joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Horo akis

Horo akis, Uadžat – egiptietiškas simbolis, kuris, kaip buvo tikima, saugo nuo blogio. Iš įvairių medžiagų pagamintos akys buvo dedamos faraonams į kapus (mastabas, piramides ir hipogėjus). Pasak legendos, mūšyje egiptiečių faraonų globėjas dievas Horas netekęs akies.

Reikšmė 
Hieroglifo tekste sutinkama Horo akis reiškia „veikti, daryti“ arba tą kuris daro ar veikia. Horo akis taip pat simbolizavo veiksmą, apsaugą arba didelę neapykantą, ir nebuvo tiesiog akies ženklas. Yra keletas alternatyvių hieroglifų akiai pažymėti.

Horo akis visada dešinioji. Veidrodinis atspindys (kairioji akis) taip pat kai kada sutinkama ir reiškė Totą, taip pat intuiciją bei magiją.

Naudojimas trupmenoms žymėti 

Įvairios Horo akies dalys egiptiečių buvo naudojamos trupmenoms (vieneto dalims) žymėti. Dalys reiškė įvairius dvejetainės skaičiavimo sistemos skaitmenis po kablelio (1/2 = 0.1, 1/4 = 0.01, 1/8 = 0.001 ir pan). Egiptiečiai jau žinojo jog kitokias trupmenas galima užrašyti kaip šių dvejetainių trupmenų sumą, mažiausios naudojamos dvejetainės trupmenos (ašara, 1/64) tikslumu. Tai būtų seniausių dvejetainės skaičiavimo sistemos taikymų. Tačiau kai kurie šaltiniai teigia jog trupmeniniai žymėjimai, nors ir panašūs į akies fragmentus, gali būti ir kitokios kilmės. 

Akis turi oficialų Unicode kodą, nors ne visos naršyklės jį supranta (U+13080, jūsų naršyklės vaizduojamas kaip 𓂀).)

Šaltiniai 

Religinė simbolika
Egiptiečių mitologija
Gilius

Gilius – ežeras vidurio Lietuvoje, Kelmės rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2 km į šiaurę nuo Tytuvėnų, Tytuvėnų regioniniame parke.

Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 0,98 km, plotis iki 0,47 km. Altitudė 118,5 m. Ežeras rininės kilmės. Krantai šiaurėje ir šiaurės vakaruose žemi, kitur aukštesni. Iš pietinės pusės supa miškas. Šiaurėje išteka upelis į greta telkšantį Apušio ežerą (Gryžuvos upės baseinas).

Prie ežero įrengta vandens sporto bazė.  Prieina Tytuvėnų miesto šiaurinis pakraštys, Kuršių kaimas.

Vandenvardis Gìlius kilęs nuo žodžio gilus.

Šaltiniai 

Kelmės rajono ežerai
Ąžuolų Būda

Ąžuolų Būda – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Kazlų Rūdos, prie kelių  ir  sankryžos. Seniūnaitijos centras. Medinė Ąžuolų Būdos Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1937 m.) stovi gretimame Didžiųjų Zariškių kaime. Veikia Kazlų Rūdos Elmos mokyklos-darželio Ąžuolų Būdos universalus daugiafunkcis centras, Kazlų Rūdos viešosios bibliotekos skyrius, paštas (LT-69088), kapinės.

Etimologija 

Vietovardis kildinamas nuo žodžių ąžuolas ir būda („palapinė, pastogė, sargo namelis“). Gyvenvietė įkurta kaip miško, daugiausia ąžuolų, verslo įmonė, arba ąžuolų būda (tokios įmonės buvo steigiamos didelėse giriose eksportinei miško medžiagai ruošti). Pagal tai kaimas ir pavadintas.

Geografija 

Kaimas įsikūręs Kazlų Rūdos miškų pakraštyje, iš šiaurės prieina Ąžuolų Būdos miškas. Vakariniu kaimo pakraščiu teka Vabalkšnė.

Istorija 

Ąžuolų Būdos apylinkių archeologiniai radiniai rodo, kad čia žmonių gyventa jau bronzos amžiuje. Gyvenvietė įkurta po 1738 m. kaip miško, daugiausia ąžuolų, paruošų verslo įmonė. 1775 m. buvo 10 kiemų.

1820 m. nutiesus plentą Sankt Peterburgas–Varšuva veikė arklių keitimo punktas, vadintas pašto stotimi. 1831 m. prie Ąžuolų Būdos jungėsi sukilėlių daliniai. Per 1863 m. sukilimą kaime vyko sukilėlių kariuomenės (vadas K. Jastšembskis) mokymas. 1866–1914 m. kaime buvo teismo nuovada. 1905 m. vasarą įvyko susidūrimų su policija, mitingų.

1918–1940 m. veikė pašto agentūra, arbatinė, kelios parduotuvės, garo malūnas, duonos kepykla, policijos nuovada, 1928 m. įkurta girininkija. 1923 m. buvo 50 ūkių. 1931 m. prie Ąžuolų Būdos Varnabūdės miške pastatytas paminklas Vytauto Didžiojo jubiliejui ir Vilniui atminti. 1933 m. atidaryti Šaulių namai. 1937 m. pastatyta medinė bažnyčia, įkurta parapija.

1944–1952 m. prie Ąžuolų Būdos kovojo Tauro apygardos Geležinio vilko ir Žalgirio rinktinių partizanai. 1949–1993 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, 1952–1992 m. veikė kultūros namai.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 1942 m. į Ąžuolų Būdą už protesto raštą dėl žydų naikinimo buvo ištremtas prezidentas Kazys Grinius (1866–1950).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Istorija ir žemėlapiai 
 Miesteliai.lt

Kazlų Rūdos savivaldybės gyvenvietės
Gilšė (ežeras)

Gilšė – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 5 km į šiaurę nuo Merkinės, Subartonių kaimo šiaurrytiniame pakraštyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus 0,52 km, plotis 0,28 km. Altitudė 105,2 m. Krantai sausi, ištisai apaugę siauru medžių ruožu, šiaurinis krantas aukštas, prieina Mantvilų miškas. Šalia įsikūręs Pagilšio kaimas. Pietine pakrante eina kelias Nr.5032 (Pagilšys - Subartonys). Ežeras nenutekantis, priklauso Gelovinės upelio baseinui (Straujos intakas). Rytinėje pakrantėje įrengta stovyklavietė.

Ežere gausu įvairios žuvies, vėžių. Ypač paplitę lydekos, kuojos.

Ežerėvardis Gìlšė kilęs nuo žodžio „gilus“.

Padavimas 

Ežeras aprašytas Vinco Krėvės-Mickevičiaus „Dainavos šalies senų žmonių padavimuose“. Pasak padavimo, Gilšės ežero dugne yra labai didelis dvaras, jo dugno niekas nepasiekia. Bet kaitrią saulėtą dieną, kai vanduo ramus, nebanguoja, matyti giliai giliai ežero viduje aukšti dvarų bokštai.

Padavimas byloja, kad kadaise gyvenęs turtingas bajoras, turėjęs dukterį – gražiausią mergelę pasaulyje, nuostabiai atrodžiusi ir kalbėjusi. Vienas bajoro tarnas pamilo mergelę, tačiau išdidus bajoras sutikęs leisti dukterį už bernelio tik tada, kai šis turėsiąs turtus, didesnius už paties bajoro. Bernelis sugalvojęs ir nakvojęs po aukštu tiltu 3 naktis, kur sutikęs nugalabijo 3 pirklius. Tada bernelis pasistatęs didžiulius dvarus, o mergelė ištekėjusi už jo. Tačiau laimės jie neturėję, kadangi susiėję per kitų nelaimę. Vieną naktį staiga prasivėrusi žemė ir prasmegę naujieji dvarai, o jų vietoje gilus ežeras atsiradęs, Gilše pavadintas.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Judas Iskariotas

Judas Iskariotas (Judas Iskarijotas, ) – biblinis veikėjas, vienas iš Jėzaus mokinių. Vardas „Judas“ kilęs iš hebrajiško žodžio, reiškiančio „pagarbintas“. „Iskariotas“ reikšmė nėra visai aiški – tikėtina, kad tai nusako kilmę iš vietovės Karioto (Karioth). Šis vietovardis išlikusiuose šaltiniuose miestų saraše minimas tik kartą.

