joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Roberto Colautti

Robertas Damianas Kolautis (; g. 1982 m. gegužės 25 d. Kordoboje) – iš Argentinos kilęs Izraelio futbulininkas.

Atstovavo šalies nacionalinei rinktinei ir žaidė Maccabi Tel Aviv klube, vėliau Kipre. Karjerą pradėjo Argentinoje, Boca Juniors klube.

2006 m. kovą vedė merginą iš Izraelio ir įgijo Izraelio pilietybę. Kolautis taip pat turi Argentinos ir Italijos pilietybes.

Laimėjimai 
 Primera División (Argentina): 2003 m. Apertura
 Izraelio futbolo lyga: 2004–05, 2005–06, 2012–13 m.
 Toto taurė: 2005–06 m.
 2. Bundesliga: 2007–08 m.
 Izraelio futbolo lygos rezultatyviausias žaidėjas: 2004–05 m.

Šaltiniai 

Colautti, Roberto
Colautti, Roberto
Andrius Velička

Andrius Velička (g. 1979 m. balandžio 5 d.) – Lietuvos futbolininkas.

Puolėjas, pasirašęs sutartį su „Kauno“ klubu, tačiau 2006–2007 m. sezonui paskolintas Škotijos Premier lygoje žaidžiančiam Edinburgo „Hearts“ klubui. Šiame sezone Velička tapo rezultatyviausiu klubo žaidėju Škotijos lygoje. Jis mušė įvarčius mačuose prieš Celtic, Dunfermline Athletic FC ir kt. klubus. A. Velička 2000 ir 2006 m. išrinktas geriausiu Lietuvoje žaidžiančiu futbolininku. 2008 m. vasario mėn. žaidėjas buvo parduotas už rekordinę Lietuvos istorijoje – apie 1 milijoną svarų sterlingų sumą. Su  klubu Velička pasirašė 3,5 metų sutartį, tačiau Norvegijoje žaidė vos kelis mėnesius. 2008 m. birželio mėnesį  už 1 milijoną svarų sterlingų išpirko jo kontraktą.

2009 m. rugpjūčio 15 d. atliko medicininį patikrinimą ir pasirašė vienerių metų nuomos sutartį su Bristol City klubu. 2009 m. rugpjūčio 18 d. rungtynėse su QPR klubu, po keitimo praėjus 5 min. patyrė kairiojo kelio raiščių traumą. 2010 m. gegužės mėn. pabaigoje buvo įtrauktas į Rangers klubo sudėtį. 2010 m. rugpjūčio 31 d. iki sezono pabaigos buvo išnuomotas Aberdeen klubui.

2011 m. vasario 11 d. pasirašė trejų metų sutartį su Panevėžio „Ekrano“ klubu, tačiau 2012 m. liepą klubas dėl finansinių problemų atsisakė žaidėjo paslaugų, todėl futbolininkas perėjo į Azerbaidžano klubą AZAL PFK.

2017 m. sausio pabaigoje tapo Kauno „Žalgirio“ klubo direktoriumi.

Laimėjimai 
 Geriausias Lietuvoje žaidžiantis futbolininkas (2): 2000, 2006
 Baltijos taurė (1): 2005
 LFF taurė (4): 2002, 2004, 2005, 2013/2014
 A Lyga (8): 1999, 2000, 2001, 2004, 2006, 2011, 2013, 2014

Įvarčiai rinktinėje

Trenerio karjera 
2020 m. įgijo UEFA B trenerio licenciją.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Futbolinis.lt
 National-football-teams.com

Lietuvos futbolininkai
Heart of Midlothian FC žaidėjai
Baltarusijos vyrų futbolo rinktinė

Baltarusijos vyrų futbolo rinktinė – Baltarusijos Respublikai atstovaujanti futbolo komanda, kontroliuojama Baltarusijos futbolo federacijos. Susikūrė 1992 m., po SSRS žlugimo. Iki tol Baltarusijos žaidėjai žaidė SSRS rinktinėje. Nedalyvavo jokiame stambiame tarptautiniame turnyre.

Dalyvavimas Europos čempionatuose 
 1962-1992 – nedalyvavo, nes buvo SSRS sudėtyje
 1996-2008 – neįveikė atrankos

Dalyvavimas pasaulio čempionatuose 
 1930-1994 – nedalyvavo, nes buvo SSRS sudėtyje
 1998-2012 – neįveikė atrankos

Žymiausi žaidėjai 
 Sergėjus Aleinikovas
 Valentinas Belkevičius
 Sergėjus Gurenka
 Aleksandras Hlebas
 Vitalijus Kutuzovas
 Maksimas Romaščenka

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Varžybų archyvas
 Rezultatyviausi ir ilgiausiai žaidžiantys žaidėjai

Europos vyrų futbolo rinktinės
Baltarusijos futbolas
Baltarusijos sporto rinktinės
Laišva

Laišva (Laelia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiausia epifitinės ir kelios litofitinės orchidėjos. Stiebas trumpas, kai kurių rūšių iki 1 m ilgio. Žiedynas receminis, iki 30 cm ilgio, su 8 žiedais. 
Žiedai būna įvairių spalvų – nuo baltos ir geltonos iki raudonos ir violetinės. Polinarijų sudaro 8 polinijos, pagal tai atskiriama nuo labai panašių katlėjų, kurios turi 4 polinijas.

Natūraliai paplitusi Meksikoje, Centrinėje Amerikoje, Brazilijoje, Vest Indijoje.

Rūšys 
Gentyje yra apie 60 rūšių:
Baltoji laišva (Laelia albida)
Cinoberinė laišva (Laelia cinnabarina)
Geltonlūpė laišva (Laelia jongheana) 
Skiautėtoji laišva (Laelia lobata)
Rausvoji laišva (Laelia rubescens) 
ir kt.

Nuorodos 
Laelia 
Laelia Hybriden Orchidaceae Orchideengewächse 
Laelia Photo Gallery  

Gegužraibiniai
Žvynlielė

Žvynlielė (Lepanthes) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis.

Natūraliai paplitę Antiluose, nuo Meksikos iki Bolivijos ir Brazilijos.

Rūšys 
Gana didelė gentis, kurioje apie 700 rūšių:
 Lepanthes aculeata
 Lepanthes auriculata
 Lepanthes calodictyon
 Lepanthes convexa
 Lepanthes cymbium
 Lepanthes eciliata
 Raudonoji žvynlielė (Lepanthes eltoroensis)
 Lepanthes fiskei
 Lepanthes gargantua
 Lepanthes imbricans
 Lepanthes lucifer
 Lepanthes menatoi
 Lepanthes nummularia
 Lepanthes ophelma
 Lepanthes ovalis
 Lepanthes pilosella
 Lepanthes ribes
 Lepanthes simplex
ir kt.

Nuorodos 
 Lepanthes 
 Lepanthes of Ecuador Identification Guide
 Orchid Species Photographs: Lepanthes 

Gegužraibiniai
Keterotė

Keterotė (Lockhartia) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kurią 1827 m. aprašė Viljamas Hokeris (William Hooker) ir pavadino anglų botaniko David Lockhart garbei.

Rūšys 
Gentyje yra 33 rūšys:

Nuorodos 
 Lockhartia 
 Orchid Species Photographs: Lockhartia 
 Galería de Orquídeas Peruanas: Lockhartia 

Gegužraibiniai
Senegalo vyrų futbolo rinktinė

Senegalo vyrų futbolo rinktinė () – Senegalui atstovaujanti futbolo komanda, kontroliuojama Senegalo futbolo federacijos. Rinktinė dalyvavo 2002 m. bei 2018 m. pasaulio futbolo čempionatuose ir daugelyje Afrikos čempionatų. Didžiausias komandos laimėjimas – 2021 (2022 m.) laimėta Afrikos Tautų taurė.

Afrikos Tautų taurės turnyro varžybose 2002 m. senegaliečiai tik po atkaklios kovos ir baudinių serijos nusileido Kamerūno rinktinei. 2019 m. taip pat pasiekė finalą, bet pralaimėjo alžyriečiams, o 2021 m. finale, po baudinių serijos, įveikė Egiptą.

