joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nikolajus Podgornas

Nikolajus Podgornas (, , g. 1903 m. vasario 18 d. – 1983 m. sausio 11 d.) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas.

Biografija 
 1921–1923 m. – komjaunimo rajono komiteto sekretorius;
 1923–1926 m. – mokėsi Kijevo politechnikos instituto darbininkų fakultete;
 1931 m. – baigė Kijevo maisto pramonės technologijos institutą, dirbo cukraus pramonės įmonėse;
 1938–1940 m. ir 1944–1946 m. – Ukrainos TSR Maisto pramonės ministro pavaduotojas;
 1940–1942 m. – TSRS Maisto pramonės ministro pavaduotojas;
 1942–1944 m. – Maskvos maisto pramonės technologijos instituto rektorius;
 1946–1950 m. – Ukrainos TSR Ministrų tarybos nuolatinis atstovas prie TSRS Ministrų Tarybos;
 1950–1953 m. – Ukrainos KP Charkovo srities komiteto I sekretorius;
 1953 m. – Ukrainos KP CK 2-asis sekretorius;
 1957 m. – Ukrainos KP CK I sekretorius, faktinis respublikos vadovas;
 1963 liepos mėn. – paskirtas TSKP CK sekretoriumi, atsakingu už lengvąją pramonę;
 1964–1965 m. – TSKP CK 2-asis sekretorius;
 1965 m. gruodžio 9 d. – 1977 m. birželio 16 d. – TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas.

 1956–1981 m. – TSKP CK narys;
 1960–1977 m. – TSKP CK Politinio biuro narys;
 Dukart Socialistinio darbo didvyris (1963 ir 1973 m.).

Palaidotas Maskvos Novodevičės kapinėse.

TSRS politikai
Tarybų Sąjungos didvyriai
Majuskulai

Majuskulai ( – kiek didesnis) – didžiosios raidės, dažniausiai lotynų ir senovės graikų rašto.

Graikų majuskulai yra vadinamasis klasikinis monumentalusis graikų raštas, įsigalėjęs IV a. pr. m. e. Lotynų majuskulai – vadinamasis kapitalinis, arba monumentalusis, lotynų raštas, kuris turi kvadratinę (nuo VI a. pr. m. e.) ir kaimiškąją (nuo IV m. e. a.) atmainą, kursyvas (nuo I m. e. a.) ir uncialinis raštas (nuo IV a.), kilęs iš kvadratinio.

Taip pat skaitykite 
 Minuskulai

Šaltiniai 

Lotynų abėcėlė

bs:Verzal
en:All caps
fi:Suuraakkonen
ru:Маюскул
sq:Shkrimi verzal
Česlovas Mazūras

Česlovas Mazūras (g. 1942 m. rugsėjo 8 d. Šiaulaičiai, Šiaulėnų valsčius, Šiaulių apskritis) – Lietuvos architektas.

Biografija 
Broliai Petras Mazūras ir Vitalijus Mazūras. Baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą. 1966 m. baigė Kauno politechnikos institutą.

Nuo 1966 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo, 1967–1992 m. šio instituto Vilniuje grupės vadovas, projektų vadovas, instituto vyr. architektas.  1987–1993 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1991 m. VGTU) dėstytojas; nuo 1989 m. docentas. Nuo 1993 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ Vilniuje kūrybinės grupės vadovas, projektų vadovas.

Vilniuje, Lazdynuose 1974 m. ir 1982 m. suprojektavo dvi segmentinės struktūros mokyklas, 1980–1985 m. – 16 aukštų monolitinius keramzitbetonio gyvenamuosius namus, vienbučių ir daugiabučių gyvenamųjų namų.

Projektai 
 Ritualinių paslaugų rūmai, 1975 m., su dail. Kazimiera Zimblyte, N. Dalinkevičiene ir jų išplėtimas, 1988 m.
 Profesinių sąjungų rūmai (dab. Lietuvos Respublikos Seimas, III rūmai), 1980 m.
 Lietuvos vaikų ir jaunimo centras (dab. Konstitucijos prospektas, Vilnius), 1987 m., su skulpt. Petru Mazūru, dail. Arūno Rutkaus sienų tapyba
 Automobilių centras „Toyota“, 2006 m.
 Prekybos centras Švitrigailos g., 2006 m.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Lietuvos dėstytojai
Viktoras Grišinas

Viktoras Grišinas (, g. 1914 m. rugsėjo 18 d. Serpuchove – 1992 m. gegužės 25 d. Maskvoje) – tarybinis partinis veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

Biografija 
 1928 m. baigė Serpuchovo geležinkeliečių mokyklą, 1933 m. – Maskvos geodezijos technikumą;
 1937 m. baigęs Maskvos geležinkelio technikumą, dirbo Serpuchovo geležinkelio depo viršininko pavaduotoju;
 1938– 1940 m. – tarnavo Raudonojoje Armijoje;
 1941 m. – Serpuchovo geležinkelio mazgo partijos komiteto sekretorius;
 nuo 1942 m. – TSKP Serpuchovo miesto komiteto sekretorius, 2-asis sekretorius, I sekretorius;
 nuo 1950 m. – TSKP Maskvos srities komiteto Mašinų gamybos skyriaus vedėjas, 2-asis sekretorius;
 1956–1967 m. – TSRS profesinių sąjungų vadovas, tuo pat metu – Pasaulinės profsąjungų federacijos viceprezidentas;
 1967–1985 m. – TSKP Maskvos miesto komiteto I sekretorius.

Papildoma informacija 
 TSRS Aukščiausiosios Tarybos 3–11 šaukimų deputatas;
 1952–1986 m. – TSKP CK narys,1961–1971 m. – kandidatas į TSKP CK Politinio biuro narius, 1971–1985 m. – Politinio biuro narys;
 Dukart Socialistinio darbo didvyris (1974 ir 1984 m.);
 1964 m. spalio mėn. parengė N. Chruščiovo atsistatydinimo iš TSKP vadovų pareiškimą;
 Mirė vieno iš Maskvos socialinės rūpybos skyrių patalpose, tvarkydamas pensijos reikalus.

TSRS politikai
TSRS profsąjungų veikėjai
Petras Mazūras

Petras Mazūras (g. 1949 m. rugpjūčio 20 d. Šiaulaičiai, Šiaulėnų valsčius) – Lietuvos skulptorius.

Biografija 
Broliai Česlovas Mazūras ir Vitalijus Mazūras. Baigė Šiaulėnų vidurinę mokyklą. 1973 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Gediminas Jokūbonis, Petras Aleksandravičius. 1973–1989 m. Čiurliono menų mokyklos, nuo 1989 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, nuo 2001 m. Skulptūros katedros vedėjas; nuo 2008 m. profesorius.

