joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Matmintinis

Matmintinis – tarptautinis mintino skaičiavimo konkursas.

Konkurso eiga 
Konkursas vykdomas interaktyviai, jame dalyvaujama prisijungus prie konkurso puslapio. Dalyvauja mokyklų mokiniai trijose amžiaus kategorijose: 1-3 klasės, 4-6 klasės, 7-12 klasės (mergaitės), 7-12 klasės (berniukai), bei yra suaugusiųjų kategorija – „13 klasė“. Didžioji dauguma dalyvių – mokiniai. Konkursas dažniausiai prasideda žiemą, o baigiasi pavasarį. Vyksta trys etapai, kurių metu dalyviai turi surinkti kuo daugiau taškų atlikdami vieno pobūdžio aritmetinius veiksmus. Lietuvoje į respublikinį finalą kviečiami dalyviai, daugiausiai surinkę taškų sumuojant jų dviejų sėkmingiausių etapų rezultatus. Respublikinis finalas vyksta konkurso rengimo vietoje, Lietuvoje tai – VU MIF, IF KTU. Geriausiai pasirodžiusieji patenka į tarptautinį etapą.

Istorija 
Matmintis gimė Estijoje. Konkurso svetainės buvo sukurtos ir kitoms Europos šalims, tačiau ne visose sulaukė susidomėjimo, todėl šiuo metu palikti tik kelių šalių Matmintinio internetiniai internetinės svetainės – Estijos (estų ir rusų kalbomis), Latvijos, Lietuvos, Slovėnijos, D. Britanijos. 2005-aisiais metais konkursas buvo populiariausias Estijoje, kiek mažiau – Latvijoje, ir dar mažiau – Lietuvoje. 2011-aisiais konkursas populiariausias Estijoje, kiek mažiau – Lietuvoje, Latvijoje ir Slovėnijoje.

Pastabos 

Konkurso negalima vienareikšmiškai vadinti mintino skaičiavimo konkursu. Dalyviai spręsdami pateiktus veiksmus naudojasi virtualia klaviatūra ir turi atsakymo įrašymo eilutę, į kurią rašo skaičius iš kairės į dešinę. Pateiktą apskaičiuoti operaciją dalyvis gali skaidyti mintyse į kelias pakopas, o pakopų rezultatus rašyti į atsakymui skirtą eilutę. Pavyzdžiui, atliekant dviejų n-ženklių skaičių sudėties veiksmą, dalyvis sudeda abiejų skaičių n-tosios eilės skaitmenis, ir patikrinęs, ar n-1-osios eilės skaitmenų suma neviršija 8, gautą sumą įrašo. Toliau skaičiuoja n-1-osios eilės skaitmenų sumą, atsižvelgdamas į n-2-osios eilės skaitmenų sumą ir t. t. Toks būdas yra paprastesnis už tikrą mintiną skaičiavimą, nes nereikalauja didelės operatyviosios atminties.

Nuorodos 

 Konkurso puslapis

Kita 
Pasaulio mintino skaičiavimo taurė

Konkursai
FK Astana (2009)

Astanos futbolo klubas (buvęs „Lokomotiv“) – Kazachijos futbolo klubas iš Astanos.

Istorija 
Klubas įkurtas 2009 m. Astanoje, susijungus dviem klubams iš Almatos – FK Almaty (iširo dėl finansinių sunkumų) ir Megasport Almaty. Kadangi pastarieji klubai 2008 m. sezone žaidė aukščiausiajame divizione, tai naujasis klubas 2009 m. irgi gavo licenciją žaisti aukščiausioje lygoje. 

Nuo 2009 m. klubas vadinosi Astanos „Lokomotiv“, o 2011 m. pervadintas Astanos futbolo klubu.

2014 m. tapo šalies čempionais. Šį pasiekimą pakartojo ir 2015, 2016, 2017, 2018 bei 2019 m.

Spalvinė gama 
Mėlyna ir geltona spalvos.

Logotipo pokyčiai

Sportinė apranga

Pasiekimai 
 Kazachstano čempionatas
  Čempionai (7): 2014, 2015, 2016 , 2017, 2018, 2019, 2022 
  Sidabro medaliai (3): 2009, 2013, 2021
  Bronzos medaliai (1): 2020,

 Taurė
  Nugalėtojai (3): 2010, 2012, 2016
  Finalininkai (1): 2015

Supertaurė
  Laimėtojai (5):  2011, 2015, 2018, 2019, 2020
  Finalininkai (4): 2013, 2016, 2017, 2021

Sezonai 

|}

Stadionas 
Astana Arena () – futbolo stadionas Astanos mieste (Kazachstane). Talpina 30 tūkst. žiūrovų.

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive
 RSSSF duomenų bazė (Čempionai ir sezonai)
 RSSSF duomenų bazė (Taurės turnyrai)
 RSSSF duomenų bazė (Pirmos lygos sezonai)

Astana FK (2009)
FKK Šiauliai

Šiaulių futbolo ir krepšinio klubas „Šiauliai“, o trumpai FKK Šiauliai – buvusi Lietuvos futbolo komanda iš Šiaulių.

Istorija 
Futbolo komanda buvo suburta 1995 m. prie Šiaulių krepšinio klubo.  

Tuo metu buvo Šiaulių futbolo ir krepšinio klubas „Šiauliai“. Krepšinio komanda Šiauliai nuolatos dalyvavo LKL pirmenybėse ir eilę metų buvo viena iš stipriausių krepšinio komandų Lietuvoje. Tuo tarpu FKK „Šiaulių“ futbolo komanda žaidė žemesniuosiuose divizionuose (trečioje pakopoje). 

Lemtingais tapo 2003 m., kai po nesėkmingo A lygos sezono apie bankrotą paskelbė FK Sakalas Šiauliai (2001).

Galiausiai, buvo nuspręsta, kad reikia sukurti atskirą futbolo klubą, o nebūti FKK Šiauliai dalimi. 

2004 m. pradžioje  buvo įkurta VšĮ „Šiaulių futbolo klubas“ (kitaip FK Šiauliai), o FKK Šiauliai darinys likviduotas. Liko atskiras krepšinio klubas, o futbolo komanda išformuota.

Emblema

Sezonai 
 Žaidė regioninėse pirmenybėse. (Nemaišyti su 2004 m. įkurtu FC Šiauliai.)
<...>

Šaltiniai

Nuorodos 
 [ ]

Lietuvos futbolo klubai
Šiaulių futbolas
Finkolas

Finkolas () – aukščiausias kalnas Mikronezijos Federacinėse Valstijose, esantis Kosraės saloje. Jo aukštis siekia 619 m.

Šaltiniai 
 Bendure, G. & Friary, N. (1988) Micronesia:A travel survival kit. South Yarra, VIC: Lonely Planet.

Mikronezijos Federacinių Valstijų geografija
Okeanijos kalnai
Sopotas

Sopotas (, ) – miestas-apskritis šiaurės Lenkijoje, Pomeranijos vaivadijoje, Baltijos pajūryje, prie Gdansko įlankos.

Drauge su Gdansku ir Gdynia sudaro Trimiesčio aglomeraciją. 39,8 tūkst. gyventojų (2006 m.). Pajūrio kurortas. Yra vietinio geležinkelio sistema. Sopote yra ilgiausias Europoje medinis molas (515,5 m), moderniosios architektūros „kreivasis namas“. Mieste vyksta kasmetinis Sopoto dainų festivalis, savo masiškumu Europoje nusileidžiantis tik Eurovizijai.

Istorija 

Sopotas įkurtas kaip pajūrio slavų tvirtovė VII a. Pirmą kartą šaltiniuose minimas 1283 m. Nuo XVI a. čia pradėjo kurtis didikų poilsio vilos.