Dalyvavimas čempionatuose

Pasaulio futbolo čempionatas 
 1930–1962 – 
 1966 – 
 1970–1986 – 
 1990 – 
 1994 – 
 1998 – 
 2002 – ketvirtfinalis
 2006–2014 – 
 2018 – I etapas

Ypač įspūdingas buvo Senegalo dalyvavimas 2002 m. pasaulio futbolo čempionate. Senegaliečiai atidarymo varžybose rezultatu 1:0 nugalėjo tuometinius čempionus prancūzus. Šiaip taip įveikusi grupės turnyrą, rinktinė aštuntfinalyje eliminavo Švediją, o ketvirtfinalyje po pratęsimo nusileido Turkijai. Senegalui pritrūko vos 2 taškų, kad patektų į 2006 m. čempionatą Vokietijoje, todėl senegaliečiai buvo priversti pripažinti Togo rinktinės pranašumą.

2018 m. pasaulio čempionate Senegalas įveikė Lenkiją santykiu 2:1, po atkaklios kovos sužaidė 2:2 su Japonija, o paskutinėse varžybose praleido Kolumbijos rinktinės įvartį. Nors Senegalas surinko vienodai taškų su Japonija ir turėjo tą patį įvarčių santykį, japonai senegaliečius aplenkė dėl mažesnio surinkto kortelių skaičiaus.

Afrikos Tautų taurė 

 1957–1963 – 
 1965 – 4 vieta
 1968 – I etapas
 1970–1984 – 
 1986 – I etapas
 1988 – 
 1990 – 4 vieta
 1992 – ketvirtfinalis
 1994 – ketvirtfinalis
 1996 – 
 1998 – 
 2000 – ketvirtfinalis
 2002 – 2 vieta
 2004 – ketvirtfinalis
 2006 – 4 vieta
 2008 – I etapas
 2010 – 
 2012 – I etapas
 2013 – 
 2015 – I etapas
 2017 – ketvirtfinalis
 2019 – 2 vieta
 2021 – 1 vieta

Kiti pasiekimai 
 Amilkaro Kabralo taurė: 1 vieta – 1979, 1980, 1983, 1984, 1985, 1986, 1991, 2001 m., 2 vieta – 1982, 1993, 1997, 2000, 2005 m.
 CEDEAO taurė: 1 vieta – 1985 m., 2 vieta – 1990, 1991 m.

Žymiausi žaidėjai 
 Sadio Mané (2012–)
 Keita Baldé (2016–)
 Tony Sylva (1999–2008)
 Jules Bocandé (1979–1993)
 Aliou Cissé (1999–2005)
 Henri Camara (1999–2008)
 Khalilou Fadiga (2000–2008)
 El Hadji Diouf (2000–2008)
 Mamadou Niang (2002–2012)
 Papa Bouba Diop (2001–2008)
 Salif Diao (2000–2009)

Treneriai 
  Raoul Diagne (1960–1961 m.)
  Jules Vandooren (1961–1979 m.)
  Otto Pfister (1979–1982 m.)
  Pape Alioune Diop (1982–1989 m.)
  Claude Le Roy (1989–1995 m.)
  Peter Schnittger (1995–2000 m.)
  Bruno Metsu (2000–2002 m.)
  Guy Stéphan (2002–2005 m.)
  Abdoulaye Sarr (2005–2006 m.)
  Henryk Kasperczak (2006–2008 m.)
  Amara Traoré (2008–2012 m.)
  Joseph Koto (2012–2013 m.)
  Alain Giresse (2013–2015 m.)
  Aliou Cissé (2015–)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Rinktinės svetainė 
 Tarptautinių varžybų rezultatai

Afrikos vyrų futbolo rinktinės
Senegalo sporto rinktinės
Navapolackas

Navapolackas (arba Novopolockas) – miestas šiaurės Baltarusijoje, prie Vakarinės Dvinos, 12 km į vakarus nuo Polocko. Naftos perdirbimo ir chemijos pramonės centras.

Istorija 
Įkurtas 1958 m. kaip naftininkų gyvenvietė. Miesto statusą įgijo 1963 m.

Sportas 
 FK Naftan Novopolock (futbolo klubas);
 „Atlant“ stadionas, kuris talpina 4,5 tūkst. žiūrovų.

Šaltiniai 

Vitebsko srities miestai
Gediminas Vagnorius

Gediminas Vagnorius (g. 1957 m. birželio 10 d. Vilkaičiuose, Plungės rajonas) – Lietuvos ekonomistas, politinis bei visuomenės veikėjas, signataras.

Biografija 
1975 m. baigė Telšių 4-ąją vidurinę mokyklą, 1980 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto Statybos ekonomikos fakultetą. 1987 m. LSSR MA Ekonomikos institute apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją tema „Ūkinių sprendimų priėmimo ekonominių svertų derinimo būdai“.  1988–1990 m. LSSR MA Ekonomikos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis.

1990 m. išrinktas į Aukščiausiąją Tarybą. Lietuvos nepriklausomos valstybės atstatymo akto signataras. Nuo 1991 m. Lito komiteto narys. 1991–1992 m. ir 1996–1999 m. ministras pirmininkas III ir VIII Vyriausybėse. 1992–2004 m. LR Seimo narys.  2004 m., 2008 m., 2015 m. ir 2016 m. nesėkmingai kandidatavo į LR Seimo narius, 2004 m. ir 2009 m. į Europos Parlamentą. 

1993–1999 m. Tėvynės Sąjungos (Lietuvos konservatorių) Valdybos pirmininkas. 2000 m. balandžio 3 d. už nuolatinę Andriaus Kubiliaus vyriausybės kritiką pašalintas iš partijos, tapo naujai įkurtos Nuosaikiųjų konservatorių sąjungos pirmininku.  2004 m. šiai kartu su Jaunųjų krikščionių demokratų lyga susijungus į Krikščionių konservatorių socialinę sąjungą, tapo pastarosios pirmininku. 2010 m. sausio 23 d. susijungus Krikščionių konservatorių socialinei sąjungai ir Lietuvos krikščioniškosios demokratijos partijai su Seimo frakcija „Viena Lietuva“, išrinktas naujos Krikščionių partijos pirmininku.  Aktyvus Visagino AE priešininkas. 

2013–2017 m. Darbo partijos vicepirmininkas.

Bibliografija 
 Valstybės kūrimas – misija neįmanoma. – Vilnius: Lietuvos tarptautinių politinių ir ekonominių santykių institutas, 2010. – 132 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95197-0-8

Įvertinimas 
 1997 m. VGTU garbės daktaras 
 1999 m. ordino už nuopelnus Lenkijos Respublikai Didysis Kryžius 
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Šaltiniai

Literatūra 
 Gediminas Vagnorius: literatūros rodyklė / sud. O. Juršaitė, D. Darulytė. – Vilnius: Technika, 1997. – 53 p.: portr. – ISBN 9986-05-341-2

Nuorodos 

 Gedimino Vagnoriaus tinklaraštis 

|-

|-

Kovo 11 akto signatarai
Seimo nariai
Lietuvos ministrai pirmininkai
Lietuvos ekonomistai
Rasa Juknevičienė

Rasa Juknevičienė (mergautinė pavardė Urbonaitė; buv. Rastauskienė g. 1958 m. sausio 26 d. Tiltagalių k., Panevėžio raj.) – Lietuvos politikė, Kovo 11-osios akto signatarė.

Išsilavinimas, profesinė veikla 
1973–1976 m. mokėsi Panevėžio 10-ojoje vidurinėje mokykloje. 1977–1983 m. studijavo Kauno medicinos institute, baigusi studijas, 1983 m. dirbo Panevėžio centrinėje ligoninėje, 1984–1990 m. Pasvalio centrinės ligoninės pediatrė.

