joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
BBL 2013–2014 m. sezonas

BBL 2013–2014 metų sezonas – 10-as lygos sezonas, kuriame dalyvauja 21 krepšinio klubas.

Reguliarusis sezonas 

A grupė

B grupė

C grupė

Aštuntfinaliai

Finalai 

|* Prienų "TonyBet" ir Kėdainių "Nevėžis" abejas ketvirtfinalio varžybas žaidė svečių arenose.

Nuorodos 
 Oficialus BBL tinklalapis 

Baltijos šalių krepšinio lygos
Boeing KC-135 Stratotanker

Boeing KC-135 Stratotanker – karinis kuro papildymo ore ir transportavimo orlaivis. Jis buvo pradėtas naudoti 1957 m. Šis orlaivis buvo intensyviai naudotas Vietnamo ir Persijos įlankos karuose, siekiant pagerinti JAV naikintuvų ir bombonešių įveikiamą atstumą.

Nepaisant vis augančių kaštų skaičiuojama, kad Boeing KC-135 Stratotanker bus naudojamas iki 2040 m. Juos pakeis Boeing KC-46 Pegasus orlaiviai.

Lietuvoje
2014 m. kovo 6 d. du Boeing KC-135 Stratotanker orlaiviai papildė NATO Baltijos oro policijos misiją ir nusileido Šiaulių Zoknių aerodrome. Kartu su jais misijoje dalyvavo ir McDonnell Douglas F-15 Eagle JAV naikintuvai.

Šaltiniai 

Karo lėktuvai
Boeing oro laineriai
Vufa

Vufa () – anglų vadas ir buvusio vado Vechos sūnus. VI amžiaus vidury anglai vadovaujant Vufai užėmė Kair-Ventą, o 571 metais Vufa Sujungė dvi tautas – Norfolko ir Safolko. Tais pačiais metais jis buvo karūnuotas pirmuoju Rytų Anglijos karaliumi.

Literatūra

Nuorodos 
 Vufa 

Anglosaksoniškų karalysčių karaliai
NATO vėliava

NATO vėliava yra tamsiai mėlyna, o viduryje jos – balti kompaso fragmentai. Spalva simbolizuoja Atlanto vandenyną, o skritulys viduryje – vienybę. Kompaso fragmentai atspindi taikos kryptis.

Vėliava buvo įteisinta 1953 m. spalio 14 d., praėjus ketveriems metams po organizacijos įsteigimo.

Organizacijų vėliavos
NATO
Icelandair

„Icelandair“ – pagrindinis Islandijos oro vežėjas, bazuojasi Keblaviko tarptautiniame oro uoste. Šiuo metu „Icelandair“ vykdo skrydžius į 35 miestus (16 šalių). Puiki Islandijos geografinė padėtis suteikia galimybę vykdyti jungiamuosius skrydžius. 2012 metais kompanija sulaukė 16 % daugiau keleivių nei 2011 m. Pagrindiniai orlaiviai naudojami flotilėje – Boeing B757.

Istorija 

Viskas prasidėjo, kai 1937 metais Akureiryje (Šiaurės Islandija) įsikūrė „Flugfélag Íslands“. Skrydžius „Flugfélag Íslands“ pradėjo 1938 vieninteliu tuo metu turėtu Waco YKS-7 hidroplanu. Kompanija 1939 metais patyrė nelaimę, ko pasekoje kuriam laikui turėjo būti sustabdyta jos veikla. Po kurio laiko „Flugfélag Íslands“ persikėlė į Reikjaviką ir kompanijos veikla buvo pradėta iš naujo su dar vienu Waco YKS-7 hidroplanu. „Flugfélag Íslands“ pakeitė kompanijos vardą ir pasivadino „Iceland Airways“. 1942 metais flotilė buvo praplėsta vienu Beechcraft Model 18 ir dviem de Havilland Dragon Rapide lėktuvų modeliais. Vėliau, 1944 metais, „Icelandair“ pridėjo dar vieną Consolidated PBY Catalina lėktuvą. 1946 metais buvo įsigyti dar 6 Douglas DC-3 Dakota lėktuvai. 1950 metais kompanija pakeitė pavadinimą į dabar žinomą „Icelandair“.

1976 metais į kompanijos flotilės sąrašą pateko Boeing 727 orlaivis. 1971 metais buvo įsigytas dar vienas toks pat Boeing 727 modelis. Šiuo metu flotilėje 24 Boeing B757-200 modeliai.

Islandijos oro linijų bendrovės
Titila

Titila () – Rytų Anglijos karalius valdęs 578–593 m. Titila buvo Vufo sūnus ir tapo Rytų Anglijos karaliumi po tėvo mirties. Po Titilo mirties 593 metais karaliumi tapo jo vyresnysis sūnus Redvaldas.

Literatūra 
 
 
 
 
 
 

Anglosaksoniškų karalysčių karaliai
Lietuvos ypatingasis archyvas

Lietuvos ypatingasis archyvas – Lietuvos valstybinė įstaiga Vilniuje, Gedimino pr. 40, sauganti TSRS valstybės saugumo komiteto (KGB) Lietuvos TSR padalinio, Lietuvos TSR vidaus reikalų ministerijos (VRM), Lietuvos komunistų partijos (LKP), Lietuvos TSR įstaigų, įmonių ir organizacijų pirmųjų skyrių, antisovietinio bei antinacinio pasipriešinimo dokumentus.

Istorija 

Įsteigtas 1995 m., pertvarkius Lietuvos archyvų departamento prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės Ypatingos reikšmės archyvinių dokumentų tvarkymo darbo grupę. 1997–1998 m. archyvas perėmė visą Lietuvos TSR vidaus reikalų ministerijos archyvą, saugotą Vilniaus Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų bažnyčioje. 2001 m. prijungtas Lietuvos visuomenės organizacijų archyvas.

Veikla 

Turi 5 skyrius: Dokumentų apskaitos, Skaitmeninių dokumentų administravimo, KGB dokumentų, VRM dokumentų, LKP dokumentų.

Fondai 

Archyve saugomi 7 854 rašytinių dokumentų fondai, 3 011 428 kadrai mikrofilmų, 395 547 mikrofišos.

Rašytinių dokumentų fondą sudaro rinkiniai:
 Lietuvos TSR valstybės saugumo komiteto (KGB)
 Lietuvos TSR vidaus reikalų ministerijos (MVD)
 Lietuvos komunistų partijos (LKP)
 TSRS gynybos ministerijos Lietuvos TSR karinių komisariatų dokumentų kolekcija
 Rusijos Federacijos, Kazachstano ir Lenkijos archyvuose saugomų dokumentų mikrofilmų kolekcijos
 Asmenų fondų rinkinys

Direktoriai 

 Arūnas Bubnys – 1995–1998 m.
 Ovidijus Lėveris – nuo 1998 m.

Šaltiniai 

Lietuvos archyvai
Eskvinas

Eskvinas (), arba Erkchenvinas () – Esekso karalius, valdęs 547–568 metais.

547 metais Okta užpuolė Eseksą ir sutriuškino valdžiusį ten Ifį, kuris pabėgo į šiaurę, į Ebruko teritoriją. Po to į Esekso sostą buvo pasodintas Eskvinas (Erkchenvinas). 568 metais jis ir jo sūnūs buvo sakso Bedkos nužudyti, kuris ir tapo sekančiu Esekso karaliumi.

Nuorodos 
 Эсквин 
 England, Anglo-Saxon & Danish kings

Literatūra 
 Yorke, Barbara. «The Kingdom of the East Saxons.» Anglo-Saxon England 14 (1985): 1-36.
 D. P. Kirby: The Earliest English Kings, Routledge, 2000, ISBN 978-0415242110.
 E. B. Fryde et al. (Hrsg.):Handbook of British Chronology (Royal Historical Society Guides and Handbooks), Cambridge University Press, 1996, ISBN 978-0-521-56350-5, S. 9.

Anglosaksoniškų karalysčių karaliai
Talorkas I

Talorkas I – piktų karalius, valdęs 452–456 m. Anielio sūnus.

