joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ruhnama

Ruhnama (arba „Sielos knyga“ iš persų روح ruh (siela) ir نامه nâma (knyga)) – Turkmėnijos prezidento Saparmurato Nijazovo parašyta knyga, susidedanti iš jo autobiografijos, istorinių pasažų ir dvasinių nurodymų. Tekste yra nemažai pasakojimų ir eilėraščių, įskaitant sufijų poeto Magtymguly Pyragy kūrinius.

Pirmąją knygos dalį S. Nijazovas išleido 2001 m., teigdamas, kad „Ruhnama išleista pakelti turkmėnų dvasią“. Antroji dalis, kuri susideda iš moralų, filosofijos ir gyvenimo būdo aprašymo, pasirodė 2004 m.

Kas parašyta Ruhnamoje 

Ruhnamoje yra glaustai, bet detaliai aprašyta Turkmėnijos ir prieš tai buvusių turkmėnų įkurtų valstybių istorija, taip pat turkmėnų liaudies kultūra ir tradicijos, turkmėnų tradiciniai menai, svarbiausi rašytojai ir poetai, pateiktos ir ištraukos iš jų kūrinių, kurios įpintos į tekstą pateikiant jas kaip pavyzdžius dabartiniams turkmėnams. Knygoje įvairūs žodžiai yra dedikuoti įvairioms grupėms: jaunimui, veteranams, turistams, kurie lanko šalį ir kitoms. Autorius taip pat aprašo savo vaikystę ir jaunystę, yra ir jo kūrybos eilėraščių, turinčių paskatinti turkmėnų tautinę savimonę. Taip pat įdėti įvairūs dokumentai: Turkmėnijos vėliava, prezidento vėliava, herbas, himnas, turkmėnų priesaika, Turkmėnijos nepriklausomybės deklaracija, sutartis su Tarybų Sąjunga dėl pretenzijų nereiškimo. Taip pat karts nuo karto yra įterpiami ir nuskenuoti rankraščio puslapiai, su paties Turkmėnbašio raštu parašytais žodžiais. Ant daugumos jų yra žodžiai „XXI asyr – turkmenyn altyn asyr“, kas reiškia „XXI amžius – turkmėnų aukso amžius“ ir yra autoriaus šūkis.

Skyriai 

Ruhnama yra suskirstyta į penkis skyrius: Turkmėnai, Turkmėnų kelias, Turkmėnų tauta, Turkmėnų valstybė ir Turkmėnų dvasinis pasaulis. Prieš juos taip pat yra Turkmėnijos simboliai.

Naudojimas 

Ruhnama privalomai turi būti visuose Turkmėnijos knygynuose ir valstybinėse įstaigose. Knyga yra įtraukta į mokymosi programas, iš jos mokomasi istorijos ir kultūros bei kitų dalykų, yra specialios pamokos Ruhnamai studijuoti, rengiami vaikams konkursai, kuriuose apdovanojami geriausiai Ruhnamą išmokę skaityt ar sakyt mokiniai. Mečetėse knygą privaloma laikyti šalia Korano. Kai kas ją vadina Šventąja Ruhanama (aliuzija į „Šventasis Koranas“, kaip musulmonų kraštuose vadinamas Koranas). Ant Ruhnamos ranką padėję prisiekti turi turkmėnų politiniai veikėjai. Norint gauti vairuotojo pažymėjimą Turkmėnijoje taip pat privaloma išlaikyti egzaminą apie Ruhnamos mokymą. Knygos vardu buvo pervardintas vienas mėnesių turkmėnų kalendoriuje.

Viešas knygos teksto kritikavimas Tukmėnijoje uždraustas įstatymu.

Vertimai 

Ruhnama yra išversta į daug kalbų, tarp jų ir lietuvių.

Nuorodos 

 Ruhnamos apžvalga 

Knygos
Turkmėnijos kultūra
Didžioji Libijos Arabų Socialistinė Liaudies Džamahirija

Didžioji Libijos Arabų Socialistinė Liaudies Džamahirija (arab. جماهيرية) – Muamaro Kadafio pasiūlyta santvarka: arabų nacionalizmo, islamo fundamentalizmo ir socializmo derinys, taikomas Libijoje. M. Kadafis šaltojo karo metais siekė, kad ši valdymo sistema taptų trečiuoju keliu tarp socializmo ir kapitalizmo, puoselėdamas šiuos planus netgi įžengė su armija į Čadą. Tačiau karą ten pralaimėjo ir džamahirija taip ir neišplito už Libijos ribų.

Džamahirija yra arabų kalbos žodis, kuris yra verčiamas kaip liaudies respublika.

Šaltiniai 

Islamo istorija
Džamahirija
Socializmas
Piečiausias miestas

Piečiausia vieta, kur gyvena žmonės, yra Skoto-Amundseno stotis Antarktidoje, beveik ties geografiniu Pietų ašigaliu, tačiau ten žmonės gyvena tik laikinai, kol jie ten dirba, po to grįžta namo į tėvynę.

 Piečiausia nuolatos gyvenama vietovė yra Puerto Toras Čilėje. Vyrauja klaidingos nuomonės, kad piečiausia nuolatos gyvenama gyvenvietė yra Puerto Viljamsas (Čilėje), Ušuaja (Argentinoje) ar Punta Arenasas (Čilėje). Taip yra dėl to, kad šie miestai yra didesni (jie didėja tolydžio šiaurėjimo tvarka, taigi, jei kuri nors statistika pasirenka matuoti tik gyvenvietes nuo tam tikro gyventojų skaičiaus, gali būti pasirenkamas vienas iš minėtų miestų). Be to, kadangi šios teritorijos buvo įsisavintos palyginti neseniai (XIX amžiaus pabaiga – XX amžius), kai kuri statistika gali būti iš įpročio kartojama pasenusi statistika, nors po jos pirminio paskelbimo jau buvo įkurta naujų gyvenviečių.

 Piečiausiu miestu paprastai laikomas arba Punta Arenasas arba Ušuaja – tačiau šis rodiklis yra abejotinas, nes nėra tiksliai nustatyta, nuo kokio dydžio gyvenvietė yra laikoma miestu.

Galerija

Taip pat skaitykite 
 Piečiausia sostinė
 Šiauriausias miestas

Ekstremumai
Aiseno regionas

Generolo Karloso Ibanjeso del Kampo Aiseno regionas (arba Aiseno regionas; ) – pietinis Čilės regionas.

Istorija 

Iki pat XX amžiaus devintojo dešimtmečio čia esantys miestai nebuvo sujungti keliais – Augustas Pinočetas savo valdymo metu pabandė pakeisti situaciją. Buvo nutiestas beveik 1000 kilometrų ilgio žvyrkelis iš pietų į šiaurę, turintis magistralės statusą ir sujungęs svarbiausius regiono miestus (tačiau jis nesijungia su jokiais kitų regionų keliais); jis vadinamas „Carratera Austral“ (Pietų plentas), dėl to ir visas regionas, ypač turistiniuose bukletuose, dažnai vadinamas „Pietų plentu“. Į šiaurę yra Ežerų regionas (Los Lagos), į pietus – Magelano ir Čilės Antarktidos regionas.

Administracinis skirstymas 

Regionas padalintas į 4 provincijas:
 Aiseno provincija (Puerto Aisenas)
 Kojhaikės provincija (Kojhaikė)
 Kapitan Prato provincija (Kokreinas)
 Cheneral Kareros provincija (Čile Čikas)

Čilės regionai
Mazgas (matas)

Mazgas – ne SI sistemos greičio vienetas, lygus vienai jūrmylei per valandą (1852 metrams per valandą). Mazgai naudojami greičio matavimui laivyboje ir aviacijoje.

Nors mazgas ir nėra SI sistemos vienetas, tačiau jo naudojimas itin svarbus navigacijoje, kadangi jūrmylė beveik atitinka platumos minutę. Todėl atstumai jūrmylėmis jūrlapiuose gali būti lengvai apskaičiuojami naudojant skriestuvą ir ilgumos rodykles, esančias jūrlapio kraštuose.