Kūryba 
Vienas bronzos autorinio liejimo pradininkų Lietuvoje. Kuria monumentaliąją ir kamerinę skulptūrą. Ankstyvojoje kūryboje vyrauja žmogaus figūra, dažna moters figūra, būdingos kultūrinės asociacijos, antikinės skulptūros parafrazės („Moters torsas“ 1977 m., „Nikė“, „Žemė motina“, abi 1978 m.), naudoja akmenis, metalą („Kamanė“ 1994 m.). Kuria konceptualius egzotiškų augalų auginimo projektus, kuriuose gyvus augalus derina su akmenimis, medžiais, metalu ir kiti medžiagomis („Medis akmeny“ 2000 m., „Figmedis“ 2001 m., „Laivas“ 2003 m., „Citrina“ 2004 m.); skulptūrinis objektas, augalas ir drėkinimo sistema sudaro instaliaciją, kuriai būdingas ekologinių problemų meninis įprasminimas.

Sukūrė paminklų, antkapinių paminklų, medalių, 1997 m. suprojektavo jubiliejinę monetą pirmosios lietuviškos knygos 450 metų sukakčiai. Kūriniuose ryškus kontrasto principas: derinamas poliruotas ir reljefinis paviršius, gamta ir technika, gyvos ir negyvos gamtos formos, archajiškas ir novatoriškas pradas, naudojamos tradicinės medžiagos, transformuojamos kultūros prasmės. Nuo 1974 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; individualios parodos surengtos Vilniuje 1994–1995 m., 1998 m., 2001 m. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.

Svarbesnės skulptūros viešosiose erdvėse:
 Genijus, Alytaus vaikų dailės mokykla, 1983 m.
 Stasys Vainiūnas, Antakalnio kapinės, 1984 m.
 Žmogus, Mykolo Žilinsko dailės galerija, Kaunas, 1986 m.
 Vincas Krėvė, Merkinė, 1994 m.
 Nikė, Europos parlamento būstinė, Strasbūras, 1996 m.
 Nepriklausomybės kovų paminklas, Radviliškis, 1999 m.

Įvertinimas 
 2004 m. – Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Literatūra 
 Petras Mazūras. Vilnius, 2001 m.

Šaltiniai 

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos skulptoriai
Lietuvos pedagogai
Vidas Cikana

Vidas Cikana (g. 1956 m. gegužės 3 d. Karkliniuose) – Lietuvos skulptorius, tautodailininkas, Šakių raj. politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija 
Baigė Keturvalakių mokyklą. Nuo 1981 m. dirbo Lukšių kolūkyje. 1997–2000 m. Šakių rajono savivaldybės meras, 2000 m. UAB „Energija“ direktorius statybai, nuo 2000 m. Lukšių seniūnijos seniūnas.

Lietuvos tautodailės sąjungos Šakių skyriaus ir nuo 2000 m. tautodailininkų bendrijos „Dailius“ pirmininkas.

1993 m. Lietuvos centro sąjungos narys. 1995-1997 m., 1997 – 2000 m. ir 2000 m. iki rugsėjo 25 d. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys.

Sutuoktinė Asta, vaikai Alma, Ilma, Aldas.

Veikla 
2001 m. pradėjo gaivinti Zyplių dvarą, kuris tapo rajono kultūros židiniu. Kartu su tautodailininkais, miestelio gyventojais sutvarkė parką, buvusiose arklidėse įsteigė muziejų, galeriją. Zyplių dvare kasmet vyksta tautodailininkų pleneras „Zyplių žiogai“, čia atvyksta neįgaliųjų draugijų menininkai, rengiami koncertai, kūrybiniai vakarai. 

Jo skulptūrų yra Juodkrantės Raganų kalne. 2006 m. vasarą Jagadonių kaime pastatė 13 m aukščio dirbtinę betoninė uola, laipioti ekstremalaus sporto mėgėjams. 2009 m. Lukšių miestelį paskelbęs kultūros sostine, sukūrė ledo skulptūrų. Žymiausios skulptūros: „Tremtinių kryžius“, 2000 m., „Pajevonio legenda“, 2008 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Vidas Cikana. Skulptūros. Lietuvos tautodailininkų sąjunga.

Lietuvos skulptoriai
Lietuvos tautodailininkai
Šakių politikai
Lietuvos medžio drožėjai
Lietuvos savivaldybių seniūnai
Nekaltas Marijos prasidėjimas

Nekaltas Marijos prasidėjimas – katalikybės dogma, skelbianti, kad Dievo sūnaus Jėzaus Kristaus motina Marija nuo pat prasidėjimo momento buvo apsaugota nuo gimtosios nuodėmės. Marijos nekalto prasidėjimo dogmą bule „Ineffabilis deus“ paskelbė popiežius Pijus IX 1854 m. gruodžio 8 d. Marijos nekalto prasidėjimo šventė švenčiama gruodžio 8 d.

Ankstesniais amžiais vieningo sutarimo dėl Nekalto Prasidėjimo koncepcijos nebuvo. Ją neigė vienuoliai dominikonai, įskaitant ir Tomą Akvinietį. Tuo tarpu pranciškonų ordinas, išskyrus Šv. Bonaventūrą, šią koncepciją pripažino.

Biblijoje apie nekaltą Marijos prasidėjimą nėra rašoma, todėl protestantai šią doktriną atmeta.

Šaltiniai 

Mergelė Marija
Petras Maželis

Petras Maželis (1894 m. rugsėjo 21 d. Cipriškis, Obelių valsčius – 1966 m. gegužės 21 d. Telšiai, palaidotas Telšių katedroje) – Lietuvos vyskupas, rašytojas.

Biografija 
1923 m. baigė Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją, įšventintas kunigu. Paskirtas Šv. Antano parapijos Telšiuose vikaru, dirbo tikybos mokytoju lenkų progimnazijoje. 1924–1928 m. Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultete studijavo filosofiją, pedagogiką ir literatūrą. 1928–1946 m. Telšių kunigų seminarijos profesorius, dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą, retoriką. 1928–1940 m. Telšių katedros vikaras. 1931–1936 m. Telšių kalėjimo kapelionas. 1928–1931 m. – laikraščio „Žemaičių prietelius“ redaktorius. 1935 m. kanauninkas. 1947–1950 m. Telšių vyskupijos kurijos kancleris. 1950 m. paskirtas Telšių vyskupijos valdytoju. 1955 m. kartu su J. Steponavičiumi konsekruotas vyskupu ir paskirtas Telšių vyskupijos apaštaliniu administratoriumi. Nuo 1964 m. Telšių vyskupas ordinaras. Nuo 1965 m. Lietuvos vyskupų ordinarų konferencijos pirmininkas.

