzijoje buvo vadinami pistoliais. Ilgą laiką luidoras ir pistolis buvo sinonimai.

Luidorus kaldino iš 917 prabos aukso, monetos skersmuo buvo 26 mm, masė – 6,751 g.
Luidorų nominalai buvo 1/2 (demi – louis d’or), 1, 2, 4, 8, 10 luidorų.

To meto mažesnės vertės monetos buvo:
 sidabrinės monetos – ekiu (écu; kartais vadinti louis d’argent 'sidabrinis liudvikas'), kaldinti ir ½, ¼ ir ⅛ écu nominalų (60, 30 ir 15 solių)
 varinės monetos – soliai ir denjės.

Luidorai vėliau 
XVIII a. pradžioje luidoro masė padidėjo iki 8,158 g. Vėliau masė ir skersmuo irgi keitėsi. Sunkiausi luidorai buvo 9,79 g masės. Luidorų išvaizda buvo gana įvairi.

Luidorus kaldino iki Didžiosios Prancūzijos revoliucijos, kai buvo pereita prie dešimtainės pinigų sistemos. 1795 m. pagrindiniu piniginiu vienetu tapo frankas.
Luidoro tipo monetas (20 frankų) Prancūzija kaldino iki 1803 m., kuomet ėmė kaldinti napoleondorus. Nedaug luidorų nukaldino po Burbonų restauracijos, valdant Liudvikui XVIII,

Kanados „luidorai“ 
1725 m. liepos mėn. iš Prancūzijos karinis transporto laivas „Chameau“, ginkluotas 44 patrankomis, išvyko į Kvebeką. Jis vežė tuzinus aukštų karininkų ir valdininkų bei brangiųjų metalų krovinį.  1961 m. naras Aleksas Stormas (Alex Storm) aptiko jūros dugne išsimėčiusias patrankas. 1965 m., po kelerius metus trukusių paieškų, buvo aptiktas auksas, kurį vežė laivas.
Kanados Karališkoji monetų kalykla (Royal Canadian Mint) šiam įvykiui pažymėti 2006 m. spalio mėn. išleido 1/25 uncijos masės aukso monetą iš 99,99 % grynio aukso. Šios 1 Kanados dolerio nominalo monetos tiražas buvo 10 000 egzempliorių.
Ši kolekcinė moneta vadinama Gold Louis 'aukso liudvikas', jos masė – 1,555 g, o skersmuo – 14,1 mm.

Nuorodos 

Prancūzijos istoriniai pinigai
Auksinės monetos
Drūstėnai

Drūstėnai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 6 km nuo Švenčionėlių. 

Nuo 1895 m. iki XX a. aštuntojo dešimtmečio pro kaimą driekėsi siaurasis Panevėžio–Pastovio geležinkelis, stodavo keleiviniai traukiniai. Darbams į buvusį Drūstėnų dvarą traukiniu iš Švenčionių buvo atvežami kaliniai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Adomiškė

Adomiškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurėje, Švenčionių seniūnijoje, 10 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių, 1 km į šiaurę nuo Stanislavavo. Rytuose telkšo Ilgio ir Vystučio ežerai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Lakaja (Švenčionys)

Lakaja – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 11 km į pietvakarius nuo Labanoro, prie Lakajos upės. Seniūnaitijos centras. Kaimą supa Labanoro giria (Rašios, Baranavos, Juodinėnų miškai), tuojau į vakarus prasideda Juodųjų Lakajų ežeras. Keliai į Labanorą, Antalakają, Joniškę, Imuliškį, Januliškį, Kertuoją.

Istorija 

Lakaja minima nuo 1496 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Žvyriškės

Žvyriškės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, Bezdonių seniūnijoje, giliai Nemenčinės miškuose, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Miškonių, 3 km į šiaurę nuo Balžio Šilo (Vilnius). Pasiekiamas miško keliukais nuo plento , Bezdonių bei Baronų.

Istorija 

Ilgą laiką Žvyriškės buvo negyvenamos. Likę 2 sodybos. Nuo 2002 m. gyvena 2 šeimos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Georges Jacques Danton

Žoržas Žakas Dantonas (; 1759 m. spalio 26 d. – 1794 m. balandžio 5 d.) – Didžiosios Prancūzų revoliucijos veikėjas.

Biografija 

Paryžiuje įgijo juridinį išsilavinimą, vertėsi advokato praktika. 1787–1789 m. buvo karališkojo teismo advokatas.

Prasidėjus revoliuciniams įvykiams, aktyviai įsitraukė į politinę veiklą, formatavo Kordeljerų klubo darbą. 1791 m. suartėjo su Jakobinais, tais pat metais tapo Prancūzijos komunos prokuroro pavaduotoju. 1792 m. priklausė monarchijos nuvertinimą inicijavusių asmenų grupei.