Laivai
Navigacija
Matavimo vienetai
Endokrininė sistema

Endokrininė sistema, systema endocrinum – belatakės, arba vidaus sekrecijos liaukos, kurios į kraują išskiria specifinius cheminius junginius – hormonus, reguliuojančius vidines organizmo funkcijas. Žmogaus endokrininė sistema išsidėsčiusi įvairiose kūno vietose ir sudaryta iš: 

1. Endokrininių liaukų:
 smegenyse:
hipofizė (arba posmegeninė liauka, tiksliau priekinė jos dalis - adenohipofizė); 
kankorėžinė liauka - epifizė;
 kaklo srityje:
skydliaukė
prieskydinės liaukos 
 už krūtinkaulio – užkrūčio liauka;
 pilvo ertmėje:
antinksčiai;
2. Endokrininių komponentų įeinančių į kitas liaukas ar organus:
 kasa - kasos salelės, Langerhanso salelės
 lytinės liaukos:
sėklidės - Leidigo ląstelės
kiaušidės - intersticinės ląstelės
 Laikinoji vidaus sekrecijos liauka - placenta (nėštumo metu).
3. Difuzinės neuroendokrininės sistemos ląstelės, kuriai priklauso ir APUD ląstelės.

Visos endokrininės sistemos dalys yra glaudžiai susijusios ir valdomos nervų sistemos, tačiau ir hormonai turi grįžtamąjį ryšį, jie veikia ir nervų sistemą. Kai kurie hormonai turi savo organus-taikinius, kuriuose yra receptorių atpažįstančių tik tam tikrus hormonus. Struktūriniu požiūriu endokrininės liaukos skirstomos į sijelines, folikulines ir fibroblastines. Endokrininės sistemos dalys vystosi iš labai įvairių šaltinių - ektodermos (hipofizė, epifizė, antinksčių šerdis), mezodermos (lyt. liaukos, antinksčių žievė) ir endodermos (skydliaukė, kasa, prieskydinės liaukos).

Centrinę endokrininės sistemos dalį sudaro epifizė, adenohipofizė, pagumburio branduoliai (nuclei supraopticus ir paraventricularis). Visos kitos dalys yra periferinės ir arba priklauso nuo hipofizės veiklos(skydliaukė, antinksčių žievė, lyt. liaukos) arba ne (visos likusios).

Endokrininė sistema labai svarbi homeostazei – organizmo vidinės aplinkos dinaminei pusiausvyrai palaikyti, todėl ji kartu su nervų sistema užtikrina darnią organizmo veiklą.
Elektrėnų marios

Elektrėnų marios – dirbtinis specialiosios paskirties vandens telkinys Elektrėnų savivaldybėje, į pietus nuo Elektrėnų. Susiformavo užtvenkus Strėvos upę (Nemuno intakas) 40,8 km nuo jos įtekėjimo į Kauno marias. Marių vanduo naudojamas šiluminės Lietuvos elektrinės aušinimui. 2000 m. pastatyta 150 kW galios mažoji Elektrėnų HE.

Geografija 

Elektrėnų marios užima 1240 ha plotą. Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 10,6 km, plotis iki 3,1 km. Didžiausias gylis siekia virš 30 m (giliausia vieta – buvusiame Jagudžio ežere). Šiaurinė tvenkinio dalis ežerinės kilmės, pietinė – upinės. Šiaurinės dalies plotas 1134 ha, ilgis 5,3 km, didžiausias plotis 3,1 km. Altitudė 94,9 m. Rytiniai ir šiauriniai krantai statūs, aukšti, o vakariniai – lėkšti, vietomis pelkėti. Pietinės dalies plotas 215 ha, ilgis 5,6 km, didžiausias plotis 0,9 km. Krantai žemi. Apie 80 % visų tvenkinio krantų yra ardomi. Atabradas siauras, smėlingas ir žvyringas, dugnas padengtas įvairių rūšių moliu. Dugno reljefas labai sudėtingas. Mariose yra 18 salų, kurių bendras plotas 50,5 ha.

Prie Elektrėnų marių esančios gyvenvietės: Elektrėnai, Stančikai, Geibonys, Šarkinė, Peliūnai, Karkučiai, Pastrėvys, Senosios Kietaviškės.

Turizmas 

Elektrėnų marios yra pamėgta burlentininkų vieta, nes aplink jas nedaug miškų, vandens lygis yra aukštesnis negu natūraliuose ežeruose, o tai sąlygoja stipresnį ir lygesnį vėją virš marių vandens, nei kituose ežeruose. Be to, dėl elektrinės veiklos Elektrėnų mariose ledas nutirpsta anksčiau nei kituose didesniuose vandens telkiniuose, o vėliau vandens temperatūra būna keletu laipsnių aukštesnė nei ežeruose.

Istorija 

Elektrėnų marios (1289,6 ha tvenkinys) sukurtos 1961–1962 metais užtvenkus Strėvos upę šiluminės elektrinės reikmėms. Po vandeniu atsidūrė Perkūnkiemio, Anykštų, Lekavičių, Raistinės, Šarkinės ir kiti kaimai, iš kurių buvo perkelta virš 140 sodybų. Taip pat buvo paskandinti aštuoni ežerai ir ežerėliai, senosios salos, tarp jų ir Gandrų kolonija, didžiausia baltųjų gandrų keliauninkų tėvonija Europoje. Išryškėjo naujos salos: Didžioji, Baublių, Garnių, Kirų, Miškinė, Žalioji, Kalvotoji.

Tvenkinys apėmė šiuos ežerus:
 Anykšta – 192 ha
 Puikinas – 79 ha
 Jagudis – 38 ha
 Jagudėlis
 Dumbliukas
 Nendrynėlis
 Syšvantas
 Syšvantaitis

Šaltiniai 
Knyga „Elektrėnai“, Vilnius, Jandrija, 2006 m.

Nuorodos 
 Informacija apie Elektrėnų marias 
 Elektrėnų savivaldybės istorija 

Elektrėnų savivaldybės tvenkiniai
Elektrėnai
1948 metų planas

1948 metų planas – JTO pasiūlytas projektas Palestinos mandato padalijimui į žydų ir palestiniečių šalis, gretimų arabų šalių atmestas dėl to, kad didžioji dalis (55 %) teritorijų, įskaitant turinčias palestiniečių daugumą, turėjo atitekti žydų valstybei (žr. žemėlapį). Planas žlugo, o žydai pasiėmė daugiau, nei buvo numatyta plane, taip pradėdami tebesitęsiantį konfliktą.

Palestinos regiono istorija
Izraelio istorija
Jungtinės Karalystės himnas

„Dieve, sergėk karalių“ () arba „Dieve, sergėk karalienę“ () – Jungtinės Karalystės himnas. Tuo metu, kai valdo karalienė, himnas yra „Dieve, sergėk karalienę“, ir visi karaliaus paminėjimai tekste virsta karalienės paminėjimais, įvardžiai pakeičiami į moteriškus. Angliški žodžiai „king“ ir „queen“ abu turi po vieną skiemenį, todėl jų kaitaliojimas įmanomas nekenkiant ritmui. Šis himnas buvo vienintelis per visą Jungtinės Karalystės istoriją. Pirmąsyk atliktas 1745 m., kai karalius Jurgis II nugalėjo konkurentą kovoje dėl sosto. Žodžių ir muzikos autorius nežinomas. Oficialiomis progomis dažniausiai giedamas tik pirmas posmas. Taip pat naudojamas kaip karališkasis himnas daugumoje Tautų Sandraugos šalių.

Himno tekstas

Taip pat skaitykite 
 Anglijos himnas
 Škotijos himnas
 Velso himnas
 Šiaurės Airijos himnas

Jungtinės Karalystės atributika
Valstybiniai himnai
Vezuvijus

Vezuvijus () – ugnikalnis Italijoje, į rytus nuo Neapolio (14,4° E, 40,8° N). Aukštis ~1280 m. (nuolat kinta). Tipas – stratovulkanas.