Kitas galimas žodžio Iskariotas kildinimas iš  – kovotojas durklu, samdomas žudikas. Sikarijai buvo bekompromisis kovinis zelotų judėjimo sparnas. Zelotai organizavo 66 m. sukilimą, kuris buvo žiauriai romėnų numalšintas.

Judo vardas bendrinėje kalboje yra virtęs išdaviko sinonimu. Apkabinimu/bučiniu Judas Iskariotas romėnams nurodė Jėzų ir už tai gavo piniginį atlygį 30 sidabrinių.

Naujojo Testamento evangelijos šį Judo veiksmą traktuoja kaip išdavystę, vėliau dėl išdavystės Judas pasikorė. Tačiau 1970 m. Egipte rastas gnostikų rankraštis Judo Evangelija Judą Iskariotą įvardija kaip Jėzaus pagalbininką, įgyvendinant atpirkimo misiją. Judo Evangelija teigia, kad Kristus pasikvietė Judą pasikalbėti atskirai nuo kitų mokinių ir jam pavedė atskleisti jo tapatybę romėnams.

Judo Evangelija buvo parašyta iki 180 m., nes tais metais Liono vyskupas Šv. Irenėjus mini Judo evangeliją kaip vieną iš erezijų. Į 367 m. Aleksandrijos vyskupo Atanazijaus pateiktą Naujojo Testamento knygų sąrašą (kanoną) Judo Evangelija nebuvo įtraukta.
Tarp netikinčiųjų egzistuoja nuomonė, kad jei Jėzaus ir kitų apaštalų istoriškumas neaiškus, tai Judas – išgalvotas personažas.

Išnašos 

Apaštalai
Dabikinė

Dabikinė – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, šalia kelio . Išlikęs XVI a. Dabikinės dvaras ir keletas ūkinių pastatų, mišraus planavimo dvaro parkas (nuo 1958 m. saugomas valstybės, nuo 1986 m. – gamtos paminklas), veikia Dabikinės specialioji mokykla.

Istorija 

Dabikinės dvaras žinomas nuo 1554–1571 metų. XIX–XX a. priklausė grafams Zubovams. Grafai kaime įkūrė mokyklą. 1902 m. čia įkurta Lietuvos demokratų partija.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Juozas Miltinis (1907–1994) – teatro aktorius, režisierius;
 Kęstutis Zapkus (g. 1938 m.) – JAV lietuvių dailininkas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Dabikinės žemėlapiai 
 Dvaro parkas 

Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Kartuolė (augalas)

Kartuolė (Aristolochia) – kartuolinių (Aristolochiaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės žolės, turinčios šakniastiebį. Lapai auga pražangiai. Jų pažastyse išauga žiedai. Vaisius – dėžutė, atsidaranti šešiais išilginiais plyšiais.

Gentyje yra apie 500 rūšių. Lietuvoje auga šios rūšys:
 Paprastoji kartuolė (Aristolochia clematitis) 
 Didžialapė kartuolė (Aristolochia durior)
 Mandžiūrinė kartuolė (Aristolochia manshuriensis)
 Plaukuotoji kartuolė (Aristolochia tomentosa)

Kartuoliniai
Europinė pipirlapė

Europinė pipirlapė (Asarum europaeum) – kartuolinių (Aristolochiaceae) šeimos, pipirlapių (Asarum) genties augalas.

Daugiametis, 4-10 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis šakotas, nariuotas, šliaužiantis po lapais, samanomis. Jo šakelių galai riečiasi į viršų ir ant jų išauga po kelis lapus, kurie šiek tiek pakeitę spalvą išsilaiko iki kito pavasario. Lapai ilgakočiai, lygiakraščiai, odiški, tamsiai žalia, blizgančia viršutine ir šviesesne, kartais violetinio atspalvio, ryškiai gyslota apatine puse. Lapai abipus plaukuoti. Žiedai šakelių galuose, triskiaučio varpelio pavidalo, tamsiai raudonai rusvos spalvos. Išorinė apyžiedzio pusė plaukuota. Žiedkotis nulinkęs, prigludęs prie žemės, jį galima rasti tik praskleidus lapus. Vaisius – netaisyklinga, atsidaranti; pusiau apvali dėžutė, viršūnėje su apyžiedzio liekanomis. Sėklos iš šonų suplotos, pilkai rudos, su gilia išilgine vagele. Jų mėsingą ataugėlę graužia skruzdėlės, kartu jos platina sėklas. Augalas kvepia pipirais, ypač stiprus kvapas patrynus lapus.

Žydi nuo balandžio pabaigos iki birželio pradžios. Auga visoje Lietuvoje. Aptinkama pavėsinguose lapuočių ir mišriuose miškuose, pamiškėse, krūmynuose, krūmais ir medžiais apaugusiuose upių ir ežerų šlaituose. Augalas nuodingas, turi toksinių medžiagų, paralyžiuojančių centrinę nervų sistemą. Šakniastiebiai ir lapai vartojami veterinarijoje, medicinoje.

Literatūra 
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 28 psl.

Kartuoliniai
Vaistiniai augalai
Nuodingieji augalai
Soma (reikšmės)

Žodis soma reiškia:

 Soma – augalas dievybė ir svaiginantis gėrimas;
 Soma – upė Prancūzijoje;
 soma – neurono kūnas, perikarionas;
 soma – galvosūkis, iš elementų surenkamas kubas.
Bubių tvenkinys

Bubių tvenkinys (arba Šiaulių jūra, Bubių marios) – vandens telkinys šiaurės Lietuvoje, Šiaulių rajone, 6-10 km į pietvakarius nuo Šiaulių, susidaręs ties Bubiais, netoli Bubių piliakalnio užtvenkus ties Pailių kaimu Dubysos 132 km nuo žiočių, ir Ringuvos (Pailių kanalas) (Švendrelio intakas) 2,5 km nuo žiočių, upes. Pakilęs vanduo suliejo Jonelaičių (75,9 ha), Raizgių (25,8 ha) ir Balniaus (8,1 ha) ežerus, Spalvės upelį. Iš tvenkinio išteka Dubysa (nuteka gamtosauginis vandens debitas) (Nemuno baseinas) ir Pailių kanalas (nuteka vandens perteklius) (Mūšos baseinas).

Istorija 

Tvenkinys užtvenktas 1973–1978 m. siekiant Šiaulių miesto pramonę aprūpinti pigesniu vandeniu, negu iš Permo ir Devono periodų sluoksnių siurbiamas geriamasis vanduo. Nuo tvenkinio į odų gamyklą „Stumbras“ (2006 m. bankrutavo) buvo nutiestas pramoninio vandens vandentiekis. Kartu prie Bubių buvo įrengtas paplūdimys miestiečių poilsiui. Vėliau greta tvenkinio pradėti kurti kolektyviniai sodai, po 1996 m. pamažu tampantys gyvenvietėmis (Raizgiai, Meškiai, Gervėnai, Jakštaičiai, Jakštaičiukai). Be sodų bendrijų gyvenviečių, aplink tvenkinį įsikūrę kaimai: Sauginiai, Jonelaičiai, Pailiai. Vakarinę tvenkinio dalį skersai kerta kelias Nr.4009 (Kuršėnai - Gilvyčiai - Sauginiai), rytinę dalį skersai - kelias Nr.4004 (Kuršėnai - Smilgiai - Aukštelkė).