Politika 
1988 m. įsitraukė į Sąjūdžio veiklą, 1989 m. tapo Pasvalio Sąjūdžio Tarybos pirmininke. 1990–1992 m. Aukščiausios Tarybos- Atkuriamojo Seimo deputatė, Aukščiausiojoje Taryboje - Atkuriamajame Seime dirbo Sveikatos reikalų ir Savivaldybių komisijose. 

1996–2019 m. Seimo narė. 1999–2000 m. Seimo Pirmininko pavaduotoja. 1992–1996 m. Seimo opozicijos atstovė spaudai ir Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) frakcijos referentė. 2008–2012 m. LR krašto apsaugos ministrė. Nuo 2019 m. Europos Parlamento narė.

Nuo pat partijos įkūrimo (1993 m.) – Tėvynės Sąjungos narė, 1996–1999 m. – TS valdybos narė, 1999–2015 m. TS (TS-LKD) pirmininko pavaduotoja. 

Nuo 2014 m. – JAV Europos politikos analizės centro (CEPA) Patariamosios tarybos narė.

2019 m. išrinkta į Europos Parlamentą.

Apdovanojimai 
 Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius;
 Lietuvos nepriklausomybės 10-mečio medalis;
 Lietuvos Respublikos pakvietimo į NATO proga atminimo ženklas;
 Norvegijos Karalystės Karališkasis ordinas „Už nuopelnus“;
 Lietuvos šaulių sąjungos 90-mečio medalis;
 Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis.

Nuorodos 

 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai;
 .

Išnašos 

|-

Lietuvos krašto apsaugos ministrai
Lietuvos gydytojai
Kovo 11 akto signatarai
LR Seimo pirmininko pavaduotojai
Europos Parlamento nariai (Lietuva)
Škotų kalba

Škotų kalba – kalba, kuria kalba nedidelė dalis gyventojų Škotijoje (1,5 milijono žmonių), Airijoje (maždaug 30 tūkst. žmonių) ir Anglijoje. Kartais vadinama Žemutinės Škotijos škotų kalba, skiriant nuo keltiškos škotų (gėlų) kalbos, kuria kalba kai kurie Aukštutinės Škotijos gyventojai. Skirtingai nuo pirmosios, nors turi daugiau vartotojų, ši kalba Škotijoje neturi oficialaus statuso.

Kalba priklauso indoeuropiečių kalbų šeimai, iš germanų prokalbės kilusiai vakarų germanų kalbų grupei. Kaip ir anglų kalba, išsivystė XV amžiuje iš vidurinės anglų kalbos. Nuo pastarosios skiriasi daugiausia leksika bei turi išlaikiusi žodžių, kurių nėra anglų kalboje. Turi daugiau skolinių iš keltų kalbų ir mažiau iš prancūzų kalbos. Daug panašumų su Šiaurės Anglijos tarmėmis. Tarp lingvistų nėra vieningos nuomonės, ar tai atskira kalba, ar anglų kalbos tarmė.

Nuorodos 
 

Anglų-fryzų kalbos
Škotijos kultūra
Strazdai (Utena)

Strazdai – etnografinis kaimas (padrikasis) Utenos rajono savivaldybės pietryčiuose, Aukštaitijos nacionaliniame parke. Architektūros paminklas (visi statiniai paminkliniai). Kaimas įsikūręs Baluošo ežero šiaurinėje pakrantėje, tarp ežero ir Šuminų–Vaišnoriškės kelio. Kaimas išsaugojo senąją išdėstymo struktūrą, trobesiai pastatyti grupėmis, vietomis – atokiau nuo kelio. Nuo XIX a. išlikusios 3 pirkios (viena jų dūminė), 2 kluonai, 1 daržinė. Pirkios viengalės ir dvigalės, tvartai narvelinio tipo, kai kurie su dieninuku, būdingi dideli su įvažiavimu iš galo kluonai.

Etimologija 

Strazdai yra asmenvardinis vietovardis – dar 1798 m. dokumente rašoma apie gausią eigulio Jurgio Strazdo šeimą.

Istorija 

Kaimas minimas nuo 1783 m. Balošekulio vardu. 1798 m. Ažvinčių dvaro (rakto) inventoriuje aprašyta gausi miško sargo Jurgio Strazdo šeima, pagal kurią vėliau pavadintas ir visas kaimas.

Kaime buvo klojimo teatras. XIX a. per Strazdus ėjo Didysis sielių kelias. Strazdų šeima Būkos upe plukdydavo sielius. 1851 m. Strazduose buvo 2 sodybos, XIX a. 2 pusėje – 5 sodybos. Nuo XX a. pradžios kaimas nesiplėtė, išretėjo vidurinė dalis, pakito kaimo planas.

Sovietmečiu kaimas priskirtas kolūkiui, vėliau – miškų ūkiui.

Gyventojai

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Etnografiniai kaimai Aukštaitijos nacionaliniame parke
Puziniškis (Ignalina)

Puziniškis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės vakaruose, 6 km į šiaurės vakarus nuo Palūšės, Linkmenų miško pietiniame pakraštyje, Aukštatijos nac. parke. Stūkso Puziniškio piliakalnis, pietryčiuose telkšo Asalnai, pietvakariuose – Asalnykštis, ant kalvos auga Puziniškio ąžuolas, Asalnų ežero pusiasalyje – pušis Asalnų karalienė. Stovi paminklas ir kryžius partizanų garbei.

Istorija

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Salos II

Salos II – buvęs etnografinis kaimas Ignalinos rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 2 km į šiaurę nuo Antalksnės, Aukštaitijos nacionaliniame parke. Architektūros paminklas, dabar yra vakarinė Salų kaimo dalis. Kaimas įsikūręs Alksno rytinėje pakrantėje. Nuo XIX a. čia išliko tik pirkia ir svirnas, o kiti pastatai statyti XX a.

Istorija 

Salomis buvo vadinami du kaimai, abu išaugę iš vienos sodybos. 1847 m. jie istoriniuose šaltiniuose jau žymimi kaip Antalksnės kaimo užusieniai. Tuo metu Salose II buvo 1 sodyba. Pastarajam kaimeliui pradžią davė Jurgis Kudaba, gyvenęs 100 metų. Dėl to ir dabar kartais Salos II vadinamos Kudabiškėmis, nes nuo seno čia gyveno Kudabų šeimos. 1971 m. Salos II prijungtos prie Salų I.

Gyventojai 

1905 m. Salų II užusienyje buvo 11 gyventojų.

Architektūra 

Tai senoviškas, rėžinės žemdirbystės laikus menantis ir senąją kaimo užstatymo struktūrą išsaugojęs kaimas. Kaimelio trobesiai statyti atskiromis grupelėmis, be centrinės gatvės (padrikasis kaimas). Sodybose yra 16 paminklinių XIX a. pirmos pusės–XX a. pirmos pusės pastatų. Gyvenamieji namai dvigaliai (su pirkaitėmis), svirnai nedideli, su priesvirniais. Atokiau nuo gyvenamųjų namų, svirnų ir tvartų slėnyje stovi kluonai, prie ežero – pirtys. Namų puošyba saikinga, su antlangių ir palangių kiaurapjūvio ornamentais. Tvartai nedideli, vienos patalpos. Kluonai įvažiuojami iš galo, pėdinės statybos. Silvestro Kudabos ir Kazio Kudabos pirkių langai su langinėmis.

Sodybiniui užstatymui būdingas darnus, kompakštikas medinių gyvenamosios ir ūkinės paskirties pastatų išdėstymas atsižvelgiant į gamtines sąlygas. Pirkios stovi aukštesnėse vietose, ūkiniai – žemesnėse, visų sodybų kluonai sugrupuoti nuošaliau, šiaurės rytinėje kaimo dalyje. Sodybos netaisyklingų formų, neturi aiškių ribų. Pastatams būdingos į kertes suleistų medinių rastų konstrukcijos, dvišlaičiai ir valminiai stogai dengti malksnomis ar šiaudais. Želdinių išsidėstymas vientisas ir sudaro organišką prie kaimo prisišliejusių giriaičių, gyventojų sodintų medžių bei krūmų ir savaimingai išaugusių želdinių derinį, prie pagrindinio įėjimo į pirkią sodinti dekoratyviniai krūmai ir gėlės.