Sportas 
 Trefl Sopot – krepšinis

Miestų partnerystė 
  Frankentalis, Vokietija
  Raceburgas, Vokietija
  Peterhofas, Rusija
  Karlshamnas, Švedija
  Pajūrio Sautendas, JK
  Nestvedas, Danija
  Aškelonas, Izraelis
  Zakopanė, Lenkija

Lenkijos miestai
Lenkijos kurortai
Semionas Budionas

Semionas Budionas (; 1883 m. kovo 25 d. Rostovo srityje – 1973 m. spalio 26 d. Maskvoje) – tarybinis karinis veikėjas, vienas pirmųjų Tarybų Sąjungos Maršalų, triskart Tarybų Sąjungos didvyris.

 1903 m. pradėjo tarnybą carinėje armijoje. Dalyvavo 1904–1905 m. Rusijos-Japonijos kare. Čia susipažino su Karlu Manerheimu;
 Pirmojo pasaulinio karo metais už drąsą apdovanotas visų keturių laipsnių Georgijaus kryžiumi;
 Nuo 1917 m. bolševikų pusėje, Pilietinio karo metais – Raudonosios Armijos Pirmosios raitelių armijos vadas;
 1935 m. buvo tarp penkių pirmųjų kariškių, gavusių laipsnį Tarybų Sąjungos maršalas;
 Aktyvus stalininių represijų prieš kariškius dalyvis;
 Nuo 1940 m. – TSRS Gynybos ministro pavaduotojas.
1958, 1963 ir 1968 m. suteiktas Tarybų Sąjungos didvyrio vardas. Buvo tik trys asmenys, kuriems šis vardas suteiktas triskart: S. Budionas, Ivanas Kožedubas bei Aleksandras Pokryškinas.

Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje.

Budionas, Semionas
Tarybų Sąjunga
Budionas, Semionas
Budionas, Semionas
Bilsinyčia

Bilsinyčia – upė Druskininkų savivaldybėje, Leipalingio seniūnijoje. Upės ištakos – Bilso ežeras. Kairysis Nemuno intakas. Į Nemuną įteka Mizarų kaimo teritorijoje.

Upėvardis yra priesaginis vedinys nuo žodžio Bilsas, kuris kildintinas nuo balzganas („balsvas, neaiškiai baltas“, plg. Belzgis < *Bels-gis bei  „balsvas“). Kita versija yra nuo *Bil(d)-s-as, kuris būtų kilęs iš bildėti, belsti.

Šaltiniai 

Druskininkų savivaldybės upės
Nemuno intakai
Juozas Statkevičius

Juozas Statkevičius (g. 1968 m. spalio 15 d. Kaune) – drabužių dizaineris, teatro kostiumų dailininkas, šukuosenų meistras, grimuotojas, modelis.

Biografija 
Kauno S. Žuko taikomosios dailės technikume mokėsi drabužių modeliavimo, drabužių modeliavimo toliau mokėsi Vilniaus dailės akademijoje, kurią baigė 1993 m. Stažavosi Arnheimo menų akademijoje (Arnhem Art Academy, Olandija), Paryžiaus Angelo Tarlazzi madų namuose. Pirmasis aukštosios mados kolekcijos pristatymas įvyko 1998 m. Vilniuje. 2003 m. J. Statkevičius dėstė Maskvos M. Lomonosovo universitete.

Veikla 
Juozas Statkevičius sukūrė proginius rūbus Lietuvos Prezidento Valdo Adamkaus žmonai Almai Adamkienei, Latvijos Respublikos Prezidentei Vairai Vykei-Freibergai, Danijos sosto įpėdinio Frederiko žmonai Mari, Jolantai Paulauskienei, Agnei Zuokienei.

Taip pat sukūrė rūbus Björk, Kyrai Sedgwick, Naomei Watts, Nikolei Richie, Odrei Butvay-Gruss, Kirstai Bard, Svetlanai Griaznovai. Juozas Statkevičius kostiumus kuria Lietuvos režisierių – E. Nekrošiaus, G. Varno, R. Tumino, A. Cholinos, D. Ibelhauptaitės, O. Koršunovo, J. Lingio, J. Turo, J. Smorigino, – spektakliams. Taip pat bendradarbiavo su Versalio teatru, Tel Avivo opera, Maskvos teatru, Vilnius City Opera.

Apdovanojimai 
 Auksinis scenos kryžius (2011, 2012);
 Ordino Už nuopelnus Lietuvai Riterio kryžius (2011).

Šaltiniai 

Lietuvos dizaineriai
Lietuvos dailininkai
Grimuotojai
Čypliai

Čypliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 12 km nuo Velykių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Jacob Nena

Jakobas Nena (; 1941 m. spalio 10 d. – 2022 m. liepos 7 d.) – Mikronezijos Federacinių Valstijų politikas. Buvo ketvirtasis Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentas nuo 1997 iki 1999 m. Jis buvo Mikronezijos viceprezidentas Bailey Olter prezidentavimo metais; po to, kai Olter 1996 m. patyrė insultą, Nena perėmė prezidento postą tų pačių metų lapkričio 8 d. bei buvo prisaikdintas kaip prezidentas 1997 m. gegužės 8 d. Šias pareigas ėjo dvejus metus (iki Oltero kadencijos pabaigos).
Prieš tampant viceprezidentu ir prezidentu, nuo 1979 iki 1983 m. Nena buvo Kosraės gubernatorius.

Buvo vedęs. Žmona – Lerina Jack. Jie turi dešimt vaikų.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali biografija.

Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentai
Leo Falcam

Leo Falcam (g. 1935 m. lapkričio 20 d. Ponapėje) – Mikronezijos Federacinių Valstijų politikas. Nuo 1979 iki 1983 ėjo Ponapės gubernatoriaus pareigas, o nuo 1997 m. iki 1999 m. gegužės 8 d. buvo Mikronezijos viceprezidentu. Buvo penktuoju Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentu nuo 1999 m. gegužės 11 d. iki 2003 m. gegužės 11 d.

2003 m. rinkimuose jis neteko savo vietos parlamente, tuo netekdamas galimybės būti perrinktam antrai kadencijai.

Vedęs. Žmona – Iris Green. Jie turi penkis vaikus.

Nuorodos 
 Oficiali biografija.

Mikronezijos Federacinių Valstijų prezidentai
Juozapas Arnulfas Giedraitis

Juozapas Arnulfas Giedraitis (1754 m. birželio 29 d. Kamaraučizna prie Giedraičių – 1838 m. liepos 5 d. Alsėdžiai, palaidotas Varnių katedroje, širdis įmūryta Giedraičių bažnyčios presbiterijos sienoje) – Lietuvos vyskupas, raštijos veikėjas, kanonistas.

Biografija 

Kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Giedraičių giminės. Mokėsi Kilmingųjų kolegijoje Vilniuje, 1780 m. baigė Žemaičių kunigų seminariją Varniuose, būdamas klieriku paskirtas Livonijos kanauninku. 1781 m. įšventintas kunigu. 1781–1785 m. keliavo po Europos šalis, ilgiausiai buvo Romoje. Nuo 1785 m. Žemaičių vyskupijos kapitulos narys, nuo 1791 m. vyskupo koadjutorius su paveldėjimo teise, nuo 1802 m. vyskupas. 1790 m. kanonų teisės daktaras.

Vyskupijos generalinę konsistoriją iš Alsėdžių perkėlė į Varnius, pats gyveno Alsėdžiuose. Rūpinosi kunigų švietimu, parapinėmis mokyklomis – XIX a. trečiame dešimtmetyje Žemaičių vyskupijoje jos veikė daugiau kaip 70 % parapijų. Dėl mokyklų palaikė ryšius su Vilniaus universitetu, rūpinosi lietuvių kalbos ugdymu, bendravo su rašytojais, globojo literatus. Nuo 1813 m. Sankt Peterburge veikiančios Biblijos draugijos narys. Per 1830–1831 m. sukilimą ragino gyventojus remti sukilėlius, į jų būrius skyrė kapelionus. Jį numalšinus nuo tiesioginio vyskupijos valdymo Rusijos administracijos nušalintas.