Vienas iš keleto aktyvių Europos vulkanų, be to, kadangi galimo išsiveržimo poveikio zonoje gyvena apie 3 mln. gyventojų, laikomas vienu iš potencialiai pavojingiausiųjų.

Senovės graikai ir romėnai Vezuvijų buvo pašventę Herakliui, todėl vienas iš jo pašlaitėje buvusių miestų vadinosi Herkulaniumas.

Vardo kilmė 
Egzistuoja keli Vezuvijaus vardo kilmės aiškinimai:
 iškraipytas junginys „Dzeuso sūnus“ (greičiausiai vadinamoji liaudies etimologija);
 iš oskų žodžio fesf („dūmai“);
 siejama su indoeuropiečių prokalbės šaknimi ves „žaizdras“.

Formavimasis 
Vezuvijus iškilęs destruktyviajame Eurazijos ir Afrikos tektoninių plokščių pakraštyje. Jo kaldera pradėjo formuotis prieš 17 000–18 000 metų.

Išsiveržimai 
Istoriniu laikotarpiu Vezuvijus išsiveržė daug kartų. Didžiausias iš jų įvyko 79 m. rugpjūčio 24 d. ir sunaikino romėnų miestus Pompėją, Stabiją bei Herkulaniumą. Manoma, kad šio išsiveržimo metu žuvo apie 1000 žmonių. Vieninteliai išlikę šio išsiveržimo liudininkų įrodymai yra 2 laiškai parašyti Plinijaus Jaunesniojo istorikui Publijui Kornelijui Tacitui.

Vėliau vulkanas veržėsi 472 m., 512 m., 1631 m., šešis kartus XVIII amžiuje, taip pat 1906 m., 1929 m., 1944 m. Didžiųjų išsiveržimų metu išmesti pelenai pasiekė Konstantinopolį, esantį už 1200 km.

Nuo 1750 m. net 7 ugnikalnio išsiveržimai truko daugiau nei 5 metus. Tik Etna per 270 m. turėjo panašaus intensyvumo ir trukmės išsiveržimus. Paskutiniai du Vezuvijaus išsiveržimai (1875–1906 ir 1913–1944) truko daugiau nei 30 metų.

Vezuvijus šiandien 
Nuo 1995 m. birželio 5 dienos aplink Vezuvijaus ugnikalnį buvo įkurtas Vezuvijaus Nacionalinis parkas. Vezuvijaus aplinka ir keliai yra atviri turistams. Pėsčiomis galima nueiti iki pat ugnikalnio kraterio.

Vezuvijaus būklę nuolat stebi Neapolyje įsikūrusi Vezuvijaus observatorija.

Nuorodos 
 Kada ir kaip išsiveržęs Vezuvijaus ugnikalnis sunaikino Pompėjos miestą? 
 Liūdnai pagarsėjęs Europos ugnikalnis

Šaltiniai 

Italijos ugnikalniai
Fėja

Fėja ( – likimas) – vokiečių padavimų ir pasakų sudvasinta, grakšti, maža, daili, bet galinga moteriška būtybė. Pagal padavimus, fėja nustato žmogaus gyvenimo likimą, padeda gyvenime gerais darbais, ateidama pas žmones dažniausiai per naujus metus arba per liaudies šventes ir apdovanodama darbščias verpėjas, gimstančius kūdikius ir pan. Fėjos esą gyvenančios miškuose, šaltiniuose, mėnulio apšviestose pievose, kalnuose, kur jos šoka ir dainuoja. Fėjos dažnos ne tik vokiečių, bet ir prancūzų, švedų, anglų pasakose.

Germanų mitologija
Mitinės būtybės
Jungtinės Karalystės politinė sistema

Jungtinė Karalystė yra unitarinė valstybė ir demokratinė konstitucinė monarchija. Pagal Jungtinės Karalystės modelį (Vestminsterio sistema) kūrėsi ir kitų šalių – Kanados, Indijos, Australijos, Jamaikos ir kitų šalių politinės sistemos.

Partinė sistema 
XVIII a. valdančioji partija buvo vigai, o 1783-1830 m. valdžioje buvo toriai. Esminių skirtumų tarp šių partijų tuo laikotarpiu nebuvo, nes abi atspindėjo Anglijos viršūnių interesus. Abu pavadinimai kilę iš įžeidimų - vigų iš „whiggamor“ (angliškai „arkliavagis“), torių iš „tory“ (airiškai „banditas“). Apibrėžtos struktūros šios partijos dar neturėjo, ji atsirado tik po rinkimų sistemos demokratizavimo XIX a. II-oje pusėje. Toriai apie save subūrė turtingiausią visuomenės dalį. 1832 m. įvykdyta parlamentinė reforma. Pramoninė revoliucija pakeitė klasinį jėgų santykį. Partijos pradėjo skirtis pagal požiūrį į ekonominių ir kitų problemų sprendimą. 1867 m. toriai pasiūlė įstatymą dėl rinkimų teisės praplėtimo, kurio reikalavo čartistai.

Iki XX a. pr. nebuvo darbininkų interesus atstovaujančios partijos ir darbininkai rėmė liberalus. Tuo tarpu toriai gavo nemažą paramą iš miestiečių, pagrindinę socialinę bazę sudarė vidutiniai žemvaldžiai ir anglikonai. Išaugus rinkėjų ratui, didesnę reikšmę įgavo partijos struktūra. Partinių organizacijų kūrimas vietose ir vieningos nacionalinės partinės organizacijos susidarymas užtruko ilgą laiką ir vyko per kelis etapus. 1831 m. toriai organizavo savo politinių šalininkų klubą – Čarltono klubą. 1836 m. panašų – Reformų klubą įsteigė ir vigai. Kandidatų iškėlimas dar nebuvo centralizuotas. Parlamento nariai patys kėlė savo kandidatūras, arba tai darė lyderiai.

Nuo 1834 m. Torių partiją imta vadinti Konservatorių partija. 1839 m. vigų partiją buvo pradėta vadinti Liberalų partija. Šios partijos dominavo Jungtinės Karalystės politikoje iki pat XX a. 1900 m. buvo įkurtas „Darbo atstovavimo komitetas“, kuris 1906 m. vasario 15 d. pasivadino Leiboristų partija. Po Pirmojo pasaulinio karo Jungtinės Karalystės politikoje sumažėjo liberalų vaidmuo ir dominavo konservatoriai ir leiboristai.

Parlamentas 
Jungtinės Karalystės įstatymų leidžiamoji valdžia sutelkta Parlamente, kurį sudaro žemesnieji Bendruomenių rūmai ir aukštesnieji Lordų rūmai.

Jungtinės Karalystės politinė sistema

sv:Storbritannien#Statsskick och politik
Plėšrieji žinduoliai

Mažosios pandos (Ailuridae)
 Šuniniai (Canidae)
 Eupleridae
 Katiniai (Felidae)
 Mangustiniai (Herpestidae)
 Hieniniai (Hyaenidae)
 Skunkiniai (Mephitidae)
 Kiauniniai (Mustelidae)
 Civetiniai (Nandiniidae)
 Vėpliniai (Odobenidae)
 Ausytieji ruoniai (Otariidae)
 Ruoniniai (Pinnipedia)
 Prionodontidae
 Meškėniniai (Procyonidae)
 Lokiniai, arba Meškiniai (Ursidae)
 Viveriniai (Viverridae)

Plėšrieji žinduoliai (Carnivora) – žinduolių būrys. Nors lotyniškas būrio pavadinimas reiškia „mėsėdžiai“, tačiau dauguma plėšriųjų žinduolių yra visaėdžiai. Išimtį sudaro pandos, kurios yra išskirtinai „žolėdės“.

Apibūdinimas 
Gyvūnai įvairaus dydžio bei išvaizdos, turintys gerai išvystytus jutimo organus ir tobulą nervų sistemą, užtikrinančią greitus refleksus ir sudėtingą elgseną.

Svoris – nuo 100 g iki 1 tonos. 44 dantys, pritaikyti kramtyti mėsą, gerai išvystytos iltys ir karpantys mėsą gumburiuoti skruostiniai (plėšrieji) dantys. Galingi kramtomieji raumenys padeda tvirtai sukąsti.