Paskelbus respubliką, paskirtas teisingumo ministru. Organizavo jaunos respublikos gynybą nuo kaimyninių valstybių agresijos. Jo pasiūlymu įsteigtas Revoliucinis tribunolas. 

1792 m. vadovavo Visuomenės gelbėjimo komitetui. Išreikšdamas dešiniųjų Jakobinų nuostatas, pasisakė prieš revoliucijos plėtimą už Prancūzijos sienų, stengėsi pasirašyti taikos sutartis su Didžiąja Britanija, Prūsija, kritikavo M. Robespjero šalininkų revoliucijos plėtimo programą.
1794 m. balandžio 5 d. nesutarimai su M. Robespjeru baigėsi pralaimėjimu. Žoržą Dantoną ir 13 jo šalininkų Revoliucinis tribunolas nuteisė giljotinuoti.

Nuorodos 
 Rinktinės Ž. Dantono kalbos (rusų k.).

Prancūzijos politikai
Prancūzijos advokatai
Vladas Janulevičius

Vladas Janulevičius (1928 m. birželio 28 d. Šeteniuose, Surviliškio valsčius, Kėdainių apskritis – 2013 m. vasario 2 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (LŽŪA). 1955–1993 m. LŽŪA dėstytojas. 1963 m. apgynė disertaciją „Dobilų trintuvių darbo proceso, ištrinant raudonųjų dobilų sėklas, tyrimas“, technikos mokslų kandidatas.  1967–1972 m. LŽŪA Mechanizacijos fakulteto prodekanas, 1972–1991 m. dekanas, 1974–1979 m. Žemės ūkio inžinerijos katedros vedėjas. Nuo 1967 m. docentas.

Mokslinio darbo sritis – žemės ūkio ir melioracijos mašinos. Su kitais – 10 išradimų autorius. 

Palaidotas Tabariškių kapinėse.

Bibliografija 
 Žemės ūkio mašinų praktikos darbai. – Vilnius: Mintis, 1966. – 270 p.: iliustr.
 Laukų mechanizatoriaus žinynas. – Vilnius: Mintis, 1968. – 466 p.: iliustr.
 Melioracijos darbų mechanizacija: vadovėlis. – Vilnius: Mintis, 1968. – 331 p.: iliustr.
 Žemės ūkio mašinos (su kitais), 1969 m., 3 leid. 1981 m.
 Žemės ūkio ekskavatoriai: mokymo priemonė / Vytautas Gerulaitis, Vladas Janulevičius, Leonas Katkevičius. – Vilnius: Mintis, 1971. – 353 p.: iliustr.
 Javų kombainai / Vladas Janulevičius, Saulius Lukėnas, Liudvikas Špokas. – Vilnius: Mintis, 1974. – 192 p.: brėž.
 Žemės ūkio mašinos: mokymo priemonė. – Vilnius: Mintis, 1975. – 319 p.: iliustr.
 Žemės ūkio ekskavatoriai / Vladas Janulevičius, Vytautas Gerulaitis. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Mokslas, 1978. – 232 p.: iliustr.
 Javų kombainai: mokymo priemonė (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1981. – 271 p.: brėž.
 Javų kombainai „Don-1500“, „Jenisej-1200“ ir E 516B: vadovėlis. – Vilnius, 1991. – 253 p. – ISBN 5-420-00722-X
 Žemės ūkio mašinos: vadovėlis. – Vilnius: Valstybinis leidybos centras, 1994. – 231 p.: iliustr. – ISBN 9986-09-022-9
 Melioracijos ir statybos mašinos: vadovėlis / Vytautas Gerulaitis, Vytautas Grašys, Vladas Janulevičius. – Kaunas: LŽŪU leidybinis centras, 1996. – 254 p.: iliustr. – ISBN 9986-545-48-X
 Vytauto Baltuškonio gyvenimas ir veikla: bibliografijos rodyklė / Vladas Janulevičius, Juozas Eičinas, Laimutė Butkuvienė, Rita Rimkienė. – Kaunas: LŽŪU leidybos centras, 2005. – 19 p.: portr.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos dėstytojai
Dick Butkus

Dick Butkus (tikras vardas Ričardas, g. 1942 m. gruodžio 9 d. Čikagoje, JAV) – lietuvių kilmės amerikietiškojo futbolo žaidėjas. Jo vardo (Butkus Award) taurė įteikiama kiekvienais metais geriausiam amerikietiškojo futbolo gynėjui.