Biografija 
Gimė V amžiuje. Mirė  V arba VI amžiuje. Pagal Piktų kroniką jis buvo Anielio sūnus ir Nechtono I brolis. Valdė du ar ketverius metus tarp Dresto I ir Nechtono I.

Nuorodos 
 Piktų kronika 

Piktų karaliai
Pasieniečio diena

Pasieniečio diena () – profesinė TSRS KGB pasienio kariuomenės šventė. Būdavo švenčiama kasmet gegužės 28 d. Šią tradiciją palaiko kai kurių NVS valstybių pasieniečiai..

Istorija 
1918 m. gegužės 28 d. Tarybų Rusijos Liaudies komisarų tarybos nutarimu buvo įkurta Rusijos pasienio apsauga. Tada buvo sukurta ir Vyriausioji pasienio apsaugos valdyba, į kurią perėjo buvusios Rusijos atskirojo pasienio sargybos korpuso valdybos karininkai. Dabar šių ir vėlesnių pasienio apsaugos struktūrų palikuonis yra Rusijos Federacijos Saugumo ministerijos Pasienio tarnyba, įkurta 1993 m. gruodžio 30 d. Rusijos prezidento įsaku. Nuo 2003 m. gegužės Pasienio tarnyba tapo pavaldi Rusijos Federacijos federalinei saugumo tarnybai

Šventė 
Šventimo esmė būdavo parodyti pasienio kariuomenės galią, pakelti pasienio kariuomenės karininkų, kareivių ir jūrininkų kovinę dvasią atliekant tarnybines pareigas. 

Pasieniečio dieną būdavo priimta dėti gėles ir vainikus ant nežinomo kareivio kapo. Taip buvo parodoma pagarba tiems, kurie pirmieji kovėsi ir žuvo atremdami Vokietijos ir sąjungininkų kariuomenių puolimą TSRS-Vokietijos karo pradžioje.

Pasieniečio diena posovietinėse šalyse 
Dalis buvusių TSRS respublikų po nepriklausomybės gavimo išlaikė šią šventę kaip pagarbos tarybiniams kareiviams pasieniečiams ženklą. Pvz., Baltarusijoje, Kirgizijoje, Tadžikistane ir Ukrainoje gegužės 28 d. Pasieniečio dieną švenčia, kaip kad ji švenčiama Rusijoje.

Turkmėnijoje Pasieniečio diena švenčiama rugpjūčio 11 d., nes tą dieną 1992 m. buvo įkurta Turkmėnijos Valstybinė pasienio tarnyba..

Azerbaidžane Pasieniečio diena švenčiama rugpjūčio 18 d., nes būtent 1919 m. rugpjūčio 18 d. Azerbaidžano Demokratinės Respublikos parlamentas pasirašė įsaką „Apie Azerbaidžano Respublikos valstybės sienos apsaugą“ ir „Azerbaidžano Respublikos pasienio muitinės apsaugos sukūrimo įstatymą“.  
Šio įstatymo I straipsnyje buvo sakoma: „Visame Azerbaidžano pasienyje įkurti 99 pasienio postus, kuriuose turi tarnauti 992 pasieniečiai <...> siekiant apsaugoti Azerbaidžano respublikos sieną nuo neteisėtos prekybos ir kontrabandos“. Rugpjūčio 18 d. švente 2000 m. paskelbė Azerbaidžano prezidentas Heidaras Alijevas.

Lietuvoje 
Lietuvoje pasieniečių diena pirmą kartą paminėta 1922 m. birželio 22d. Tų metų sausį tuometinis Lietuvos krašto apsaugos ministras Petras Šimkus pasirašė įsakymą kariuomenei, kuriuo įteisino profesinę pasieniečių dieną – birželio 29-ają kaip Pasienio pulko šventę. 1999 m. pirmą kartą po antrojo nepriklausomybės atgavimo 1990 m. kovo 11 d.  Pasieniečių dienos minėjimas buvo atkurtas ir Valstybės sienos apsaugos tarnyboje ir jos padaliniuose ji vėl pradėta minėti birželio 29-ąją.

Nuorodos 

Profesinės šventės
KGB
Žemjūrės pasakos

Žemjūrės pasakos (; ) – 2006 m. japonų animacinis fantastinis filmas, režisuotas Goro Mijadzakio. Filmas sukurtas studijoje „Studio Ghibli“.

Filmas remiasi pirmų keturių Ursulos K. Le Gvin „Žemjūrės“ ciklo knygų („A Wizard of Earthsea“, „The Tombs of Atuan“, „The Farthest Shore“ ir „Tehanu“) motyvais, tačiau filmo pavadinimas pasiskolintas iš apsakymų rinkinio „Žemjūrės pasakos“ (Tales from Earthse), išleisto 2001 m. Nors iš pradžių rašytoja teigė, kad filmas nusisekęs, visgi vėliau išreiškė nusivylimą filmo pabaiga.

Japonijoje buvo išleista filmo manga adaptacija.

Apie filmą 
Šis filmas yra pirmasis studijos „Studio Ghibli“ bandymas adaptuoti bet kurią vieną iš „Žemjūrės“ ciklo dalių. Anksčiau daugelis režisierių, įskaitant Hajao Mijadzakį, bandė ekranizuoti „Žemjūrės“ ciklą, bet nesulaukė pačios knygų serijos autorės pritarimo. Kuomet Le Gvin išgirdo apie Mijadzakio susidomėjimą pastatyti jos kūrinio ekranizaciją, ji nebuvo mačiusi nei vieno iš jo filmų ir manė, esą jo animacija panaši į Disnėjaus, todėl nedavė sutikimo.

2003 m., po laimėto Oskaro už filmą „Stebuklingi Šihiros nuotykiai Dvasių pasaulyje“, Hajao Mijadzakis sulaukė Le Gvin pritarimo, bet tuomet buvo užsiėmęs filmo „Keliaujanti Haulo pilis“ režisūra. „Studio Ghibli“ vadovas Tošijo Sudzukis nusprendė, kad Hajao sūnus Goro Mijadzakis, kuris patarinėjo filmo kūrime, turėtų gauti teisę išbandyti jėgas režisūroje. Hajao nebuvo patenkintas šiuo sprendimu, manydamas, kad Goro trūko patirties. Jiedu nesikalbėjo vienas su kitu visos filmo kūrybos metu, tačiau vėliau, pirmosios peržiūros metu, Hajao pripažino sūnaus darbą.

Siužetas 

Pasakojama burtininko Gedo (geriau žinomo Paukštvanagio vardu) istorija. Burtininkas ieško jėgų, kurios į Žemjūrės pasaulį atnešė mįslingų neramumų, sutrikdžiusių pasaulio pusiausvyrą – mažėja derlius, dingsta galvijai, vėl pasirodė drakonai, o žmoniją apniko chaosas. Pakeliui burtininkas išgelbsti Areną, nerimastingą jaunąjį princą, kuris paliko savo namus ir yra persekiojamas mįslingo savo paties šešėlio. Arenas prisijungia prie Paukštvanagio kelionės ir jiems beartėjant prie jų persipynusių likimų, jiedu sutinka Teną, buvusią dvasininkę, ir jos subjaurotą įdukrą Teru. Senkant Paukštvanagio magiškoms galioms, visi jie kartu turi susivienyti tam, kad nugalėtų piktąją raganą Kumo, kuri siekia įgauti nemirtingumą ir sunaikinti Žemjūrės pasaulį.

Išnašos 

2006 filmai
Anime
Jupiteris ir Ijo

Jupiteris ir Ijo – vienas iš keturių mitologinių paveikslų, kuriuos apie 1531-32 m. nutapė italų renesanso dailininkas Antonijus Alegris, pramintas Koredžu.

Apie paveikslą 

Mitologinių paveikslų seriją Ovidijaus „Metamorfozių“ motyvais, kuri turėjo dekoruoti Gonzagų pilies rūmų kambarį, užsakė Mantujos markizas Federikas Gonzaga. Paveikslų serija vaizdavo Jupiterio meilės scenas. Visuose paveiksluose (kiti − „Ganimedo pagrobimas“, „Danaja“, „Leda ir gulbinas“) Jupiteris įgauna ne žmogaus formą tam, kad patenkintų savo aistras: suviliotų moterį, Ganimedo atveju − pagrobtų berniuką. 