Galūnės keturpirštės ar penkiapirštės, su aštriais nagais. Dažniausiai remiasi ne pėda, o tik pirštais. Nagai buki arba aštrūs, gali būti įtraukiami (katinių šeimos atstovų). Raktikaulių nėra arba jie rudimentiniai. Uodegos pamatinėje dalyje arba prie analinės angos yra kvapiosios liaukos. Jaunikliai gimsta nerangūs, akli.

Paplitimas 
Sutinkami visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą, į Australiją plėšrieji žinduoliai dingai, manoma, pateko žmogaus pagalba. Nors iki tol Australijoje buvo plėšriųjų gyvūnų, tačiau tai buvo sterbliniai arba ropliai.

Plėšriųjų žinduolių klasifikacija 
Būryje apie 270 rūšių, tai vienas gausiausių žinduolių būrių. 

Naujausios klasifikacijos plėšriuosius žinduolius skirsto į du pobūrius:
 Feliformia - „panašūs į kates“
 Caniformia - „panašūs į šunis“

Ankstesnės klasifikacijos skirstė plėšriuosius žinduolius į du pobūrius:
 Fissipedia - priskiriami daugiausia žeme vaikščiojantys plėšrieji žinduoliai
 Pinnipedia - ruoniniai

Plėšrieji žinduoliai Lietuvoje 

Kartu su išnykusiomis, invazinėmis ir vietinėmis rūšimis, plėšrieji žinduoliai Lietuvoje išskiriami į 6 šeimas ir 18 rūšių.
The Doors

The Doors – viena kontroversiškiausių bei įtakingiausių septintojo dešimtmečio roko muzikos grupių, sukurta 1965 m. Didžiulį jos populiarumą lėmė paslaptingi grupės lyderio Džimo Morrisono dainų tekstai, taip pat jo charizmatiška asmenybė. Nors grupė iširo aštunto dešimtmečio pradžioje, iki šių dienų žmonių susidomėjimas „The Doors“ neišblėso, kasmet parduodama po milijoną jų albumų. Išviso grupė pardavė 76 milijonus įrašų.

Istorija 
Grupė pradėjo veiklą 1965 m. Los Andžele, Kalifornijoje, susitikus UCLA filmavimo mokyklos studentams Jim Morrison ir Ray Manzarek. Pavadinimas The Doors kilo iš Aldous Huxley knygos The Doors Of Perception (Suvokimo durys). Pirmasis albumas, pavadintas grupės vardu – „The Doors“ buvo įrašytas 1966 m. rugpjūtį ir išleistas pirmąją 1967 m. sausio savaitę. Pirmasis šio albumo singlas buvo daina Break On Through (To The Other Side). Antrasis singlas Light My Fire pelnė grupei didžiulę sėkmę. Jo buvo parduota 1 mln. kopijų ir ši daina pasiekė pirmą vietą Billboard tope. Antrasis „The Doors“ albumas Strange Days pasirodė 1967 m. rugsėjo 25 d. Jame yra nemažai žinomų dainų, kaip People Are Strange ar Love Me Two Times. „The Doors“ muzika per 1965–1968 m. buvo sunkiojo roko, bliuzroko ir acid roko mišinys. Vėliau jie knaisiojosi po įvairesnius stilius, bet jie sugrįžo į savo skambesį paskutiniajame albume, išleistam 1971 m. kaip tik prieš jų dainininko paslaptingą mirtį Paryžiuje, Prancūzijoje. Grupė pradėjo irti, kai Jim Morrison 1971 m. liepos 3 d. neaiškiomis aplinkybėmis mirė Paryžiuje.

Nariai 
 Jim Morrison (vokalas)
 Ray Manzarek (klavišiniai)
 Robby Krieger (gitara)
 John Densmore (būgnai)

Diskografija

Albumai 
 The Doors (1967)
 Strange Days (1967)
 Waiting for the Sun (1968)
 The Soft Parade (1969)
 Morrison Hotel (1970)
 L.A. Woman (1971)

Be Jim Morrison vokalo:

 Other Voices (1971)
 Full Circle (1972)

Vėliau buvo rasti Jim Morrison eilėraščių įrašai, kuriems likę grupės nariai pritaikė muziką ir išleido albumą:
 An American Prayer: Jim Morrison

Nuorodos 
 Oficiali The Doors svetainė
 

Doors, The
Gaubtagyviai

Gaubtagyviai arba tunikatai (Urochordata) – chordinių (Chordata) gyvūnų potipis.

Kūną gaubia odos epidermio darinys – tunika. Gyvūnai maišo arba statinės formos, nuo 1 mm iki 30-33 cm ilgio. Chorda redukuota, didžiausią kūno dalį užima labai išsipūtusi ryklė. Jutimo organų nėra, būdingi žiediniai raumenys. Virškinimo ir kvėpavimo funkcijas atlieka žiaunaryklė. Pro ją yra košiamas vanduo su maisto medžiagomis. Kraujotakos sistema atvira, ji išnešioja maisto medžiagas. Tikrųjų šalinimo organų nėra. Gaubtagyviai – hermafroditai. Ascidijos dauginasi nelytiškai, salpoms būdingas lytinės ir nelytinės kartos kaita.

Evoliucijos mokslui reikšminga tunikatų lerva, kurios bendras kūno planas plačiai laikomas artimu  hipotetiniam visų chordinių protėviui, įskaitant stuburinius.  Metamorfozės metu lervos sandara supaprastėja, iš pradžių būvę jutimo organai išnyksta.

Gyvena sūriuose vandenyse, sudaro kolonijas, kai kurios rūšys pavieniui. Tai daugelio žuvų ir banginių maistas. 

Gaubtagyviai skirstomi į šias klases:
 Klasė. Ascidijos (Ascidae)
 Klasė. Salpos (Salpae)
 Klasė. Apendikuliarijos (Appendicularia)

Šaltiniai 

Chordiniai
Saksonija

Saksonija (), oficialiai Laisvoji Saksonijos valstybė () – federacinė žemė Vokietijos rytuose. Sostinė – Drezdenas. Gyventojų – 4,6 mln.

Didžiausia upė – Elbė, aukščiausias kalnas – Fichtelberg šalia Čekijos sienos.

Istorija 

Priešistoriniais laikais Saksonijoje buvo pastatytos vienos didžiausių Europoje akmeninių šventovių, datuotų V a. pr. m. e. Svarbios archeologinės vietos yra Drezdene ir Eytros ir Cvenkau kaimuose šalia Leipcigo. Slavų ir germanų gentys gyveno Saksonijoje nuo I a. pr. m. e. Romėnų laikais Saksonijos sritis tikriausiai valdė germanų karalius Marobodas. Antikos pabaigoje atsirado saksų gentys, nuo kurių kilo teritorijos pavadinimas.

Saksonijos kunigaikštystė atsirado apie 700 m. ir išsiplėtė po Šiaurės Vokietiją. Saksai atsivertė į krikščionybę Karolio Didžiojo laikais. Saksai buvo spaudžiami frankų iš vakarų ir slavų iš rytų. Vienu metu slavai buvo užėmę Saksų valstybę. Sorbai Saksonijoje yra tų laikų palikimas.

X a. Saksonija tapo Šventosios Romos imperijos, kurią valdė saksų kilmės Otonai, dalimi. Tuo metu Bilungai gavo daug feodų Saksonijoje. Imperatorius suteikė jiems Saksonijos kunigaikščio titulą. Mirus Magnui 1106 m. Bilungai išmirė ir Lotaras III tapo kunigaikščiu, o vėliau trumpai ir imperatoriumi.

1137 m. Saksonija atiteko Velfams. Jie kilo iš paskutinio Bilungo kunigaikščio dukters Vulfhildos Bilung.