Šaltiniai 

Panaikintos Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Etnografiniai kaimai Aukštaitijos nacionaliniame parke
Benediktavas

Benediktavas (arba Makniai) – etnografinis kaimas Ignalinos rajono savivaldybės vakaruose, Aukštaitijos nac. parke, į vakarus nuo Alksno ežero. Prie kaimo stūkso dvi sakralinės kalvos – Dūdkalnis ir Vilkakalnis.

Istorija 

Sovietmečiu priklausė Linkmenų apylinkei. 1980 m. gyveno 14 gyventojų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Etnografiniai kaimai Aukštaitijos nacionaliniame parke
Šakališkė

Apie kaimą Strūnaičio seniūnijoje žr. Šakališkė (Strūnaitis).

Šakališkė – gatvinis kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurėje, Aukštaitijos nac. parke, prie Žeimenos ir Kiaunos santakos, 1,5 km į pietus nuo Kaltanėnų. Seniūnaitijos centras. Prie kaimo yra pietinis Žeimenių ežero galas, šalia telkšo Peikenis.

Praeina plentas  ir Švenčionėlių–Utenos geležinkelis, atsišakoja kelias į Murmas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Novalukomlis

Novalukomlis (arba Novolukomlis) – miestas Baltarusijoje, Lukomlio ežero pakrantėje. Šiluminė Lukomlės elektrinė. Statybinių medžiagų, maisto pramonė.

Istorija 
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1463 m. XVIII a. atiteko Rusijos imperijai. 1965 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas. Miesto statusą įgijo 1970 m.

Šaltiniai 

Vitebsko srities miestai
Čašnikų rajono gyvenvietės
Haradokas

Haradokas (arba Gorodokas) – miestas šiaurės rytų Baltarusijoje, prie Gorožankos upės; rajono centras. Lengvoji pramonė.

Istorija 

Miestas žinomas nuo XVI a. vidurio. Miesto statusą įgijo 1772 m.

Šaltiniai 

Vitebsko srities miestai
Haradoko rajono gyvenvietės
Maurice Bloomfield

Maurice Bloomfield (Morisas Blumfyldas; 1855 vasario 23 d. – 1928 m. birželio 12 d.) – JAV filologas ir Vedų tyrinėtojas.

Biografija 

Gimė Bielske (tuomet Bielitz, Austrijos Silezijos miestas, dabar Lenkija). Būdamas dvylikos metų 1867 m. persikėlė gyventi į JAV. Jo sesuo – Fannie Bloomfield Zeisler, garsi pianistė.
1877 m. baigė Furmano universitetą (Greenville, Pietų Karolina). Po to Jeilio universitete ir Johns Hopkins universitete studijavo sanskritą. Dvejus metus studijavo Berlyne ir Leipcige.
1881 m. grįžo į Hokinso universitetą asocijuotu profesoriumi (associate professor). Gana greitai tapo sanskrito ir lyginamosios filologijos profesoriumi.

Dauguma jo darbų skirti Vedų tyrinėjimams, iš kurių žinomiausias Vedic Concordance (1907), Vedų siužetų ir motyvų žinynas. Taip pat jis išvertė Atharvavedą.

Žurnale American Journal of Philology paskelbė virtinę straipsnių su žodžių asimiliacijos (pvz., aprašė haplologiją) ir adaptacijos tyrimais, taip pat – su Vedų interpretacijomis. Pagarsėjo kaip Vedų tyrinėtojas.

Bloomfield
Bloomfield
Bloomfield
Dysna

Dysna (, ) – upė Lietuvoje ir Baltarusijoje; Dauguvos kairysis intakas. Ilgis 176 km (Lietuvoje 77 km). Baseino plotas 8193 km² (Lietuvoje 726 km²).

Išteka iš Parsvėto ežero prie Dūkšto, Ignalinos rajono savivaldybės teritorija teka į pietryčius (per Dysnų, Dysnykščio ežerus). Nuo Kačergiškės pasuka į rytus ir 30 km teka Lietuvos–Baltarusijos valstybine siena, nuo santakos su Birvėta teka Dysnos lyguma. Toliau teka Baltarusijos Vitebsko sr. teritorija. Įteka į Vakarinę Dviną (Dauguvą) 423 km nuo jos žiočių, ties Dysnos miestu.

Didžiausi intakai: Birvėta, Mūnelis, Šeškinė, Raukėta, Marūga, Drūkša, Janka (kairieji), Šaminė, Ringė, Gulbija, Berezba, Mniuta, Auta (dešinieji).

Aukštupio vagos plotis 10–15 m, vidurupio 20–35 m, žemupio 70–90 m. Daug seklumų, gylis l, 5–2 m. Daug seklumų. Nuolydis iki Dysnų ežero 117 cm/km. Srovės greitis 0,2-0,4 m/s, didžiausias 1,4 m/s. Vandens lygio svyravimas per metus 3–8 m. Vidutinis debitas žiotyse 46,8 m³/s. Per pavasario potvynius plačiai išsilieja, tuo laikotarpiu nuteka apie 48 % metinio upės nuotėkio. Dalis upės slėnio limnoglacialinėje lygumoje – Dysnos hidrografinis draustinis.

Ties Padysniu (Padysnio hidroelektrinės tvenkinys) ir ties Janioniais (114 ha tvenkinys) patvenkta. Šarkovščinoje ir Pazikuose yra vandens matavimo postai.

Upėvardis neaiškios kilmės. Spėjama, kad galbūt kilęs iš disti (dysta, dido) („didėti, augti“).

Šaltiniai 

Ignalinos rajono upės
Baltarusijos upės
Dysna (Miorai)

Dysna – miestas šiaurės Baltarusijoje, prie Vakarinės Dvinos ir Dysnos upių santakos. Veikia statybinių medžiagų, maisto pramonės įmonės.

Istorija 

Dysna įkurta XI a., kai įrengta gynybinė gyvenvietė. XIV a. vietoj jos pastatyta pilis, kuri XVI a. atnaujinta. XVII a. viduryje pastatyta vadinamoji Žemutinė pilis, sugriauta per 1700–1720 m. Šiaurės karą.

1301–1793 m. Dysna priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1563 m. buvo pilis ir 7 kiemai. 1569 m. suteikta Magdeburgo teisė. XVI a. Dysnoje buvo 2 stačiatikių ir 1 unitų cerkvė. 1581 m. pastatyta parapinė katalikų bažnyčia, 1630 m. – medinis pranciškonų vienuolynas, kuris 1733 m. perstatytas, tapo mūrinis.

XVII a. Dysna buvo seniūnijos centras. 1632 m. veikė 9 cechai. 1700 m. miestas visiškai sudegė. Nuo 1795 m. priklausė Rusijos imperijai, apskrities centras. Lenkijos valdymo metais, nuo 1922 m. apskrities centras. Nuo 1939 m. priklauso Baltarusijai. Per Antrąjį pasaulinį karą vokiečiai Dysnoje įkūrė koncentracijos stovyklą, mieste ir apylinkėse nužudyti 4584 žmonės. Karo metu miestas sugriautas, liko tik apie 1200 gyventojų.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 http://web.archive.org/pawet.narod.ru Napoleonas Rouba. Kelionių vadovas po Baltarusiją ir Lietuvą. Vilnius, 1909 m. (lenkų k.)

Vitebsko srities miestai
Miorų rajono gyvenvietės
Asipovičai

Asipovičai (arba Osipovičiai; ) – miestas Svisločiaus intako Siniajos kairiajame krante, 136 km į vakarus nuo Mogiliavo, Mogiliavo sritis, Baltarusija; Asipovičių rajono centras.

Istorija 
Asipovičai žinomi nuo XVIII a. 1872 m. pastatyta Liepojos-Romnų geležinkelio stotis, prie jos kūrėsi gyvenvietė. Nuo 1924 m. liepos 17 d. miestelis, Asipovičių rajono centras. Miesto statusą įgijo 1935 m.