Aktyviai gynė Bažnyčios ir tikinčiųjų teises. Parašė grožinės literatūros kūrinių.

Bibliografija 
 Kraujo lašai, 1929 m.
 Meilė ir ašaros, 1930 m.
 Tarp audrų ir ramybės, 1932 m.

Šaltiniai 

Lietuvos vyskupai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos kapelionai
Lietuvos kanauninkai
Kalnų parkas

Kalnų parkas – parkas šalia Vilniaus senamiesčio, kurį sudaro kelios kalvos: „Trijų kryžių“ (Plikasis kalnas) ant kurio stovi atstatytas Trijų Kryžių paminklas, „Stalo kalnas“, „Gedimino kapo kalnas“, „Bekešo kalnas“, kuriame 1580 m. palaidotas Kasparas Bekešas.

Paminklas ir parkas yra gausiai lankomi turistų bei miestiečių. Nuo kalno atsiveria puiki panorama, matomi atokiausi mikrorajonai. Parkas yra pritaikytas poilsiui. Čia yra estrada, kurioje vasarą vyksta įvairūs renginiai, šventės, įrengta automobilių stovėjimo aikštelė, takai, poilsio aikštelės, suolai, informaciniai ženklai. Nors parke poilsinė struktūra yra plėtojama, tačiau iki galo dar nėra baigta, iki šiol parkas nebuvo itin gerai prižiūrimas. Teritoriją neskubama tvarkyti ir dėl to, kad po žemėmis yra palaidota neatrasta Vilniaus miesto istorija. Parke vykdomi įvairūs kasinėjimai, todėl sukurti tinkamą lankymui erdvę ir kartu vykdyti  istorinius tyrimus yra sudėtinga.

Kalnų parkas yra pačiame Vilniaus miesto centre. Sovietmečiu šis parkas kartu su kitapus Vilnios esančiais parkais buvo įtrauktas į miesto centrinį kultūros ir poilsio parką. Šiandien parko teritorija įeina į Vilniaus pilių valstybinį kultūrinį rezervatą. Parkas užima apie 33 ha. Pavadinimą gavo dėl kalvotos vietovės, kurioje yra išsidėstęs.

Gamtinės vertybės 

Parkas ypatingas unikaliu erozinio kalvyno reljefu, suformuotu paskutinio ledynmečio. Pirminis reljefas iki šių dienų neišliko, nes didžiausią įtaką reljefui darė žmogaus ūkinė veikla. XIX a. viduryje į Vilnelę nušliuožė didelė Bekešo kalno dalis. Dainų slėnis, kuriame nuo 1970 m. vyksta Dainų švenčių renginiai, taip pat suformuotas ledynmečio. Tai vadinamasis gamtinis sufozinis cirkas. Sovietmečiu įrengiant estradą stipriai apgadintas Stalo kalnas. 

Parke vyrauja klevai, pušys, liepos, beržai ir tuopos. Čia daugiausiai auga paprastieji klevai, paprastosios pušys, baltosios tuopos, paprastosios liepos (Tilia x vulgaris Hayne), uosialapiai klevai, balatažiedės robinijos, karpotieji beržai, paprastieji ąžuolai, kalninės guobos.

Kalnų parko pušis – savivaldybės saugomas medis.

Žmonių retai lankomose parko vietose auga į Lietuvos raudonąją knygą įrašytas augalas – smiltyninis laibenis. Yra laukinių paukščių ir žvėrių. Į istorinę teritoriją jie patenka tarsi tyčia tam paliktais migracijos takais, o troškulį malšina griovoje trykštančio šaltinio vandeniu. Iš priemiesčio miškų atšokuoja kiškiai, atsliūkina lapės. Vilnelėje pasirodė Lietuvoje nykstančia paukščių rūšimi pripažinti dančiasnapiai. Šios upės pakrantėse maitinasi upiniai bebrai.

Literatūra 

 Mačiūnas D., Kalnų parko dendrologinė apžvalga. 2008, Vilnius: Vilniaus pilių valstybinio kultūrinio rezervato direkcija.

Nuorodos 

 Sostinės Kalnų parkas – nenušlifuotas deimantas

Vilniaus parkai
İstanbulspor AŞ

Stambulo AŞ – Turkijos futbolo klubas iš Stambulo.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1926 m. Žaidė Superlygoje.

1958 m. užėmė trečią vietą. Pastaruoju metu žaidė Pirmoje lygoje.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

UEFA varžybos 

|}

Nuorodos 
 http://www.istanbulspor.com.tr

Istanbulspor AS
Chiapas Fútbol Club

Chiapas Fútbol Club, dar žinomas kaip Jaguares – profesionalus Meksikos futbolo klubas iš Čiapaso valstijos sostinės Tustla Gutjereso. Klubas įkurtas 2002 m. ir rungtyniauja Meksikos Primera divizione.

Laimėjimai 
 Čiapaso taurė (2004, 2005, 2007)

Dabartinė sudėtis 

 

 (kapitonas)

Žymūs žaidėjai 

Meksikos futbolo klubai
Alonso de Ojeda

Alonsas de Ocheda (; g. 1465 m. Kuenkoje – m. 1515 m. Santo Dominge) – ispanų keliautojas, konkistadoras.

Biografija 

Kilęs iš nuskurdusios ispanų didikų šeimos. Gavo vyskupo Juan Rodríguez de Fonseca protekciją ir kartu su juo 1493 m. dalyvavo antrojoje Kristupo Kolumbo kelionėje į Vest Indiją. Kolonijose aktyviai kovojo prieš indėnus, pasižymėjo kaip bebaimis karys. 1496 m. Alonsas de Ocheda grįžo į Ispaniją.

1499 m. gegužę jis pats surengė ekspediciją į Naująjį Pasaulį, keliavo drauge su kartografais Juan de la Cosa ir Amerigu Vespučiu. Per tris savaites ekspedicija pasiekė Pietų Amerikos žemyno pakrantes ties Orinoko žiotimis. Atrastas žemes pavadino Venesuela – „mažąja Venecija“, kadangi pakrančių indėnai statėsi namus ant polių (palafito). Vėliau keliavo į Espanjolą, o 1500 m. grįžo į Ispaniją kur pardavė vergijon sugautus indėnus. Alonsas de Ocheda buvo paskirtas Kokibakoa gubernatoriumi ir 1502 m. surengė dar vieną ekspediciją. Amerikos žemyne bandė įkurti pirmąją europiečių koloniją, pavadintą Santa Krusu, tačiau dėl maišto ji ilgai neišsilaikė ir konkistadoras buvo priverstas keliauti į Santo Domingą.