Didžiausi miestai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficialus žemės puslapis
Skonio receptoriai

Skonio receptoriai – vieni iš cheminių receptorių, kurie jautrūs tam tikroms maiste ir skysčiuose esančioms cheminėms medžiagoms. Žmogaus ir žinduolių cheminiai receptoriai yra burnoje. Juos sudaro ant liežuvio išsidėstę svogūnėliai, kurių daug yra liežuvio speneliuose, šiek tiek kietajame gomuryje, ryklėje ir antgerklyje. Skonio svogūnėlį sudaro kelios pailgos skonio jutimo ir atraminės ląstelės bei plaukelių šluotelės. Receptorius yra baltymas glikoproteinas, kuris susijungia su atitinkama molekule, susidaro tam tikri elektrocheminiai pokyčiai, dėl to su skonio ląstelėmis besijungiančių sensorinių nervų skaidulose generuojami nerviniai impulsai. Šie nerviniai impulsai keliauja į galvos smegenų viršugalvinę skiltį. Egzistuoja populiarus mitas, kad ant liežuvio yra tam tikros atskiro skonio zonos. Iš tikrųjų, įvairius skonius atpažįstantys svogūnėliai su skonio ląstelėmis yra pasiskirstę po liežuvį vienodai. 

Skiriami penki pagrindiniai skoniai:
 kartus; 
 rūgštus; 
 sūrus; 
 saldus;
 umami. 

Paskutinysis skonio pojūtis sukeliamas laisvųjų gliutamatų, esančių brandintuose ar fermentuotuose maisto produktuose, taip pat – aminorūgšties natrio gliutamato, maisto papildo, atrasto 1907 metais. Japoniškoje bei kinietiškoje virtuvėse šis skonis yra kulinarijos pagrindas, tačiau kitose kultūrose nėra taip paplitęs.

Taip pat skaitykite 
 Skonis

Skonio sistema

en:Taste bud
Alach akbar

Alach akbar – arabiška frazė (), reiškianti „Dievas didis“. Akbar yra būdvardžio kabir („didis“) aukščiausiasis laipsnis, todėl tikslesnis būtų vertimas „Dievas yra visų didžiausias“. Frazė alach akbar apibūdinama terminu takbir.

Takbiras vartojamas įvairiose situacijose: išreikšti džiaugsmą, kaip pritarimo kieno nors išsakytoms mintims ženklas (vietoje aplodismentų); kviečiant maldai; maldos metu. Tai taip pat kovinis musulmonų šūkis.

„Alach akbar“ įrašytas Irako ir Irano valstybių vėliavose. Ši frazė kartojama kaip Libijos himno priedainis.

Islamas
Arabų kultūra
Tamilų kalba

Tamilų kalba, kuria kalba tamilai – viena iš nedaugelio Indijoje kalbamų kalbų, kilusių ne iš sanskrito. Ji, kaip ir sanskritas, ten turi klasikinės kalbos statusą. Tamilų kalba turi savo raštą (žr. Tamilų raštas). Pirmiausia ja kalbėta pietryčių Indijoje (dabar Tamilų Nadaus valstija) ir šiaurinėje Šri Lankoje. Britams iš Indijos vežant darbininkus į kitas kolonijas, pavyzdžiui, Singapūrą ar Fidžį, tenai pateko ir daug tamilų, išlaikiusių ir savo kalbą. Singapūre, kaip ir Šri Lankoje bei Tamilų Nadaus valstijoje, ji netgi paskelbta viena iš oficialių kalbų (kitos – malajiečių, kinų ir anglų kalbos), mat ten 60 % indų bendruomenės yra tamilai, o pati indų bendruomenė sudaro 15 % visų šalies gyventojų. Tamilų kalba kaip gimtąja kalba iš esmės vien tamilų tautybės žmonės, nes ši tauta nebuvo kolonizavusi ar pajungusi kitų tautų. Kalboje gausu tarmių, išskiriami trys tamilų kalbos raidos etapai: senasis, vidurinysis (nuo 700 m. iki 1600 m.) ir dabartinis (nuo 1600 m.).

Lietuvių kalboje vartojami žodžiai, atėję iš tamilų kalbos 
 Katamaranas (tamiliškai „katu“ (rišti) + „maram“ (medis))
 Mangas (tamiliškai mangas yra „man“, o „kai“ yra vaisius)
 Karis (tamiliškai „kari“ – maistas iš daržovių)
 Mandala (tamiliškai „mutalai“ – skritulys)

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Dravidų kalbos
Indijos kalbos
Subalansuota apskaita

Subalansuota apskaita (Balanced Scorecard) – labai apibendrintas verslo valdymo modelis, akcentuojantis ne tiek kokybę ar procesus, kiek bendrą veiklos įvertinimą. Sukurtas apie 1990 Jungtinėse Valsitjose, pagrindiniai kūrėjai – profesoriai Robetas Kaplanas ir Deividas Nortonas. Susideda iš 4 dalių:
 Learning and Growth Perspective – darbuotojų mokymas.
 Business Process Perspective – įmonės procesų valdymas.
 Customer Perspective – orientacija į klientą.
 Financial Perspective – orientacija į finansų valdymą.

Visos keturios dalys yra vienaip ar kitaip matuojamos bei gerinamos, remiantis gautais matavimų rezultatais. Visų šių dalių subalansuotas gerinimas leidžia vystyti įmonės veiklą mažiausiomis išlaidomis. Bet kurie ilgalaikiai (strateginiai) įmonės vystymo planai turi atsižvelgti į visas keturias Subalansuotos apskaitos dalis.

Nors paprastas, subalansuotos apskaitos modelis yra pakankamai efektyvus: kiekviena iš jo dalių gali būti gana giliai detalizuojama, o dėl orientacijos į matavimus, šis valdymo modelis yra veiksmingas. Vienas iš didesnių privalumų – tai, kad šis modelis visiškai neprieštarauja jokioms kitoms metodologijoms. Nepaisant patogumo, modelis yra pernelyg paprastas ir apibendrintas, kad leistų giliai optimizuoti įmonių darbą, todėl labiau tinkamas strateginiam planavimui bei pradiniam įmonių veiklos gerinimui, paruošiant jas funkcinių metodologijų diegimui.

Nuorodos:
 The Balanced Scorecard Institute

Apskaita
Saulės šventykla (sekta)

Saulės šventykla (, ) – buvusi slapta organizacija, besiremianti mitu apie tebeegzistuojantį Tamplierių ordiną. Manoma, kad organizaciją 1984 m. Ženevoje įkūrė Joseph di Mambro ir gydytojas homeopatas Luc Jouret. Pagarsėjo 1994–1995 m., po kelių masinių sektos narių savižudybių bei žudynių Šveicarijoje bei Kanadoje (manoma, kad viso žuvo 74 žmonės, tikslių duomenų nėra, nes kai kurios iš mirčių negali būti vienareikšmiškai susietos su sekta). 

1997 metais sudegintoje Šveicarijos fermoje (Fribūre) buvo rasi 23 kūnai. Dar 24 buvo rasti vėliau Valės kantone. Tarp jų buvo ir abu sektos lyderiai. Kai kurie negyvėliai buvo nušauti bet dalis dalyvių sutiko mirtį savanoriškai.  

Šiuo metu, skirtingais vertinimais, sekta gali turėti nuo 150 iki 500 narių. Priskiriama sektoms žudikėms.

Dogma ir tikėjimas 
„Peronnik“ (sektos nario Robert Chabrier pseudonimas) savo knygoje „Pourquoi la Resurgence de l’Ordre du Temple? Tome Premier: Le Corps“ (Kam reikalingas tamplierių atgaivinimas? I dalis: Kūnas), 1975 m. rašė, kad sekta remiasi dvasinių dalykų pirmenybe prieš laikinuosius, turi padėti žmonijai pasiruošti didžiajam „pasikeitimui“, ruoštis Antrajam Jėzaus Atėjimui ir suvienyti visas krikščionių bažnyčias bei islamą.

Manoma, kad sekta tikėjo artėjančia apokalipse bei galimybe sektos nariams persikelti į Sirijų.

Struktūra 
Pagal Saulės šventyklos literatūrą aukščiausia sektos vadovybė buvo slapta Šventyklos sinarchija.