XIX a. pirmame dešimtmetyje, padedamas D. Poškos, išvertė italų poezijos (T. Tasso dramos „Aminta“ prologą, išl. 1965 m.). Jo iniciatyva suredaguotos ir 1806 m. išleistos Evangelijos. Biblijos draugijos prašymu parašė studiją „Apie lietuvių tautą, kalbą ir literatūrą“ (išl. 1994 m.). Svarbiausias darbas – pirmąkart į lietuvių kalbą išverstas visas Naujojo Testamento tekstas katalikams (1816 m., 2 leid. 1906 m.) Jo vertimas prisidėjo prie bendrinės lietuvių kalbos formavimosi. Dar iš lenkų kalbos 1832 m. išvertė vyskupo A. B. Klongevičiaus parengtą trumpąjį katekizmą apie pavaldinių pagarbą carui.

Literatūra 
 S. Yla. Juozas Arnulfas Giedraitis, tautinio sąjūdžio vadas. Vardai ir veidai mūsų kultūros istorijoje, Chicago, 1973 m.
 A. Prašmantaitė. Žemaičių vyskupas Juozapas Arnulfas Giedraitis, Vilnius, 2000 m.
 Vyskupo Juozapo Arnulfo Giedraičio išduotas leidimas tuoktis (lotynų kalba), 1809 m.

Šaltiniai 

Juozapas Arnulfas
Žemaitijos vyskupai
Lietuvos vyskupai
Lietuvos vertėjai
Lietuvos kanonistai
Kanauninkai
Gobelenas

Gobelenas () – rankų darbo unikalus austinis sieninis kilimas. Paprastai gobelenas audžiamas paprastos konstrukcijos vertikaliomis ar horizontaliomis staklėmis-rėmais. Metmenys ir ataudai dažniausiai būna iš suktų vilnonių, rečiau – šilkinių siūlų. Stipriai įtempti matmenys perpinami drobiniu pynimu trumpomis spalvotų ataudų atkarpomis pagal vadinamąjį kartoną – iš anksto sukurtą piešinį. Skirtingai nei paprastų audinių, gobeleno ataudai nėra ištisi. Kadangi gobeleno metmenys paprastai būna retesni ir storesni už ataudus, audinio paviršiuje matyti ryškūs, kaip ripsinio audinio, išilginiai ranteliai. Būna iki kelių tūkstančių atspalvių ataudų. 

Rankiniam gobeleno audimui reikia didelio audėjų meistriškumo, kruopštumo ir meninės nuovokos: vienas audėjas per metus išaudžia 1–3 m² gobeleną. Platų gobeleną gali austi keletas audėjų vienu metu.

Gobelenai austi jau senovės Persijoje, Mesopotamijoje, Bizantijoje. XII a. Vakarų Europoje pradėti austi kilimai, kurių struktūra panaši į gobeleno. XIV–XVI a. gobeleno tipo audiniais garsėjo Paryžius, Arasas, Briuselis. 1662 m. įsteigus karališkąją gobeleno manufaktūrą, plečiant XV a. įkurtas meistrų Gobelenų šeimos dirbtuves, gobeleno gamyba ištobulėjo. Dailininkai Rafaelis, P. P. Rubensas, Š. Lebrenas yra sukūrę kartonų gobelenams. Kurį laiką buvusi pamiršta, XX a. antrojoje pusėje gobeleno gamyba vėl atgijo. 

LDK XVII–XVIII a. gobelenai buvo gaminami Radvilų manufaktūroje Koreličiuose ir Oginskių – Slonime (dabartinė Baltarusija). Lietuvoje po I pasaulinio karo gobeleno tipo audiniai buvo audžiami „Marginių“ ir „Dailės“ kooperatyvų tekstilės dirbtuvėse.

Gobelenu taip pat vadinami mechaninėmis audimo staklėmis išausti masinės gamybos žakardiniai dekoratyviniai specialios struktūros audiniai, kuriuose yra mažai (iki keliolikos) spalvų.

Šaltiniai 

Tekstilė
Tekstilės medžiagos
Simonas Giedraitis

Simonas Mykolas Giedraitis (1764 m. spalio 30 d. Vilkija – 1844 m. rugpjūčio 7 d. Alsėdžiai) – Lietuvos katalikų bažnyčios veikėjas.

Biografija 

Kilęs iš Lietuvos kunigaikščių Giedraičių giminės. Nuo 1787 m. kunigas, teologijos daktaras. 1795-1838 m. Šiluvos infulatas. Nuo 1789 m. Lietuvos vyriausiojo tribunolo narys. Nuo 1804 m. Žemaičių vyskupo J. A. Giedraičio koadjutorius, nuo 1812 m. Žemaičių vyskupijos sufraganas ir Adramiteno titulinis vyskupas. 1808-1819 m. atstovavo vyskupijai Sankt Peterburgo Romos katalikų dvasinėje kolegijoje, 1829-1831 m. kolegijos pirmininkas. Caro Nikolajaus I nurodymu 1831 m. Žemaitijoje platino du Sankt Peterburge išspausdintus lietuviškus atsišaukimus ir kt. dokumentus, skirtus 1831 m. sukilimui slopinti. Sukilėliams ketinant nužudyti buvo pasitraukęs į Latviją. Po 1831 m. Rusijos valdžios nurodymu faktiškai perėmė Žemaičių vyskupijos valdymą, vyskupui J. A. Giedraičiui paliktos tik reprezentacinės funkcijos. Nuo 1838 m. Žemaičių vyskupijos generalinis vikaras ir administratorius, bet popiežius jo nepatvirtino. Nuo trėmimų apsaugojo dalį sukilime dalyvavusių kunigų.

Šaltiniai 

Simonas
Žemaitijos vyskupai
Lietuvos vyskupai
Lietuvos teologai
Horsensas

Horsensas – miestas Danijoje, Jutlandijos pusiasalio rytuose, 50 km į pietus nuo Orhuso. Jis pasižymi mašinų gamybos (elektrotechnikos, tekstilės apdirbimo įrenginių), maisto, tabako pramonė ir didžiausia skerdykla Danijoje.

Horsense yra pranciškonų vienuolyno koplyčia, XIII a. romaninio stiliaus Išgelbėtojo bažnyčia, muziejus, XVIII a. pirklių namai.

Istorija 

Horsensas įkurtas XI ar XII a. Vėliau buvo įtvirtintas, pastatyta keletas vienuolynų. 1442 m. gavo prekybines teises, o XVIII a. tapo prekybos centru.

Žymūs žmonės 

Mieste gimė poliarinis keliautojas Vitas Beringas (1681–1741).

Sportas

Futbolas 
 AC Horsens
 Horsens FS

Galerija

Nuorodos 
 Horsenso savivaldybės svetainė
 Turistams
 Teatro svetainė

Danijos miestai
Osorno ugnikalnis

Osorno ugnikalnis () – ugnikalnis Čilėje, Los Lagoso regione, Osorno ir Ljankihuės provincijose. Aukštis 2652 m. Prie jo pietrytinės dalies telkšo Ljankihuės ežeras, be to, netoli yra Todos los Santoso ežeras.

Tai vienas aktyviausių pietinės Čilės ugnikalnių: užfiksuota 11 jo išsiveržimų nuo 1575 m. Išsiveržimų metu išmestas bazaltas ir andezitinės lavos srautai pasiekė ežerų krantus. Ugnikalnio viršūnė padengta ledynais.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Čilės ugnikalniai
Miltonia clowesii

Miltonia clowesii (syn. Oncidium clowesii, Odontoglossum clowesii) – gegužraibinių (Orchidaceae) šeimos augalas, priklausantis miltonijų genčiai.

Rūšis kilusi iš pietryčių Brazilijos.

Gegužraibiniai
Ljankihuės provincija

Ljankihuės provincija () – provincija Čilėje, Los Lagoso regiono šiaurinėje dalyje. Administracinis centras – Puerto Montas.

Provincijos teritorijoje iškilę keturi ugnikalniai: Osorno, Tronadoro, Kalbuko ir Puntiagudo. Taip pat telkšo keletas didelių ir vaizdingų ežerų – Ljankihuė, Todos los Santosas, Čiapas, Kajutuė, Taguatagua.