Paveikslai yra atvirai erotinio charakterio. XVI a. pradžioje Italijoje vyravo katalikiškos religinės pasaulėžiūros normos ir atviras seksualinio akto, net ir privačioje erdvėje, vaizdavimas mene buvo draudžiamas. Tokiu būdu, norėdamas pavaizduoti meilės sceną dailininkas turėdavo tai daryti ypač atsargiai ir nenukrypdamas nuo priimtų normų. „Jupiteryje ir Ijo“ Jupiterio prisilietimas prie Ijo vos juntamas, pagoniškų mitų grubaus išprievartavimo auka Ijo paversta pagal antikinius moters grožio idealus nutapyta, malonume ir ekstazėje paskendusia nimfa. 

Paveikslo scenos veiksmas vyksta atvirai gamtoje, didelis ąsotis tikriausiai simbolizuoja vandenį (gyvybės simbolis). Ijo užklupta prie upelio ar šaltinio. Debesyje vos vos galima išskirti Jupiterio veidą ir jo bučinį. Viena, debesies pavidalo ranka, Jupiteris apglobia Ijo. Paveikslas pažymėtinas plačiu sfumato naudojimu Ijo figūroje. Koredžo sugebėjimas suderinti klasikinio vaizdavimo formas su mistiškumu ir emociškumu padarė įtakos vėlesniems baroko dailininkams.

Pagal Sen. Graikijos mitus Ijo buvo nekalta Heros šventyklos mergelė. Jupiteris ją pamatė ir įsimylėjo. Nenorėdamas, kad jo žmona Hera pamatytų, pasivertė į debesį ir išprievartavo Ijo. Hera visgi apie tai sužinojo ir iš keršto pavertė Ijo balta karve. Federikas Gonzaga tikriausiai paveikslą ir jį akomponuojantį „Ganimedo pagrobimą“ padovanojo imperatoriui Karoliui V. Šis poelgis galėjo turėti simbolinę prasmę: imperatorius Karolis V buvo galingiausias to meto Europos valdovas, o paveikslai simbolizavo galios pasireiškimą. 1605 m. paveikslus įsigijo imperatorius Rudolfas II.

Išnašos

Nuorodos 
 wga.hu 
 independent.co.uk
 smarthistory

Correggio paveikslai
Erotiniai paveikslai
Mitologiniai paveikslai
Kerdikas

Kerdikas (; m. 534 m.) – Vesekso karalius (519–534 m.), Eleso sūnus.

Biografija 

Pagal „Anglosaksonišką kroniką“, 495 metais į Britaniją penkiais laivais atplaukė saksai, vadovaujant Kerdikui ir jo sūnui Kinrikui. Jie sumušė britus ties Kerdikesoru ir įsikūrė salos pietuose. 508 metais Kerdikas laimėjo prieš britų karalių netoli jo miesto, vardu Natanleodas, kuris nuo šiol ėmė vadintis Kerdikesfordas (dabartinis Čarfordas). Tame mūšyje žuvo penki tūkstančiai britų. 514 metais į pagalbą Kerdikui atvyko giminaičiai Vitgaras ir Stufas. 519 metais saksai atlaikė dar vieną pergalę prieš britus prie Kerdikesfordo ir įsitvirtino Britanijos pietuose. Tie metai skaitosi Vakarų saksų, arba Vesekso karalystės įkūrimo metai. Kerdikas bei Kinrikas ir toliau sėkmingai kovojo su britais. 527 metais atlaikė pergalę prie Kerdikeslio, o 530 metais užėmė Vaito salą.

Literatūra 
 Англосаксонские хроники
 Beda «Церковная история народа англов»
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England – London: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 Vesekso karalių geneologinis medis 
 
 ШЭРОН ТЁРНЕР. История англо-саксов, КН. III, ГЛ. II. „Кердик вторгается в Южную часть Острова и основывает Королевство Уэссекс. – Борьба его наследников с бриттами“ на сайте «БРИТАНИЯ (400–1066 РХ»

Vesekso karaliai
Kovinių narų tarnyba

Kovinių narų tarnyba, KNT – Lietuvos Specialiųjų operacijų pajėgų dalinys, skirtas veikti vandenyse ir sausumoje.

Kovinių narų tarnybos užduotys 
 specialioji žvalgyba (sausumoje, vandenyje);
 tiesioginiai veiksmai (sausumoje, vandenyje);
 abordažo, sulaikymo ir eskortavimo operacijos;
 karinė parama.

2012 m. spaudos pranešimų duomenimis NATO atstovai mano, kad „Lietuvos SOP, ypač jų jūrinis komponentas – Kovinių narų tarnyba, artimos ir vidutinės perspektyvos laikotarpiu gali būti ypač naudingas NATO ir Europos Sąjungos prieš piratavimą Indijos vandenyne nukreiptose misijose“.

Istorija 
Šio dalinio pavadinimas ir pavaldumas einant laikui kelis kartus keitėsi.
 1992 m. sausio 2 d. – Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos (SKAT) štabo viršininko Jono Gečo potvarkiu įkurtas SKAT narų plaukikų klubas „SKAT Nautilius". Jame sukurtas kovinių plaukikų branduolys, imtos kurti nardymo procedūros bei taisyklės, kovos narų taktika.
 1993 m. – Krašto apsaugos Geležinio vilko brigados Nemirsetos MDB įkurtas Narų-plaukikų būrys. Būryje buvo 15 karių ir nardymo ekipuotė. 
 1996 m. gruodžio 12 d. – Krašto apsaugos ministro įsakymu 7-o Dragūnų pamario gynybos bataliono Žvalgų-narų būrys pertvarkytas į Kovinių plaukikų būrį.
 2000 rugpjūčio 9 d. – Krašto apsaugos ministro įsakymu Kovinių plaukikų būrys perduotas į Vakarų brigados vado pavaldumą. 
 2001 balandžio 5 d. – Kariuomenės vado įsakymu Kovos plaukikų būrys perkeltas iš Motorizuotosios pėstininkų brigados „Žemaitija" į Karinių jūrų pajėgas ir pavadintas Povandeninių veiksmų komanda (PVK). PVK sudarė valdymo, kovinė, narų išminuotuojų, instruktorių bei aprūpinimo grupės.
 2002 m. – Povandeninių veiksmų komanda operacijų metu tampa pavaldi Specialiųjų operacijų junginio vadui. Pradeda intensyviai dalyvauti Lietuvos specialiųjų operacijų pajėgų parengime bei pasiruošime kovinėms užduotims. 
 2004 m. pabaiga – Povandeninių veiksmų komanda aprūpinama technika iš Specialiųjų operacijų junginio (SOJ). Parengiamas kvalifikuotas personalas daugiau specifinių užduočių atlikti. Suburiamas naujas padalinys - Kovinių valčių grupė. Pradedama įsisavinti kovinių valčių taktika.
 2002-2006 m. – povandeninių veiksmų komanda vykdo kovinį rengimą SOJ eskadrono „Aitvaras“ sudėtyje, dalyvauja kovinėse operacijose. 
 2007 m. sausio 1 d. – Specialiųjų operacijų junginyje įkuriama Kovinių narų tarnyba, į kurią pereina PVK koviniai narai.
 Nuo 2007 m. – Kovinių narų tarnybos kariai dalyvauja Tarptautinių saugumo paramos pajėgų misijoje (ISAF, ) Afganistane. 
Koviniai narai Afganistane, kur nėra vandens, sėkmingai veikia ir sausumoje. Tiesioginių veiksmų operacijose koviniai narai bendradarbiauja su kitais SOP kariais.

Nuorodos 

Lietuvos ginkluotosios pajėgos
Specialiosios pajėgos
Arūnas Norvaišas

Arūnas Norvaišas (g. 1963 m. spalio 15 d.) – Lietuvos šaškininkas, didmeistris. Lietuvos klubų komandiniame čempionate žaidė kaip komandos Klaipėdos ISK "Pamarys" narys.