Šaltiniai 

Naujieji religiniai judėjimai
Sektos žudikės

Sektos žudikės – sektos, rengiančios masines savo narių žudynes arba savižudybes. Dauguma tokio tipo sektų tiki artėjančia apokalipse ir žada savo nariams, kad jie bus vieninteliai, išsigelbėję. Kai kada vietoje apokalipsės žadamas amžinas gyvenimas, dieviškumas ir pan. Tokio tipo sektos dažniausiai turi vieną ar kelis sudievintus lyderius (mokytojus, pranašus etc.). Sektos lyderis ne visada negarbingas: Rojaus vartų, Liaudies šventyklos lyderiai mirė drauge su visais. Kitais atvejais  įtariama jog vyresnybė pati pabėgo ir viskas panašiau į masinę žmogžudystę. 

Dažniausiai tokios sektos itin gerai slepia savo veiklą, vaizduoja meditacijos ar socialinės pagalbos grupes, vykdo kelių pakopų narių filtraciją, itin smarkiai stengiasi savo narius atskirti nuo visuomenės (dažniausiai fiziškai, įkurdamos specialius kaimelius sektų nariams ir pan.).

Šios sektos tapo labiau visuomenei žinomos po 1978 m. lapkritį įvykusios Liaudies šventyklos narių masinės savižudybės, kurioje dalyvavo 912 žmonių. Nors iki tol irgi buvo visokių nusiskundimų, teismo procesų, pirmą kartą visuomenei buvo parodyti kadrai, mažai tesiskiriantys nuo GULAGo ar Aušvico.

Šie įvykiai nėra pirmi žinomi. Per keletą septynioliktojo ir vėlyvo aštuonioliktojo amžiaus dešimtmečių Rusijoje nusižudė dešimtys tūkstančių sentikių, daugiausia susidegindami. Dažniausiai tai buvo ne individualūs poelgiai, o grupių, vienuolynų veiksmai. Juos daug sąlygojo konfrontacija prieš valstybę, daug jų įvyko šias bendruomenes jau puolant ginklu. Skirtingai nuo vėlesnių sektų, sentikiai buvo gana didelė bendruomenė.

Agresyvi sekta (kultas) nuo įprastinės religijos gali būti atskiriamas pagal tris kriterijus: kiek lengva įstoti į bendruomenę bei iš jos pasitraukti, kiek aiški jos vadovavimo struktūra ir koks bendruomenės požiūris į ją supančią visuomenę, sektai prisiskiriant daug labiau ypatingą ir išskirtinį vaidmenį.

Labiausiai pagarsėjusios sektos žudikės:

 Liaudies šventykla — religinis komunizmas.
 Rojaus vartai – ufologinė.
 Aum Sinrike, AUM Šinrikjo, Šambala, AUM Aukščiausioji Tiesa – sekta, XX a. pabaigoje įkurta Japonijoje. Pagarsėjo teroristiniais aktais.
 Baltoji brolija – ezoterinio pobūdžio.
 Dešimties dievo įstatymų atkūrimo judėjimas – Ugandoje veikusi sekta.
 Saulės Šventykla – ezoterinio pobūdžio.
 Dovydo šaka – krikščioniškos kilmės (masinė savižudybė galimai išprovokuota neprofesionalaus policijos elgesio).

Vienas žinomiausių sektų žudikių tyrinėtojas yra Aleksandras Dvorkinas, kuris parašė knygą „Sektos. Totalitarinių sektų apžvalga“.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Knyga: Aleksandras Dvorkinas “Sektos. Totalitarinių sektų apžvalga.” (“Сектоведение. Тоталитарные секты.”). Lietuviškas vertimas iš rusų kalbos. 
 Александр Леонидович Дворкин. “Сектоведение. Тоталитарные секты.” Knyga originalo kalba (rusiškai). 

Religijotyra
Naujieji religiniai judėjimai

bg:Секта
da:Sekt
de:Sekte
es:Secta
fr:Secte
ja:カルト
nl:Sekte
pl:Kult religijny
sv:Domedagssekt
zh:邪教
Skapai

Skapai, skopcai (; 'iškastruoti') – nedidelė stačiatikių sekta, veikianti Rusijoje. Iš viso nuo 50 iki 150 narių. Sektą XVIII a. įkūrė Kondratijus Selivanovas, kaip radikalią chlystų sektos atšaką.

Sektos ideologai teigė, kad žmogaus geismai veda į pražūtį, kad nepakanka save plakti, bet, norint visiškai apsisaugoti nuo nuodėmės, reikia kastruotis. Pradžioje sektos nariai įkaitinta geležimi išsidegindavo (vėliau – tiesiog išpjaudavo) sėklides, vėliau ėmė praktikuoti visišką kastraciją. Moterims lytinius organus ir krūtis išpjaudavo, išdegindavo sieros rūgštimi arba įkaitinta geležimi. Propagavo prievartinę kastraciją, naujus narius į sektą įtraukdavo apgaule, pirkdami vaikus arba tiesiog prievartiniu būdu kastruodami ir įkalindami atsitiktinius žmones.

XVIII a. pabaigoje sekta buvo uždrausta, už dalyvavimą sektoje buvo skiriama katorga. Rusijos stačiatikių bažnyčia ją paskelbė eretiška. XIX a. pabaigoje sekta ėmė po truputį keisti savo pobūdį, ilgainiui (ypač – po stalininių represijų) tapo pacifistine. Šiuo metu kastracija ar plakimasis sektoje laikomi neprivalomais, po XX a. 4-ojo dešimtmečio žinomi tik pavieniai kastravimosi atvejai.

Nuorodos 
 Панченко А.А. Скопцы
 Секта скопцов 

 Волков Н. (1931) Секта скопцов, 2 изд., Л.
 Волков Н. (1937) Скопчество и стерилизация, М. – Л.
 Федоренко Ф. И. (1965) Секты, их вера и дела, М.

Stačiatikybė
Baltoji brolija

Baltoji brolija, Tarptautinis dvasios institutas Atma () – viena iš ezoterinių sektų, tiki artėjančia apokalipse. Įkurta 1989 metais Ukrainoje. Sektos įkūrėjas – Jurijus Krivonogovas, vadovė – Marina Cvigun (dar žinoma, kaip Marija Devi). Sekta priskiriama žudikiškoms. Dėl itin efektyvios konspiracijos tikslus sektos narių skaičius nežinomas, manoma, kad Ukrainoje gali būti apie 3 tūkstančius narių, dar keli tūkstančiai – Rusijoje. Lietuvoje sekta aktyviai plito iki XX a. 10-ojo dešimtmečio pradžios, dabar gali būti apie kelios dešimtys sektos narių.

Sekta laikoma „totalitarine“ (žymiai apribojanti savo narių laisvę, daug besikišanti į jų asmeninį gyvenimą, autoritariškai valdoma)
.

Sekta pasižymi kraštutinai dideliu labilumu: sektos vadovai ir pašvęstieji nuolat važinėja, viename mieste užsilaikydami ne daugiau, nei kelioms dienoms. Taip pat būdinga itin gera konspiracija: sekta organizuota maoistinio tipo kuopelėmis, kur kiekvienas narys žino (iš matymo) tik kelis savo kuopelės narius, o kuopelės vadovas žino vieną aukštesnio lygio kuopelės narį. Atitinkamas aukštesnės kuopelės narys ar vadovas žino visus žemesnių kuopelių narius (pavardes, adresus, etc.).

Baltoji brolija pagarsėjo 1993 m. vasarą, kai, siekdama išprovokuoti susidorojimą su savo nariais, daugelyje Rusijos ir Ukrainos miestų sukėlė riaušes: sektos nariai įsiverždavo į stačiatikių bažnyčias, užpuldavo šventikus, ir pan. Sektos nariai tikėjosi tapti kankiniais. Kai provokacijos nepavyko, 1993 m. lapkritį bandė surengti masinę sektos narių savižudybę.  Pastaroji neįvyko dėl laiku įsikišusios milicijos. 616 sektos narių buvo suimta, sektos vadovai nuteisti kalėjimu.