Tvenkinys 
Tvenkinio plotas 418,3 ha, tūris 21,2 mln. m³. Didžiausias gylis 14 m, vidutinis gylis 5,1 m. Tvenkinys netaisyklingos V raidės formos. Ilgis šiaurės vakarų-pietryčių- šiaurės rytų kryptimi - 13 km, plotis - iki 0,77 km. Kranto linija 47,1 km ilgio, labai vingiuota. Krantai lėkšti, apaugę negausiais medžiais ir krūmais. Yra 10 salelių (3 didžiausios: 0,73 ha, 0,7 ha ir 0,52 ha). Ties Sauginiais saloje stūkso Sauginių piliakalnis. Pietvakarinė pakrantė apaugusi miškeliais. Aplink kitas pakrantes daugiausia plyti dirbami laukai. Veikia keletas paplūdimių, kaimo turizmo sodyba.

Šaltiniai 

 Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998

Šiaulių rajono tvenkiniai
Dubysa
Žirmūnų seniūnija

Žirmūnų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Vilniaus miesto savivaldybėje, į šiaurę nuo miesto centro, dešiniajame Neries krante ties Žirmūnais.

Geografija 

Tai didžiausia gyventojų skaičiumi seniūnija Vilniuje (7,5 proc. visų Vilniaus gyventojų). Žirmūnų seniūnija ribojasi su Antakalnio, Senamiesčio, Šnipiškių bei Verkių seniūnijomis. Šiauriniai Žirmūnai ribojasi su Vilniaus Kalvarijomis Verkių regioniniame parke.

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 47 410 ||
|-
| 2011 m.  || || 46 370 ||
|-
| 2021 m.  || 5,7|| 43 453 ||
|-
| 2022 m. || || 43 651 ||
|}

Seniūnai 
 Ona Suncovienė, nuo 2015 m.
 Taurintas Rudys

Šaltiniai 

 Žirmūnų seniūnijos gatvės (Vilnius21.lt)

Vilniaus miesto seniūnijos
Aleksandra Zubovienė

Aleksandra Olsufjevaitė-Zubovienė (1840 m. kovo 6 d. Maskvoje – 1913 m. rugsėjo 14 d. Nikolsko-Viazemskije, Rusija) – Vladimiro, Alinos, Marijos ir Dmitrijaus Zubovų motina, visuomenės veikėja.

Biografija 
1854 m., būdama vos 14 metų, ištekėjo už Nikolajaus Zubovo (1832–1898). Feodalinių tradicijų sumetimais pradžioje buvo sudarytas tik teisinis aktas. Savo pirmąjį sūnų, Vladimirą, ji pagimdė 1862 m., eidama 22-uosius metus.

Aleksandros tolimas protėvis buvęs totorių chanas Al Suf (totorių kalba – skaidrus vanduo). Senelis Vasilijus Olsufjevas (miręs 1723 m.) buvo caro Petro I hofmeisteris. Jo žmona, Ieva Holender – švedė iš Estijos. Aleksandros tėvas Vasilijus Olsufjevas (1796–1858) 1856 m. gavo grafo titulą, taigi Aleksandra, jau būdama grafienė, dar tapo ir grafaitė.

Ji pritapo prie Šiaulių visuomenės, greitai išmoko kalbėti lenkiškai ir lietuviškai, buvo labai apsiskaičiusi, susipažinusi su visa prancūzų porevoliucine literatūra, skaitė A. Gerceną ir kitą rusų revoliucinę literatūrą, vėliau žurnalus „Vestnik Evropy“, „Sovremennyj Mir“, „Sovremennik“ ir kitus. Mėgdavo bendrauti su jaunimu ir gerai suprasdavo jo nuotaikas. Būdama pažangių pažiūrų, savo sūnų Vladimirą leido į Šiaulių pilietinę gimnaziją, nesilaikydama didikų tradicijos leisti sūnus į kadetų korpusą. Neprieštaravo, kad Vladimiras draugautų su kairiaisiais gimnazistais, vėliau, studijuodamas Peterburge, su revoliuciniais studentais.

1874 m. kairiųjų gimnazistų būrelis, vadovaujamas Jono Bielskio, suorganizavo slaptą nelegalios literatūros biblioteką. Aleksandra rėmusi tą biblioteką knygomis, o kai bibliotekai pradėjo grėsti pavojus, priėmė ją į savo kambarius rūmuose. Iš vieno gimnazisto buto knygas vaikišku vežimėliu, pakinkytu mažu arkliuku poniu pervežė Olga ir Dimitrijus. Niekam ir į galvą neatėjo, kad vaikai užsiima priešvalstybine veikla. Knygų iš dabar jau saugios bibliotekos, skaitytojams parūpindavo gimnazistas Vladimiras Zubovas.

1875 m. Šiauliuose įsteigė 18 vietų mergaičių našlaičių prieglaudą, rėmė įvairias labdaros įstaigas Šiauliuose, draugiją „Žiburėlis“. Įsteigė pensioną mergaičių gimnazijos auklėtinėms ir jį globojo. Pavienėms pensiono mergaitėms sveikatos sumetimais išrūpindavo leidimus nelankyti privalomų pamaldų už carą cerkvėje – tarp tokių privilegijuotųjų buvo ir Ona Jakubauskaitė, vėliau Zubovienė. Parašė carui argumentuotą laišką, kad tas priesakas išvis būtų atšauktas kaip morališkai kenksmingas.

Po vyro mirties 1898 m. apsigyveno pas sūnų Dmitrijų Bubiuose. Šeimai pagausėjus, sūnus jai pastatė atskirą namelį greta savo gyvenamojo namo, kad nesigirdėtų keturių dukrų ir sūnaus triukšmo. Mirė 1913 m. rugsėjo 14 d., viešėdama Nikolsko-Viazemskije, Tulos gubernijoje. Amžino poilsio pati norėjo atgulti Lietuvoje. Ne pagal tradiciją, nes Zubovų šeimos kapavietė buvo Šv. Valerijono sobore prie Peterburgo. Ten paskutinis iš Zubovų palaidotas jos vyras Nikolajus Zubovas. Aleksandra palaidota Bazilionų pravoslavų kapinėse, miške. 1944 m. spalio 20 d. mirė ir šalia atgulė jos jauniausias vaikas – Dmitrijus Zubovas, valdęs Bubių dvarą.

Zubovai
Lietuvos visuomenės veikėjai
Lietuvos totoriai
Santekliai

Santekliai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, Ventos RP, kairiajame Ventos krante. Kaimo pietvakariuose plyti nedidelis Santeklių miškas. Išlikusi dvarvietė su alėja, buvusi smuklė, yra koplytėlių. Saugomos Santeklių ir Santeklinės pušys.

Istorija 

Iki 2000 m. Santekliai priklausė Akmenės rajonui.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Ilguva

Ilguva – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, kairiajame Nemuno krante, 5 km į vakarus nuo Kriūkų, Panemunių regioniniame parke. Kaimo pakraščiu teka Nemuno intakas Nyka. Seniūnaitijos centras. Stovi Ilguvos Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia (nuo 1814 m., yra vertingas paveikslas „Marija su Kūdikiu“, dailininkas Mykolas Elvyras Andriolis) ir varpinė, veikia biblioteka, Šakių rajono pensionatas, išlikęs Ilguvos dvaras – XVIII a. pabaigos dvaro sodybos pastatai – liaudiškojo klasicizmo stiliaus rūmai, kumetynas, kluonas, oficina, arklidės.

Etimologija 

Iki XVIII a. kaimas vadinamas Panykiais, kurie minimi nuo 1583 m. Panykiai buvo vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Nykos upelio. 1758 m. didžiulę valdą abipus Nemuno įgijo Medininkų katedros prelatas V. Talkas-Grincevičius Ilguvietis (Viktoras Grincevičius-Ilgauskas), nuo kurio vardo kaimas pradėtas vadinti Ilguva (dvarininkinis vietovardis).

Istorija 

Vietovėje gyventa dar akmens amžiuje. Į pietvakarius nuo Ilguvos yra I tūkstantmečio – II tūkstantmečio pradžios Dulinčiškių piliakalnis, už jo Misiūnų piliakalnis, rytuose – Žuklijų piliakalnis ir kiti Panemunės piliakalniai, dauguma jų su gyvenvietėmis.