Gimė ir augo devynių vaikų lietuvių imigrantų šeimoje pietinėje Čikagos dalyje. Mokėsi Chicago Vocational School mokykloje. Joje žaidė amerikietišką futbolą, o komandai vadovavo treneris Bernie O'Brien. 1962–1964 m. žaidė Ilinojaus universiteto komandoje. NFL debiutavo 1965 m., kur visą savo karjerą atstovavo Chicago Bears komandai (1965–1973 m.)

Apdovanojimai 
 8 kartus – Pro Bowl selection (1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1972)
 5 kartus – Associated Press First - team All-Pro selection (1965, 1968, 1969, 1970, 1972)
 Associated Press Second - team All-Pro selection (1966)
 NFL 75th Anniversary All-Time Team
 NFL 1960s All-Decade Team
 NFL 1970s All-Decade Team
 2 kartus – NEA NFL Defensive Player of the Year (1969, 1970)
 Illinois Fighting Illini #50
 Chicago Bears #51

Dick Butkus vardo (Butkus Award) taure 2007 m. yra apdovanotas lietuvių kilmės amerikietiškojo futbolo gynėjas James Laurinaitis.

Nuorodos 
 Dick Butkus tinklalapis

JAV sportininkai
Lietuvių kilmės asmenybės
Amerikietiškasis futbolas
Alfonsas Janulis

Alfonsas Janulis (1909 m. spalio 1 d. Altenburge, Liepojos rajonas, Latvija – 2008 m. birželio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos skulptorius.

Biografija 
Brolis Petras Janulis. 1930–1940 m. mokytojavo Kaune. 1932 m. baigė Kauno meno mokyklą, 1945 m. Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą. 1944–1951 m. dėstė Kauno universitete, nuo 1947 m. Tapybos ir skulptūros katedros vedėjas, 1946–1948 m. ir Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1950–1971 m. Kauno politechnikos instituto Grafinių darbų ir piešimo katedros vedėjas. Nuo 1971 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto Dailės katedros vedėjas. Nuo 1973 m. profesorius. 

Nuo 1939 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, nuo 1961 m. LSSR dailininkų sąjungos narys.

Kūryba 
Sukūrė reljefų („Eglė žalčių karalienė“, 1938 m.), reljefinių portretų (Antanas Žmuidzinavičius, 1970 m.; Tadas Ivanauskas, Vincas Vitkauskas, abu 1972 m.), statulų („Iešmininkas“, 1948 m.; „Priešų tankai nepraeis“, 1965 m.), biustų (Kazimieras Baršauskas, 1969 m.; „Medicinos darbuotoja“, 1985 m.), dekoratyvinių skulptūrų. Kūriniai kameriški, dekoratyvūs, pabrėžtas linijų ritmas, stilizacija. Nuo 1938 m. dalyvavo parodose, individuali paroda surengta 1969 m. Kaune.

Įvertinimas 
 1969 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos skulptoriai
Lietuvos pedagogai
Paplūdimio tinklinis

Paplūdimio tinklinis – komandinė olimpinė sporto šaka, žaidžiama atviroje erdvėje ant smėlio. Kaip ir klasikiniame salės tinklinyje paplūdimio tinklinio žaidime rungiasi dvi komandos po du žaidėjus. Taškas pelnomas tuomet kai priešininkai nesugeba atmušti kamuolio ir šis nusileidžia ant žemės.

Paplūdimio tinklinio žaidimas buvo sukurtas Šiaurės Amerikoje, Pietų Kalifornijoje.

Istorija 
Prieš išpopuliarėjant Pietų Kalifornijos valstijoje, pirmosios paplūdimio tinklinio varžybos buvo užfiksuotos Waikiki paplūdimyje Havajų salose. Ši sporto šaka iš pradžių buvo nuotaikingu užsiėmimu buriuotojams, kai vandenyne nurimdavo bangos. 1920 m. buvo atitverta pirmoji paplūdimio tinklinio aikštelė, o kiek vėliau buvo pakabintas tinklas, kuris skiria dvi komandas skirtingose aikštelės pusėse. Pirmieji privatūs paplūdimio tinklinio klubai buvo įsteigti 1922 m. Santa Monikoje.

Paplūdimio tinklinio komandas iš pradžių sudarė po šešis žaidėjus, vėliau dviejų komandos žaidėjų standartas buvo sukurtas 1930 m. Paul „Pablo“ Johnson, paplūdimio tinklinio žaidėjo. Europoje paplūdimio tinklinis pradėtas žaisti nuo 1930 m.

Žaidimo taisyklės 
Pagrindinės paplūdimio tinklinio taisyklės panašios į klasikinio tinklinio taisykles. Taškai pelnomi mušant į priešininkų aikštelės pusę, jos ribose, permušant kamuolį trimis lietimais. Tašką pelno komanda, kurios priešininkai nesugeba atmušti kamuolio ir šis nukrenta ant žemės.