Šaltiniai 

Naujieji religiniai judėjimai
Žmogaus akis

Žmogaus akis – žmogaus galvoje esantis organas, priimantis aplinkos informaciją matomoje elektromagnetinių bangų srityje ir transformuojantis ją į nervinius impulsus. Tai ištįsęs apie 2,5 cm skersmens rutulys. Skirtingai nuo daugelio gyvūnų akių, žmogaus akis sudėtingesnės sandaros, geriau skiria spalvotą vaizdą. Akis yra svarbiausias porinis jutimo organas, regos analizatoriaus dalis. Akis priima iš aplinkos daugiausia informacijos. Jos pagalba žmogus orientuojasi aplinkoje, pažįsta pasaulį, mokosi. Regos organo veikla paremta šviesos, spalvos, formos, dydžio ir kitų požymių analize. Regos organą sudaro akies obuolys su akies priediniais organais (akies obuolyje priimami tam tikro ilgio šviesos bangų dirgikliai), taip pat regimasis nervas, kuriuo nerviniai impulsai sklinda į nervinius regos centrus galvos smegenyse. Regos analizavimo centrai yra vidurinėse ir tarpinėse smegenyse bei galvos smegenų žievės pakaušinėje skiltyje.

Akių spalvai nustatyti naudojama Martin-Schultz skalė – ją sudaro 16 spalvų (nuo šviesiai mėlynos iki tamsiai rudos), kurios priklauso nuo melanino kiekio rainelėje. Spalvos skirstomos į 4 grupes: tamsios, tamsios maišytos, maišytos, šviesios ir šviesios maišytos. Literatūroje aprašoma, jog labiausiai paplitusi akių spalva yra ruda. Išimtį sudaro tik šalys aplink Baltijos jūrą, kuriose gyvena labai daug šviesiaplaukių ir jų daugumos akių spalva yra melsva ar šviesiai pilka.

Akies sandara 

Regos organą sudaro akies obuolys, kuris regos nervu susisiekia su smegenimis, ir priediniai organai: akiduobė ir jos turinys, vokai, ašarų aparatas, antakiai, junginė, akies obuolio raumenys.

Akies obuolys sudarytas iš kapsulės ir branduolio. Pastarąjį sudaro skaidrios, šviesą laužiančios terpės: stiklakūnis, lęšiukas ir priekinė bei užpakalinė akies kameros. Kapsulę sudaro 3 sluoksniai: išorinis – skaidulinis dangalas, vidurinis – kraujagyslinis dangalas, o vidinis – tinklainė.
Akį dengia 3 sluoksniai arba dangalai:
 Išorinis – skaidri ragena ir odena (neperšviečiamas, baltas skaidulinis sluoksnis, dengiantis didumą akies paviršiaus);
 vidurinis – kraujagyslinis dangalas () – jį sudaro trys dalys: rainelė (jos centre yra apvali anga – vyzdys), krumplynas ir gyslainė; jame yra daug kraujagyslių ir pigmento;
 Vidinis – tinklainė, kuriame yra regos receptoriai. Ją sudaro du skirtingi sluoksniai: išorinis pigmentinis ir vidinis smegeninis. Pastarajame išsidėsto šviesai jautrios ląstelės – stiebeliai ir kūgeliai. Juose šviesos bangų dirgikliai virsta nerviniais impulsais. Lazdelių yra daugiau, jos išsisklaidę po visą tinklainę. Tinklainėje yra ir geltonoji dėmė (ovali gelsva sritis tinklainės centre su duobute viduryje, turinti tik kūgelių).

Taip pat skaitykite 

 Trumparegystė
 Toliaregystė
 Akių astigmatizmas
 Žvairumas
 Akių apsauga

Šaltiniai 

Oftalmologija
Abu Dabis

Abu Dabis () – miestas Jungtinių Arabų Emyratų šiaurės centrinėje dalyje, šalies ir to paties pavadinimo emyrato sostinė. Mieste 80 proc. gyventojų yra imigrantai. Pats miestas yra Persijos įlankos saloje, kurią su žemynu jungia Musafos ir Al Maktos tiltai.

Abu Dabis yra finansinis, transporto ir komunikacijų centras, esantis naftos gausiame regione. Jame yra tarptautinis oro uostas, dirbtinis Port Zaido uostas. Gaminami plieniniai vamzdžiai, cementas.

Miesto plėtros projektai leido įveikti būstų nepritekliaus problemą XX a. 7-ojo dešimtmečio pabaigoje. Pagrindinė gatvė – 7 km ilgio Corniche bulvaras, pasižymintis gražiai sutvarkyta gamta. Abu Dabyje yra mokslo institutas, taip pat didelis sporto centras. Veikia Jungtinių Arabų Emyratų centrinis bankas, Vertybinių popierių birža.

Istorija 
Gyvenvietė buvo įkurta apie 1760 m., o nuo 1793 m. tapo Abu Dabio emyrato sostine. Miestas buvo tik vietinės reikšmės, iki XX a. septintojo dešimtmečio miestą sudarė paprasti statiniai, dažnai be elektros tiekimo ir kanalizacijos, tačiau kai apie 1960 metus buvo atrastos didžiulės naftos atsargos ir buvo pradėta išgauti naftą, sąlygos pasikeitė – Abu Dabis tapo moderniu miestu. Miesto ekonomika ir infrastruktūra labai sparčiai auga. 1971 metais, sukuriant Jungtinių Emyratų valstybę, kompromiso tarp emyratų keliu Abu Dabis buvo paskelbtas laikinąja šalies sostine, o 1996 m. – nuolatine. Abu Dabio emyratas yra didžiausias ir turtingiausias iš visų Jungtinių Emyratų.

Ekonomika 
Nuo 1981 m. veikia Abu Dabio tarptautinis oro uostas. Jis pastatytas 30 km už miesto, prie pagrindinės autostrados tarp Abu Dabio ir Dubajaus. Kaip atsakas į Burdž al Arabo (Burj Al Arab) viešbutį Dubajuje, 2004 m. atidarytas 5 žvaigždučių viešbutis „Emirates Palace Hotel“.

Miesto vaizdai

Šaltiniai 

Sostinės
Jungtinių Arabų Emyratų miestai
Milijoniniai miestai
Abidžanas

Abidžanas () – miestas pietryčių Dramblio Kaulo Krante prie Gvinėjos įlankos; buvusi sostinė. Tai didžiausias miestas ir uostas šalyje. Pastatytas ant keleto pusiasalių ir salų, sujungtų tiltais Ebrijė (Ébrié) lagūnoje. Šiuolaikiškas uostas atidarytas 1950 metais, kai buvo perkastas Vridi kanalas, jungiantis užutėkyje esančią gana gilią lagūną su Gvinėjos įlanka ir Atlanto vandenynu. Eksportuojama kakava, kava, bananai, ananasai, mediena, palmių ir žuvų produktai. Nuo 1960 m. plačiai išvystyta gamybos pramonė – tekstilės, metalo, aprangos, maisto produktų, plastmasės, gumos, naftos; automobilių ir radijo surinkimas. Vis platėja turizmo sektorius. Iš Abidžano po visą šalį išeina dideli keliai, jame baigiasi Abidžano-Nigerio geležinkelis, išsišakojantis ir į Burkina Fasą.

Miestas yra gana patrauklus, su modernia atmosfera, daug parkų ir plačių bulvarų. Kokodi (Cocody) rajone yra gyvenamieji kvartalai, Trešvilyje (Treichville; Mažojo Basamo saloje, Petit-Bassam) yra didžiulis turgus. Abidžane yra 1958 m. įkurtas Dramblio Kaulo Kranto valstybinis universitetas, keletas technikos koledžų, bibliotekų. Nacionaliniame muziejuje yra daug šalies meno kūrinių. Į šiaurę nuo miesto yra miškingas Banko nacionalinis parkas.