Ekonomika 
Geležinkelis į Minską, Gomelį, Mogiliavą, Baranovičius, plentas į Minską, Gomelį. Popieriaus, mašinų, statybinių medžiagų, lengvoji, maisto, medienos apdirbimo pramonė. Į šiaurę nuo Asipovičių, ant Svisločiaus upės yra Asipovičių tvenkinys ir Asipovičių hidroelektrinė.

Sportas 
 FK Osipoviči (futbolo klubas);
 „Jaunystės“ (Junost) stadionas, kuris talpina 2 tūkst. žiūrovų.

Šaltiniai 

Mogiliavo srities miestai
Horkos

Horkos () – miestas Baltarusijos rytuose, Mogiliavo srities šiaurėje, prie geležinkelio Orša–Kryčavas; rajono centras.

Istorija 

Miestas įsikūręs prie Sožo dešiniojo intako Pronios upės. 1544 m. minimas Horkų kaimas. Nuo XVII a. dvaro centras. Priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštijai, nuo 1584 m. Sapiegų nuosavybė. 1619 m. gavo savivaldą, XVII a. pirmoje pusėje minimas miestas. Po Abiejų Tautų Respublikos pirmojo padalijimo 1772 m. atiteko Rusijos imperijai. Miestelyje 1780 m. buvo 992 gyventojų. 1795–1820 m. čia veikė gelumbės audimo manufaktūra, dukart per metus vykdavo mugės. Nuo 1861 m. miestas, apskrities centras. XIX a. pastatyta cerkvė.

1919 m. sausio mėn. atiteko Baltarusijos SSR, 1919 m. lapkričio mėn. – 1924 m. priklausė Rusijos SFSR, nuo 1924 m. vėl Baltarusijos SSR. Nuo 1924 m. rajono centras. 1840 m. įkurtas Žemės ūkio institutas, nuo 1925 m. Baltarusijos žemės ūkio akademija.

Gyventojai

Ekonomika 
Mieste išplėtota tekstilės (linų apdirbimo), statybinių medžiagų, maisto (mėsos) pramonė.

Šaltiniai 

Mogiliavo srities miestai
Kryčavas

Apie Lenkijos kaimą tokiu pačiu lenkišku pavadinimu žr. Kžičevas.

Kryčavas (arba Kričevas) (, ) – miestas rytų Baltarusijoje, į pietryčius nuo Mogiliavo, Sožo upės dešiniajame krante, netoli sienos su Rusija; rajono centras. Per Kryčavą eina plentas Maskva-Babruiskas, geležinkeliais pasiekiami Charkovas, Mogiliavas, Orša, Roslavlis. Išplėtota statybinių medžiagų, ypač gelžbetonio gaminių, gumos, baldų, maisto (mėsos, alaus) pramonė. Veikia kraštotyros muziejus. Iš architektūros paminklų išlikę rūmai, statyti 1778–1787 m., Šv. Mikalojaus cerkvė, statyta XIX a. pab.- XX a. pr.

Istorija 

Kryčavas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1150 m. , čia nuo seno buvo medinė pilis. XII a. – XIII a. priklausė Smolensko, XIV a. pirmoje pusėje – Mstislavo kunigaikštystei, nuo XIV a. antrosios pusės ik 1772 m. – Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.

Nuo XV a. pabaigos valstybinio Kryčavo valsčiaus, vėliau seniūnijos centras. Valsčius atskirtas nuo Mstislavo kunigaikštės išmirus ją valdžiusiai Lengvenaičių dinastijai. Kryčavo pilis XVI a. – XVII a. buvo svarbus Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės atramos punktas, ji atlaikė 1507 m., 1508 m., 1514 m., 1535 m., 1633 m. (tris), 1648 m., 1651 m., 1658 m., 1661 m. ir 1744 m. Rusijos kariuomenės apgultis. XVII a. pirmoje pusėje pilis restauruota, turėjo 5 šoninius ir vartų medinius gynybinius bokštus. XVIII a. čia nuolat tarnavo 17-24 patrankininkai. Nuo XVII a. vid. Kryčavo seniūniją valdė Nesvyžiaus šakos Radvilos. Per XVII a. vidurio karus su Rusija miestas nuniokotas, pilis sudeginta, todėl 1652 m. ir 1661 m. Abiejų Tautų Respublikos Seimas Kryčavo miestiečius atleido nuo mokesčių ir prievolių.

Per 1743–1744 m. Kryčavo seniūnijos valstiečių sukilimą prie Kričavo sukilėlius sumušė J. F. Radvilos sutelkti kariniai daliniai. Represijomis ir nuolaidomis sukilimas numalšintas. 1772 m. per Pirmąjį Abiejų Tautų Respublikos padalijimą miestą užvaldė Rusija, jis prarado miesto teises. Imperatorė Jekaterina II Kryčavo seniūniją, turėjusią daugiau, kaip 14 000 valdinių, 1776 m. padovanojo favoritui G. Potiomkinui.

XVIII a. Kryčave įsteigta laivų statykla, kitų manufaktūrų. XVIII a. pabaigoje pilis prarado karinę reikšme, apleista.

1919–1924 m. miestas priklausė Sovietų Rusijai, 1924 m. atiteko Baltarusijai, tapo rajono centru, o 1931 m. atgavo miesto teises. Per TSRS – Vokietijos karą naciai išžudė apie 24 000 miesto ir rajono gyventojų, daugiausia žydų. XX a. 6-9 dešimtmetyje Kričavas išsiplėtė.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Nuotraukos

Mogiliavo srities miestai
Bychavas

Bychavas (arba Bychovas) – miestas Baltarusijoje, Mogiliavo srityje, Dniepro upės dešiniajame krante, netoli tos vietos, kur į jį įteka Mokriankos upelis. Nuo Vilniaus nutolęs 412 km., Minsko – 225 km., Mogiliavo – 50 km. Per Bychavą eina geležinkelis Mogiliavas-Žlobinas, plentai į Gomelį, Mogiliavą, Rahačovą. Pramonė orientuota į žemės ūkį – daržovių džiovinimą ir konservavimą, pieno miltelių, linų apdirbimą, tačiau mieste yra ir baldų, metalo dirbinių gamyba.

Miesto simboliai

Istorija 

Pirmąkart paminėtas XIV a. Rusijos miestų sąraše. Nuo XV a. antrosios pusės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikams Druckiams–Zubrovickiams, Goštautams. Po Stanislovo Goštauto mirties 1542 m. Bychavas perėjo Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Žygimantui Senajam, tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės seniūnijos centru. Vėliau Bychavą valdė Chodkevičiai, Sapiegos. XVI a. Bychave įsteigta patrankų liejykla, kuri veikė iki XVIII a. vidurio. Jonas Karolis Chodkevičius 1590–1625 m. pastatydino Šv. Kazimiero bažnyčią, miesto įtvirtinimus ir pilį – Bychavas tapo Abiejų Tautų Respublikos pasienio tvirtove. XVII a. įrengti bastioniniai įtvirtinimai. 1654–1655 m. Bychavo gyventojai, tarp jų 1000 vyrų žydų rinktinė, kartu su pilies įgula sėkmingai atlaikė Rusijos kariuomenės apgultį. XVII a. pirmoji pusėje įkūrus Naujojo Bychavo miestelį Bychavas imtas vadinti Senuoju Bychavu. 1755 m. jame buvo 2522 gyventojai, 534 kiemai, vyko 3 kasmetiniai turgūs.