Pasiekimai 
  Devyniskart Lietuvos paprastųjų šaškių čempionas
 keliskart Lietuvos klubų čempionas
 SSRS paprastųjų šaškių čempionas (1985 m.) ir prizininkas
 2015 m. greitųjų šaškių pasaulio čempionas 
 2015 m. Pasaulio paprastųjų šaškių žaibo čempionatas: 18 vieta (11 tšk. tarp 84 dalyvių)(surinko 14 taškų iš 18 galimų)
 2017 m. Pasaulio taurės I etapo "Portugal-2017" Paprastųjų šaškių čempionas

Šaltiniai 

Lietuvos šaškininkai
Jūratė Raguckienė

Jūratė Raguckienė (g. 1960 m. gruodžio 10 d. Kaišiadoryse) – Lietuvos diplomatė, valstybės tarnautoja. Lietuvos ambasadorė Kroatijoje (nuo 2019 m. sausio mėn.).

Biografija 
1983 m. baigusi Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Matematikos fakultetą, dirbo komjaunimo struktūrose. 2001 m. tuometiniame Lietuvos teisės universitete baigė viešojo administravimo studijas.

1993–1994 m. buvo Lietuvos Respublikos Seimo kanclerio padėjėja. 1994 m. pradėjo dirbti Krašto apsaugos ministerijoje, buvo ministro L. Linkevičiaus sekretoriato vadovė.

1997–2000 m. – KAM Administracijos departamento direktoriaus pavaduotoja, 2000–2002 m. – Krašto apsaugos ministerijos sekretoriaus pavaduotoja. 2002 m. paskirta ministerijos sekretore, 2006 m. – KAM valstybės sekretore.

2009–2010 m. buvo KAM vyriausiaja patarėja. 2010–2013 m. dirbo Vienoje, buvo Lietuvos Respublikos nuolatinės atstovybės prie Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacijos gynybos patarėja.

2013 - 2019 m. – Užsienio reikalų ministerijos kanclerė, vadovavo Lietuvos paslapčių apsaugos koordinavimo komisijai.

Nuo 2019 m. sausio mėn. - pirmoji Lietuvos Respublikos ambasadorė Kroatijoje. 

Apdovanota Prancūzijos Garbės legiono ordinu.

Šaltiniai 

|-

|-

Lietuvos valstybės tarnautojai
LR ministerijų kancleriai
Lietuvos kariniai diplomatai
Lietuvos ambasadoriai Kroatijoje
Gintarė Petronytė

Gintarė Petronytė (g. 1989 m. kovo 19 d.) – Lietuvos krepšininkė žaidžianti Venecijos „Reyer“ klube.

2015 m. rugsėjo pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Italijos Neapolio „DIKE Basket“ klubu. 2016 m. balandžio pabaigoje iki sezono pabaigos persikėlė į Libano Beiruto „Homenetmen“ klubą.

2022 m. rugpjūčio pradžioje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė kontraktą su Vilniaus „Kibirkšties“ klubu.

Pasiekimai 

 FIBA Europos taurės laimėtoja: 2010, 2018 m.
 Libano moterų krepšinio lygos laimėtoja: 2017 m.
 Geriausia Europos jaunoji žaidėja: 2008 m.
 Italijos krepšinio Supertaurės laimėtoja: 2020 m.

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkės
Povandeninių veiksmų komanda

Povandeninių veiksmų komanda, PVK  – Lietuvos Karinių jūrų pajėgų dalinys, skirtas atlikti povandeninius darbus.

Paskirtis 
Povandeninių veiksmų komanda vykdo šias užduotis:
 atlieka išminavimo operacijas sausumoje ir po vandeniu;
 ieško ir neutralizuoja nesprogusius šaudmenis;
 dalyvauja paieškos ir gelbėjimo operacijose;
 dalyvauja tarptautiniuose mokymuose bei operacijose;
 užtikrina priešmininių laivų aprūpinimą narais išminuotojais;
 atlieka laivų ir krantinių apžiūrą bei smulkųjį povandeninės dalies remontą;
 užtikrina strategiškai svarbių objektų povandeninės dalies apžiūrą;
 teikia pagalbą Vidaus reikalų ministerijai tiriant nusikaltimus.

Išminavimo darbai svarbūs, nes nemaža dalis Baltijos akvatorijos dar pavojinga laivybai dėl didelio kiekių jūrinių minų, likusių po Antrojo pasaulinio karo. PVK naikina ne tik šias minas, bet ir kitus nuskendusius šaudmenis bei kitus sprogmenis.

PVK dalyvauja paieškos ir gelbėjimo operacijose, jų technika leidžia pakelti iš jūros dugno iki 5 t masės objektus, gali dirbti gyliuose iki 80 m. Daugiausia naudoja pusiau uždaro tipo įrangą su kvėpavimo mišiniais.

Istorija 
Šio dalinio pavadinimas ir pavaldumas einant laikui kelis kartus keitėsi.
 1992 m. sausio 2 d. – Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos (SKAT) štabo viršininko Jono Gečo potvarkiu įkurtas SKAT narų plaukikų klubas „SKAT Nautilius„. Jame sukurtas kovinių plaukikų branduolys, imtos kurti nardymo procedūros bei taisyklės, kovos narų taktika.
 1993 m. – Krašto apsaugos Geležinio vilko brigados Nemirsetos MDB įkurtas Narų-plaukikų būrys. Būryje buvo 15 karių ir nardymo ekipuotė.
 1996 m. gruodžio 12 d. – Krašto apsaugos ministro įsakymu 7-o Dragūnų pamario gynybos bataliono Žvalgų-narų būrys pertvarkytas į Kovinių plaukikų būrį.
 2000 rugpjūčio 9 d. – Krašto apsaugos ministro įsakymu Kovinių plaukikų būrys perduotas į Vakarų brigados vado pavaldumą.
 2001 balandžio 5 d. – Kariuomenės vado įsakymu Kovos plaukikų būrys perkeltas iš Motorizuotosios pėstininkų brigados „Žemaitija“ į Karinių jūrų pajėgas ir pavadintas Povandeninių veiksmų komanda (PVK). PVK sudarė valdymo, kovinė, narų išminuotojų, instruktorių bei aprūpinimo grupės.
 2002 m. – Povandeninių veiksmų komanda operacijų metu tampa pavaldi Specialiųjų operacijų junginio vadui. Pradeda intensyviai dalyvauti Lietuvos specialiųjų operacijų pajėgų parengime bei pasiruošime kovinėms užduotims.
 2004 m. pabaiga – Povandeninių veiksmų komanda aprūpinama technika iš Specialiųjų operacijų junginio (SOJ). Parengiamas kvalifikuotas personalas daugiau specifinių užduočių atlikti. Suburiamas naujas padalinys – Kovinių valčių grupė. Pradedama įsisavinti kovinių valčių taktika.
 2002–2006 m. – povandeninių veiksmų komanda vykdo kovinį rengimą SOJ eskadrono „Aitvaras“ sudėtyje, dalyvauja kovinėse operacijose.
 2007 m. sausio 1 d. – Specialiųjų operacijų junginyje įkuriama Kovinių narų tarnyba, į kurią pereina PVK koviniai narai.

Nuorodos 

 PVK svetainė Facebook’e
 Lietuvos kariuomenės karinių jūrų pajėgų povandeninių veiksmų komanda vykdė pratybas ,,COLDEX“. In: http://www.ve.lt/, 2013-02-11.
 

Lietuvos kariuomenės Karinės jūrų pajėgos
Natalija Kočergina

Natalija Kočergina (g. 1985 m. balandžio 17 d.) – Lietuvos biatlonininkė ir lygumų slidininkė.

Biografija 
2003 m. Europos jaunimo žiemos olimpiniame festivalyje slidinėjimo lenktynėse Kočergina užėmė 36-ą vietą sprinte. 2005 m. pasaulio jaunimo slidinėjimo čempionate užėmė 57 vietą 5 km laisvuoju stiliumi, 68 vietą sprinte.