Komunos 

Provinciją sudaro 9 komunos:
 Kalbukas
 Kočamas
 Fresija
 Frutiljaras
 Ljankihuė
 Los Muermosas
 Mauljinas
 Puerto Montas
 Puerto Varasas

Čilės provincijos
Vytautas Jonas Gylys

Vytautas Jonas Gylys (1886 m. sausio 26 d. Griškabūdis – 1959 m. birželio 14 d. Torontas) – Lietuvos diplomatas, teisininkas.

Biografija 
1912 m. baigė Sankt Peterburgo universitetą. 1912–1917 m. dirbo Rusijos imperijos vidaus reikalų ministerijos juriskonsultų skyriuje Sankt Peterburge, 1917–1918 m. Suomijos generalgubernatūroje Helsinkyje. 1917 m. Lietuvių tremtinių draugijos (Suomijos lietuvių draugijos) pirmininkas. 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos vyriausybės kanceliarijos viršininkas. 1919–1921 m. Lietuvos atstovas Suomijai, nuo 1920 m. – ir Estijai. 1921–1924 m. LR konsulas Karaliaučiuje, 1924–1926 m. Kopenhagoje, 1927–1930 m. Rygoje, 1930–1932 m. Londone, nuo 1931 m. – generalinis konsulas.

1932–1934 m. Klaipėdos krašto gubernatorius. 1934–1937 m. laikinasis reikalų patikėtinis Belgijoje. Nuo 1937 m. įgaliotasis ministras ir nepaprastasis pasiuntinys Švedijoje, nuo 1938 m. dar ir Danijoje bei Norvegijoje, rezidavo Stokholme. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą atsisakė grįžti, dėl to LTSR vyriausybė atėmė pilietybę. Švedijai pripažinus Lietuvos inkorporavimą į TSRS de jure 1940 m. rugpjūčio mėn. uždarė pasiuntinybę, bet liko Švedijoje. 1949 m. persikėlė į Kanadą; iki mirties – Lietuvos generalinis konsulas Toronte. 

Vytautas Jonas Gylys, 1939 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Užsienio reikalų ministerijos sprendimu, svarbiausias tarpukario Lietuvos tarptautines sutartis išgabeno į Švediją, o po karo – į Kanadą. 2021 m. jos buvo rastos Toronte ir vėliau perduotos Lietuvos centriniam valstybės archyvui.

Įvertinimas 
 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas
 1930 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos ambasadoriai Estijoje
Lietuvos ambasadoriai Švedijoje
Lietuvos ambasadoriai Danijoje
Lietuvos ambasadoriai Suomijoje
Lietuvos konsulai
Jurgis Gilvydis

Jurgis Gilvydis (1904 m. gruodžio 27 d. Žaliojoje, Troškūnų valsčiuje – 1978 m. Buenos Airėse, Argentinoje?) – Argentinos lietuvių veikėjas, kino kronikininkas.

Biografija 
Baigė Panevėžio gimnaziją. 1929 m. išvyko į Argentiną, apsigyveno Buenos Airėse. Laikraščio „Švyturys“ ir knygyno administratorius. Vienas „Vilniaus klubo“ steigėjų, jo pirmininkas; Vilniui vaduoti sąjungos veikėjas. Nuo 1940 m. ilgą laiką – Lietuvai išlaisvinti centro vykdomojo komiteto sekretorius. Tautos fondo, Argentinos lietuvių bendruomenės, Argentinos lietuvių organizacijų ir spaudos tarybos (ALOST) veikėjas. Iškėlė Pietų Amerikos lietuvių kongresų (PALK) idėją; I PALK organizacinio komiteto sekretorius, kongreso, įvykusio 1960 m. Buenos Airėse, prezidiumo narys, vyr. tvarkytojas. 1932 m. baigęs kino technikos kursus, kūrė dokumentinius filmus apie Argentinos, Urugvajaus, Brazilijos lietuvių gyvenimą ir veiklą, įkūrė kino teatrą „Vytis“, jame rodė savo, kitų kraštų lietuvių emigrantų ir Lietuvos menininkų sukurtus filmus. Bendradarbiavo laikraščiuose „Argentinos žinios“, „Dirva“ (leistas JAV).

Šaltiniai 

Kino režisieriai
Argentinos lietuviai
Elena Gimbutienė

Elena Gimbutienė-Karosaitė (1894 m. sausio 13 d. Slavėnai, Anykščių valsčius – 1982 m. sausio 15 d. La Crescenta, Los Andželas) – Lietuvos agronomė, genetikė.

Biografija 
1911–1917 m. studijavo agronomiją aukštuosiuose Golicyno moterų žemės ūkio kursuose Maskvoje ir Maskvos žemės ūkio akademijoje. 1928 m. baigė Žemės ūkio akademiją Dotnuvoje, gavo jos pirmąjį diplomą. 1926–1940 m. dėstė Aukštosios Fredos aukštesniojoje sodininkystės ir daržininkystės mokykloje Kaune, 1941–1944 m. – Vilniaus žemės ūkio mokykloje. Dėstydama specializavosi genetikos srityje Svaliove (Švedija) ir Vilemorine (Prancūzija). 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1949 m. persikėlė į JAV.

Aktyviai dalyvavo lietuvių išeivių visuomeniniame gyvenime. Nuo 1957 m. Bostone organizavo Kaziuko muges. Bendradarbiavo periodinėje spaudoje. Rinko ir klasifikavo jūrinių moliuskų kriaukles, jų rinkinį, beveik 800 kriauklių, 1979 m. padovanojo Vilniaus universitetui.

Bibliogrfija 
 Augalų genetika, 1936 m.
 Daržovių sėklininkystė, 1942 m.

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos genetikai
JAV lietuviai
Lietuvos kolekcionieriai
Puntiagudas

Puntiagudas (), dar vadinamas Kordon Senisosu (Cordón Cenizos) – ugnikalnis Čilėje, Los Lagoso regione, į šiaurės rytus nuo Osorno ugnikalnio. Aukštis 2493 m. Pietinėje pašlaitėje telkšo Todos los Santoso ežeras, o šiaurinėje – Rupanko ežeras. Viršūnė padengta ledynais, labai stati ir praktiškai neįveikiama. Dalis kalno priklauso Vicente Pérez Rosales nacionaliniam parkui.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Čilės ugnikalniai
Jatės ugnikalnis

Jatės ugnikalnis () – ugnikalnis Čilėje, Los Lagoso regione, į pietus nuo Relonkavi estuarijos. Aukštis 2187 m. Sudarytas iš andezito ir bazalto. Yra holoceno laikotarpio parazitinis krateris.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Čilės ugnikalniai
Vytautas Gipiškis

Vytautas Gipiškis (1930 m. rugpjūčio 3 d. Telšiuose) – Lietuvos agronomas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
Gimė Telšių gimnazijos direktoriaus Prano Gipiškio ir Angelės Galvydytės šeimoje. 1959 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1971 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1958–1966 m. dirbo Samališkės bandymų stotyje, 1967–1992 m. – Žemdirbystės instituto Vėžaičių filiale, 1970–1978 m. Žolių ūkio sektoriaus, 1979–1992 m. Nemuno užliejamųjų pievų sektoriaus Šilutėje vedėjas. 1993–2000 m. Žemdirbystės instituto Žolininkystės skyriaus Nemuno pievų sektoriaus vedėjas.

Mokslinio darbo kryptys: ganyklų įrengimas jauriniuose dirvožemiuose, Nemuno žemupio užliejamųjų pievų gerinimas ir naudojimas.

Įvertinimas 
 1979 m. – LTSR valstybinė premija, su kitais;
 1995 m. – Lietuvos respublikos nusipelnęs agronomas;
 1996 m. – LDK Gedimino V laipsnio ordinas.

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Kastytis Vincentas Girdauskas

Kastytis Vincentas Girdauskas (1943 m. rugsėjo 28 d. Krekenavoje – 1996 m. rugsėjo 6 d. Kaune) – Lietuvos automobilininkas.