Nuo 1583 m. minimi Panykiai, XVIII a. pervadinti Ilguva. 1765 m. pastatyta medinė bažnyčia, kuri 1813 m. sudegė. Medinius dvaro rūmus XVIII a. pabaigoje pastatydino karaliaus Stanislovo Augusto dvaro šambelionas Jonas Grincevičius. Pastatas atgręžtas į Nemuną stovi ant aukšto 80 m aukščio skardžio.

XIX a. veikė spirito varykla, malūnas, plytinė, kalkinė. 1818 m. įkurta mokykla, kurioje 1836–1939 m. mokytojavo Antanas Tatarė. Ilguvos savininkai broliai H. ir P. Grincevičiai rėmė 1863 m. sukilėlius, todėl Rusijos imperijos valdžios buvo suimti ir ištremti į Tobolsko guberniją. Dvare gyveno J. Talkas-Hryncevičius. Nuo 1895 m. dvarą valdė E. Mlynarskis. XX a. pradžioje čia lankėsi ir kūrė Polis Kochanskis, Mykolas Elvyras Andriolis, Ignacas Paderevskis, Ferdinandas Ruščicas, Karolis Šimanovskis, Stasys Šimkus, Stefanas Žeromskis, po 1918 m. – Juozapas Albinas Herbačiauskas, Kazys Šimonis. Dvare vyko koncertai, buvo sukaupta apie 1000 m. knygų biblioteka. 1918 m. Ilguvoje įsteigta mokykla, parduotuvė, vėliau paštas.

Po II pasaulinio karo Ilguvos apylinkėse veikė Tauro apygardos Lietuvos partizanai.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Jonas Kriaučiūnas (1864–1941), spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas.
 Julijonas Talko-Grincevičius (1850–1936), antropologas.

Ilguvos dvaro Misiūnų palivarke gyveno iki 1941 m. birželio 14 d. suėmimo ir išgabenimo į nelaisvę Lietuvos valstybės veikėjas Stasys Šilingas (1885–1962, perlaidotas iš Kelmės į Ilguvos kapines), Lietuvos laisvės armijos vadas generolas Motiejus Pečiulionis.

Literatūra 
 Ilguva amžininkų atsiminimuose / Aleksandras Wiktoras Bohatkiewiczius (sud. Albinas Vaičiūnas). – V.: Vilniaus universiteto leidykla, 2004. – 84 p. – ISBN 9986-19-659-0

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Istorija 

Šakių rajono savivaldybės gyvenvietės
Limonitas

Limonitas – oksidų klasės mineralas. Cheminė sudėtis – hidratuotas geležies (III) oksidas - hidroksidas, FeO(OH)· nH2O. Geležies oksido ir hidroksido kiekiai minerale skiriasi.

Mineralogiškai limonitas nėra grynas mineralas, tai geležies oksidų, hidroksidų mineralų mišinys. Susidaro kitiems geležies mineralams dūlant, oksiduojantis.

Kietumas pagal Moso skalę kinta nuo 4 iki 5,5.

Limonito spalva ruda, gelsvai ruda.

Limonito cementas aptinkamas smiltainiuose, taip pat pelkėse. Kaip ir hematitas naudojamas kaip geležies rūda.

Randamas limonitas Angoloje, Ispanijoje, Konge, Kuboje, Maroke, Venesueloje, Vokietijoje.

Oksidų klasė
Geležies rūdos
Geležies mineralai
Mineraloidai
Dirvinė raugė

Dirvinė raugė (Agrostemma githago) arba kūkalis – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos augalų rūšis, priklausanti Raugės (Agrostemma) genčiai.

Tai vienintelė Lietuvoje auganti ir įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą genties rūšis.

Stiebas iki 60 cm aukščio, status, plaukuotas. Lapai linijiški arba linijiškai lancetiški, smailūs, priešiniai. Žiedai tamsiai rausvi arba raudoni, pavieniai, dideli. Vaisius – cilindriška dėžutė. Sėklos juodos, smulkiai dygliuotos.

Auga dykvietėse, javų, ypač rugių, pasėliuose. Tai javų piktžolė, kurios sėklos nuodingos, turinčios gliukozidų.

Gvazdikiniai
Vaistiniai augalai
Nuodingieji augalai
Piktžolės
Rieskė

Rieskė (Holosteum) – gvazdikinių (Caryophyllaceae) šeimos augalų gentis, kurioje vienintelė Lietuvoje auganti reta rūšis – skėtinė rieskė (Holosteum umbellatum). Auga sausuose smėlėtuose laukuose, pakelėse. Žydi balandžio – gegužės mėn.

Gvazdikiniai
Bisau

Bisau () – sostinė ir didžiausias Bisau Gvinėjos miestas, išsidėstęs prie Žebos žiočių, netoli Atlanto vandenyno. 355 tūkst. gyventojų (2004). Tai didžiausias šalies uostas ir administracinis centras. Nuo 1869 m. Bisau turi laisvojo uosto statusą.

Bisau yra sutelkta apie 60 proc. visų šalies įmonių. Pagrindinės prekės, keliaujančios pro uostą: žemės riešutai, mediena, kopra, palmių aliejus, kaučiukas. Mieste menkai išvystyta pramonė, išskyrus maisto ir gėrimų. Sostinėje yra Prezidento rūmai, Amilkaro Kabralo universitetas, dailės ir istorijos muziejus ir kt. Krantinėje – kelių paplūdimių zona.

Istorija 
 1687 m. Bisau įkūrė portugalai – kaip tvirtovę ir prekybos tašką.
 1942 m. miestas tapo Portugalijos Gvinėjos kolonijos administraciniu centru.
 1973–1974 m. laikinai šį statusą prarado – šaliai gavus nepriklausomybę, sostinė buvo perkelta į Boję.
 Nuo 1974 m. – vėl pagrindinis šalies miestas.
 1998–1999 m. Bisau stipriai nukentėjo karinių konfliktų metu. Buvo sugriauta ir apgadinta daug pastatų.

Miestų partnerystė 
  Dakaras, Senegalas
  Taipėjus, Taivanas

Bisau Gvinėjos miestai
Sostinės
Parudaminys

Parudaminys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Marijampolio, prie Rudaminos upelio. Parudaminio seniūnaitija. Yra Kristaus Atsimainymo bažnyčia (pastatyta 1922 m.), veikia U. Leduchovskos pagrindinio ugdymo skyrius, biblioteka. Už 1 km į vakarus nuo centro, pakeliui link Merešlėnų yra Parudaminio geležinkelio stotis.

Istorija 

Kaimas pirmą kartą minimas 1493 m. XVI–XVII a. buvo stačiatikių cerkvė, vėliau – bažnyčia.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Istorija ir žemėlapiai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Pašilė (Ukmergė)

Pašilė – Ukmergės miesto dalis, esanti pietiniame miesto pakraštyje, šalia kelio , į vakarus nuo magistralės . Iš rytų pusės riboja krašto kelias , pietinė dalis šliejasi prie Varinės kaimo (Pabaisko seniūnija). Stovi Pašilės Šv. Barboros bažnyčia (nuo 1789 m.), yra kapinės, kuriose ilsisi Kosakovskių giminės atstovų palaikai. Veikia Ukmergės Pašilės pagrindinė mokykla, Pašilės Šv. Barboros parapijos jaunimo centras.

Istorija 

1946 m. įkurta biblioteka. 1966 m. gruodžio 30 d. Pašilė prijungta prie Ukmergės miesto.

Pradėjo plėstis atsiradus sovietinėmis pramonės gamykloms.

|}

Pavadinimo kilmė

1789 m. Vaitkuškio dvarui priklausančioje teritorijoje pastatyta Pašilės Šv. Barboros bažnyčia, tuomet buvusi prie šilo – iš to ir kilo Pašilės pavadinimas.

Gyventojai
 1959 m. – 256 gyv.

Žymūs žmonės

Pašilės kapinėse palaidota O. Balzako uošvė grafienė Aleksandra Kosakovska (1811–1886), jos sūnus Stanislovas ir tragiškai žuvusi anūkė Anulka.