2011 m. pasaulio biatlono čempionate užėmė 91-ą vietą individualioje rungtyje ir 98-ą vietą sprinte. Po metų vykusiame pasaulio čempionate sportininkė buvo sėkmingesnė ir užėmė 72-ą vietą individualioje rungtyje, 89-ą vietą sprinte, 23-ą vietą moterų estafetėje ir 25-ą vietą mišrioje estafetėje. 2013 m. pasaulio biatlono čempionate Kočergina nebaigė individualios rungties, liko 99-a sprinte, 23-a moterų estafetėje ir 25-a mišrioje estafetėje.

2013 m. pirmą kartą dalyvavo pasaulio suaugusiųjų slidinėjimo čempionate, kuriame užėmė 54-ą vietą 10 km laisvuoju stiliumi ir 20 vietą komandiniame sprinte.

2014 m. liko pirma už borto patekimui į 2014 m. žiemos olimpines žaidynes lygumų slidinėjime. 2014 m. Kočergina pirmą kartą tapo Lietuvos biatlono čempione.

2018 m. pateko į Lietuvos olimpinę rinktinę atstovauti šaliai 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse biatlono individualiose ir estafetinėse varžybose. Olimpinėse žaidynėse sportininkė užėmė 80-ą vietą sprinto varžybose ir 30-ą vietą individualiose lenktynėse laikui. Kartu su Lietuvos nacionaline rinktine (Tomas Kaukėnas, Diana Rasimovičiūtė ir Vytautas Strolia) užėmė 19-ą vietą mišrių estafečių rungtyje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kočergina IBU

Lietuvos biatlonininkai
Lietuvos slidininkai
Lietuvos olimpiečiai
Specialiųjų operacijų pajėgų herbas

Specialiųjų operacijų pajėgų herbas – herbas, vienas iš kelių Specialiųjų operacijų pajėgų simbolių.

SOP herbas patvirtintas 2007 m. spalio 23 d.

Aprašas 
Skydo žaliame lauke auksinis kalavijas raudonais ugniniais ašmenimis smaigaliu į viršų, išilgai ašmenų vidurio eina auksinė vingiuota gija.

Egzistuoja kitas herbo variantas, kuriame kalavijų geležtės auksinė ir raudona spalvos sukeistos vietomis. Taip pat skiriasi paties skydo apvado gijų spalvos.

Simbolika 
Specialiųjų operacijų pajėgų įkūrėjai koviniam eskadronui davė „Aitvaro" vardą. Pagal baltų mitologiją Aitvaras – atmosferos, vandens, debesų saugotojas, turintis ryšį su žeme ir jos turtais. Aitvaras – nepaprastai greitas, dinamiškas, galingas, buvo siejamas su keturiais Visatos elementais: ugnimi, vandeniu, oru ir žeme, globojo gerus žmones, o bloguosius, pasivertęs viesulu ar ugniniu žalčiu, baudė. Liepsninė geležtė ir siejasi su ugniniu aitvaro įvaizdžiu.

Nuorodos 

 Kariuomenės struktūra » Specialiųjų operacijų pajėgos » Simbolika 

Lietuvos kariuomenės herbai
Panevėžio kenesa

Panevėžio kenesa – medinė kenesa, stovėjusi Panevėžyje, Sodų gatvėje nuo XVIII a.-XIX a. sandūros iki 1970 m. Tarpukariu buvo svarbiausi Lietuvos karaimų maldos namai.

Istorija 
Vytauto laikais netoli Panevėžio esančiame Naujamiestyje kaip Upytės pilį aptarnaujantys sargybos būriai buvo įkurdinti karaimai. Naujamiestyje XVIII a. pabaigoje gyveno nemažai karaimų, valdė savo žemes, kol XIX a. pabaigoje didikai ir dvarininkai jas atėmė. Tada karaimai persikėlė į Panevėžį ir pasistatė medinę kenesą. Pagal kraštotyrininką Liudą Žebrauską pastatyta 1735 m., o Čikagoje leistame leidinyje Panevėžys rašoma, kad 1809 m., padaugėjus Panevėžyje karaimų. XIX a. Panevėžyje gyveno 301 karaimas (Naujamiestyje jų teliko 7).

Nepriklausomos Lietuvos metais Panevėžio karaimų bendruomenė, įkurta 1922 m. gegužės 6 d., remiama Lietuvos vyriausybės, gaudavo kasmetinę nedidelę finansinę paramą bendruomenės kultūrinei veiklai remti. Panevėžio kenesos parapija apėmė Panevėžio ir Biržų – Pasvalio apskritis. A. Smetonos vyriausybė kenesos rekonstrukcijai skyrė 2 400 litų, taip pat buvo renkamos aukos. Nuo 1924 m. iki 1939 m. kenesoje dirbo po du dvasininkus ir vieną maldos namų turtų ir kapinių prižiūrėtoją. 1938–1939 m. maldos namai buvo restauruoti – praplatinti ir paaukštinti. Iki 1940 m. Panevėžyje gyveno 150 karaimų, plėtojo kultūrinę veiklą: rengė spektaklius, leido žurnalą „Onarmach“ („Pažanga“) (išėjo trys numeriai).

1953 m. kenesa buvo nacionalizuota. Pagal senųjų Ramygalos gatvės gyventojų liudijimus, pradžioje ji buvo paversta siuvykla, vėliau šokių sale, vėliau – Kauno gamybinio kombinato „Dailė” apipavidalinimo dirbtuve. 1970 m. maldos namai (tuo metu jų adresas buvo Ramygalos g. 74) buvo nugriauti pradėjus statyti tipinį daugiaaukštį namą, kuriame buvo apgyvendintos rusų kariškų šeimos.

Atminimo įamžinimas 

1995 m. Panevėžio karaimų ir miesto Savivaldybės rūpesčiu kenesos vietoje buvo atidengtas paminklinis akmuo su tekstais lietuvių ir karaimų kalbomis (dailininkas Rimantas Ridikas).

Naujamiestyje yra prižiūrimos karaimų kapinės.

Nuorodos 
 Panevėžio karaimai 
 Kulto pastatai
 Karaimų šventovės Lietuvoje

Šaltiniai 

Lietuvos kenesos
Panevėžio šventyklos
Keolas

Keolas (, m. 597 m.) – Vesekso karalius (591–597 m.), Kevlino giminaitis.

Biografija 
Keolas užgrobė Vesekso sostą, nuversdamas savo dėdę Kevliną. „Anglosaksoniška kronika“ nurodo į 591 ar 592 metus kaip į Keolo valdymo pradžią, nors tuo metu dar buvo gyvas Kevlinas. Galimai, kad prie senstančio karaliaus vyko kova dėl valdžios.

Keolas valdė šešerius metus, bet jokios jo valdymo detalės nėra žinomos.

Literatūra 
 Англосаксонские хроники
 Beda «Церковная история народа англов»
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England – London: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 Vesekso karalių geneologinis medis 
 
 ШЭРОН ТЁРНЕР. История англо-саксов, КН. III, ГЛ. II. „Кердик вторгается в Южную часть Острова и основывает Королевство Уэссекс. – Борьба его наследников с бриттами“ на сайте «БРИТАНИЯ (400–1066 РХ»

Vesekso karaliai
Keolvulfas

Keolvulfas (, m. 611 metais) – Vesekso karalius (597–611 m.), Keolo brolis.

Biografija 
Keolvulfo valdymo laikotarpis apėmė karus su britais, piktais, škotais. Be to, 607 metais įvyko mūšis su Saseksu. Jo eiga kronikose neminima. Tačiau, atsižvelgiant į tai, kad pietų saksai tame periode daugiau išviso neminimi, galima daryti prielaidą, kad, kaip gentis, jie buvo silpni kariniu požiūriu ir patyrė pralaimėjimą.

Literatūra 
 Англосаксонские хроники
 Beda «Церковная история народа англов»
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England – London: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 Vesekso karalių geneologinis medis 
 
 ШЭРОН ТЁРНЕР. История англо-саксов, КН. III, ГЛ. II. „Кердик вторгается в Южную часть Острова и основывает Королевство Уэссекс. – Борьба его наследников с бриттами“ на сайте «БРИТАНИЯ (400–1066 РХ»

Vesekso karaliai
Specialiųjų operacijų grandis

Specialiųjų operacijų grandis – Lietuvos Karinių oro pajėgų padalinys, operatyviai pavaldus Specialiųjų operacijų pajėgoms. 