Biografija 
Brolis Arvydas Girdauskas.

1975 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1967 m., 1972 m., 1974–1976 m., 1980 m., 1982 m. SSRS automobilių ralio lenktynių čempionas. 1970 m. tarptautiniame ralio maratone Londonas-Meksikas savo automobilių klasėje laimėjo trečią vietą. Daugelio kitų tarptautinių ralio lenktynių nugalėtojas ir prizininkas.  1974 m. SSRS nusipelnęs sporto meistras. Nuo 1983 m. SDAALR aukštojo sportinio meistriškumo mokyklos Kauno filialo treneris.

Šaltiniai 

Lietuvos ralio lenktynininkai
 TSRS nusipelnę sporto meistrai
Marš, marš, tra-ta-ta!

Marš, marš, tra-ta-ta! – 1964 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas spalvotas filmas-pamfletas. Trukmė – 1 val. 18 min. Daug scenų filmuota Švėkšnoje, šalia bažnyčios.

Kūrybinė grupė 
 Scenarijaus autoriai – Grigorijus Kanovičius, Ilja Rudas-Gercovskis, Raimondas Vabalas
Režisierius – Raimondas Vabalas
 Operatorius – Donatas Pečiūra
 Dailininkai – Jeronimas Čiuplys, Vladimiras Doreras
 Kostiumų dailininkė – Juzefa Čeičytė
 Kompozitorius – Benjaminas Gorbulskis.

Vaidina 
 Leonas Stanevičius – kūmas Linelis, kūmas Kanapė
 Valdas Jatautis – Zigmas Ropė
 Birutė Žibaitė – Jadzė Uogytė
 Donatas Banionis – majoras Varnalėša
 Henrika Hokušaitė – Madam
 Gediminas Karka – pulkininkas Dilgė
 Petras Žindulis – kapelionas
 Giršas Šarfšteinas – Apelbaumas
 Steponas Kosmauskas – Cibulis
 Rimantas Siparis – Marinijos atstovas
 Stasys Paska – Kruplando atstovas
 Balys Juškevičius – Centijos premjeras
Vladimiras Gluchovas – Grošijos premjeras
 Raimondas Vabalas – režisierius
 taip pat Rimgaudas Karvelis, Edvardas Olbikas, Jonas Čepaitis, Feliksas Einas, Stasys Čaikauskas, Viktoras Dineika, Antanina Vaičiūnaitė, Edvardas Kaniava, Leonas Zmirskas ir kt.

Nuorodos 
 Pilnas filmas LRT mediatekoje
 Filmo ištraukos

Lietuvos filmai
1964 filmai
Raimondo Vabalo filmai
Čilojės provincija

Čilojės provincija () – provincija Čilėje, Los Lagoso regiono centrinėje dalyje. Administracinis centras – Kastras.

Provincijos apima salinę Los Lagoso dalį – Čilojės salyną su Čilojės sala. Provincijoje yra UNESCO pasaulio paveldo objektas – medinės Čilojės bažnyčios.

Komunos 

Provinciją sudaro 10 komunų:
 Ankudas
 Kastras
 Čončis
 Kurako de Velesas
 Dalkahuė
 Pukeldonas
 Kejlenas
 Keljonas
 Kemčis
 Kinčao

Čilės provincijos
Girmava

Girmava atba Ruskojė (, nuo 1945 m. , nuo 1946 m. ) – gyvenvietė dab. Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Zelenogradsko rajone, Sembos pusiasalyje, Girmavos dešiniajame krante, nuo 2006 m. balandžio 3 d. Krasnotorovkos kaimo gyvenvietės kaimas.

Istorija 
Sembos žemės kaimo pavadinimas Girmō prūsiškos kilmės.  Prūsų sembų gyvenvietė minima nuo XIII a. – 1258 m. Girme, 1335 m. Girmow. Čia stovėjo jų pilis Girmovė, svarbiausias atsparos punktas Sembos vakaruose. Ją mena išlikę Girmavos piliakalniai. 1252–1253 m. žiemą Christburgo komtūras Henrikas Štangė, su dideliu būriu riterių atėjęs Aistmarių ledu, puolė Girmavą, tačiau turėjo atsitraukti, praradęs ir savo brolį Hermaną. 1258 m. pilį užėmė Vokiečių ordinas, pagal sutartį su vyskupu Girmava atiteko Ordinui. Per 1260–1274 m. Didįjį prūsų sukilimą kurį laiką Girmavą buvo susigrąžinę sembai. Ordinas prisitaikė sembų medinę pilį, tačiau 1270 m. ją perstatė. XIV a. viduryje Vokiečių ordinas pastatė mūrinę pilį, gyvenvietę aptvėrė gynybine siena. 1325 m. minimas klebonas, katalikų bažnyčioje (sugriauta 1945–1947 m.), veikiausiai iki XVII a. vidurio sakyti pamokslai ir prūsų kalba. Girmavos bažnytkaimis ir pilis labai nukentėjo per 1454–1466 m. Vokiečių ordino ir Lenkijos Trylikos metų karą. 1581 m. į griūvančią pilį iš Laukstyčių (Laukstetų) pilies perkeltos gintaro saugyklos, Girmava tapo gintaro apdirbimo centru, joje veikė Gintaro rūmai, iki 1693 m. gyveno gintaro meistras. 1610 m. pilies pietinis sparnas perstatytas į evangelikų liuteronų parapinę bažnyčią, XX a. pab. jos liekanas vokiečiai konservavo. Gyvenvietėje veikė vandens ir vėjo malūnai, pieninė. 1945 m. Girmavos apylinkėse vyko atkaklios TSRS – Vokietijos kariuomenių kovos.

1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities kaimas.  1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono, vėliau Zelenogradsko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2006 m. balandžio 3 d. Povarovkos apylinkės kaimas.

Gyventojai

Šaltiniai 

 Grasilda Blažiene: Hydronymia Europaea, Sonderband II, Die baltischen Ortsnamen. Wolfgang Schmid Hrsg., Steiner Verlag Stuttgart 2000.
 G. Gerullis: Die altpreußischen Ortsnamen. Berlin, Leipzig 1922.
 Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
 Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
 Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.

Nuorodos 
 Ruskojė bankgorodov.ru

Žuvininkų apskrities gyvenvietės
Glandas

Glandas (krikšto vardas Richardas) – prūsų didžiūnas vitingas.

Biografija 
Per 1260-1274 m. Didįjį prūsų sukilimą prieš Vokiečių ordiną sembų karo vadas. Glandas, kartu su sąjungininku Švainiu mūšyje buvo mirtinai sužeistas ieties. Po jų mirties sutrikę prūsai pasitraukę. Sembai buvo pirma kryžiuočiams pasidavusi prūsų gentis (1265 m.). 

Senprūsių vadai
Pijus Glovackas

Pijus Glovackas (1902 m. vasario 3 d. Šilbaliuose, Bartninkų valsčius – 1941 m. birželio 24 d. netoli Utenos) – Lietuvos komunistinis veikėjas.

Biografija 
1920–1928 m. LKP narys. 1922 m. pašalintas iš Vilkaviškio gimnazijos, įstojo į Marijampolės realinę gimnaziją. 1923 m. įstojo į Lietuvos universitetą. Redagavo LKP laikraštį „Darbininkų atstovas“, su Karoliu Požėla vadovavo universiteto studentų marksistų draugijai „Atžala“. 1925–1926 m. LKJS CK sekretorius. Už antivalstybinę veiklą 1923–1925 m. ir 1926–1939 m. kelis kartus kalintas. 1927 m. nuteistas mirti, bet, atsisakęs LKP nusistatymo neduoti malonės prašymo, jį padavė ir mirties bausmė buvo pakeista kalėjimu, 1939 m. liepos mėn. amnestuotas. 1928 m. birželio mėn. dėl malonės prašymo ir dėl kritiško požiūrio į to meto LKP vadovybės politiką iš partijos pašalintas. 1939–1940 m. dalyvavo judėjime prieš autoritarinę Antano Smetonos valdžią, bendradarbiavo nelegaliame laikraštyje „Už liaudies teises“. 