Paplūdimio tinklinio varžybas sudaro trys kėliniai, iš kurių pirmieji žaidžiami tol, kol bus pasiekiamas 21 taškas. Kiekvienai komandai laimėjus po vieną kėlinį, žaidžiamas trečiasis iki 15 surinktų taškų. Kiekviena komanda laikoma laimėjusia, jei taškų skirtumas ne mažesnis nei 2.

Komandos aikštelės pusėmis keičiasi pirmuose dviejuose kėliniuose po kiekvienų pelnytų 7 taškų, o trečiajame kas penkis pelnytus taškus.

Nuorodos 
 www.avp.com
 www.fivb.org
 www.bvbinfo.com
 www.evptour.com
 www.cbva.com
 www.usavolleyball.org
Šv. Hiacinto (Jackaus) koplyčia

Šv. Hiacinto (Jackaus) koplyčia - koplyčia stovinti S.Konarskio ir Jovaro gatvių sankryžoje, dominikonų vienuolio iš Silezijos atminimui.

Pirmoji koplytėlė čia pastatyta 1403 metais šv. Jackaus (1185–1258 m.), apaštalavusio Lietuvoje garbei, 1762 metais ji atnaujinta - pastatyta apaštalą vaizduojanti skulptūra ir prie jos pritvirtinta marmurinė lenta. Sunykusi koplyčia J. K. Vilčinskio ir kitų vilniečių lėšomis 1843 metais atstatyta. 1901 metais smarkiai restauruota: išlieta nauja Jackaus skulptūra, ji pastatoma ant aukštos sumūrytos koplyčios, senoji skulptūra patalpinama Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčioje. Dešinėje Hiacinto rankoje - jo bažnyčios monstrancija, kairėje - Švč. Marijos su kūdikėliu skulptūra.

Vilniaus koplyčios
Ventės rago švyturys

Ventės rago švyturys stovi Ventės rage.

Aukštis – 11 m, atstumas iki marių – 30 metrų, signalas matomas iš 3,5 km. Technikos paminklas. 

Švyturyje įsikūrusi ornitologinė stotis (Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejaus filialas).

Istorija

Švyturys 
Ventės ragas yra labiausiai į vakarus nutolęs Šilutės rajono taškas. Laivams ir sieliams ši vieta buvo ypač pavojinga. Kol nebuvo iškastas Karaliaus Vilhelmo kanalas, sujungęs Nemuną su Klaipėda, čia suduždavo daug laivų.

1837 m. Ventės rago iškyšulyje pastatytas medinis švyturys su alyvine lempa. 1860 m. pradėtas statyti mūrinis. Siekiant apsaugoti švyturį, 1860 m. Ventės rago smaigalys išgrįstas akmenimis. 1880 m. šalia švyturio įrengta vandens matavimo stotis.

Dabar Ventės švyturys atlieka daugiau simbolinę reikšmę, nes laivyba mariose nėra intensyvi. Dažniausiai jis rodo kelią poledinės žūklės mėgėjams žiemą. Švyturys pavaldus Ventės rago ornitologinei stočiai.

Į švyturį lipama senais metaliniais laiptais, išdabintais šlyžiniais ornamentais. Objektas svarbus ir kaip efektinga regykla, nuo kurios atsiveria Kuršių marios, matosi Kuršių nerija, Rusnės sala.

Žiedavimo stotis 
1924–1944 m. Ventės rago švyturio prižiūrėtoju dirbęs Mikas Posingis pirmasis pastebėjo, kad tai puiki vieta paukščiams žieduoti. Artimai bendraudamas su Rasytės ornitologijos stoties mokslininkais, jis pasiūlė žymiam gamtininkui Tadui Ivanauskui pradėti žieduoti paukščius Ventės rage. 1929 m. profesoriaus T. Ivanausko pastangų dėka Ventės rage įkurta pirmoji Lietuvoje ornitologinė stotis. Šie metai žymi paukščių žiedavimo pradžią Lietuvoje. 

Iš pradžių Ventės rago ornitologijos stotyje kasmet būdavo žieduojama po 2-4 tūkst. sparnuočių. Paukščiai buvo gaudomi tinklais, užmetant juos ant krūmų. Pirmaisiais metais Lietuvoje sugauti paukščiai buvo žieduoti vokiškais Rasytės ornitologijos stoties žiedais. Pirmuosius lietuviškus žiedus 1931 m. pagamino Kauno Vytauto Didžiojo universitetas.

Stotyje yra muziejus, laboratorijos, tinklai paukščiams gaudyti. Čia sužieduoti paukščiai sutinkami Irane, Egipte ir net Pietų Afrikoje.

Šaltiniai 

Kuršių marių švyturiai Lietuvoje
Šilutės rajono paveldas
Skruzdėlės (Širvintos)

Skruzdėlės – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje. Auga Skruzdėlių ąžuolas (gamtos paminklas).