Alonsas de Ocheda sutiko buvusį bendražygį Chuaną de la Kosą ir nusprendė rengti bendrą kolonistinę ekspediciją į žemyną. 1509 m. jis subūrė 4 laivų su 300 vyrų ekspediciją. Keliautojų tarpe buvo ir būsimasis Peru užkarautojas Fransiskas Pisaras. Ochedai buvo suteiktas Naujosios Andalūzijos adelantado titulas ir teisės į būsimai kolonizuotas žemes. Darjeno įlankos pakrantėse netoli Kartachenos konkistadoras siekė prisigaudyti indėnų, kuriuos galėtų parduoti vergijon Espanjoloje. Tačiau indėnai buvo itin karingi ir nuodingomis strėlėmis pražudė beveik visus ekspedicijos narius: iš 70 išsilaipinusiųjų išsigelbėjo tik Ocheda ir vienas jo bendražygis. Po susitikimo su Diego de Nicuesa ekspedicija, Ocheda patraukė toliau ir 1510 m. bandė įsteigti San Sebastiano fortą. Tačiau kolonistams nuolat teko atreminėti indėnų antpuolius, kęsti maisto stygių ir tropines ligas. Kilo sukilimas, kurį konkistadoras numalšino. Ocheda išvyko į Espanjolą prašyti pastiprinimo ir maisto, palikdamas atsakingu už fortą Fransiską Pisarą. Pakeliui laivas sudužo ir nors Ocheda išsigelbėjo, Espanjoloje vicekaralius Diegas Kolumbas nebeleido jam rengti naujos ekspedicijos, jis buvo teisiamas už ekspedicijos sužlugdymą. Konkistadoras gyveno Espanjoloje skurde ir nemalonėje iki pat mirties.

Ojeda
Venesuelos istorija
Juan de la Cosa

Chuanas de la Kosa (; g. 1460 m. Santonijoje, Kantabrijoje – m. 1509 m. dab. Kolumbijoje) – ispanų kartografas, keliautojas, konkistadoras. Sudarė pirmąjį žemėlapį, į kurį buvo įtrauktos ir Naujojo Pasaulio teritorijos.

Nuo pat ankstyvo amžiaus dalyvavo jūrų kelionėse. Su ispanais plaukiojo Vakarų Afrikos pakrantėmis. 1488 m. Lisabonoje susipažino su Bartolomėjumi Diasu, tik grįžusiu iš kelionės į Pietų Afriką. 1492 m. dalyvavo pirmojoje Kristupo Kolumbo ekspedicijoje į Ameriką kaip laivo „Santa Marija“ šeimininkas. Vėliau šis laivas sudužo prie Espanjolos krantų. Už laivą jam buvo sumokėta kompensacija. Kaip kartografas de la Kosa dalyvavo ir antrojoje bei trečiojoje Kolumbo kelionėje.

1499 m. buvo Alonso de Ochedos ir Amerigo Vespučio ekspedicijos į Pietų Amerikos pakrantes šturmanas. Tyrinėjo Venesuelos ir Gvianos krantus. Rinko medžiagą būsimajam žemėlapiui.

1500 m. su Vasku Nunjesu de Balboa ir Rodrigu de Bastidasu dalyvavo kelionėje į Darjeno įlankos pakrantę. 1502 m. grįžo į Espanjolą. Vėliau grįžęs į Europą vedė delegaciją į Portugaliją, kur protestavo prieš portugalų įsiveržimus į ispanų atrastas žemes. De la Kosa buvo suimtas, bet padedant Ispanijos karalienei Izabelei I išvaduotas.

Keliautojui suteiktas alguasilijo titulas ir suteiktas leidimas rengti ekspediciją. 1504–1506 m. laikotarpiu keliavo po Vest Indiją, tyrinėjo Urabos įlanką, Perlų salas.

1509 m. Chuanas de la Kosa išvyko į savo paskutiniąją kelionę po Naująjį Pasaulį. Kartu su Alonsu de Ocheda ir Fransisku Pisaru keliavo į Pietų Ameriką su tikslu įsteigti koloniją. Tačiau vienoje pakrantėje, apgyvendintoje indėnų karibų Ocheda, nors ir perspėtas de la Kosos, išsilaipino prisigaudyti vergų. Išsilaipinusieji pakrantėje lengvai įveikė indėnų pasipriešinimą, todėl Ocheda nutarė keliauti gilyn į džiungles, kur dabar yra Turbako miestas. Čia indėnai įsibrovėlius atakavo nuodingomis strėlėmis, nuo kurių žuvo ir Chuanas de la Kosa.

Kartografas buvo nubraižęs keletą žemėlapių, iš kurių išliko tik 1500-ųjų Mappa mundi. Tai seniausias žinomas europiečių žemėlapis, kuriame atvaizduotas Naujasis Pasaulis.

Casas
Casas
Casas
Luís Enrique Martínez Rodríguez

Luís Enrique „Neco“ Martínez Rodríguez (g. 1982 m. liepos 11 d.) – Kolumbijos futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje Kolumbijos nacionalinėje rinktinėje ir Kolumbijos Once Caldas klube.

Karjerą pradėjo Kolumbijos klubuose CD Atlético Huila, Envigado Fútbol Club ir Club Santa Fe. 2006 m. vasaros transfero metu parduotas Turkijos klubui Sakaryaspor.

Martinesas su Kolumbijos rinktine kaip atsarginis vartininkas dalyvavo 2003 m. Konfederacijų taurėje, 2005 m. CONCACAF Aukso taurėje.

2006 m. gegužės 30 d. draugiškose varžybose tarp Kolumbijos ir Lenkijos rinktinių jis įmušė įsimintiną įvartį nuo savo vartų į lenkų vartininko Tomasz Kuszczak vartus.

Nuorodos 
 Luís Enrique Martínez įvartis į lenkų vartus

Martinez, Luis
René Higuita

Chosė Renė Higita Sapata (José René Higuita Zapata, g. 1966 m. rugpjūčio 27 d.) – karjerą baigęs Kolumbijos futbolininkas, rungtyniavęs vartininko pozicijoje.

Jis sužaidė 69 varžybas už Kolumbijos nacionalinę rinktinę.