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. birželio-rugpjūčio mėn. LSSR Užsienio reikalų ministerijos generalinis sekretorius, prisidėjo prie ministerijos likvidavimo. Nuo 1940 m. rugpjūčio 25 d. LSSR Valstybinės plano komisijos pirmininkas, 1941 m. gegužės-birželio mėn. Liaudies komisarų tarybos pirmininko pavaduotojas, padėjo sovietizuoti Lietuvą. SSRS-Vokietijos karo pradžioje traukdamasis į SSRS per klaidą Raudonosios armijos kareivio nukautas.

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Vytautas Gontis

Vytautas Gontis (1913 m. Šiauliai – 1971 m. Rusija) – Lietuvos karininkas, lengvaatletis, pedagogas.

Biografija 
1933 m. baigęs Karo mokyklą tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1938 m. Lietuvių pirmosios tautinės olimpiados trišuolio čempionas (13,52 m). Per nacių okupaciją tarnavo lietuvių kariniame dalinyje Ukmergėje, mokytojavo Leipalingyje. Vengdamas mobilizacijos į TSRS kariuomenę 1944 m. išėjo pas partizanus; vadovavo būriui Dzūkijoje. Nuo 1945 m. pradžios Dainavos apygardos Šarūno rinktinės vadas. 1945 m. liepos mėn. rinktinę prijungus prie Dzūkų grupės, 1945 m. spalio mėn. iš partizanų pasitraukė. Trumpai dirbo mokytoju Gruzdžiuose, kur gyveno tėvai. NKVD suimtas, nuteistas. Kalėjo Dubravlage, Mordovijoje, po 10 m. paleistas be teisės grįžti į Lietuvą.

Šaltiniai 

Lietuvos šuolininkai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos rezistentai
Lietuvos karininkai
Dalia Dokšaitė

Dalia Dokšaitė (g. 1955 m. gegužės 4 d. Vilniuje) – lietuvių tapytoja, dirbanti japonų sumi-e (sumi-e - tapyba tušu) technika.

Biografija 
D. Dokšaitė 1980 m. baigė Vilniaus dailės akademiją. Po studijų dirbo dailininke Šiaulių dramos teatre bei Lietuvos kino studijoje ir televizijoje. Vadovavo jaunimo dailės studijai. 1998 m. įkūrė ir iki šiol vadovauja sumi-e ir kaligrafijos studijai „Tušo kelias“. Nuo 1976 m. dalyvauja parodose. Pirmoji personalinė aliejinės tapybos ir scenografijos paroda surengta 1992 m. Nuo 1996 m. dirba išskirtinai sumi-e technika .

Nuo 1995 m. Lietuvos dailininkų sąjungos, nuo 1997 m. ji Japonijos sumi-e sąjungos Sumi- bi nare; 2006 m. atkūrus Japonijos-Lietuvos asociacijos veiklą, valdybos narė.  

Dailininkė organizuoja nacionalines ir tarptautines parodas bei renginius. Dalyvauja mokslinėse konferencijose, veda sumi-e ir kaligrafijos seminarus, skaito paskaitas, aktyviai dalyvauja radijo bei televizijos laidose, rašo straipsnius.

Svarbiausios parodos

Sumi-e personalinės parodos Lietuvoje 
 "Sakrališkasis Vilnius". Lietuvių kalbos institute (2008 m. gruodis).
 III Tarptautinėje Bonsai & Suiseki Alytus 2007 Parodoje.
 "Paveikslų galerijoje", Telšiai(2007 m. balandis).
 Vilniaus Mažajame teatre (2007 m. balandis).
 „…Paukščių Taku…“. Galerija „Aukso pjūvis, Kaunas (2006 m. gruodis).
 „Žemaitija- Japonija“. Žemaičių dailės muziejus, Plungė (2006 m. liepa).
 „Lietuva- Japonija“. Vilniaus Rotušė, Vilnius (2005 m. spalis).
 II Tarptautinėje Bonsai & Suiseki Alytus 2005 Parodoje.
 „Nuo Japonijos iki Baltų“. Parlamento galerija, Lietuvos Respublikos Seimas, Vilnius. (2005 m. birželis)
 „Rūko šviesa“. Sugiharos namai, Kaunas (2005 m. sausis).

Sumi-e parodos 
 Inagės galerija, Tokijas. Japonija (2006 m. sausis).
 Kawamuros muziejus. Japonija (2005 m. gruodis).
 „Lietuva“. NHK (Japonijos televizijos) galerija. Japonija (2005 m. birželis).
 Kawamuros muziejus. Japonija (2005 m. gegužė).
 Ginzos galerija, Tokijas. Japonija (2005 m. balandis).
 „Lietuvos Kelias“. Lietuvos Respublikos ambasada Minske. Baltarusija (2005 m. vasaris).

Straipsniai 
 „Monochrominė ZEN tapyba Japonijoje – sumi-e“ / Indra, 2000 m.
 „Ten, kur žemaičiai semiasi stiprybės, arba kuo mes panašūs į japonus?“ / Žemaičių žemė.

Paveikslai

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos kaligrafai
Benjaminas Gorbulskis

Benjaminas Gorbulskis (1925 m. rugsėjo 14 d. Kaune – 1986 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, populiarių dainų autorius.

Biografija 
1941 m. baigė Kauno XII vidurinę mokyklą. 1941–1947 m. gyveno Rusijoje; nuo 1942 m. karinės ir lengvosios muzikos orkestrų, ansamblių muzikantas, kapelmeisteris. 1947 m. atvyko į Vilnių. 1949–1953 m. mokėsi Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje, mokytojas Jurgis Gaižauskas. 1953–1958 m. studijavo LSSR konservatorijos Eduardo Balsio kompozicijos klasėje. Nuo 1959 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, apie 20 metų vadovavo Estradinės muzikos sekcijai. Nuo 1965 m. Lietuvos teatro draugijos ir Kinematografininkų sąjungos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba 
Sukūrė operą, operečių, baletą, kūrinių simfoniniam orkestrui, tarp jų – dvi simfonijas (1950 m., 1953 m.), 3 siuitas (1954 m., 1955 m., 1956 m.), simfoninę poemą „Partizanai“ (1954 m.), Festivalinę uvertiūrą (1956 m.), pasakaliją ir fugą (1956 m.), 17 koncertų įvairiems instrumentams (1952–1978 m.), styginių kvartetą (1982 m.) ir siuitą styginių kvartetui „Trys autoportretai“ (1983 m.), poemą fleitai ir kameriniam orkestrui (1984 m.), kūrinių pučiamųjų ir lengvosios muzikos orkestrams, apie 600 dainų ir romansų, dramos teatro, cirko spektaklių, kino filmų muzikos. 

Jo dainas atliko Nijolė Tallat-Kelpšaitė, Aleksas Lemanas, Virgilijus Noreika, Nelly Paltinienė, Violeta Rakauskaitė, Ona Valiukevičiūtė ir kiti estrados dainininkai.

Kūriniai 
 Frank Kruk, satyrinė opera, pastatyta 1959 m.
 Meilė ir skarda, operetė, past. 1960 m.
 Laikas pamilti, operetė, past. 1965 m.
 Naujametinis karnavalas, operetė, past. 1965 m.
 Trys vakarai, operetė, past. 1967 m.
 Don Žuanas, arba Meilė geometrijai, operetė, past. 1969 m.
 Adomas nenori būti Adomu, operetė, past. 1982 m.
 Mikės nuotykiai, baletas, past. 1983 m.

Populiariausios dainos 
 Mėlynos gatvelės
 Meilė pražydo sekmadienį
 Ar ne tu?
 Saulėlydis tėviškėje
 Auksiniai metai
 Žvangutis
 Nenusimink
 Tu ateik į pasimatymą
 Klausyk širdies
 Oi, motinėle
 Jūreiviška sakmė
 Jurga, Jurgita

Filmografija 
 1964 m. Marš, marš, tra-ta-ta!