Gyventojai

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Ilgojus

Ilgojus – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje. Stūkso Ilgojaus akmuo su „įvairiomis pėdomis“.

Gyventojai

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Pakalniškiai (Širvintos)

Pakalniškiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1,5 km į šiaurę nuo Kernavės, prie kelio . Seniūnaitijos centras.

Gyventojai

Išnašos 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Mikalajūnai

Mikalajūnais vadinami kaimai:

 Pakruojo rajone;
 Širvintų rajone.
Juodė

Juodė – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Juodės dvaro rūmuose 1877–1896 m. lankydavosi komunistų veikėjas Feliksas Dzeržinskis.

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Paaldikis

Paaldikis – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės rytuose, Labanoro seniūnijoje, 12 km į pietus nuo Labanoro, prie Lakajos upės. Kaimas yra Labanoro girios apsuptyje, į pietus nuo kaimo telkšo Aldikis, aplink telkšo dar keletas mažesnių ežerėlių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Laisvės kovotojas

Laisvės kovotojas – Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos pagrindinis pogrindžio leidinys, ėjęs 1942 m. spalio 8 d. – 1944 m. gegužės mėn. Kaune. Kartu su „Nepriklausoma Lietuva“ ir „Į Laisvę“, „Laisvės kovotojas“ priskiriamas prie svarbiausių lietuvių antinacinio pasipriešinimo leidinių.

Istorija 
Leistas du kartus per mėnesį. Pirmieji du numeriai atspausdinti rotatoriumi ir rašomąja mašinėle, 250 egz. tiražu, Kūno kultūros rūmuose. Nuo 3-o numerio spausdintas iškiliąja spauda slaptose spaustuvėse, iki 5000 egz. tiražu. Vokiečių Gestapui 1943 m. liepos 25 d. konfiskavus 13-ą numerį ir sunaikinus spaustuvę Paragių namuose Tvirtovės al., laikraštis toliau buvo spausdinamas Antano Mildažio namuose įrengtoje spaustuvėje Laumenų k., Aukštosios Panemunės valsčius. 1944 m. gegužės mėn. suėmus leidėjus ir uždarius spaustuvę, paskutinieji du numeriai atspausdinti Šiauliuose. Jubiliejinis 1944 m. vasario 16 d. numeris (50 egz.) išėjo su spalvota lietuviška trispalve. Išleisti 28 numeriai.

Spaudos bendradarbiai ir leidėjai: Vladas Bakūnas, Kazys Brazauskas, Izidorius Kurklietis, Vytautas Paragys, Edvardas Paragis, Jonas Mildažis, Aleksandras Liudvikas Viršila, Algirdas Vokietaitis, Zigmas Zubrys.

Leidinio turinį sudarė vedamieji, atsišaukimai, vidaus bei užsienio žinios. Atstovavo Lietuvos visuomenės liberaliai tautinei srovei ir išreiškė jos rezistencines pastangas. 

Prelato Mykolo Krupavičiaus tvirtinimu, tuo pačiu pavadinimu (Laisvės kovotojas) buvo išleistas geštapininkų laikraštis suklaidinti antinacinę visuomenę.  1944 m. vasario-kovo mėn. jame rašyta, Smetonos santvarka yra ir liks mirusi. Šioji santvarka pati save nuteisė dėl reiškiamo žydams bei lenkams prielankumo. Mes siekiame valstybės, sukurtos autoritetiniais, fašistiniais pagrindais, kurioje gyvena vien tik lietuviai. Todėl skelbiame griežtą kovą rusams, vokiečiams, lenkams, žydams. ... Krikščionių demokratų partija, kuriai vadovauja dvasiškija, rodo didelį prielankumą žydams.  Tai liudija ir Laisvės kovotojo 24 numeris, kuris teigia tą patį ką prelatas Mykolas Krupavičius.

Šaltiniai 

Lietuvos pogrindžio spauda
Kauno spauda
Šiaulių spauda
Karolis III

Karolis III gali reikšti:

 Karolis III – dabartinis Jungtinės Karalystės ir kitų Tautų Sandraugos šalių karalius (g.1948)
 Karolis III Bohemietis (1887–1922)
 Karolis III Parmietis (1823–1854)
 Karolis, Monako princas (1818–1889)
 Karolis III Ispanas (1716–1788)
 Karolis III Bohemietis (1697–1745)
 Karolis III Vengras (1685–1740)
 Karolis III Pilypas, Palatinato elektorius (1661–1742)
 Karolis III, Gemenė princas (1655–1727)
 Karolis III Lotaringietis (1543–1608)
 Karolis III, Flandrijos grafas, geriau žinomas kaip Karolis V, Šventosios Romos Imperatorius (1506–1556)
 Karolis III Burbonas (1490–1527)
 Karolis III Savojietis (1486–1553)
 Karolis III Navarietis (1361–1425)
 Karolis III Žemasis (1345–1386)
 Karolis III Alansonietis (1337–1375)
 Karolis III Storasis (832–888)
 Karolis III Naivusis (879–929)
 Karoliu III Ispanijos įpėdinystės karo metu save taip pat vadino Karolis VI, Šventosios Romos imperijos imperatorius (1685–1740)
 Karoliu III, pretenduodamas į Anglijos, Škotijos ir Airijos sostą, save vadino Karolis Eduardas Stiuartas (1720–1788)
 Karoliu III Norvegijoje taip pat vadinamas Karolis XIV Jonas (1763–1844)
Rimvydas Paleckis

Rimvydas Paleckis (g. 1967 m. rugsėjo 14 d. Maskvoje, SSRS) – žurnalistas, buvęs Lietuvos televizijos vadovas.

Biografija 
Diplomato, žurnalisto Justo Vinco Paleckio ir žurnalistės Laimos Paleckienės sūnus, brolis Algirdas Paleckis.

1985–1992 m. VU Istorijos fakultete studijavo žurnalistikos specialybę. 1989–1991 m. savaitraščio „Gimtasis kraštas“ korespondentas. 1992–1993 m. tobulinosi Bonos universiteto Komunikacijos fakultete. 1993–1994 m. Hamburge mokėsi privačioje koncerno „Gruner-Jahr, Die Zeit“ žurnalistikos mokykloje „Henri-Nannen-Schule“. Stažavosi Bundestage, atliko praktiką keliose Vokietijos televizijose, tarp jų ir visuomeninėje. 1993 m. Bundestago deputato padėjėjas.

1993–1995 m. Lietuvos radijo ir televizijos (LRT) užsienio ryšių skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1995–1997 m. LTV ir LNK televizijų diskusijų šou „Prieštarauk!“ vedėjas, radijo stoties „Radiocentras“ pokalbių laidos „Pirmasis puslapis“ vedėjas. 1997 m. LRT publicistinės TV laidos „Bylos ’97“, 1998 m. laidos „Savaitė ’98“ vedėjas.  1998–2000 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas.  2000–2001 m. ministro pirmininko Rolando Pakso atstovas spaudai. 

2001–2006 m. LTV vedė „Panoramą“, pokalbių laidas „Prašau žodžio!“, „Ieškau darbo“, 2007–2008 m. analitinės laidos „Savaitė“ vedėjas. 2008–2013 m. Lietuvos televizijos direktorius, 2013–2018 m. LRT generalinio direktoriaus Audriaus Siaurusevičiaus pavaduotojas.  Nuo 2018 m. portalo Alfa.lt laidos „Alfa taškas“ vedėjas (nuo 2020 m. birželio mėn. ši laida rodoma per „Lietuvos ryto“ televiziją).  Nuo 2019 m. veda „Lietuvos ryto“ televizijos aktualių pokalbių laidą „Oponentai“.

Kalba rusų, vokiečių, anglų kalbomis.

Įvertinimas 
 2004 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

Šaltiniai

Nuorodos 
 „Greiti pietūs“: Algis Ramanauskas ir Rimvydas Paleckis (video), 2017 m.

Lietuvos televizijos žurnalistai
Lietuvos televizijos pranešėjai
Lietuvos laidų vedėjai
Vaidotas Januškis

Vaidotas Januškis (g. 1937 m. kovo 30 d. Kaune) – Lietuvos geografas, keliautojas, spaudos darbuotojas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
Gimė 1937 m. 1960 m. baigė Vilniaus universitetą. 1960–1962 m. ir 1980–1989 m. LSSR turizmo federacijos prezidiumo pirmininkas. 1962–1969 m. vadovavo LSSR hidrometeorologijos tarnybos hidrografinei partijai, 1969–1973 m. LSSR Melioracijos ir vandens ūkio ministerijos Vandenų tyrimo laboratorijos suvestiniam skyriui, 1973–1975 m. Hidrometeorologijos tarnybos hidroprognozių skyriui. 1977 m. geografijos mokslų kandidatas. 1975–1991 m. dirbo „Mokslo“ leidykloje, 1985–1991 m. vyr. redaktorius.  1992–1999 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame universitete, nuo 1992 m. docentas.

Mokslinė veikla 
Tyrė Lietuvos upes, ežerus, Kuršių marias. Parengė Lietuvos didžiųjų upių hidrologinių reiškinių prognozavimo metodikų, sukūrė mažųjų upių minimalaus nuotėkio apskaičiavimo lygtis. Parašė vadovėlių ir mokymo priemonių aukštosioms ir vidurinėms mokykloms, daugiau kaip 300 straipsnių bei reportažų laikraščiams, žurnalams, radijui, pažintinių TV laidų apie pasaulio kraštus scenarijų.