Per savo karjerą René Higuita rungtyniavo daugiausia įvairiuose Kolumbijos klubuose, tokiuose kaip Atlético Nacional, Club Deportivo Los Millonarios, Independiente Medellín ir kt. Taip pat rungtyniavo Ispanijoje, Meksikoje, Ekvadore, Venesueloje.

Higuita su Kolumbijos rinktine dalyvavo 1990 m. pasaulio futbolo čempionate, 1991, 1995 ir 1999 m. Copa America čempionatuose.

Vartininkas aikštėje pasižymėdavo neprognozuojamu elgesiu ir rizikingais sprendimais. Ypač jį išgarsino atremtas Jamie Redknapp netikslus perdavimas 1995 m. draugiškose rungtynėse tarp Anglijos ir Kolumbijos. Higuita pašokęs, užlenkęs kojas atgal ir į viršų išmušė kamuolį iš vartų. Šis manevras pavadintas „skorpiono smūgiu“.

1993 m. René Higuita buvo suimtas ir įkalintas apkaltinus pagrobimu ir bendradarbiavimu su narkomafijos baronais Pablu Eskobaru ir Karlosu Molina. Vėliau paleistas be teismo, tačiau praleido galimybę 1994 m. pasaulio futbolo čempionate atstovauti Kolumbijai. 2004 m. futbolininkas pakliuvo į kitą skandalą, kai buvo jo organizme rasta kokaino rungtyniaujant Ekvadoro klube Sociedad Deportiva Aucas.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Nuorodos 
 René Higuita skorpiono smūgis

Higuita
SKA-Pamir Dušanbe

SKA-Pamir Dušanbe – Tadžikijos futbolo klubas iš Dušanbės. Vienintelis tadžikų klubas, žaidęs  (1989–1991 metais).

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1936 m. Savo laiku žaidė Sovietų Immperijos čempionate. Šaliai tapus nepriklausoma valstybe, žaidė aukščiausioje lygoje.

Žaidžia aukščiausioje šalies lygoje.

Pasiekimai

Sezonai

TSRS varžybos 

|}

Nuorodos 
 Globalsportsarchive
 SOCCERWAY (Klubo profilis)
 SOCCERWAY (sezonai)
 Transfermarkt.ru (Klubo profilis)
 Teams.by (Klubo profilis)
 sports.ru (Rungtynių kalendorius)
 RSSSF taurės turnyrai
 RSSSF duomenų bazė

Tadžikijos futbolo klubai
Žagarių Šv. Baltramiejaus bažnyčia

Žagarių Švento Baltramėjaus bažnyčia - Romos katalikų bažnyčia Lenkijoje, Seinų apskrities Seinų valsčiaus Žagarių kaime, yra Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios filija.

Parapijos istorija 
Pirmąją maumedžio rastų bažnyčią 1793 metais pastatė Krasnagrūdos dvaro valdytojas Motiejus Eismontas, kuris vėliau jos kriptoje ir buvo palaidotas. Tai buvo seniausia medinė šventovė Suvalkijoje. Altoriuje buvo senovinė medinė Nukryžiuotojo skulptūra, kabojo Šv. Motiejaus paveikslas. Bažnyčia ilgą laiką nebebuvo naudojama ir tik 1976 m. joje pradėtos aukoti Šv. Mišios lietuvių ir lenkų kalbomis, vėliau tik lietuviškai. 1984 m. lapkričio penktosios naktį ji sudegė.

Jau 1985 m. pradėta bažnyčią atstatyti ant senosios pamatų. Dirbo savanoriai iš Aradnykų, Dusnyčios, Radžiūčių, Rakelijos ir Žagarių kaimų ir 1987 m. rugpjūčio 24 d., per Šv. Baltramiejaus atlaidus, naujas bažnyčios pastatas buvo pašventintas.

Luko vyskupijos bažnyčios
Seinų valsčius
Bažnyčios Palenkės vaivadijoje
Abdonas Lietuvninkas

Abdonas Lietuvninkas (1921 m. balandžio 20 d. Mokolų Naujiena, Marijampolės apskr. – 1994 m. gegužės 30 d. Vilnius) – Lietuvos dainininkas (bosas), pedagogas.

Biografija 
Sesuo smuikininkė Aldona Lietuvninkaitė-Andrėnienė. Nuo 1939 m. Kauno konservatorijoje mokėsi groti smuiku, vėliau studijavo mechaniką Vytauto Didžiojo universitete, bet pradėjęs dainuoti studijas nutraukė. Dainuoti mokėsi 1945–1948 m. Kauno konservatorijoje ir 1949–1950 m. Lietuvos konservatorijoje, mokytojai Juozas Babravičius, Petras Oleka.

1943 m. grojo smuiku, kiek vėliau ir valtorna Kauno radiofono orkestre. 1947–1948 m. Kauno valstybės teatro, 1949–1950 m. Lietuvos filharmonijos, 1950–1988 m. Lietuvos operos ir baleto teatras solistas. 1960–1970 m. Vilniaus pedagoginio instituto, 1970–1982 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas.

Gastroliavo Rusijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Ukrainoje, Suomijoje ir kitur. Sukūrė apie 60 vaidmenų. 

Su scena atsisveikino 1987 m. rugsėjo 6 d. „Rigoleto“ spektakliu, kuriame atliko du vaidmenis: Monteronės ir Sparafučilės.

Vaidmenys 
 Don Bazilijas – Džoakinas Rosinis. Sevilijos kirpėjas
 Monteronė, Sparafučilė – Džiuzepė Verdis. Rigoletas
 Malūnininkas – Aleksandras Dargomyžskis. Undinė
 Galičo kunigaikštis – Aleksandras Borodinas. Kunigaikštis Igoris
 Renė, Greminas – Piotras Čaikovskis. Jolanta, Eugenijus Oneginas
 Mefistofelis – Šarlis Guno. Faustas
 Tyzenhauzas, Masalskis – Balys Dvarionas. Dalia
 Jogaila – Vytautas Klova. Du kalavijai

Įvertinimas 
 1951 m. Pasaulinio jaunimo ir studentų festivalio konkurso Berlyne III vieta
 1954 m. Lietuvos SSR nusipelnęs artistas

Šaltiniai

Nuorodos 
 A.Lietuvninkas: „Elgtis kitaip neleidžia pavardė“ // Lietuvos žinios, 2011-04-18 
 Francas Šubertas. Jūrų banga, fortepijono partija - Aloyzas Končius

Bosai
Lietuvos operos dainininkai
Lietuvos muzikos pedagogai
Rūta Paškauskienė

Rūta Garkauskaitė-Būdienė–Paškauskienė (g. 1977 m. kovo 29 d. Kaunas) – Lietuvos stalo teniso žaidėja, kuri 2008 m. spalio mėnesį Sankt Peterburge (Rusija) pirmą kartą per savo karjerą tapo Europos moterų vienetų stalo teniso čempione. Olimpietė, dalyvavusi 1996, 2000 ir 2008 m. olimpinėse žaidynėse.