Įvertinimas 
 1975 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1985 m. LSSR liaudies artistas

Šaltiniai

Literatūra 
 Čia priėjo Gorbulskis…: prisiminimai apie kompozitorių / Audra Baranauskaitė. – Vilnius: Versus aureus, 2010. – 133 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-34-279-3

Nuorodos 
 Benjaminas Gorbulskis. Mėlynos gatvelės (video)

Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos dainų autoriai
Lietuvos kapelmeisteriai
Barsukynė

Barsukynė – kaimai Lietuvoje:

 Kėdainių rajone;
 Kelmės rajone;
 Šiaulių rajone;
 Tauragės rajone.

Taip pat skaitykite 
 Barsukinė
Vytautas Rėkus

Vytautas Rėkus (g. 1922 m. gegužės 3 d. Burbiškių kaime, dab. Seinų valsčiuje, Lenkijoje) – Lenkijos lietuvių publicistas ir rašytojas.

Biografija 
Mokėsi Seinų gimnazijoje. 1941 m. persikėlė į Lietuvą, mokėsi Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje. Studijavo Vroclavo universitete ir Varšuvos Specialios pedagogikos institute, įsigijo rusų kalbos mokytojo specialybę. Antrojo pasaulinio karo metais mokytojavo Vilniaus krašto mokyklose. Lietuvą užėmus Raudonoji armijai, 1945–1946 m. buvo ištremtas į Vorkutos lagerius. Grįžęs tęsė pedagoginį darbą Dieveniškių valsčiaus mokyklose. Repatrijavo į Lenkiją, kur, po bandymo nelegaliai pereiti valstybinė sieną, nepilnus metus buvo kalinamas Ščecino kalėjime. Gyvena Otvocke (prie Varšuvos).

Jo literatūriniai kūriniai skirti daugiausiai praeities prisiminimams.

Bibliografija 
 Vytautas Rėkus. Polundra! (Prisiminimai), Aušra, Punskas, 1992 m.
 Vytautas Rėkus. Jotvi, juosk. (Apysaka), Aušra, Punskas, 2002 m.
 Vytautas Rėkus. Pogromas aklavietėje, Aušra, Punskas, 2005 m.

Nuorodos 
 Biografija 

Lietuvos publicistai
Lenkijos rašytojai
Jonas Strielkūnas

Jonas Strielkūnas (1939 m. kovo 6 d., krikštytas kovo 16 d. Putauskuose, Vabalninko valsčius, Biržų apskritis – 2010 m. gegužės 9 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas, vertėjas, publicistas.

Biografija 
1957 m. baigė Biržų raj. Vabalninko vidurinę mokyklą. 1957–1960 m. dirbo Vabalninko laikraščio redakcijoje, 1967–1978 m. laikraščio „Literatūra ir menas“ redakcijoje.  Nuo 1978 m. pagrindinis užsiėmimas – vertimai iš rusų, anglų, latvių, rumunų ir kitų kalbų. Tarp jo verstų poetų: Afanasijus Fetas, Borisas Pasternakas, Janis Rainis, Fiodoras Tiutčevas ir kiti.

Eilėraščius spausdinti pradėjo 1958 m., daugelis jo eilėraščių tapo dainomis, kurioms muziką rašė Benjaminas Gorbulskis, Vygandas Telksnys, Algimantas Raudonikis. Vyrauja ryšio su gimtąja žeme kaip žmogaus būties pagrindo, etinių vertybių mato, motyvas. Autorius poetizuoja gimtinės gamtą, kaimo būties konkretybių vaizdais, istoriniais ir kultūriniais atminimais reiškia patriotinius jausmus. Strielkūno poezijai būdingas vaizdo skaidrumas, ramus susimąstymas, savaimiškas paprastumas, tautosakos motyvai, lietuviškų dainų lyrizmas, jausmingumas derinamas su daiktiškuoju konkretumu.

Bibliografija 
 Raudoni šermukšniai, eilėraščiai, Vilnius, Vaga, 1966 m.
 Vėjas rugiuos, eilėraščiai, Vilnius, Vaga, 1972 m.
 Po tylinčiom žvaigždėm, eilėraščiai, Vilnius, Vaga, 1982 m.
 Varpo kėlimas, eilėraščiai, Vilnius, Vaga, 1984 m.
 Lapkričio medis, eilėraščiai, Vilnius, Vaga, 1985 m.
 Rinktinė, Vilnius, Vaga, 1986 m.
 Tas kraštas, eilėraščiai vyresn. mokykliniam amžiui, Vilnius, Vyturys, 1989 m.
 Tamsūs buvo žiedai, eilėraščiai, Vilnius, Vaga, 1990 m.
 Trečias brolis, eilėraščiai, Vilnius, Vaga, 1993 m.
 Žirgo maudymas, eilėraščiai, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjunga, 1995 m.
 Tamsos varpai, šviesos varpai, eilėraščiai, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1998 m. ISBN 9986-39-054-0
 Tik vienąsyk, 100 eilėraščių, Vilnius, Žuvėdra, 1998 m. ISBN 9986-500-28-1
 Einu namo, Meilės ir lemties dainos, Vilnius, Vaga, 1999 m.
 Praėjęs amžius, Vilnius, Vaga, 2001 m. ISBN 5-415-01587-6
 Ligi dvyliktos, eilėraščiai, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2003 m. ISBN 9986-39-303-5

Vertimai:
 Nikolajus Nekrasovas. Kam Rusioje gyventi gera, 1979 m.

Įvertinimas 
 1996 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija
 2011 m. Biržų rajono garbės pilietis.

Literatūra 
 Irena Slavinskaitė. Jono Strielkūno kūryba: poetinės semantikos etiudai. Vilnius: Vaga, 1990.
 Viktorija Daujotytė. Gyvenimas prie turgaus: monografija apie Joną Strielkūną. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla,  2008.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Jonas Strielkūnas. Eilėraščiai iš knygos „Tamsos varpai, šviesos varpai“

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos poetai
Lietuvos vertėjai
Biržų garbės piliečiai
Jefremas Maiminas

Jefremas Maiminas (, 1932 m. birželio 18 d. Kaune – 2000 m. spalio 4 d. Maskvoje) – Lietuvos ir Rusijos ekonomistas, ekonomikos mokslų daktaras. Leonido Kantorovičiaus sekėjas. Vienas matematinių metodų taikymo ekonominiams tyrimams Lietuvoje pradininkų.

Biografija 
1941–1944 m. su šeima gyveno Penzoje (Rusija). 1953 m. baigė politinę ekonomiją Vilniaus universitete. 1955–1965 m. jame dėstė, 1960–1965 m. ekonominių tyrimų laboratorijos mokslinis vadovas ir vienas laboratorijos steigimo iniciatorių. 

1965–1996 m. dėstė Maskvos M. Lomonosovo universitete. 1967 m. ekonomikos mokslų daktaras. Nuo 1969 m. profesorius. 1970–1985 m. dar ir SSRS mokslų akademijos Centrinio matematikos ir ekonomikos instituto Sprendimų priėmimo sistemų laboratorijos, 1986–1994 m. SSRS mokslų akademijos Liaudies ūkio prognozavimo instituto laboratorijos vedėjas, 1994–1999 m. vyr. mokslinis darbuotojas. Gyvendamas Maskvoje mokslinių ryšių su Lietuva nenutraukė, oponavo daugiau kaip 10 Lietuvoje ginamų disertacijų. 1990 m. laimėjo SSRS Tarpregioninės deputatų grupės paskelbtą Sąjunginės sutarties projekto konkursą. 1994 m. išimties tvarka suteikta Lietuvos pilietybė.

Mokslinė veikla 
Mokslinių darbų pagrindinės sritys: Lietuvos ekonominės minties istorija, sisteminė ekonominė analizė, planavimo ir valdymo procesų analizė ir sintezė (informacinis aspektas), metavaldymas (valdymo sistemų valdymas) ir socialinis ekonominis genotipas, ekonominių matematinių tyrimų SSRS istorija, ekonominė kibernetika. Pirmasis 1965 m. tarptautiniame seminare Berlyne pavartojo socialinio ekonominio genotipo terminą, sukūrė socialinio ekonominio genotipo teoriją, analizavo Rusijos ekonomikos institucinių pokyčių mechanizmą.