Nuorodos 

 
 
 
 Žemėlapiai ir istorija 

Ukmergės miesto dalys
Pavoverė

Pavoverė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Pabradės, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Išlikusi medinė Šv. Kazimiero bažnyčia (pastatyta 1775 m.), yra biblioteka (nuo 1947 m.), žemės ūkio bendrovė, medicinos punktas.

Šiauriau kaimo teka kairysis Žeimenos intakas Voveraitė. 4 km į rytus nuo Pavoverės yra Baliulių piliakalnis (I–II a. pr.) ir pilkapiai (V–VI a.).

Etimologija 

XVIII a. Pavoverės dvaras priklausė dvarininkams Sorokoms, todėl buvo žinomas kaip Sarokpolis (dvarininkinis vietovardis, toks kaimas dabar yra į rytus nuo Pavoverės). XX a. prigijo pavadinimas Pavoverė pagal pro kaimą pratekantį upelį Voveraitė (vandenvardinis vietovardis).

Istorija 

1812 m. liepos 1 d. šalia kaimo įvyko Pavoverės mūšis tarp Rusijos ir Prancūzijos kariuomenių. 1916 m. Vokietijos imperija pro Pavoverę nutiesė Pabradės–Lentupio geležinkelį, buvo geležinkelio stotelė.

Tarybiniais metais – Baliulių tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Istorija ir žemėlapiai 
 Miesteliai.lt 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Rimkai

Rimkais yra vadinama:

 Jonavos miesto dalis;
 kaimai Lietuvoje:
 Jonavos rajone;
 Kėdainių rajone;
 Klaipėdos mieste;
 Klaipėdos rajone;
 Švenčionių rajone;
 Šiaulių rajone;
 ežeras Kėdainių rajone.
Rimkai (Klaipėda)

Rimkai – Klaipėdos miesto dalis, esanti miesto pietryčiuose, abipus geležinkelio į Šilutę. Rytiniu ir pietiniu pakraščiu prateka Smeltalės upė. Yra geležinkelio stotelė, kolektyviniai sodai. Su Klaipėda jungia Rimkų gatvė ir Šilutės plentas. Į rytus nuo gyvenvietės eina kelias .

Istorija 

Iki XX a. vidurio kaimas vadinosi Vaidaugais, vėliau jis pervadintas Rimkais ir prijungtas prie miesto.

Žymūs žmonės 
 Rimkų (Vaidaugų) kaime gimė Vilius Pėteraitis (1914–2008) – anglistas, žodynininkas, visuomeninis veikėjas, Klaipėdos universiteto garbės daktaras

Nuorodos 

 Rimkų žemėlapiai 
 http://www.biblioteka.lt/paveldas/kompleksai/37996.htm 

Klaipėdos miesto dalys
Panaikintos Klaipėdos miesto savivaldybės gyvenvietės
Dievogala

Dievogala – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Zapyškio, prie kelio . Pro kaimą teka Dievogalos Švento Jono upelis, kurio vanduo anksčiau laikytas gydančiuoju.

Etimologija 

Liaudies etimologija mena legendą, kad ant Altoniškių piliakalnio amžinąją ugnį kursčiusi labai graži vaidilutė, o prie pat Zapyškio amžinąją ugnį kurstęs jaunas žynys. Kartą apsilankęs deivės Altonos šventovėje ir išvydęs gražiąją vaidilutę, jis labai įsimylėjo ir ėmė dažnai ten lankytis. Sykį jis ten taip užsibuvo, kad net užgeso jo kurstoma ugnis prie Zapyškio. Pamatę užgesusią ugnį žmonės ėmė šaukti: „Dievui galas!“ Iš to esą ir kilęs kaimo vardas Dievogala.

Istorija 

Buvusi pagonių šventvietė. Kaimo vardas minimas 1504 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro išduotoje privilegijoje J. Sapiegai, kuris gautoje žemėje pradėjo statyti dvarą, o šalia – miestelį. Kaime yra senosios žydų kapinės, žydų genocido aukų kapai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Dievogaloje gimė choreografas Kazys Poškaitis (1922–).

Šaltiniai 

Kauno rajono savivaldybės gyvenvietės
Degučiai (Šilutė)

Degučiai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 18 km į pietryčius nuo Šilutės, prie kelio Žemaičių Naumiestis–Katyčiai. Seniūnaitijos centras. Veikia paštas (LT-99008). Stūkso Degučių akmuo su dubeniu.

Kaime stovi liaudies architektūros formų medinė trikampio plano Degučių Šv. Vincento Ferero bažnyčia, pastatyta 1757 m., daug kartų remontuota – vienintelė tokio plano bažnyčia Lietuvoje. Viduje – trys drožinėti XVIII a. vietos meistrų altoriai su tapytais paveikslais, skulptūros. Šventoriuje – XVIII a. medinė stulpinės konstrukcijos varpinė su kalinėtu kryžiumi, XIX a. Nukryžiuotojo skulptūra.

Istorija 

Į šiaurę nuo Degučių yra I tūkstantmečio pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžios Juodžių piliakalnis vadinamas Pile ant kurio, kaip manoma stovėjo įtvirtinimai kovų su kryžiuočiais metu (minima P. Tarasenkos archeologinėje literatūroje). Degučiai minimi nuo XVIII a. pradžios.

1792 m. gegužės 15 d. suteiktos Magdeburgo teisės ir herbas (raudoname skyde auksinis briedis su sidabriniais ragais). Rusijos imperijos laikais Degučiai buvo Rusijos–Vokietijos pasienio punktas. 1831 m. ties Degučiais įvyko sukilėlių mūšis su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais.

1909 m. atidaryta pradžios mokykla, nuo 1950 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1991 m. Degučių pagrindinė mokykla. 1955 m. įsteigta biblioteka. 1950–1993 m. daržovių sėklininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2006 m. patvirtintas naujasis Degučių herbas.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Degučių vaizdai
Gladiatorius (2000 filmas)

Gladiatorius () – 2000 m. JAV istorinės dramos filmas, kurį režisavo Ridley Scott. Pagrindinius vaidmenis atliko Russell Crowe ir Joaquin Phoenix. Filmas buvo labai aukštai įvertintas kritikų, laimėjo daug įvairių nominacijų. Biudžetas – 103 mln. JAV dolerių. Filmo siužetas neatitinka istorinių faktų. Visame pasaulyje uždirbo 460,5 mln. JAV dolerių.

Siužetas 

Maximus Decimus Meridius (akt. Russell Crowe) yra vienas romėnų armijos generolų, kuris veda armiją į mūšį su barbarais. Po mūšio susitinka su imperatoriumi bei sužino, kad mirštantis imperatorius ketina jam patikėti valdžią. Tačiau imperatoriaus sūnus Komodas sužinojęs, kad gali netekti sosto nužudo tėvą, o savo vyrams įsako suimti ir užmušti Maksimą. Nužudęs sargybinius Maksimas pabėga namo. Grįžęs pamato, kad namai sunaikinti, o šeima išžudyta. Netekęs jėgų pakliūna į vergiją, o vėliau tampa gladiatoriumi ir turi kautis iki mirties Romos arenose. Įgudęs karys Maksimas sėkmingai kaunasi arenose ir tampa garsus kaip nuostabus gladiatorius, kuriam nėra lygių. Galiausiai jam tenka kautis Romos Koliziejuje ir susidurti su tikruoju priešu Komodu.

Aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo

 Russell Crowe – Maksimas (Maximus)
 Joaquin Phoenix – Komodas (Commodus)
 Connie Nielsen – Lusilla
 Richard Harris – Markas Aurelijus (Marcus Aurelius)
 Oliver Reed – Proksimas (Proximo)
 Derek Jacobi – Senatorius Grachas (Senator Gracchus)
 Djimon Hounsou – Džuba (Juba)
 Spencer Treat Clark – Liusijus (Lucius Verus)
 Ralf Moeller – Hagenas (Hagen)

Apdovanojimai 
Filmas buvo nominuotas daugybei apdovanojimų, tarp jų Oskarams ir Auksiniams gaubliams. Laimėjo 48 apdovanojimus iš 119 nominacijų; tarp jų penkis Oskarus iš septynių.