1772 m. Bychavas atiteko Rusijos imperijai, priskirtas Mogiliavo gubernijai, tapo Senojo Bychavo apskrities centru. 1781 m. suteiktas herbas. Nuo 1802 m. Mogiliavo gubernijos Senojo Bychavo, 1852–1923 m. Bychavo apskrities centras. 1831 m. už dalyvavimą sukilime Bychavas iš Sapiegų konfiskuotas, tapo valstybės nuosavybe. 1829–1834 m. vyko Bychavo valstiečių bruzdėjimas prieš baudžiavą. XIX a. antroje pusėje Bychave veikė 4 malūnai, apskrities ir parapinė mokyklos, 3 cerkvės, bažnyčia, sinagoga, 1882 m. pastatyta telegrafo, 1902 m. – geležinkelio stotis. 1913 m. pradėjo veikti kino teatras. Nuo 1924 m. Baltarusijos TSR rajono centras. Per Antrąjį pasaulinį karą Bychave ir Bychavo rajone naciai nužudė 9158 žmonių.

Paveldas

Gyventojai

Kultūra 
Yra istorijos ir kraštotyros muziejus. Barokinė sinagoga, pilies (abi XVII a.) liekanos, cerkvė (XIX a. vidurys).

Šaltiniai 

Mogiliavo srities miestai
Kasciukovičai

Kasciukovičai (arba Kostiukovičiai) – miestas Baltarusijoje, Mogiliavo srities pietryčiuose; rajono centras. Lengvoji, maisto, medienos apdirbimo pramonė.

Istorija 

Miesto statusą įgijo 1938 m.

Nuorodos 
 Miesto ir rajono svetainė

Mogiliavo srities miestai
Klimavičai

Klimavičai (arba Klimovičiai) – miestas Baltarusijoje, Mogiliavo srities pietryčiuose; rajono centras. Statybinių medžiagų, metalo apdirbimo pramonė.

Istorija 

Klimavičai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1581 m. Miesto statusą įgijo 1777 m.

Gyvenvietėje rasta senovės Romos monetų.

Išnašos 

Mogiliavo srities miestai
Šklovas

Šklovas – miestas rytų Baltarusijoje, Dniepro upės pakrantėje, 35 km į šiaurę nuo Mogiliavo, rajono centras.

Etimologija 

Miestas pavadintas pagal pro jį tekantį upelį – Šklovką.

Istorija 

Miestas pirmą kartą paminėtas 1520 m. pasiuntinio Sigizmundo Herberšteino diplomatinės kelionės į Maskvą ataskaitose. 

Šklovas nuo XIII a. pabaigos iki 1772 m. ATR padalijimo priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

XVI a. II pus. – XVII a. I pus. miestas ir visa Šklovo grafystė priklausė Jonui Karoliui Chodkevičiui ir jo broliui Aleksandrui, vėliau – iki XVIII a. I pus. – Kazimierui Jonui Sapiegai. Aleksandras Chodkevičius 1619 m. Šklove fundavo domininkonų vienuolyną, kuriam padovanojo savo privačią biblioteką. 1832 m. vienuolynas Rusijos caro valdžios nurodymu buvo uždarytas.

1762 m. Šklovui suteiktos Magdeburgo teisės.

Po 1772 m. ATR padalijimo Šklovas tapo Rusijos imperijos dalimi.

Šklove savo karjerą pradėjo Baltarusijos prezidentas Aleksandras Lukašenka, kuris: 1982–1983 m. buvo kolūkio „Udarnik“ (Šklovo raj.) pirmininko pavaduotojas, 1983–1985 m. – Šklovo statybos medžiagų kombinato direktoriaus pavaduotojas, 1985–1987 m. – Šklovo raj. Lenino kolūkio partkomo sekretorius, 1987–1994 m. – sovchozo „Gorodec“ (Šklovo raj.) direktorius.

Paveldas 
 XVIII a. rotušė
 sinagoga
 miesto sodas
 šv. Petro ir Povilo bažnyčia, pastatyta 1849 m.
 paminklas agurkui, pastatytas 2007 m.

Šaltiniai 

Mogiliavo srities miestai
Salihorskas

Salihorskas (arba Soligorskas) – miestas Baltarusijoje, Minsko srities pietuose, prie Slučės upės tvenkinio; rajono centras. Miestas išsidėstęs prie Soligorsko marių vakarinio kranto. Kalio druskos kombinatas – „Беларускалий“. Išvystyta lengvoji, chemijos pramonė.

Istorija 

Salihorskas įkurtas 1958 m., miesto statusą įgijo 1963 m.

Sportas 
 FK Šachcior (futbolo klubas);
 „Statybininko“ („Budaunik“) stadionas, kurio talpa per 3 tūkst. žiūrovų.

Galerija

Šaltiniai 

Minsko srities miestai
Salihorsko rajono gyvenvietės
Žodzina

Žodzina (arba Žodinas) – miestas Baltarusijoje, 50 km į rytus nuo Minsko. Baltarusijos automobilių gamykla (gaminanti karjerinius sunkvežimius „BelAZ“).

Istorija 

Miestas įkurtas 1963 m.

Sportas 
 FK Tarpeda-BelAZ (futbolo klubas);
 „Tarpeda“ stadionas, kurio talpa 3 tūkst. žiūrovų.

Šaltiniai 

Minsko srities miestai
Smaliavičų rajono gyvenvietės
Dziaržynskas

Dziaržynskas (, ; iki 1932 m. Kaidanava, , ) – miestas 30 km į pietvakarius nuo Minsko, Minsko sritis, Baltarusija, Dziaržynsko rajono centras. Mašinų, lengvoji, maisto pramonė. Netoli miesto yra aukščiausia šalies vieta – Dzeržinskio kalnas.

Istorija 
Kaidanava pirmą kartą paminėta XII a. Pasak M. Strijkovskio, prie Kaidanavos kunigaikštis Skirmantas 1241 m. atrėmė mongolų-totorių antpuolį. Nuo XIV a. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1442 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Kazimieras Kaidanavą atidavė Žygimanto Kęstutaičio sūnui Mykolui, kuris 1439 m. čia pastatydino katalikų bažnyčia. 1550–1831 m. Radvilų nuosavybė. XVI a. – XIX a. pirmoje pusėje evangelikų reformatų centras, nuo 1691 m. čia vykdavo provincijos sinodai. Nuo 1588 m. miestelis. Po Abiejų Tautų Respublikos II padalijimo 1793 m. atiteko Rusijos imperijai, tapo valsčiaus centru. 1871 m. per Kaidanavą nutiestas geležinkelis. 1919 m. atiteko Baltarusijos TSR. 1932 m. gavo miesto teises, tapo rajono centru, pavadintas netoli nuo miesto gimusio F. Dzeržinskio vardu).

Ekonomika 
Per Dziaržynską eina geležinkelis ir automobilių magistralė Minskas-Brestas. Išplėtota mašinų gamyba, metalo, medžio apdirbimas, elektrotechnikos, statybinių medžiagų, siuvimo, tekstilės (linas), maisto pramonė. Prie Dziaržynsko kasamos durpės.

Kultūra 
Yra Istorijos ir kraštotyros muziejus. Jėzaus Kristaus Ganytojo bažnyčia, pastatyta XVIII a. antroje pusėje, Dievo Motinos Globėjos cerkvė, pastatyta 1851 m.

Sportas 
 FK Arsenal Dziaržynsk (futbolo klubas);
 Miesto stadionas, kurio talpa 1 000 žiūrovų.

Šaltiniai 

Minsko srities miestai
Dziaržynsko rajono gyvenvietės
Marjina Horka

Marjina Horka – miestas Baltarusijoje, prie Minsko-Gomelio kelio; Puchavičų rajono centras. Lengvoji, maisto pramonė.

Istorija 
Miesto statusą įgijo 1955 m.

Sportas 
 Marjina Horkos miesto stadione, žaidė FK Rudzensk (buvęs futbolo klubas) iš gretimo Rudzensko miestelio.

Galerija

Šaltiniai 

Minsko srities miestai
Puchavičų rajono gyvenvietės
Stolpcai

Stolpcai – miestas Baltarusijoje, prie Nemuno upės ir Minsko-Bresto plento; rajono centras. Maisto, medienos apdirbimo pramonė.

Istorija 

Miestas įkurtas XVI a. pradžioje. 1582 m. perėjo didikų Radvilų nuosavybėn. 