Karjera 
1984 m. sulaukusi dvylikos Rūta jau buvo tapusi Lietuvos suaugusių stalo teniso čempione. Nuo to laiko pradėjo atstovauti Lietuvai įvairiose tarptautiniuose čempionatuose. Tiesa, maždaug 2 metus prarado, nes Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, nebuvo galimybių dalyvauti užsienyje vykstančiuose stalo teniso varžybose. Bet vėliau viskas susitvarkė ir jos kaip sportininkės karjera tęsėsi.

1994 m. Pasaulio jaunimo pirmenybėse R. Garkauskaitė laimėjo sidabro medalį, o 1996 m. Australijoje vykusioje universiadoje kartu su K. Totilaite – sidabrą. 1994, 1996 ir 2002 metais įvairiuose turnyruose R. Garkauskaitė-Paškauskienė ir J. Prūsienė iškovojo bronzos medalius. 2002 metais R. Garkauskaitė-Paškauskienė iškovojo sidabro, 2000, 2005, ir 2007 metais – aukso medalius. Atlantos olimpinės žaidynės R. Garkauskaitė vienetų varžybose užėmė 17 vietą. 2000 m. Sidnėjaus olimpiadoje R. Garkauskaitė-Paškauskienė ir J. Prūsienė moterų dvejetų varžybose iškovojo aukštą 9 vietą.

2002 ir 2006 metais R. Paškauskienė su serbu Aleksandru Karakaševičiumi tapo Europos mišrių dvejetų čempionais.

Olimpinėse žaidynėse 

 1996 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Atlantoje (JAV) vienetų varžybose pasiekta 17–32 vieta (64 dalyvės).
 2000 m. vasaros olimpinės žaidynėse Sidnėjuje (Australija) vienetų varžybose pasiekta 33–48 vieta (64 dalyvės), dvejetų – 9–16 vieta (48 poros).
  2008 m. Pekino vasaros olimpinėse žaidynėse, kur pasiekė antrąjį raundą vienetų rungtyje, – 33–48 vieta (64 dalyvės).

Pasiekimai

Asmeninis gyvenimas 
Rūta mokėsi Kauno 13-joje vidurinėje, baigusi LKKA. Laisvalaikio pomėgiai: ilsėtis gamtoje, plaukioti. Jos pirmoji, ir dabartinė trenerė yra jos mama Romualda Garkauskienė. Ištekėjusi, turi sūnų vardu Dovydas.

Įvertinimas 

 2022 m. 2-ojo laipsnio Santakos garbės ženklas

Šaltiniai

Nuorodos 

 Garkauskaitė Rūta, Būdienė, Paškauskienė (Lietuvos sporto enciklopedija)
 Rūta Paškauskienė (sports-reference.com) 
 Rūta Garkauskaitė (sports-reference.com) 
 2008 Olimpiados profilis 
 2008 Olimpiados profilis (lt)

Lietuvos stalo tenisininkai
Lietuvos olimpiečiai
KV Oostende

KV Oostende – Belgijos futbolo klubas iš Ostendės.

Istorija

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė

Oostende
Lietuvos astronomų sąjunga

Lietuvos astronomų sąjunga – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti astronomus ir astronomijos mėgėjus.

Istorija 
Lietuvos astronomų sąjunga įkurta 1995 m., iki tol 1973–1990 m. veikė Lietuvos astronomijos draugija, 1991–1994 m. Lietuvos astronominė taryba. Nuo 1995 m. Europos astronomų draugijos narė. Priklauso apie 70 narių (2008 m.).

Veikla 
Pagrindiniai tikslai – skatinti astronomijos mokslo plėtrą Lietuvoje, atstovauti narių interesams šalies ir tarptautiniu mastu, skleisti astronomijos mokslo žinias visuomenėje. Rūpinasi lietuviška astronomijos terminija, organizuoja viešas mokslo populiarinimo paskaitas, remia edukacinius astronomijos renginius jaunimui ir visuomenei.

Prezidentai 
 Vytautas Straižys – 1995–2002 m.
 Julius Sperauskas – 2003–2006 m.
 Audrius Bridžius – 2007–2012 m.
 Vytis Kapočius – 2012–2013 m.
 Julius Sperauskas – nuo 2013 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos astronomų sąjunga

Astronomijos organizacijos
Lietuvos profesinės organizacijos
Lietuvos mokslo organizacijos
Astronomija Lietuvoje
G20

G20 (nuo , ) – tarptautinis forumas, kuriam priklauso 19 ekonomiškai stipriausių arba sparčiai ekonomiškai besivystančių valstybių bei Europos Sąjunga. G20 buvo įkurtas 1999 m. kaip šalių narių centrinių bankų atstovų susirinkimas, bet po 2008 m. finansų krizės papildytas kasmetiniais aukščiausio lygio susitikimais. Nors ir pradžių forumas buvo skirtas daugiausiai pasaulinės ekonomikos klausimams, šiuo metu jame aptariamas ir saugumas, darnusis vystymasis, aplinkosaugos klausimai, migracija ir pan. G20 priklausančios valstybės sukuria 85 % pasaulio BVP, apima 80 % pasaulio prekybos ir 2/3 žmonijos.