Specialiųjų operacijų grandies (SOG) užduotys:
 infiltracija ir eksfiltracija, 
 patruliavimas ir žvalgyba iš oro, 
 parama ugnimi, 
 transportavimas 
 bei medicininė evakuacija.

Nuorodos 
 Kariuomenės struktūra » Specialiųjų operacijų pajėgos » Specialiųjų operacijų grandis (SOG) 

Lietuvos ginkluotosios pajėgos
Specialiosios pajėgos
Kvichelmas

Kvichelmas (, m. 636 m.) – Vesekso karalius (626–636 m.), tikėtina, Kinegilso sūnus ir bendravaldis, ne kartą kartu su juo paminėtas „Anglosaksiškojoje kronikoje“.

Biografija 

Kvichelmas dalyvavo britų sutriuškinime prie Benduno 614 metais ir mūšyje prieš Pendą prie Čirenčesterio 628 metais. Beda taip pat pasakoja apie nevykusį bandymą 626 metais pašalinti Edviną, Deiros karalių, pasiuntus pas jį samdomą žudiką. Kaip atsaką, Edvinas surengė baudžiamąją ekspediciją, ir tikėtina, kad kuriam laikui pavergė sau vakarų saksus. 636 metais Kvichelmas priėmė krikštą nuo episkopo Birino, bet tais pačiais metais mirė.

Literatūra 
 Англосаксонские хроники
 Beda «Церковная история народа англов»
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England – London: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 Vesekso karalių genealoginis medis 
 
 ШЭРОН ТЁРНЕР. История англо-саксов, КН. III, ГЛ. II. „Кердик вторгается в Южную часть Острова и основывает Королевство Уэссекс. – Борьба его наследников с бриттами“ на сайте «БРИТАНИЯ (400–1066 РХ»

Vesekso karaliai
Emi Kusis

Emi Kusis (, ) – užgesęs ugnikalnis Tibesčio kalnyne, Čado valstybės šiaurėje. Tai aukščiausias ne tik Čado, bet ir visos Sacharos kalnas. Aukštis siekia 3445 m. Tai 60–80 km pločio piroklastinis skydinis ugnikalnis, esantis vulkaninio Tibesčio masyvo pietuose. Virš apylinkių iškyla per 2,3 km.

Viršūnėje yra dvi kalderos, kurių platesnioji yra 12 x 15 km apimties. Jos pietuose yra mažesnioji kaldera, išsidriekianti 2-3 km, ir esanti 350 m gylio. Tiek kalderose, tiek ugnikalnio šlaituose gausu lavos kupolų, šlakinių kūgių, marų (kraterių), lavos srautų. Vidinėje kalderoje slūgso nemažos natrito atsargos.

Emi Kusis savo struktūra primena Marso ugnikalnius, tačiau yra paveiktas vandens erozijos.

Nuorodos 

 Emi Kusis – Global Volcanism Program, Smithsonian Institution.

Afrikos ugnikalniai
Tibestis
Čado geografija
Nardymo kaukė

Nardymo kaukė yra nardymo įrangos dalis, kuri leidžia narui, laisvai matyti panėrus po vandeniu. Kai žmogaus akys yra tiesioginiame kontakte su vandeniu, šviesa patenkanti į akis lūžta kampu, kuris neleidžia akims sufokusuoti šviesą. Oras esantis kaukėje leidžia šviesai patekti į akis tinkamu kampu.
Nardymo kaukė taip pat gali turėti nosies “kišenę” leidžiančią išlyginti oro slėgį kaukėje.

Nardymo kaukių konstrukcija

Sijonas (minkštoji kaukės dalis) 
Vandenyje, papildomi šviesos spinduliai, praėję pro skaidrų sijoną ant stiklo sukuria nereikalingus ir blaškančius dėmesį atspindžius

Kaukės apimtis (tūris) 
Mažesnio tūrio kaukė gali būti parankesnės, kadangi norint ją prapūsti ar išlyginti slėgį, reikia mažesnio iškvėpimo. Be to, jos turi mažesnį pasipriešinimą vandeniui ir suteikia didesnį matymo kampą, kadangi stiklas yra arčiau akių. Iš kitos pusės, nuo veido jos greičiau sušyla, surenka prakaitą, todėl gali greičiau pradėti rasoti.

Dvigubas stiklas 
Kaukės su dviem stiklais leidžia išdėstyti stiklus arčiau akių. Tai suteikia platesnį matymo kampą, tačiau atliekant akių posūkį į šoną, prarandamas binokulinis matymas, kadangi nosies pertvara blokuoja vienos akies regėjimą. Nešiojantiems akinius, dviejų stiklų kaukė suteikia galimybę įsistatyti tokius stiklus, kokių reikia normaliam regėjimui.

Šoniniai stiklai  
Šoniniai stiklai siūlo geresnį periferinį matymą. Po vandeniu toks stiklo padalinimas reiškia, kad šoninis ir priešakinis vaizdai neatitiks. Dėl vandens savybių šoninis ir priešakinis vaizdai bus skirtingų dydžių, jų kraštai nesutaps, o sukant galvą, vaizdai judės nepriklausomai vienas nuo kito. Be to, kaukės su šoniniais stiklais paprastai yra didesnio tūrio.

Stiklų forma 
Kaukės su stiklais, kurie turi tarsi prailgintą žemyn stiklų formą, leis jums patogiau žiūrėti žemyn, bet tokia kaukė bus didesnio tūrio. Kai kurios kaukės apačioje netgi turi papildomą stiklų porą, kad galėtumėte žvilgtelėti į savo kojų pirštus. Bet kokių papildomų stiklų trūkumas yra vaizdo iškraipymas ir kibiro dydžio kaukės tūris.

Išpūtimo vožtuvai 
Išpūtimo vožtuvas pašalina vandenį iš kaukės švelniai išpūskite orą per nosį. Neigiama tokių kaukių savybė yra ta, kad stambus vožtuvas gali kliudyti viena ranka užspausti nosį.

Kaukės be rėmo 
Kitaip nei kitose kaukėse, kur stiklas tvirtinamas prie sijono per kietą rėmą, šiose stiklas įmontuotas tiesiai į sijoną. Šios kaukės negali turėti dvigubo stiklo, kadangi be kieto rėmo du stiklai gali pradėti kraipytis skirtingomis kryptimis.

Išoriniai šaltiniai 
 Kaukė – kaip pasirinkti 

Sporto inventorius
Sigebertas

Sigebertas (, m. 757 m.) – Vesekso karalius (756–757 m.), galimas tolimas Kutredo giminaitis.

Biografija 
Sigebertas užėmė Vesekso sostą po Kutredo mirties. Tačiau netrukus Vesekso taryba nušalino jį nuo valdymo, palikdama valdyti tik vieną Hampšyrą. Hampšyre užmušė erlą, todėl turėjo slapstytis miške. Kinevulfas, tapęs naujuoju Vesekso karaliumi, jį ten surado  ir nužudė.

Literatūra 
 Англосаксонские хроники
 Beda «Церковная история народа англов»
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England – London: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 Vesekso karalių genealoginis medis 
 
 ШЭРОН ТЁРНЕР. История англо-саксов, КН. III, ГЛ. II. „Кердик вторгается в Южную часть Острова и основывает Королевство Уэссекс. – Борьба его наследников с бриттами“ на сайте «БРИТАНИЯ (400–1066 РХ»

Vesekso karaliai
Eskvinas (Vesekso karalius)

Eskvinas (; m. 676 m.) – Vesekso karalius (674–676 m.), Kenfuso sūnus.