Ilgą laiką mieste gyveno didelė žydų bendruomenė. Hitlerinės okupacijos metais apylinėse vyko žydų ir kitų tautų žudynės.

Sportas 
 FK Darida – futbolo klubas;
 FK Nioman-Agra – futbolo klubas;

Šaltiniai 

Minsko srities miestai
Stolpcų rajono gyvenvietės
Žandenė

Žandenė (Maxillaria) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso stambios epifitinės ir kai kurios ant žemės augančios orchidėjos.

Augalai paplitę Amerikos tropinėse ir subtropinėse srityse. Auga drėgnuose miškuose, nuo žemumų iki 3.500 aukštyje virš jūros lygio.

Rūšys 
Gentyje yra apie 570 rūšių:
 Smailiažiedė žandenė (Maxillaria aciantha)
 Smailialapė žandenė (Maxillaria acutifolia)
 Baltoji žandenė (Maxillaria alba)
 Dvilapė žandenė (Maxillaria camaridii)
 Raudonoji žandenė (Maxillaria fulgens)
 Stambiažiedė žandenė (Maxillaria grandiflora)
 Vienažiedė žandenė (Maxillaria nasuta)
 Juosvoji žandenė (Maxillaria nigrescens)
 Kvapioji žandenė (Maxillaria sanderiana)
 Taškuotoji žandenė (Maxillaria violaceopunctata)

Nuorodos 
 Maxillaria Species
 Galería de Orquídeas Peruanas: Maxillaria 
 Orchid Species Photographs: Maxillaria 
 Maxillaria 

Gegužraibiniai
Vapsvaėdžiai

Vapsvaėdžiai (Perninae) – vanaginių paukščių (Accipitriformes) būrio pošeimis, kuriame yra 8 gentys ir 16 rūšių.

Gentys 
Aviceda
Chondrohierax
Hamirostra
Henicopernis
Leptodon
Lophoictinia
Macheiramphus
Vapsvaėdžiai (Pernis)

Vanaginiai paukščiai
Marijonas Petravičius

Marijonas Petravičius (g. 1979 m. spalio 24 d.) – buvęs Lietuvos krepšininkas.

2009 m. birželio 30 d. pasirašė dvejų metų sutartį Milano „Armani Jeans“ klubu. 

2012 m. rugpjūčio pabaigoje paskelbė baigiantis profesionalo karjerą dėl sveikatos problemų.

Pasiekimai 
 2004 m. FIBA-Europos taurės laimėtojas
 2004 m. FIBA-Europos taurės finalo naudingiausias žaidėjas
 2006 m. Latvijos čempionas
 2006 m. Latvijos lygos finalo naudingiausias žaidėjas
 2007 m. ULEB taurės vicečempionas
 2007 m. BBL čempionas
 2007 m. LKL vicečempionas
 2007 m. spalio 25 d. pirmojo Eurolygos turo antrasis pagal naudingumą žaidėjas (38 naudingumo balai)
 2007–2008 m. Eurolygos reguliariojo sezono taikliausias žaidėjas pagal visus metimus (72.63 %)
 2009 m. ULEB taurės finalo naudingiausias žaidėjas
 2009 m. ULEB taurės čempionas

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos olimpiečiai
Andrius Šležas

Andrius Šležas (g. 1975 m. vasario 4 d. Joniškyje) – buvęs lietuvių krepšininkas, treneris.

2009 m. liepos 28 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Čekijos BK „Prostejov“ komanda. 2011 m. rugsėjo 8 d. pasirašė sutartį su Molėtų „Ežerūno-Kario“ komanda.

Andrius Šležas garsėjo kaip geras tritaškininkas: jis 4 kartus dalyvavo „LKL žvaigždžių dienos“ snaiperio konkurse, 3 kartus jame užėmė antrąją vietą, o 2009 m. konkurso pusfinalyje pasiekė rekordą (27 taškai).

2014 m. birželio pradžioje tapo Trakų „Trakų“ vyr. treneriu.

Trenerio karjera 

 2014-2015 Trakų „Trakų“ vyr. treneris
 2015- Lietuvos Rytas-2 (RKL) vyr. treneris

Pasiekimai 

 1998 m. LKF taurės laimėtojas
 2000, 2002, 2006 metų LKL čempionas
 2002 metų NEBL čempionas
 2003, 2004, 2005, 2007, 2008 metų LKL vicečempionas
 2003 metų Čempionų taurės Šiaurės konferencijos vicečempionas
 2005 metų ULEB taurės laimėtojas
 2005, 2008 metų BBL vicečempionas
 2006, 2007 metų BBL čempionas
 2006 metų LKL finalo serijos naudingiausias žaidėjas
 2007 metų ULEB taurės vicečempionas
 2007, 2008 metų LKF taurės vicečempionas
 2013 metų RKL čempionas

Šaltiniai 

Šležas, Andrius
Oncidija

Oncidija (arba jaguarūnė, ) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso epifitinės ir kelios dirvožemyje augančios orchidėjos. Gentį pirmą kartą 1800 m. aprašė Olof Swartz. Pavadinimas iš graikų k. žodžio onkos – auglys; ant lūpos yra sukietėjimas.

Plačiai paplitusios nuo Šiaurės Meksikos, Karibų iki Pietų Amerikos.

Rūšys 
Gentyje yra apie 330 rūšių:
 Aukštoji oncidija (Oncidium altissimum)
 Stambioji oncidija (Oncidium baueri) 
 Geltonoji oncidija (Oncidium blanchetii) 
 Smulkioji oncidija (Oncidium cheirephorum) 
 Vienspalvė oncidija (Oncidium concolor)
 Raukšlėtoji oncidija (Oncidium crispum)
 Standžialapė oncidija (Oncidium edwallii)
 Brazilinė oncidija (Oncidium marshallianum) 
 Dailioji oncidija (Oncidium ornithorhynchum)
 Tamsioji oncidija (Oncidium powellii) 
 Miltuotoji oncidija (Oncidium pulvinatum) 
 Margoji oncidija (Oncidium sphacelatum) 
 Puošnioji oncidija (Oncidium splendidum)
 Gyslotoji oncidija (Oncidium varicosum)
ir kt.

Nuorodos 
 Oncidium Series
 Oncidium
 Oncidium page 

Gegužraibiniai
Skėtris

Skėtris (Phaius) – gegužraibinių (Ochidaceae) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso dirvožemyje augančios ir kelios epifitinių orchidėjų rūšys.

Natūraliai paplitę Afrikoje, Filipinuose, Ramiojo vandenyno salose. Auga ūksmingose vietose.