Istorija 
Abidžaną XIX a. įkūrė prancūzų kolonizatoriai. 1904 m. pabaigus tiesti geležinkelį, tai buvo mažas kaimas be jokių uosto įrengimų. 1934 m. jis pakeitė Bingervilį kaip Prancūzijos Dramblio Kaulo Kranto kolonijos centrą, o 1960 m. gavus nepriklausomybę tapo valstybės sostine. Nors 1983 m. oficialia šalies sostine paskelbtas Jamusukras, tačiau Abidžanas vis dar išlieka šalies kultūros ir verslo centru, faktine šalies sostine.

Sportas 
 ASEC Mimosas futbolo klubas;
 Africa Sports d'Abidjan futbolo klubas;
 AFAD futbolo klubas;
 Stade d'Abidjan futbolo klubas;
 „Stade Robert Champroux“ (futbolo stadionas).
 Miesto stadionas, talpinantis 10 000 žiūrovų.

Šaltiniai 

Dramblio Kaulo Kranto miestai
Milijoniniai miestai
Alžyras (miestas)

Alžyras (, ) – Alžyro sostinė ir didžiausias miestas, vilajos centras. 1,98 mln. gyventojų (2007). Miestas yra šiaurinėje šalies dalyje, prie Alžyro įlankos Viduržemio jūroje. Tai šalies ekonomikos ir kultūros centras ir pagrindinis uostas. Taip pat yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta mašinų, maisto, tekstilės, chemijos, naftos pramonė. Yra metropolitenas, universitetas.

Mieste išlikę osmanų laikų Kasba tvirtovė, Didžioji mečetė (1096 m.) su minaretu (1323 m.).

Istorija 
Alžyras žinomas nuo senovės laikų kaip uostas. Dabartinis miestas įkurtas X amžiuje prie nedidelės romėnų gyvenvietės Icosium liekanų. Miestą valdė vietinė dinastija, o vėliau pateko į osmanų įtaką. 1830 m. miestą užėmė prancūzai (iki 1962 m. jis buvo Prancūzijos Alžyro kolonijos adm. centras), vėliau jis tapo kovos už Alžyro nepriklausomybę židiniu.

Pavadinimo kilmė 
Arabų kalba al Jazair reiškia „Salos“.

Nuorodos 
 Istorinės Alžyro nuotraukos

Sostinės
Milijoniniai miestai
Alžyro miestai
Adis Abeba

Adis Abeba (amh. አዲስ አበባ, Āddīs Ābebā; „Naujoji gėlė“) – miestas Etiopijos centrinėje dalyje, didžiausias šalies miestas ir jos sostinė.

Tai šalies verslo, gamybos ir kultūros centras. Miestas yra plynaukštėse, maždaug 2440 m virš jūros lygio, apsuptas nedidelių kalvų. Jame susikerta daug magistralinių kelių iš visos šalies, čia yra oro uostas, geležinkelio terminalas į Džibutį, esantį Adeno įlankoje.

Mieste išvystyta spaudos ir leidybos pramonė, avalynės ir drabužių gamyba, asbesto ir metalų apdirbimas, maisto perdirbimas, cemento ir faneros gamyba. Amatų pramonėje gaminama odos dirbiniai, metalo ir tekstilės gaminiai. Merkato (Mercato) turguje miesto vakarinėje dalyje klesti prekyba žemės ūkio produktais iš visų šalies regionių – kava, kakava, pieno produktais.

Adis Abeba gražiai apželdinta, ypač eukaliptais, joje daug plačių gatvių. Šiuolaikiniai daugiaaukščiai namai stovi greta tradicinių vieno – dviejų aukštų namelių. Dėl aukštikalnių miestas turi švelnų, malonų klimatą. 1950 m. įkurtas Adis Abebos universitetas, yra muzikos ir meno mokyklų, mokslo institutų. Mieste yra Afrikos vienybės organizacijos, JTO Afrikos ekonomikos komisijos būstinės, čia vyksta daug svarbių tarptautinių konferencijų.

Daug turistų dėmesio susilaukia aštuoniakampė Šv. Jurgio krikščionių koptų katedra, pastatyta 1896 m., taip pat modernioji Afrikos halė su vitražo langais, Meneliko II rūmai, muziejai (meno, archeologijos, etnologijos ir kt.).

Istorija 
Adis Abeba yra istoriniame Etiopijos regione – Ševoje. Ševos karalystė daugybę kartų keitė savo sostines, ir paskutinioji jos sostinė buvo Adis Abeba, pradėta statyti 1886 m. vietoje tuometinio mažo Finfinės (Finfinnie) miestelio. Kuomet Ševos karalius Menelikas II 1889 m. tapo visos Etiopijos imperatoriumi, Adis Abeba tapo visos imperijos sostine.

1936 m. miestą okupavo italai, ją pavertė Italijos Rytų Afrikos sostine, tačiau jau 1941 m. sąjungininkai miestą išvadavo ir perdavė Etiopijai. Po Antrojo pasaulinio karo miestas ėmė sparčiai augti.

Šaltiniai 

Etiopijos miestai
Sostinės
Milijoniniai miestai
Rojaus vartai

Rojaus vartai () – ufologinė sekta, įkurta 1975 m. Įkūrėjas – Marshall H. Applewhite. Sekta priskiriama žudikiškoms, apie veiklą Lietuvoje žinių nėra. Pasaulyje gali būti išlikę keli ar keliolika sektos narių. Sektos tinklalapis vis dar prižiūrimas.

1997 m. sektos 39 nariai (21 moteris ir 18 vyrų, nuo 26 iki 72 metų amžiaus) nusižudė, nusinuodydami sektos išlaikomoje viloje, Sante Fė (Naujoji Meksika, JAV).  Savižudybės vyko tris dienas, pirmą ir antrą dieną nusinuodijo po 15 žmonių, likusieji 9 nusinuodijo trečią dieną. Policija įvykio vietoje prievartos pėdsakų nerado. Visi nusižudę sektos nariai buvo specifiškai apsirengę (juodi treningai ir „Nike“ firmos sportiniai bateliai), turėjo po nedidelę kuprinę ir smulkių pinigų. Sektos nariai paliko savo giminėms ar draugams žinutes.

Applewhite įtikino sektos narius nusižudyti, kad jų sielos galėtų patekti į kosminį ateivių laivą, kuris neva slėpėsi už pro Žemę praskrendančios Heilo-Bopo kometos. Sektos nariai patys tikėjo esantys ateiviais.

Kilmė ir istorija 
Rojaus vartai buvo slapta New age religija. Kokia buvusi jos religinė praktika žinoma menkai. Prieš prisijungdami prie grupės daugelis narių išparduodavo savo nuosavybę, kad atsikratytų priklausomybės nuo žemiškųjų dalykų. Daugelį metų grupė gyveno izoliacijoje JAV vakarinėje dalyje.

Sektos tikėjimui didelę įtaką padarė mokslinė fantastika ir filmai. Sektos vadovai užsiėmė programavimo verslu, kitomis kompiuterių technologijomis (valdė firmą „Higher Source“). Iki 1997 m. sekta vertinta kaip nekenksminga mokslinės fantastikos fanatų grupelė.

Ideologija 
Sektos tikėjimas skelbė, jog Žemės planetą artimiausiu metu planuojama „perdirbti“ (iš esmės atnaujinti). Į šį planą įeina negrįžtamas joje gyvenančius žmonių sunaikinimas. Išsigelbėti gali tik trys žmonių grupės:
 Spėję pakilti į aukštesnį lygį ir savo veiksmais bei gebėjimais nusipelnę amžino gyvenimo.
 Nepakilę iki reikiamos tobulumo pakopos, bet itin nuoširdžiai ir atkakliai to siekę.
 Tiesiog neapkenčiantys dabartinio Žemės pasaulio tiek, jog būtų pasirengę jį palikti (per savižudybę) net ir nesant patikimų „aukštesnio pasaulio“ įrodymų.
Į pačią savižudybę kaipo tokią sektos požiūris buvo neigiamas, tačiau savo kūnus jie laikė tik „vežimais“, kuriuos bėgant iš „perdirbamos“ Žemės galima ir mesti.

Nuorodos 
 Heaven's Gate – Oficialus sektos puslapis

Šaltiniai 

Naujieji religiniai judėjimai