Narystė 

G20 narės:

Susirinkimai 
Aukščiausio lygio G20 susirinkimai:

 2008 m. lapkričio 14–15 d. – Vašingtonas, 
 2009 m. balandžio 2 d. – Londonas, 
 2009 m. rugsėjo 24–25 d. – Pitsburgas, 
 2010 m. birželio 26–27 d. – Torontas, 
 2010 m. lapkričio 11–12 d. – Seulas, 
 2011 m. lapkričio 3–4 d. – Kanai, 
 2012 m. birželio 18–19 d. – San Chose del Kabas, 
 2013 m. rugsėjo 5–6 d. – Sankt Peterburgas, 
 2014 m. lapkričio 15–16 d. – Brisbenas, 
 2015 m. lapkričio 15–16 d. – Serikas, 
 2016 m. rugsėjo 4–5 d. – Hangdžou, 
 2017 m. liepos 7–8 d. – Hamburgas, 
 2018 m. lapkričio 30 – gruodžio 1 d. – Buenos Airės, 
 2019 m. birželio 28–29 d. – Osaka, 
 2020 m. lapkričio 21–22 d. – Rijadas,

Taip pat skaitykite 
 Didysis septynetas
 Didysis aštuonetas

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficiali svetainė 

Tarptautinės ekonominės organizacijos
Tarptautinės politinės organizacijos
Motiejūnai (reikšmės)

Motiejūnais vadinami kaimai:

 Anykščių rajone;
 Ignalinos rajone;
 Molėtų rajone;
 Pasvalio rajone;
 Širvintų rajone:
 25 gyv.;
 217 gyv..
Hernando Siles stadionas

Estadio Hernando Siles – pagrindinis Bolivijos stadionas, esantis La Paso mieste, Mirafloreso kvartale. Stadionas talpina 45 000 žiūrovų. Pastatytas 1931 m. ir pavadintas Bolivijos prezidento Hernando Siles Reyes garbei.

Stadione namų rungtynes žaidžia Bolivijos nacionalinė futbolo rinktinė bei Bolivijos futbolo klubai Club Bolívar, The Strongest, La Paz FC. 1997 m. čia vyko Copa America čempionato finalinės varžybos, kuriose Brazilija 3-1 nugalėjo šeimininkų rinktinę.

Estadio Hernando Siles stadionas yra 3637 m aukštyje virš jūros lygio ir yra vienas iš aukščiausiai esančių profesionalių stadionų pasaulyje. Šis stadionas yra didelis Bolivijos rinktinės privalumas namų varžybose, kadangi priešininkai neprisitaikę prie aukštikalnių klimato greičiau nuvargsta ir suteikia šansų bolivijiečiams. 2007 m. FIFA uždraudė rengti atrankos į pasaulio čempionatą varžybas didesniame nei 2000 m aukštyje. Tuomet protestą pareiškė Bolivijos prezidentas Evo Morales dėl Andų šalių diskriminacijos. Galiausiai FIFA sušvelnino ribą iki 3000 m bei suteikė išimtį Hernando Siles stadionui.

Stadionai
Bolivijos sportas
Vidugirių Pal. Jurgio Matulaičio bažnyčia

Vidugirių Palaimintojo Jurgio Matulaičio bažnyčia – Romos katalikų bažnyčia Lenkijoje, Seinų apskrities Punsko valsčiaus Vidugirių kaime. Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios filija.

Parapijos istorija 
Būdami gana tolokai nuo arčiausios bažnyčios Punske, Vidugirių ir gretimų kaimų gyventojai nusprendė pastatyti kaime bažnyčią. JAV lietuvių mecenatai Marija ir Antanas Rudžiai pažadėjo paremti jos statybą ir pažadą tęsėjo. 1986 m. pradėti statybos darbai, o 1992 m. paskelbiama, kad iš kelių Punsko ir Seinų parapijų kaimų įkurta nauja Vidugirių parapija. Šio projekto autorystė priskiriama Punsko ir Seinų klebomams Ignotui Dzermeikai ir Stanislovui Rogovskiui. Lenkijos lietuviai šiame sprendime įžvelgė bandymą suskaldyti lietuvių tikinčiuosius Lenkijoje. Parapijos taryba ir lietuvių organizacijos protestavo: rengia mitingus, rašė Luko vyskupui raštus, reikalaudami sprendimą atšaukti. Lietuvos žmogaus teisių asociacija kreipėsi į Lenkijos prezidentą ir kitas institucijas prašydama padėti.  Nebaigtos Vidugirių bažnyčios duris buvo užtvertos metalinėmis sijomis. 820 šeimos pasisakė prieš naujos parapijos steigimą. Parapijos taryba kreipėsi į kaimo seniūnus, ragindama žmones nepriimti kalėdojančio kunigo Dzirmeikos, nuo jo nusišalino beveik visi parapijiečiai. Galiausiai Ignotas Dzermeika buvo atšauktas iš klebono pareigų.

Vidugirių bažnyčios parapijiečiai liko Punsko parapijoje, o pati Vidugirių bažnyčia tapo Punsko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčios padaliniu.

Išnašos 

Luko vyskupijos bažnyčios
Punsko valsčius (Lenkija)
Lenkijos lietuvių bendruomenė
Bažnyčios Palenkės vaivadijoje
Antanas Merčaitis

Antanas Juozas Merčaitis (g. 1936 m. vasario 5 d. Giedručiuose) – Lietuvos ekonomistas, statistikas, buvęs LR ekonomikos viceministras, Vilniaus universiteto docentas.

Biografija 
1959 m. baigė VU Ekonomikos fakultetą. 1967 m. apgynė disertaciją „Lietuvos TSR gyventojų reprodukcija“, ekonomikos mokslų kandidatas (laipsnis nostrifikuotas į socialinių mokslų ekonomikos krypties daktaro laipsnį).

Nuo 1957 m. iki 1958 m. VU darbuotojas, nuo 1959 m. iki 1973 m. dėstytojas, nuo 1967 m. iki 1969 m. VU Ekonomikos fakulteto prodekanas, nuo 1970 m. iki 1973 m. Statistikos katedros vedėjas; nuo 1970 m. docentas. 1973–1984 m. Valstybinės plano komisijos Liaudies ūkio planavimo ir ekonomikos instituto direktoriaus pavaduotojas mokslo reikalams, 1985–1990 m. Valstybinio plano komiteto pirmininkas pavaduotojas. 1990–1994 m. LR ekonomikos ministro pavaduotojas, 1994–1996 m. LR EM ministerijos sekretorius, 1997–2000 m. LR ūkio ministerijos sekretorius, 2000–2003 m. patarėjas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių darbų pagrindinė kryptys – statistikos metodų taikymas ekonomikoje, demografinių problemų (Lietuvos gyventojų skaičiaus ir sudėties, natūralaus gyventojų judėjimo, migracijos) tyrimai. Paskelbė straipsnių demografijos klausimais.

Bibliografija 
 Gyventojų statistika, 1960 m.;
 Dinamikos eilutės, 1963 m.;
 Bendroji statistikos teorija, 1966 m.;
 Statistikos bendrosios teorijos uždavinynas, aukštųjų mokyklų studentams, 1973 m.;
 Bendrosios statistikos teorijos užduotys, 1980 m.

Šaltiniai 

Lietuvos statistikai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos ūkio viceministrai
Lietuvos TSR viceministrai
Demografai
Lietuvos chemikų draugija

Lietuvos chemikų draugija – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti chemikus mokslininkus, inžinierius, dėstytojus, mokytojus, veikianti Vilniuje, Linkmenų g. 28.