Biografija 
Eskvinas, tikėtina, nebuvo vienintelis Vesekso valdovas tuo laiku. Matyt, po Kenvalo mirties prasidėjo dešimties metų pilietinis karas, kada Veseksą vienu metu valdė keli žmonės. Beda vadina juos „smulkiais karaliais.“

Eskvinui pavyko sustabdyti mersiečių antplūdį į Veseksą. 675 metais jis sumušė Mersijos karalių Vulfcherą prie Bidanchefordo. Tačiau Eskvinas greitai tapo tuo metu Vesekse vyravusios nesantaikos auka.

Išnašos

Literatūra 
 Англосаксонские хроники
 Beda «Церковная история народа англов»
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England – London: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 Vesekso karalių geneologinis medis 
 
 ШЭРОН ТЁРНЕР. История англо-саксов, КН. III, ГЛ. II. „Кердик вторгается в Южную часть Острова и основывает Королевство Уэссекс. – Борьба его наследников с бриттами“ на сайте «БРИТАНИЯ (400–1066 РХ»

Vesekso karaliai
Glapa

Glapa (žuvo 560 m.) – Bernicijos karalius (559–560 m.) iš Indigų dinastijos.

Glapa, karaliaus Idos sūnus, 559 metais soste pakeitė savo tėvą. Jis valdė keliolika mėnesių, ir matyt, žuvo grumtynėse su vietiniais britais. Sostą paveldėjo jo brolis Ada.

Nuorodos 
 Глаппа – Bernmicijos karalius saite «Все монархи мира»

Literatūra 
 Simon Keynes: Kings of Northumbria. In: Lapidge et al (Hrsg.): The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England. Wiley-Blackwell, Oxford u.a. 2001, ISBN 978-0-6312-2492-1.
 D. P. Kirby: The Earliest English Kings, Unwin Hyman, London 1991, ISBN 0-0444-5691-3.
 Simon Keynes: Kings of Northumbria. In: Lapidge et al (Hrsg.): The Blackwell Encyclopaedia of Anglo-Saxon England. Wiley-Blackwell, Oxford u.a. 2001, ISBN 978-0-6312-2492-1, S. 502–505.
 Nicholas J. Higham: (Re-)reading Bede: the ecclesiastical history in context, Routledge, 2006, ISBN 978-0-415-35368-7, S. 200–201.
 William Hunt: Ida. In: Sidney Lee (Hrsg.): Dictionary of National Biography (DNB), Band 28 (Howard – Inglethorpe), MacMillan & Co, Smith, Elder & Co., New York City, London 1891, S. 411–412 (englisch), (teilweise veralteter Forschungsstand)

Anglosaksoniškų karalysčių karaliai
Elfvoldas II

Elfvoldas II (, m. 808 m.) – Nortumbrijos karalius (806–808 m.).

Biografija 

Elfvoldas II užgrobė Nortumbrijos sostą 806 metais nuvertęs Erdvulfą. Valdė dvejus metus, bet po to mirė. Apie Elfvoldo valdymą byloja nedidelis kiekis jo valdymo metu nukaldintų monetų.

Literatūra 
 Higham, N.J. The Kingdom of Northumbria AD 350–1100. – Stroud: Sutton, 1993. – ISBN 0-86299-730-5
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England. – London: Seaby, 1990. – ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings. – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 

Anglosaksoniškų karalysčių karaliai
Farerų transportas

Farerų salų transporto tinklą sudaro automobilių, keltų, sraigtasparnių transporto tinklai. Salose nėra geležinkelių.

Tarptautinis keleivių ir krovinių vežimas yra keblus dėl didelių išlaidų, eismo neintensyvumo, ilgų atstumų ir oro sąlygų, ypač žiemos metu. Šalyje pagamintų prekių eksportas yra taip pat brangus. Tai riboja šalies ekonomikos plėtrą.

Sausumos keliai 

 Viso: 960 km
 Asfalto danga: 460 km
 Negrįsti: 500 km

Uostai 
 Torshaunas
 Klaksvikas
 Tvioroiris
 Vaguras
 Vestmana
 Kolafjorduras
 Runavikas
 Fuglafjorduras

Prekybos laivai 
6 laivai: (1 000 bruto registro tonų (BRT) ar daugiau) iš viso 22 853 BRT/13 481 tonų dedveito (1999 m. duomenys)

 Krovininių laivų: 2
 Naftos tanklaivių: 1
 Šaldytų krovinių laivų: 1
 Ro-ro tipo laivų: 1
 Trumpųjų nuotolių keleivinių laivų: 1

Oro uostai 

 Vagaro oro uostas – su grįstu kilimo–tūpimo taku iki 1 799 metrų.

Nuorodos 
 Smyril Line

Europos transportas
Farerų ekonomika
Redvaldas

Redvaldas () – Rytų Anglijos karalius (593/apie. 600–617/624 m.), Titilos sūnus. 616 metais jis tapo pačiu galingiausiu iš Anglijos valdovų į pietus nuo Hambero upės, nugalėjęs Nortumbrijos valdovą Etelfritą. Vienas iš nedaugelių anglosaksų karalių, nešiojusių bretvaldos titulą. Jis pirmas iš Rytų Anglijos karalių priėmė krikščionybę ir įgijo krikščionišką švietimą. Daroma prielaida, kad būtent Redvaldas buvo palaidotas Saton-Chu piliakalnyje.

Literatūra 

 The Venerable Bede, Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum, ed. B. Colgrave and R.A.B. Mynors (Oxford 1969).
 R.L.S. Bruce-Mitford, Aspects of Anglo-Saxon Archæology: Sutton Hoo and other discoveries (London 1974).
 R.L.S. Bruce-Mitford, The Sutton Hoo Ship-Burial (Vol I) (London 1975).
 J. Campbell, The Impact of the Sutton Hoo Discovery, in The Anglo-Saxon State (Hambledon & London, London, 2000). ISBN 1-85285-176-7
 D. Dumville, 1976, The Anglian Collection of royal genealogies and regnal lists, Anglo-Saxon England 5, 23-50.
 N.J. Higham, Rædwald, in M. Lapidge et al (eds), The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England (Blackwell, London 1999). ISBN 0-631-22492-0
 D.P. Kirby, The Earliest English Kings (london 1991).
 S. Newton, The origins of Beowulf and the Pre-Viking Kingdom of East Anglia (Cambridge 1993).
 S. Newton, The Reckoning of King Rædwald (Brightlingsea 2003).
 S. Plunkett, Suffolk in Anglo-Saxon Times (Tempus 2005).
 F.M. Stenton, 1959, The East Anglian Kings in the seventh century, in P. Clemoes (ed.), The Anglo-Saxons: Studies presented to Bruce Dickens (London 1959).
 B. Yorke, Kings and kingdoms of early Anglo-Saxon England (London 1990).

Anglosaksoniškų karalysčių karaliai
François Boucher

Fransua Bušė (, 1703 m. rugsėjo 29 − 1770 m. gegužės 30 d.) – XVIII a. prancūzų tapytojas, grafikas, dekoratorius, vienas iš žymiausių ir populiariausių rokoko dailininkų.

Biografija 

Fransua Bušė gimė 1703 m. rugsėjo 29 d. Paryžiuje. Mokėsi pas tėvą Nikolia, kuris buvo nėrinių kūrėjas ir Paryžiaus Šv. Luko tapytojų gildijos narys. Motina − Elizabeth Lemesle. Fransua Bušė mokėsi pas istorinį tapytoją François Le Moyne, buvo įtakotas Tjepolo ir Rubenso dailės. Pirmasis svarbus jo užsakymas buvo sukurti 125 graviūras pagal Antuano Vato piešinius. 1723 m. F. Bušė laimėjo Prancūzijos akademijos mokyklos „Romos prizą“. 1728–1731 m. mokėsi Romoje. 1733 m. balandžio 21 d. vedė Marie-Jeanne Busseau, su kuria susilaukė sūnaus (1736 m. Juste-Ntahan) ir dviejų dukterų (1735 m. Jeanne-Elisabeth-Victoire, 1740 m. Marie-Emilie). 1734–35 m. F. Bušė iliustravo Moljero kūrinių leidinius, dirbo Bovė gobelenų fabrikui kurdamas kaimiškų scenų ir kinietiškų motyvų kartonus gobelenams.