Bibliografija 
 Lietuvos mažųjų upių minimalus nuotėkis šiltuoju laikotarpiu: monografija, 1981 m.
 Pietų Sibiru: kelionių knyga. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1963. – 71 p.
 Alsuojančioje žemėje: kelionių knyga. – Vilnius: Mintis, 1967. – 62 p.
 Žydrieji Lietuvos keliai: vandens turizmo vadovas, 1967 m., rusų k.
 Kelionių vadovas (vienas autorių), 1970 m.
 Turisto žinynas (sud. Juozas Vaitkus, Vaidotas Januškis). – Vilnius: Mintis, 1978. – 284 p.
 Nature of the Soviet Union: Landscapes, Flora and Fauna / Algirdas Knystautas, Vaidotas Januškis. – V.: Mokslas, 1987.
 Europa: geografijos vadovėlis, 1994 m.
 Geografija: vadovėlis 7 klasei / Marija Ader, Svetlana Butautienė, Vaidotas Januškis. – Kaunas: Šviesa, 2004. – 206 p.: iliustr. – ISBN 5-430-03816-4
 Geografija: vadovėlis 8 klasei / Marija Ader, Svetlana Butautienė, Vaidotas Januškis. – Kaunas: Šviesa, 2005. – 2 kn.
 Kn. 2. – 2005. – 125 p.: iliustr. – ISBN 5-430-04106-8
 Neįtikėtina. – Kaunas: Šviesa, 2008. – 204 p.: iliustr. – ISBN 978-5-430-05216-4
 Geografija: vadovėlis 7 klasei / Rima Bačkienė, Vaidotas Januškis, Vilma Pundienė, sud. Genovaitė Kynė, Vaidotas Januškis. – Kaunas: Šviesa, 2009. – 2 kn.
 Kn. 1. – 2009. – 95 p.: iliustr. – ISBN 978-5-430-05421-2
 Kn. 2. – 2009. – 87 p.: iliustr. – ISBN 978-5-430-05423-6
 Pasaulio paslaptys. – Vilnius: Didakta, 2011. – 194 p.: iliustr. – ISBN 978-609-442-002-3

Šaltiniai

Nuorodos 
 Penkios dešimtys metų – kelionėse, 2008-04-18

Lietuvos geografai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos keliautojai
Stepas Janušonis

Stepas Janušonis (1933 m. gegužės 11 d. Pasvalio vienkiemis, Pasvalio valsčius – 2008 m. rugpjūčio 10 d.) – Lietuvos radijo inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1957 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1959–1963 m. Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos specialiojo konstravimo biuro laboratorijos vadovas. 1963–1981 m. Vilniaus konstravimo biuro „Venta“ vyr. inžinierius. 1966 m. Maskvos mikroprietaisų institute apgynė disertaciją „Kai kurios slenkstinių elementų kūrimo problemos“, technikos mokslų kandidatas. 1980 m. ten pat apgynė disertaciją „Naujų technologinių kelių paieška ir tyrimas tikslu tobulinti pagrindinius loginių integrinių schemų parametrus ir bazinės technologijos sukūrimas“, technikos mokslų daktaras. 

1981–1991 m. LSSR mokslų akademijos Puslaidininkių fizikos instituto sektoriaus, laboratorijos vadovas, nuo 1989 m. direktoriaus pavaduotojas technologijai. 1991–1998 m. bendrovės „Saulės energija“ viceprezidentas. Nuo 1998 m. Mokslininkų sąjungos instituto direktorius. 1999 m. Lietuvos nacionalinės saulės programos 2000–2005 m. koordinatorius.
 
Palaidotas Vilniaus Rokantiškių kapinėse.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausios kryptys – dirbtinių planarinių sistemų formavimasis, jų taikymas mikroelektronikoje, nanotechnologijoje, saulės elementų technologijoje, atsinaujinančių energijos šaltinių plėtra Lietuvoje.  21 išradimas (iki 1984 m.).

Bibliografija 
 Radijo mėgėjo vadovas, Vilnius, 1960 m.
 Mikroelektronika, Vilnius, 1975 m.
 Formavimasis puslaidininkių technologijoje, su Vida Janušoniene, Vilnius, 1985 m.
 Kaip saulės šviesą paversti elektra, su kitais, Vilnius, 1999 m.
 Dirbtinių planarinių sistemų formavimasis. Teorija ir taikymas (Selfformation of the Artificial Planar Systems. Theory and Application), su V. Janušoniene, Vilnius, 2004 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Stepo Janušonio publikacijos 

Lietuvos radijo inžinieriai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos ekologai
Vinsas Janušonis

Vinsas Janušonis (g. 1950 m. sausio 23 d. Alytuje) – Lietuvos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1976 m. baigė Kauno medicinos institutą.