Gentyje yra apie 20 rūšių.
 Phaius australis F. Muell., (1858).
 Phaius baconii J. J. Wood & Shim in C. L. Chan. & al., (1994).
 Phaius bernaysii F. Muell. ex Rchb.f., (1873).
 Phaius borneensis J. J. Sm., (1903).
 Phaius callosus (Blume) Lindl., 8 (1831).
 Phaius columnaris C. Z. Tang & S. J. Cheng, (1985).
 Phaius corymbioides Schltr., (1911).
 Phaius daenikeri Kraenzl., (1929).
 Phaius delavayi (Finet) P. J. Cribb & Perner, (2002).
 Phaius ecalcaratus J. J. Sm., (1911).
 Phaius epiphyticus Seidenf., (1985).
 Phaius flavus (Blume) Lindl., (1831).
 Phaius fragilis L. O. Williams, (1938).
 Phaius gratus Blume, (1856).
 Phaius guizhouensis G. Z. Li, (1990).
 Phaius hainanensis C. Z. Tang & S. J. Cheng, (1982).
 Phaius indigoferus Hassk., (1842).
 Phaius indochinensis Seidenf. & Ormerod, (1995).
 Phaius klabatensis J. J. Sm., (1926).
 Phaius labiatus J. J. Sm., (1920).
 Phaius longibracteatus (S. Moore) Frapp. ex Cordem., (1895).
 Phaius luridus Thwaites, (1861).
 Phaius lyonii Ames, (1915).
 Phaius mannii Rchb.f., (1881).
 Phaius mindorensis  Ames, Philipp. J. Sci., (1907).
 Phaius mishmensis (Lindl. & Paxton) Rchb.f., (1857).
 Phaius montanus Schltr., (1912).
 Phaius nanus Hook.f., (1890).
 Phaius occidentalis Schltr. in O. Warburg (ed.), (1903).
 Phaius pauciflorus (Blume) Blume, (1856).
 Phaius pauciflorus var. pallidus (Ridl.) Holttum, (1947).
 Phaius pauciflorus subsp. pauciflorus .
 Phaius pauciflorus var. punctatus (Lindl.) J. J. Sm., (1920).
 Phaius pauciflorus subsp. sabahensis J. J. Wood & A. L. Lamb in J. J. Wood & al., (1993).
 Phaius pauciflorus var. sumatranus J. J. Sm., Bull. Jard. (1920).
 Phaius philippinensis N. E. Br., (1889).
 Phaius pictus T. E. Hunt, (1952).
 Phaius pulchellus Kraenzl., (1882).
 Phaius pulchellus var. ambrensis Bosser, (1971).
 Phaius pulchellus var. andrambovatensis Bosser, (1971).
 Phaius pulchellus var. pulchellus .
 Phaius pulchellus var. sandrangatensis Bosser, (1971).
 Phaius reflexipetalus J. J. Wood & Shim in C. L. Chan. & al., 1 (1994).
 Phaius robertsii F. Muell., (1883).
 Phaius sinensis Rolfe, (1913).
 Phaius stenocentron Schltr., (1911).
 Phaius subtrilobus Ames & C. Schweinf. in O. Ames, (1920).
 Phaius tahitensis Schltr., 1 (1926).
 Phaius takeoi (Hayata) H. J. Su, (1989).
 Phaius tankervilleae  (Banks ex L'Hér.) Blume, (1856).
 Phaius tenuis Rchb.f., (1857).
 Phaius terrestris (L.) Ormerod, 4 (1994).
 Phaius tetragonus (Thouars) Rchb.f., (1855).
 Phaius trichoneurus Schltr., (1925).
 Phaius villosus (Thouars) Blume, (1856).
 Phaius wallichii Lindl. in N. Wallich, (1831).
 Phaius wenshanensis F. Y. Liu, (1991).

Nuorodos 
 Phaius
 Cultural Information for PHAIUS
 Phaius Species 

Gegužraibiniai
Inžinerija

Inžinerija – disciplina ir profesija, praktiškai pritaikanti fizikos, chemijos, matematikos, medžiagos mokslo, matematinio modeliavimo (o bioinžinerija biologijos), ekonomikos bei praktinės veiklos žinias įvairiose technikos sferose – statinių ir tiesinių (kelių, laivybos ir drėkinimo kanalų, ryšio linijų ir pan.), įrengimų, mašinų ir kitokių įtaisų, technologinių sistemų ir procesų projektavime, kūrime, derinime, remontavime ir panašiai.

Pastaruoju metu inžineriai naudoja itin daug kompiuterinės technikos programų, ypač kompiuterinio modeliavimo, kompiuterinio projektavimo ir kitų informacinių technologijų, kurios ženkliai padidina inžinerinės veiklos efektyvumą.

Nuorodos 
 Gamtos mokslų ir inžinerijos enciklopedija 
 Šaltinis, padedantis jauniems žmonėms suprasti, kaip dirba inžineriai 
 Inžinerinės nelaimės ir mokymąsis iš jų
Aukštaglynis

Apie kaimą Ignalinos rajone žr. Aukštaglynis (Ignalina).

Aukštaglynis – viensėdis Utenos rajono savivaldybės pietryčiuose, šiauriniame Utenykščio ežero krante, apsuptas miškų (Minčios, Daunorių, Aukštaglynio). Netoliese Ažvintė įteka į Uteno ežerą.

Gyventojai

Šaltiniai 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Viktoras Gailius

Viktoras Gailius (1893 m. rugpjūčio 27 d. Berštininkai, dab. Pagėgių savivaldybė – 1956 m. liepos 7 d. Pfulingenas, Badenas-Viurtembergas) – teisininkas, diplomatas, Mažosios Lietuvos ir Lietuvos Respublikos valstybės bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Gimė lietuvninko ūkininko Martyno Gailiaus ir Gretos Faltinaitės šeimoje, broliai Albinas (vėliau Lietuvos kariuomenės karininkas) ir Valentinas (vėliau Verdainės kunigas) taip pat dirbo lietuvybės puoselėjimo darbą. Mokėsi Plaškių pradžios liaudies mokykloje, 1914 m. baigė Tilžės gimnaziją. Studijavo teisę Karaliaučiaus, Heidelbergo universitetuose, 1918 m. baigė Berlyno universitetą.

Viktoro tėvas, tautiškai atjaučiąs ir susipratęs Prūsų lietuvis, stengėsi ir savo vaikams įkvėpti tokią pat dvasią. Viktoras, rinkimų į Prūsų seimą metu, iš tėvo gavęs medžiagos ir arklį, jodinėdavo po Tilžės apskritį rinkdamas balsus ir parašus už lietuvių atstovą. Anksti prisidėjo prie Mažosios Lietuvos jaunųjų draugijų (Rūkų „Ąžuolas“, Katyčių „Vainikas“, Tilžės „Klubas“ ir „Tižės giedotojų draugija“) veiklos. Gimnazistu būdamas pasidarbavo ir „Prūsų Lietuvos savaitraščio“ redakcijoje. Slaptos gimnazistų draugijos „Kardas“, kurios tikslas buvo atlietuvinti sugermanizuotus Prūsų lietuvius gimnazistus, steigėjas. 

Pirmojo pasaulinio karo dalyvis. 1915 m. sunkiai sužeistas ir iš karinės tarnybos Vokietijos imperijos kariuomenėje paleistas.

1918–1924 m. Mažosios Lietuvos tautinės tarybos, jos vykdomojo komiteto narys. 1918 m. lapkričio 30 d. Tilžės Akto signataras.

Nuo 1918 m. gruodžio mėn. dirbo Lietuvos Respublikos pasiuntinybėje Berlyne. 1920 m. gegužės 19 d. – 1922 gegužės 31 d. Lietuvos pasiuntinys Vokietijoje, 1922 m. liepos mėn. – 1923 m. vasario mėn. Lietuvos atstovas Estijoje. 1923 m. vasario 15 d. – 1925 vasario 4 d. Klaipėdos krašto direktorijos pirmininkas. 1923 m. išleido įsaką dėl lietuvių ir vokiečių kalbų lygiateisiškumo, lietuvių kalbos vartojimo mokyklose ir įstaigose. Jo vadovaujama Klaipėdos krašto Direktorija padarė reikšmingų administracinių, ūkinių, kultūrinių reformų. Nuo 1923 m. kovo mėn. Lietuvos delegacijos Ambasadorių konferencijoje narys.

Jo ir kitų rūpesčiu 1923 m. spalio mėn. Klaipėdos krašto Evangelikų liuteronų bažnyčia atskirta nuo Karaliaučiaus konsistorijos ir įkurta Klaipėdos krašto konsistorija. Nuo 1923 m. priklausė draugijai „Aukuras“. Vienas Klaipėdos krašto politinės organizacijos „Visuomenės sąjunga“ vadovų.

1927–1928 m. Ryto akcinės bendrovės tarybos pirmininkas, direktorius. 1936–1938 m. redagavo lietuviškos krypties leidinį vokiečių kalba „Baltischer Beobachter“. 1938 m. gruodžio 12 d. – 1939 m. kovo 23 d. paskutinysis Klaipėdos krašto gubernatorius.

Bibliografija 
 Vokiškai lietuviškas žodynas. (Su M. Šlaža, 1932, 2 dalis 1948 m.).

Įvertinimas 
 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

|-

Šaltiniai 

Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjai
Mažosios Lietuvos politikai
Tilžės akto signatarai
Lietuvos ambasadoriai Vokietijoje