Šaltiniai 

2000 filmai
Dramos
Istoriniai filmai
Ridley Scott filmai
JAV filmai
Jovarai

Jovarai – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, prie kelio  bei Radviliškio–Pakruojo geležinkelio linijos, tuoj į pietvakarius nuo Pakruojo (faktiškai – priemiestis), dešiniajame Kruojos (Pakruojo tvenkinio) krante, iš pietų prieina Paežerių–Rozalimo miškai. Seniūnaitijos centras. Rytuose Jovarai ribojasi su Pakruoju, vakaruose ir pietvakariuose – su Linksmučiais ir Karašiliu.

Garsėja kaimišku Jovarų alumi.

Istorija 

Kaimas įkurtas 1926 m. per žemės reformą išparceliavus Naujadvario dvarą. 1927–1929 m. Jovaruose veikė žemės ūkio mokykla. 1948–1976 m. „Draugystės“ kolūkio centrinė, vėliau pagalbinė gyvenvietė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pakruojo rajono savivaldybės gyvenvietės
Poliklinika (grupė)

Poliklinika – 2004 m. susikūrusi pop muzikos grupė iš Klaipėdos, kurianti dainas apie Lietuvos pop muzikos kultūrą.

Istorija 
Pasak legendos, Polikliniką vieno didelio Lietuvos miesto ligoninėje įkūrė tikri gydytojai. Būgnininkas Rudolfas yra grupės siela, jo asistentas Skirmantas groja dviem gitaromis ir bosu, o vokalistas Dangis dar laisvai valdo ir barškučius. Grupės vadybininkė ir atstovė spaudai laikinai yra ligoninės sekretorė Božena, kuri kartais būna labai pikta.

Taip pat tvirtinama, kad po operacijų, dar kraujui nenudžiuvus, Rudolfas ir jo pirmasis asistentas Skirmantas skubėdavo į vietinį barą „Atskalūnas“ ir grodavo grupės „Coldplay” koverius. Vėliau, kai žiūrovai pradėjo skųstis, kad „Coldplay” skamba keistai be vokalo, jie susirado talentingą dainininką Dangį. Galiausiai, vaikinai įdarbino Dangį ligoninėje, kad šis galėtų pastoviai repetuoti. Pavyzdžiui, kartais užmigdydavo pacientus be narkozės, vien tik savo lopšinėmis.

Grupės manymu, „Padavėjas Stano” yra geriausia lietuviška daina nuo SH baladės „Sumaišyk mane su cukrum” laikų. „Kaip ironiška, kad daina apie lietuviškos muzikos negalią yra tokia nuoširdi ir stipri. Grupės idėja yra kovoti prieš blogą muziką gera muzika. Ir pirmiausiai mes įvardinsime, kas yra blogiečiai. Vieną jau žinome, kitų laikas – netrukus”, – cituojamas grupės būgnininkas Rudolfas.

Grupės nariai 
 Dangis – Vokalas
 Skirmantas – Solinė gitara, bosinė gitara
 Rudolfas – Būgnai

Diskografija

Albumai 
Grupė dar nėra išleidusi nė vieno albumo

Radijo singlai 
 Padavėjas Stano (2005), #3 Music-1
 Marijonai, Kodėl Tu Užkimai? (2005), #6 Music-1
 Šlovė Sugrįš (2006), #26 Music-1
 Mergaičių grupės kaltos (2006)

Nuorodos 
 Oficiali Poliklinikos internetinė svetainė

Lietuvos pop muzikos grupės
Ašchabadas

Ašchabadas (arba Ašgabatas; , ) – Turkmėnijos sostinė (nuo 1924 m.) ir didžiausias miestas. 1 mln. gyventojų (2012 m.). Geležinkelio stotis. Išvystyta mašinų pramonė, metalų apdirbimas, chemijos, vaistų, stiklo, lengvoji (medvilnės, šilko, avalynės, kilimų), maisto pramonė. Yra Turkmėnijos mokslų akademija, 8 aukštosios mokyklos (tarp jų ir Turkmėnijos universitetas), 4 teatrai (žymiausias – Turkmėnijos operos ir baleto teatras). Muziejai: dailės menų, istorijos, kraštotyros; yra istorinis-kultūrinis draustinis „Nisa“. Turano aikštėje yra Azadi biblioteka.

Miestas įkurtas 1881 metais. Iki 1919 m. vadinosi Aschabadu, iki 1927 m. – Poltorackas. 1948 metais miestą ištiko stiprus žemės drebėjimas.

Sportas 
 Altyn Asyr FK futbolo klubas.
 Ahal FK futbolo klubas.
 FC Aşgabat futbolo klubas.
 Ašchabado stadionas, talpinantis 20 000 žiūrovų.
 „Köpetdag“ stadionas, talpinantis 26 000 žiūrovų.

Galerija

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 
 Ashgabat Photo Gallery
 impressions of Ashgabat (vok.)

Sostinės
Turkmėnijos miestai
Biškekas

Biškekas () – miestas Kirgizijos šiaurinėje dalyje, šalies sostinė ir didžiausias miestas. 906 tūkst. gyventojų (2007 m.).

Išsidėstęs Kirgizijos kalnagūbrio šiaurinėje papėdėje, Čujaus slėnyje. Nuo 1990 m. miestas yra Čujaus srities administracinis centras.

Išvystyta mašinų gamyba (krovininių automobilių surinkimas, elektrotechnika, staklių ir prietaisų gamyba, žemės ūkio mašinos, elektronika ir kt.), lengvoji pramonė, maisto, chemijos, vaistų, baldų, statybinių medžiagų pramonė.

Kirgizijos mokslų akademija. 8 aukštosios mokyklos (didžiausia – Kirgizijos universitetas), 4 teatrai (žymiausias – operos ir baleto). Muziejai: Kirgizijos istorijos, Toktogulo literatūros, gamtos ir kt.

Istorija 
Miestas įkurtas 1864 m. kaip rusų karinis kaimelis, nuo 1878 m. miestas. Iki 1926 m. vadinosi Pišpeku. Nuo 1924 m. buvo Kara-Kirgizijos autonominės srities administracinis centras, nuo 1925 m. Kirgizijos autonominės srities, nuo 1926 m. Kirgizijos autonominės SSR, pervadintas bolševikų revoliucionieriaus Michailo Frunzės (1885–1925) garbei Frunze. 1936 m. tapo Kirgizijos SSR sostine, 1991 m. nepriklausomos Kirgizijos sostine, taip pat buvo sugrąžintas istorinis miesto vardas, tik tiksliau atkuriant kirgizų kalbos tartį.

Sportas 
 Alga Biškek futbolo klubas.
 Dordoi Biškek futbolo klubas.
 Ilbirs Biškek futbolo klubas.

Sostinės
Kirgizijos miestai
Kirgizijos sritys
Pelkinis gailis

Pelkinis gailis (Rhododendron tomentosum, sin. Ledum palustre) – erikinių (Ericaceae) šeimos augalas.

Tai visžalis daugiametis iki 150 cm aukštas krūmas. Stiebas medėjantis, nuo jo auga plaukuotos šakutės; jauni ūgliai žali, tankiai plaukuoti; lapai lancetiški, odiški, blizgantys. Žiedai balti, susitelkę į kekes; sėklos mažytės, verpstiškos. Auga pelkėse, durpynuose, miškuose. Žydi baltai gegužės–liepos mėnesiais. Vaisiai subręsta liepos–rugpjūčio mėnesiais. Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai.

Auga aukštapelkėse, pelkėtuose pušynuose. Turi stiprų svaigų kvapą. Lietuvoje neretas, kitur Europoje nykstantis. Arealas holarktinis – auga Šiaurės Amerikoje (Kanadoje, Aliaskoje), Grenlandijoje, Sibire, šiaurinėje Europos dalyje, šiaurės Japonijoje.