1976–1977 m. Klaipėdos miesto ligoninės gydytojas internas, 1977–1979 m. apylinkės gydytojas terapeutas. 1979–1981 m. šios ligoninės poliklinikos vedėjas, 1982–2000 m. ir nuo 2001 m. ligoninės vyr. gydytojas. 1993 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Nuo 1995 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas, nuo 2001 m. profesorius. 1994–2000 m. Lietuvos gydytojų vadovų sąjungos prezidentas. 2000–2001 m. LR sveikatos apsaugos ministras.  Nuo 2001 m. Nacionalinės sveikatos priežiūros įstaigų asociacijos prezidentas.

1996–2003 m. Kauno medicinos universiteto Psichofiziologijos ir reabilitacijos instituto mokslinės tarybos pirmininkas. Nuo 2001 m. Klaipėdos kolegijos Tarybos pirmininkas.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo kryptis – profilaktinė medicina, sveikatos apsaugos sistemos ir jos organizacijų, sveikatos priežiūros ir jos kokybės, ligų valdymas.

Bibliografija 
 Sveikatos palaikymas ir stiprinimas, 1988 m.
 Medicinos pagalbos kokybė ir valdymas, 1990 m.
 Profilaktinė medicina Lietuvoje, 1992 m.
 Aušrininkas daktaras Jonas Šliūpas Lietuvos medicinos baruose, su kitais, 1995 m.
 Sveikatos apsaugos sistemos organizacijų valdymas, 2000 m.
 Kokybės sistemos: kūrimas ir valdymas sveikatos apsaugos organizacijose (su Jurgita Popoviene). – Klaipėda: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2004. – 270 p. – ISBN 9986-31-100-4
 Rizikos valdymas sveikatos priežiūros organizacijose: monografija. – Klaipėda: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2005. – 253 p.: iliustr. – ISBN 9986-31-142-X
 Profesorius habilituotas daktaras Vinsas Janušonis: bibliografijos rodyklė (sud. Ramutė Stankevičienė). – Klaipėda: Eglės leidykla, 2009. – 160 p.: portr. – ISBN 978-9955-542-92-6
 Sveikatos priežiūra: vadyba ir kokybė: mokslinių straipsnių rinkinys, 1999–2009 metai. – Klaipėda: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2010. – 541 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-31-284-0

Šaltiniai 

|-

Lietuvos sveikatos apsaugos ministrai
Lietuvos gydytojai
Lietuvos pedagogai
Antanas Jasaitis

Antanas Jasaitis (1936 m. gegužės 21 d. Kuisiuose, Tauragės valsčius – 1999 m. sausio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos biochemikas, bioenergetikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
Brolis Juozas Jasaitis. 1952–1956 m. mokėsi Vilniaus žemės ūkio technikume, 1956–1958 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, 1958–1963 m. Maskvos K. Timiriazevo žemės ūkio akademijoje. 1963–1966 m. dirbo Maskvos universitete, 1966–1975 m. Maskvos universiteto Tarpfakultetinės bioorganinės chemijos laboratorijos Bioenergetikos skyriuje.

Nuo 1975 m. Vilniaus universiteto Gamtos fakulteto dėstytojas. 1975–1990 m. LSSR mokslų akademijos Biochemijos instituto Genų veiklos reguliavimo laboratorijos vadovas. 1976 m. LSSR MA narys korespondentas.  1978 m. profesorius. 1990–1999 m. Metabolizmo ir bioenergetikos laboratorijos vadovas. 1993 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras. Nuo 1992 m. Vytauto Didžiojo universiteto Aplinkotyros fakulteto dėstytojas, 1994–1996 m. dekanas, 1993–1997 m. Molekulinės ir ląstelės biologijos katedros vedėjas.

1992–1994 m. Lietuvos biochemikų draugijos pirmininkas, 1995–1999 m. Biochemijos instituto tarybos pirmininkas.

Mokslinė veikla 
Tyrė energijos apykaitos mechanizmus bakterijų, augalų ir gyvūnų ląstelių membranose, genetinius energijos apykaitos, fermentų biosintezės ir reguliacijos principus.

Bibliografija 
 Energijos transformacija mitochondrijose, 1973 m., rusų k.; 1974 m. anglų k.
 Gyvybės energetika, 1978 m.
 Nuo saulės spindulio iki mūsų sąmonės, 1979 m., rusų k.

Įvertinimas 
 1975 m. SSRS valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos chemikai
Lietuvos biochemikai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
Lietuvos pedagogai