Fransua Bušė išgarsėjo lengvo turinio mitologiniais paveikslais ir pastoraliniais peizažais. Jo užsakovu tapo Liudviko XV meilužė madam de Pompadur. 17 m. Bušė priimtas į Prancūzijos dailės akademiją. Kitais metais gavo užsakymą iš karališkojo Versalio dvaro. Kūrė projektus karališkajai porceliano manufaktūrai ir vadovavo Gobelinų gobelenų fabrikui. 1749 m. tapo madam de Pompadur dailės ir grafikos mokytoju. Dailininkas kūrė dekorą daugeliui karališkųjų ir aristokratų pilių, rezidencijų. 1765 m. F. Bušė tapo Akademijos d34irektoriumi ir užsitarnavo pirmojo Liudviko XV dailininko titulą. F. Bušė įvardijamas bene būdingiausiu XVIII a. Prancūzijos karaliaus ir aristokratų dvarų skonio rokoko stiliaus menininku. Gyvenimo pabaigoje jo autoritetas smuko dėl pasikartojamumo ir klasicistų iškilimo, bei nevykusių jo paveikslų siužetų perkėlimo į gobelenus. Fransua Bušė mirė 1770 m. gegužės 30 d. savo kambariuose Luvre. Palaidotas San Žermeno l’Oserua (Saint-Germain-l’Auxerrois) bažnyčioje.

F. Bušė tapybos darbams būdingi švelnūs tonai, lengvabūdiškos scenos, delikačiai modeliuotos formos, dėmesys nuogam moteriškam kūnui. F. Bušė laikomas vienu puikiausių XVIII a. piešėjų, paliko apie 10 000 piešinių. Dirbo pastele. F. Bušė nutapė apie 1000 paveikslų. Tarp garsiausių jo darbų minimi paveikslai „Saulėtekis“, „Saulėlydis“, „Diana po maudynės“, „Besiilsinti mergina“ (pavaizduota Liudviko XV meilužė Louise O’Murphy). Vienas iš jo mokinių buvo Fragonaras.

Darbų galerija

Paveikslai

Grafika, piešiniai

Išnašos

Nuorodos 

 wga.hu
 abcgallery.com
 Svetainė, skirta François Boucher

Boucher, François
Boucher, François
Etelardas

Etelardas (, m. 740 m.) – Vesekso karalius (726–740 m.), Ine žmonos brolis.

Biografija 
Po to, kai 726 metais karalius Ine atsižadėjo Veskso sosto ir išvažiavo į Romą, nepalikęs po savęs paveldėtojo, Vesekse prasidėjo kova dėl valdžios tarp Etelardo, Ine žmonos brolio, ir Osvaldo, Kevlino įpėdinio. Užsitikrinęs Etelbaldo paramą, Etelardas įveikė Osvaldą ir pradedant 730 metais, pradėjo valdyti vienas pats. Tačiau, jis tapo priklausomas nuo Mersijos. 733 metais Mersijos karalius Etelbaldas užgrobė didelę Vesekso teritoriją, įskaitant karaliaus dvarą Somertone.

Literatūra 
 Англосаксонские хроники
 Beda «Церковная история народа англов»
 Yorke, Barbara Kings and Kingdoms of early Anglo-Saxon England – London: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8
 Kirby, D.P. The Earliest English Kings – London: Unwin Hyman, 1991. – ISBN 0-04-445691-3

Nuorodos 
 Vesekso karalių genealoginis medis 
 
 ШЭРОН ТЁРНЕР. История англо-саксов, КН. III, ГЛ. II. „Кердик вторгается в Южную часть Острова и основывает Королевство Уэссекс. – Борьба его наследников с бриттами“ на сайте «БРИТАНИЯ (400–1066 РХ»

Vesekso karaliai
Žmogus mirė (filmas)

Žmogus mirė () – 1972 m. prancūzų režisieriaus Jacques Deray Los Andžele nufilmuota kriminalinė juosta, kurioje pagrindinį vaidmenį atliko Jean-Louis Trintignant.

Pagrindiniai aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
Jean-Louis Trintignant – Liusjenas Belonas
 Ann-Margret – Nensė Robson
 Angie Dickinson – Džekė Kovač
 Roy Scheider – Lenis
 Umberto Orsini – Aleksas
 Michel Constantin – Antuanas

Turinys 

Liusjenas Belonas, samdomas žudikas iš Prancūzijos, atvyksta į Los Andželą, kur turi nužudyti nusikaltėlių klano vadeivą Viktorą Kovačą. Užduotis įvykdoma, tačiau, grįžęs į viešbutį, Liusjenas randa pavogtą pasą, o jį patį ima persekioti kitas samdomas žudikas. Kadangi Liusjenas svetimas mieste ir neturi dokumentų, jis gali pasikliauti tik draugų iš Prancūzijos pagalba. Šie pataria jam kreiptis į Nensę Robson, kuri dirba naktiniame klube ir gali padėti gauti naują pasą.

Persekiojamam kito samdomo žudiko Lenio, Liusjenui pavyksta gauti dokumentus, tačiau paskutinę akimirką jis persigalvoja ir lieka Los Andžele, norėdamas išsiaiškinti keistai susiklosčiusias aplinkybes bei tai, kas jį nusamdė. Suprasdamas, kad vienas su šia užduotimi nesusitvarkys, Liusjenas kviečiasi iš Prancūzijos du pagalbininkus...  

1972 filmai
Prancūzijos filmai
Italijos filmai
JAV filmai
Kriminaliniai filmai
2014 m. Krymo referendumas

2014 m. Krymo referendumas – referendumas, vykęs 2014 m. kovo 16 d. Jis buvo inicijuotas Krymo Aukščiausiosios Tarybos ir Sevastopolio valdžios. Planai vykdyti šį referendumą pradėti 2014 m. Krymo krizės metu.

Referendumo rengėjai iškėlė šiuos teiginius, iš kurių gyventojai galėjo rinktis tik vieną:

 Pasirinkimas 1: Ar jūs esate už Krymo susijungimą su Rusijos Federacija?

 Pasirinkimas 2: Ar jūs esate už 1992 m. konstitucijos atstatymą ir Krymo statusą Ukrainos sudėtyje?

Galimybės pasirinkti status quo nebuvo.

Kovo 6 d. Krymo Aukščiausioji Taryba priėmė nutarimą dėl Krymo prisijungimo prie Rusijos. Šiuo klausimu nutarta rengti referendumą. Naujoji Ukrainos vyriausybė šį referendumą iš karto pavadino neteisėtu ir antikonstituciniu. Kovo 15 d. JT Saugumo Taryboje buvo siekta priimti rezoliuciją, pripažįstančią Krymo referendumą neteisėtu, tačiau narė Rusija rezoliuciją vetavo ir ši nebuvo priimta. Tuo tarpu už rezoliuciją balsavo 13 Tarybos narių, 1 – Kinijos LR – susilaikė.

Krymo totorių sąjunga pareiškė, kad „nedalyvaus referendume ir laiko jį neteisėtu“. Sąjungos pirmininkas motyvavo tuo, kad „nėra pozicijos, už kurią jis galėtų balsuoti“.

Pasiruošimas 
Sulaukta kritikos dėl galimai per mažo laiko tarpo, skirto pasiruošti referendumui.

Beveik visi agitaciniai plakatai agituoja balsuoti už prisijungimo prie Rusijos variantą, pasilikimą Ukrainos sudėtyje prilygindami fašizmui. Viename agitaciniame plakate naudojama nacių svastika.

Rezultatai 

Preliminariais duomenimis 96,77 % dalyvavusių gyventojų pasirinko 1-mą pateiktą variantą, tai yra, pareiškė norą jungtis prie Rusijos. Referendume dalyvavo 83,1 % Krymo gyventojų.

Kitą dieną po referendumo Krymo parlamentas paskelbė apie nepriklausomybę nuo Ukrainos bei pradėjo JT pripažinimo siekius.

Šaltiniai

Nuorodos
 Oficiali svetainė referendumo
 Neoficiali svetainė referendumo, balsavimas internetu 

Ukrainos politinė sistema
2014 m. Krymo krizė
Referendumai