Vaistinė žaliava – pirmamečiai gailio ūgliai, pjaunami augalui žydint. Vartojami užpilai, milteliai sergant kvėpavimo takų ligomis (sergant bronchitu, plaučių ligomis, rinitu, gripu, lengvina atsikosėjimą), taip pat mažina galvos skausmus. Nuodingas. Jo eteriniai aliejai veikia dirginančiai, gali net paralyžuoti centrinę nervų sistemą. Šio aliejaus yra visose augalo dalyse, išskyrus šaknis. 70 % jo sudaro seskviterpentiniai spiritai (ledolas, paliustrolas, cimolas, geranilacetatas ir kt.). Augalas turi insekticidinių, parfumerinių savybių, medingas.

Šaltiniai 

Erikiniai
Nuodingieji augalai
Giedraičiai (Radviliškis)

Giedraičiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Grinkiškio, Žadikės kairiajame krante. Yra XIX a. pab. Giedraičių vėjo malūnas. Pro kaimą eina plentas .

Istorija 
Giedraičiai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1583 m. Išskirstyti į vienkiemius 1929 m.

Tarybiniais metais buvo „Šušvės“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Veikė felčerių ir akušerių punktas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Tabariškės

Tabariškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 8 km į rytus nuo Turgelių, prie pat sienos su Baltarusija. Pro kaimą teka Merkys – šioje vietoje dar tik nedidelis upelis. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Tabariškių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1770 m.; XVIII a. varpinė su vartais) ir buvęs senosios regulos karmelitų vienuolynas, kapinėse renovuota Tabariškių koplyčia (pastatyta 1794 m.), veikia Tabariškių mokykla-daugiafunkcis centras ir Turgelių vid. mokyklos ikimokyklinio ugdymo skyrius, biblioteka. Išlikęs buvęs Tabariškių dvaro svirnas.

Etimologija 

Tabariškės – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo totorių Taborų giminės. Čia gimė Vilniaus vyskupas Motiejus I Taboras (1453–1507).

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose kaimas minimas 1507 m. Nuo XVII a. pabaigos Tabariškių dvaras priklausė Važinskiams, kurie čia įkurdino vienuolius karmelitus, pastatydino bažnyčią.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Albertas I Taboras (1453–1507), Vilniaus vyskupas
 Ana Krepštul (1932–2007), dailininkė

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 Buvęs karmelitų vienuolynas
 Tabariškių žemėlapiai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Didžiosios Lenkijos vaivadija

Didžiosios Lenkijos vaivadija () yra vakarinėje Lenkijos dalyje. Plotas 29 827 km²; 3,47 mln. gyventojų. Pagal šiuos rodiklius tai yra antroji pagal plotą ir trečioji pagal gyventojų skaičių Lenkijos vaivadija. Sostinė – Poznanė. Šiaurėje ribojasi su Pamario vaivadija, šiaurės vakaruose – Vakarų Pamario vaivadija, vakaruose – Liubušo vaivadija, pietvakariuose – Žemutinės Silezijos vaivadija, pietryčiuose – su Opolės vaivadija ir Lodzės vaivadija, o šiaurės rytuose – Kujavijos Pamario vaivadija.

Vaivadija buvo suformuota 1999 m. sausio 1 d., iš anksčiau egzistavusių Poznanės, Kališo, Konino, Pilo ir Ležno vaivadijų. Pavadinimas naujajai vaivadijai parinktas pagal regiono pavadinimą – Didžioji Lenkija (Wielkopolska).

Didžiausi miestai 
 Poznanė
 Kališas
 Koninas
 Pila
 Didžiosios Lenkijos Ostruvas

Šaltiniai 

Didžiosios Lenkijos vaivadija
Kujavijos Pamario vaivadija

Kujavijos Pamario vaivadija () yra Lenkijos centre, į šiaurę nuo Varšuvos. Plotas 17 971 km²; 2,09 mln. gyventojų. Sostinė – Bydgoščius ir Torunė. Šiaurėje ribojasi su Pamario vaivadija, rytuose ir pietuose – Didžiosios Lenkijos vaivadija, pietuose – Lodzės vaivadija, rytuose – Mazovijos vaivadija, šiaurės rytuose – Varmijos Mozūrų vaivadija.

Didžiausi miestai 
 Bydgoščius
 Torūnė
 Vloclavekas
 Grudziondzas
 Inovroclavas

Šaltiniai 

Kujavijos Pamario vaivadija
Liubušo vaivadija

Liubušo vaivadija () yra Lenkijos vakaruose, pasienyje su Vokietija. Plotas 13 988 km²; 1,02 mln. gyventojų. Sostinė – Didžiosios Lenkijos Gožuvas. Šiaurėje ribojasi su Vakarų Pamario vaivadija, rytuose – Didžiosios Lenkijos vaivadija, o pietuose – su Žemutinės Silezijos vaivadija.

Didžiausi miestai 
 Didžiosios Lenkijos Gožuvas
 Zeliona Gura
 Nova Sulė
 Žarai
 Žaganė
 Slubice

Šaltiniai 

Lenkijos vaivadijos
Lodzės vaivadija

Lodzės vaivadija () yra Lenkijos viduryje, į pietus nuo Varšuvos. Plotas 18 219 km²; 2,51 mln. gyventojų. Sostinė – Lodzė. Šiaurėje ribojasi su Kujavijos Pamario vaivadija, šiaurės rytuose – Mazovijos vaivadija, pietryčiuose – Švento Kryžiaus vaivadija, pietuose – Silezijos vaivadija, pietvakariuose – Opolės vaivadija, o vakaruose – Didžiosios Lenkijos vaivadija.

Didžiausi miestai 
 Lodzė
 Zgežas
 Petrakavas
 Pabjanicė
 Mazovijos Tomašuvas
 Belchatuvas
 Vielūnė

Šaltiniai 

Lodzės vaivadija
Mažosios Lenkijos vaivadija

Mažosios Lenkijos vaivadija () yra Lenkijos pietryčiuose. Plotas 15 183 km²; 3,36 mln. gyventojų. Sostinė – Krokuva. Ribojasi su Silezijos vaivadija vakaruose, Švento Kryžiaus vaivadija šiaurėje ir Pakarpatės vaivadija rytuose.

Didžiausi miestai 
 Krokuva
 Tarnuvas
 Novy Sončas
 Osvencimas
 Chšanuvas
 Novy Targas

Šaltiniai 

Lenkijos vaivadijos
Opolės vaivadija

Opolės vaivadija () yra Lenkijos pietuose. Plotas 9412 km²; 1,00 mln. gyventojų. Sostinė – Opolė. Vakaruose ribojasi su Žemutinės Silezijos vaivadija, šiaurėje – Didžiosios Lenkijos vaivadija ir Lodzės vaivadija, rytuose – Silezijos vaivadija, o pietuose – Čekija.

Didžiausi miestai 
 Opolė
 Kendzežynas-Kozlė
 Nysa
 Bžegas
 Kliučborkas
 Prudnikas
 Opolės Stšelcės
 Krapkovicės
 Namysluvas

Galerija

Šaltiniai 

Opolės vaivadija
Lenkijos vaivadijos 1945-1975
Lenkijos vaivadijos 1975-1998
Pakarpatės vaivadija

Pakarpatės vaivadija () yra Lenkijos pietryčiuose. Plotas 17 846 km²; 2,13 mln. gyventojų. Sostinė – Žešuvas. Vakaruose ribojasi su Mažosios Lenkijos vaivadija, šiaurės vakaruose – Švento Kryžiaus vaivadija, šiaurėje – su Liublino vaivadija.

Didžiausi miestai 
 Žešuvas
 Pšemyslis
 Staliova Volia
 Melecas
 Tarnobžegas

Galerija

Šaltiniai 

Pakarpatės vaivadija
Pamario vaivadija

Pamario vaivadija () yra Lenkijos šiaurėje, prie Baltijos. Plotas 18 310 km²; 2,30 mln. gyventojų. Sostinė – Gdanskas. Vakaruose ribojasi su Vakarų Pamario vaivadija, pietvakariuose – Didžiosios Lenkijos vaivadija, pietuose – Kujavijos Pamario vaivadija, o rytuose – su Varmijos Mozūrų vaivadija.