Dauguma jo knygų išversta į anglų, bulgarų , čekų , ispanų , lenkų, slovakų, vengrų, vokiečių, gruzinų kalbas.

Bibliografija 
 Teorijos ir tikrovė. Buržuazinių ekonominių teorijų ir programų Lietuvoje kritika (1919–1940 m.), 1960 m.
 Planavimo procesai ekonomikoje: informacinis aspektas, 1967 m., rusų k.
 Matematika ir kibernetika ekonomikoje: aiškinamasis žodynas, su kitais, 1971 m., rusų k.
 Kompleksinis liaudies ūkio planavimas, su kitais, 1974 m., rusų k.
 Ekonominės kibernetikos įvadas: vadovėlis aukštosioms mokykloms, su N. Kobrinskiu ir A. Smirnovu, 1975 m., rusų k.
 Sprendimai: teorija, informacija, modeliavimas, su Eduardu Vilku, 1981 m.
 Ekonominė kibernetika: vadovėlis aukštosioms mokykloms, su N. Kobrinskiu ir A. Smirnovu, 1982 m., rusų k.
 Anketa: autobiografinė knyga, išl. 2000 m., rusų k.

Šaltiniai 

Rusijos ekonomistai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos pedagogai
Tatjana Majorova

Tatjana Majorova (g. 1941 m. kovo 27 d. Čiasov Jaras, Donecko sritis – m. 2017 m. gruodžio 30 d. Vilnius) – Lietuvos teatro aktorė.

Biografija 
1964 m. baigė I. Karpenkos-Karo teatro meno institutą Kijeve. 1964–1967 m. Sevastopolio, 1967–1991 m. Lietuvos rusų dramos teatro aktorė. Vaidyba dramatiška, temperamentinga.

Svarbesni vaidmenys 
 Serafima – Michailas Bulgakovas. Bėgimas 1967 m.
 Ženia – Michailas Roščinas. Valentinas ir Valentina 1971 m.
 Irina – Aleksandras Volodinas. Su mylimaisiais nesiskirkite 1973 m.
 Marija – Jonas Drucė (Ion Drutâ). Šventų švenčiausia 1976 m.
 Serafina – Tenesis Viljamsas. Ištatuiruotoji rožė 1978 m.
 Iskra – Vladimiras Rozovas. Kurtinio gūžta 1979 m.
 Nataša Golubeva – Aleksandras Gelmanas. Akis Į akį su visais 1982 m.
 Boba Vienaakė – Kazys Saja. Jaučio metai 1984 m.
 Sara Bernar – Džonas Murellas. Langusto juokas 1987 m.
 Meri Kevan Tairon – Judžinas O'Nylas. Ilga kelionė į naktį 1988 m.
Taip pat vaidino ir kine.
Ryškiausias vaidmuo filme „Pasigailėk mūsų“ – 1978 m. Lietuvos kino studijoje sukurtoje istorinėje dramoje ji suvaidino vieną pagrindinių – motinos – vaidmenį. Filmo režisierius statytojas Algirdas Araminas.
Kiti filmai:
Туманность Андромеды. 1967 m.
Развязка. 1969 m.
Открытая книга. 1973 m.

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Mauras

Mauras arba Mamrai () – ežeras Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijoje, Mozūrijos ežeryne. Tai antras pagal dydį šalies ežeras, jo plotas siekia 104 km². Ilgis 20 km, plotis iki 12 km. Ežero dubuo ledyninės kilmės. Kranto linija raižyta. Yra 33 salos, kurių bendras plotas 213 ha. Mauro ežeras sudarytas iš keleto mažesnių, tarpusavyje susijungusių ežerų: (tikrojo) Mauro, Kirsaitų, Dargino, Sviencaitų, Dobos.

Aplink ežerą įsikūrę kurortiniai miesteliai (Lėcius, Ungura ir kt.).

Šaltiniai 

Lenkijos ežerai
Algirdas Makarevičius

Algirdas Makarevičius (g. 1928 m. sausio 23 d. Kaune) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1950 m. baigė Kauno darbininkų jaunimo vidurinę mokyklą, 1955 m. Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakultetą. 1955–1958 m. VU Politinės ekonomijos katedros aspirantas. 1958–1962 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos Politinės ekonomijos katedros dėstytojas. 1962 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją „Ekonominė mintis Lietuvoje feodalinio ūkio irimo ir kapitalistinių santykių formavimosi sąlygomis“. 

1962–1993 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) Politinės ekonomijos katedros vyr. dėstytojas. Skaitė kapitalizmo politinės ekonomijos, mikro ir makroekonomikos, ekonominių teorijų istorijos ir Lietuvos ūkio istorijos disciplinas. 1968–1988 m. KPI Inžinerinės ekonomikos fakulteto dekanas; 1967 m. docentas. Nuo 2003 m. Veteranų klubo viceprezidentas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių darbų pagrindinės sritys: ekonominės minties istorija Lietuvoje XVIII a. pab. – XIX a. trečiame dešimtmetyje, ekonominės teorijos ir ekonominių disciplinų formavimasis Vilniaus universitete 1783–1832 m. Vienas pirmųjų po Antrojo pasaulinio karo tyrė Lietuvos ekonominių draugijų raidą, Kauno technologijos universiteto istoriją. Svarbiausias veikalas „Ekonomikos mokslai senajame Vilniaus universitete“, 1971 m., rusų k.

Įvertinimas 
 1978 m. LTSR nusipelnęs ekonomistas

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos istorikai
Vytautas Vincentas Makarevičius

Vytautas Vincentas Makarevičius (g. 1930 m. kovo 3 d. Gyviškiuose, Marijampolės apskritis) – Lietuvos inžinierius mechanikas, šilumininkas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1944–1948 m. mokėsi Sasnavos progimnazijoje, 1948–1950 m. Kauno universiteto parengiamajame skyriuje. 1950–1955 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) Mechanikos fakultete studijavo pramonės šiluminę energetiką. 1964 m. KPI apgynė disertaciją „Koridorinių pluoštų aptekėjimo ir šilumos mainų įvairių skysčių srautuose procesų tyrimas“, technikos mokslų kandidatas. 1982 m. Maskvos energetikos institute apgynė disertaciją „Konvektyvinių šilumos mainų, esant bet kokiam fizinių ir pernešimo parametrų kitimui, dėsningumai“, 1983 m. technikos mokslų daktaras. 

1955–1957 m. ir 1985–1990 m. KPI dėstytojas; nuo 1990 m. profesorius. 1957–1994 m. dirbo Lietuvos energetikos institute (1956–1967 m. Energetikos ir elektrotechnikos institutas, 1967–1992 m. Fizikinių ir techninių energetikos problemų institutas); 1957–1994 m. Šiluminės technikos, Dujofikacijos, Fizikinių-cheminių šilumos mainų ir kitų laboratorijų vadovas. 1965–1988 m. instituto direktoriaus pavaduotojas. 1991–1999 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. Žurnalo „Energetika“ redakcinės kolegijos narys.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų kryptis – konvekciniai šilumos mainai skysčių srautuose, šilumos mainų aukštos temperatūros dujų srautuose dėsningumai ir jų panaudojimas. Paskelbė daugiau kaip 140 mokslinių straipsnių. 10 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Vamzdžių pluoštų šilumos atidavimas skersiniame skysčių sraute, su kitais, 1968 m., rusų k.
 Šilumos mainai esant fiziniams cheminiams pakitimams, 1978 m., rusų k.
 Energijos pernešimo procesai šilumos siurbliuose, su E. Bubeliu, 1990 m., rusų k.

Įvertinimas 
 1975 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)
 1980 m. LTSR nusipelnęs inžinierius
 1984 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos energetikai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos pedagogai