Didžiausi miestai 
 Gdanskas
 Gdynia
 Slupskas
 Tčevas
 Gdansko Starogardas

Šaltiniai
Silezijos vaivadija

Silezijos vaivadija () yra Lenkijos pietuose, Aukštutinės Silezijos ir Mažosios Lenkijos regione. Plotas 12 294 km²; 4 599 447 gyventojai (2014 m. duomenys). Administracinis centras – Katovicai.

Vaivadija sukurta 1999 m. sausio 1 d. iš buvusių Katovicų, Čenstakavos ir Belsko Bialos vaivadijų pagal 1998 m. Vietinės savivaldos reorganizavimo įstatymą.

Ekonomika 

Tai labiausiai išvystytas Lenkijos pramoninis rajonas.

Geografija 
Vaivadija pietuose ribojasi su Čekija ir Slovakija. Rytuose ribojasi su Opolės vaivadija, šiaurėje – Lodzės vaivadija, šiaurės rytuose – Švento Kryžiaus vaivadija, o rytuose – su Mažosios Lenkijos vaivadija.

Vaivadijos centre ir šiaurės vakaruose yra Silezijos aukštuma (), šiaurės rytuose – Krokuvos-Čenstakavos aukštuma (). Pietinę sieną sudaro Beskidų kalnai (Silezijos Beskidai ir Žyveco Beskidai).

Maždaug pusė dabartinės Silezijos vaivadijos nėra istorinio Silezijos regiono dalis. Tokie miestai kaip Čenstakava, Zavercis, Myškuvas, Javožnas, Sosnovecas, Žyvecas, Dombrova Gurniča ir Bendzinas istoriškai priklauso Mažosios Lenkijos regionui.

Didžiausi miestai 
 Katovicai
 Čenstakava
 Sosnovecas
 Glivicai
 Zabžė
 Bytomas
 Belsko Biala
 Ruda Šlionska
 Rybnikas
 Tychai
 Dombrova Gurniča
 Chožuvas
 Javožnas

Šaltiniai 

Lenkijos vaivadijos
Švento Kryžiaus vaivadija

Švento Kryžiaus vaivadija () yra Lenkijos pietryčiuose. Plotas 11 711 km²; 1,27 mln. gyventojų. Sostinė – Kelcai. Pietuose ribojasi su Mažosios Lenkijos vaivadija, pietvakariuose – Silezijos vaivadija, šiaurės vakaruose – Lodzės vaivadija, šiaurėje – Mazovijos vaivadija, šiaurės rytuose – Liublino vaivadija, o pietryčiuose – su Pakarpatės vaivadija.

Didžiausi miestai 
 Kelcai
 Švento Kryžiaus Ostrovecas
 Starachovicės
 Skaržyskas-Kamena
 Sandomieras

Šaltiniai
Vakarų Pamario vaivadija

Vakarų Pamario vaivadija () yra Lenkijos šiaurės vakaruose, prie sienos su Vokietija. Plotas 22 892 km²; 1,72 mln. gyventojų (2014 m. duomenys). Sostinė – Ščecinas. Šiaurinius krantus skalauja Baltijos jūra, pietuose ribojasi su Liubušo vaivadija, pietryčiuose su Didžiosios Lenkijos vaivadija, o rytuose su Pamario vaivadija.

Didžiausi miestai 
 Ščecinas (jūrų uostas ir upių uostas)
 Košalinas
 Stargardas
 Kolobžegas (jūrų uostas)
 Svinouiscis (jūrų uostas)
 Ščecinekas
 Policės (jūrų uostas ir upių uostas)
 Valčas
 Bialogardas
 Goleniuvas (netoli yra tarptautinis oro uostas)

Svarbios istorinės ir turistinės vietos 
 Volinas Nacionalinis Parkas (Woliński Park Narodowy) - miškas su bizonais ir pajūrio miškas ir Odros upės žiotis
 Volinas (Wolin) - viduramžių prekybos miestas ir didelis uostas. Šiuo metu yra slavų ir vikingų festivalis
 Ščecinas - svarbiausias regiono miestas, buvusios Pomeranijos Kunigaikštystės sostinė (Pomeranijos kunigaikščių pilis), kultūros ir mokslo centras, aktyviojo turizmo centras
 Pyrzyce - viduramžių miestas ir krikščioniškos religijos propagavimo centras
 Stargardas - viduramžių prekybos miestas, šiuo metu daugybė paminklų
 Kolobžegas - viduramžių miestas, vienas iš seniausių Lenkijos katedrų, šiuo metu kurortas
 Cedynės (Cedynia) - Lenkijos ir Vokietijos mūšio vieta (metus 972)
 Kamień Pomorski - viduramžių miestas, vienas iš seniausių Lenkijos katedrų, šiuo metu kurortas
 Darłowo - Pomeranijos kunigaikščių pilis
 Pščelnikas - Lietuvos pilotų Steponas Darius ir Stasys Girėnas avarijos vieta, 1933 m. liepos 17 d., šiuo metu paminklas
 Policės - viduramžių miestas, antrojo pasaulinio karo metais Vokietijos degalų kompanija - dabar muziejus ir paminklai
 Svinouiscis - kurortas ir jūrų uostas
 Miendždrojė (Międzyzdroje) - pakrantės miestas, gamtos muziejus

Šaltiniai 

Lenkijos vaivadijos
Varmijos Mozūrų vaivadija

Varmijos Mozūrų vaivadija () – administracinis teritorinis vienetas Lenkijos šiaurės rytuose. Administracinis centras ir didžiausias miestas – Olštynas.

Geografija 
Plotas 24 174 km². Vakaruose ribojasi su Pamario vaivadija, pietvakariuose – Kujavijos Pamario vaivadija, pietuose – Mazovijos vaivadija, o rytuose – Palenkės vaivadija.

Varmijos Mozūrų vaivadijoje yra Mozūrijos ežerynas, kuriame yra apie 2700 ežerų.

Vaivadijos šiaurėje, prie sienos su Kaliningrado sritimi yra mažesnioji Romintos girios dalis (didžioji dalis yra Kaliningrado srities Nesterovo rajone).

Istorija 
Varmijos Mozūrų vaivadija buvo įkurta 1999 m. sausio 1 d. iš buvusios Olštyno vaivadijos ir didelių Elbingo ir Suvalkų vaivadijos dalių, taip pat prijungiant dalį Torūnės, Cechanuvo ir Ostrolenkos vaivadijų.

Administracinis suskirstymas 

Varmijos Mozūrų vaivadija sudaryta iš dviejų miestų-apskričių ir 19 apskričių. Savo ruožtu apskritys suskirstytos į 116 valsčių: 16 miesto, 33 miesto-kaimo ir 67 kaimo valsčių.

Apskritys

Didžiausi miestai (2004 m.) 
 Olštynas (173,9 tūkst.)
 Elbingas (127,7 tūkst.)
 Lukas (55,8 tūkst.)
 Ylava (33,6 tūkst.)
 Ostruda (32,5 tūkst.)
 Lėcius (29,8 tūkst.)

Šaltiniai
Žemutinės Silezijos vaivadija

Žemutinės Silezijos vaivadija () yra Lenkijos pietvakariuose, ribojasi su Vokietija (vakaruose) ir Čekija (pietuose). Plotas 19 947 km²; 2,91 mln. gyventojų. Sostinė – Vroclavas. Šiaurėje ribojasi su Liubušo vaivadija, šiaurės rytuose – Didžiosios Lenkijos vaivadija, pietryčiuose – Opolės vaivadija.

Vaivadija įkurta 1999 m. iš buvusių Vroclavo, Legnicos, Jelenia Guros, Valbžycho vaivadijų ir dalies Kališo vaivadijos.

Didžiausi miestai 
 Vroclavas
 Valbžychas
 Legnica
 Jelenia Gura
 Liubinas
 Gloguvas
 Svidnica

Šaltiniai