Istorija 
1959–1988 m. veikė kaip TSRS sąjunginės Dmitrijaus Mendelejevo chemikų draugijos skyrius. Iš naujo įkurta 1988 m. Pagrindiniai tikslai – rengti chemikų konferencijas, seminarus gamtosaugos ir medžiagų inžinerijos, chemijos medžiagų tvarkymo ir kitais su Europos Sąjungos normatyvų ir standartų įgyvendinimu susijusiais klausimais, teikti metodinę pagalbą viduriniosios ir aukštosioms mokykloms, skleisti mokslo žinias visuomenėje. Nuo 1996 m. leidžia žurnalą „Chemijos panorama“.

Pirmininkai 
 Juozas Matulis – 1959–1960 m.;
 Kazys Daukšas – 1960–1982 m.;
 Antanas Kaminskas – 1982–2012 m.
 Rimantas Vaitkus – nuo 2012 m.

Šaltiniai 

Chemikų draugija
Lietuvos chemikai
Chemikų draugija
Alfonsas Merkys

Alfonsas Merkys (1927 m. vasario 20 d., Puože, Skapiškio valsčius, Rokiškio apskritis – 2016 m. gegužės 19 d., Vilnius) – Lietuvos botanikas, augalų fiziologas, akademikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1945 m. baigė Salų žemės ūkio mokyklą, 1945–1947 m. mokslus tęsė Vilniaus žemės ūkio technikume. 1947–1948 m. Lazdijų apskrities žemės ūkio skyriaus vyr. agronomas, vedėjas. 1948–1949 m. studijavo K. Timiriazevo žemės ūkio akademijoje Maskvoje. 1949 m. grįžo į Lietuvą ir tęsė studijas Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete. 1953 m. baigė Vilniaus universitetą, įgijo augalų fiziologo specialybę. 1953–1956 m. studijavo aspirantūroje Maskvos M. Lomonosovo universiteto Biologijos-dirvožemio fakulteto Augalų fiziologijos katedroje.

1957–1959 m. Biologijos instituto, 1959–2000 m. Botanikos instituto mokslo darbuotojas, 1961–2001 m. Augalų fiziologijos laboratorijos vadovas, 1962–1981 m. dar ir instituto direktorius pavaduotojas mokslo reikalams, 1981–1989 m. direktorius. 1961–1970 m. ir 1990–2001 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 1968 m. profesorius. 1967 m. biologijos mokslų daktaras.  Nuo 1976 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys, 1976–1992 m. LMA prezidiumo narys.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausia sritis – augalų augimo fiziologija, tropizmų ir fitohormonų fiziolijos teorija. 1973 m. kartu su kitais ištyrė retardanto CCC panaudojimą nuo kviečių išgulimo. Pirmasis įrodė, kad augalai mikrosvarumo sąlygomis (kosminiuose laivuose) gali praeiti visą ontogenezės ciklą. Susintetino ir ištyrė daugiau kaip 20 žemės ūkio augalams svarbių fitohormonų fiziologinių analogų. Nuo 1988 m. Lietuvos augalų fiziologijos draugijos pirmininkas. 1988–1995 m. Lietuvos gamtos apsaugos draugijos pirmininkas. 1994–2001 m. Lietuvos mokslų akademijos žurnalo „Biologija“ vyr. redaktorius. Paskelbė daugiau kaip 350 mokslinių straipsnių. 8 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Augalų geotropinė reakcija, monografija, 1973 m., rusų k.
 Auksinas ir augalų augimas, 1982 m., rusų k.
 Сила тяжести в процессах роста растений. – 1990. – 183 p.: graf.
 Prof. S. Jundzilo ir prof. J. Dagio gyvenimas ir veikla. – Vilnius: VU leidykla, 1995. – 80 p.: iliustr. – ISBN 9986-19-134-3
 Taurieji elniai ir augmenija Žagarės draustinyje / Rimantas Baleišis, Petras Bluzma, Algirdas Lekavičius, Alfonsas Merkys. – Vilnius: Valstybės žinios, 1998. – 109 p.: iliustr. – ISBN 9986-18-030-9

Įvertinimas 
 1975 m. LSSR valstybinė premija
 1977 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas
 2001 m. Lietuvos mokslo premija, su kitais

Šaltiniai

Literatūra 
 Alfonsas Merkys – augalų fiziologas / Leonida Novickienė, Aurika Ričkienė. – Vilnius: Lietuvos mokslų akademijos leidykla, 2007. – 109 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-08-040-4

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos botanikai
Lietuvos išradėjai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Vytautas Jurgis Meška

Vytautas Jurgis Meška (1930 m. birželio 1 d. Marijampolėje – 2015 m. gegužės 8 d. Birštone) – Lietuvos gydytojas kurortologas ir fizioterapeutas, reabilitologas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
Mokėsi Giedraičių progimnazijoje, baigė Ukmergės 1-ąją berniukų gimnaziją. 1956 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą.

1957–1958 m. Birštono sanatorijos Nr. 2 vyr. gydytojas. 1958–1968 m. „Tulpės“ sanatorijos Birštone vyr. gydytojo pavaduotojas. 1963 m. medicinos mokslų kandidatas.  1964–1968 m. dar dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute Vilniuje. 1968–1990 m. Kurortologijos laboratorijos Vilniuje vadovas. 1978–1992 m. Lietuvos fizioterapeutų ir kurortologų mokslinės draugijos pirmininkas. 1990–1992 m. Birštono miesto tarybos pirmininkas. 1990–2005 m. bendradarbiavo Kanados lietuvių savaitraštyje „Tėviškės žiburiai“.

Mokslinė veikla 
Tyrė kurortinių veiksnių veikimo mechanizmus, kurortinę psichologiją. Sukūrė elektroninį prietaisą skausmui ir emocinei įtampai matuoti, uždegiminių ir sąnarių ligų diferencinės diagnostikos metodų.

Bibliografija 
 Kurortai ir poilsiavietės / Vytautas Kirsnys, Vytautas Meška, Audra Mikšytė. - Vilnius: Mintis, 1979. - 127 p.: iliustr.
 Funkcinių centrinės nervų sistemos sutrikimų diagnostika ir sanatorinis-kurortinis gydymas. - Vilnius: Kurortologijos mokslinio tyrimo laboratorija, 1991. - 104 p.: iliustr.
 Streso malšinimas / Vytautas Meška, Algirdas Juozulynas. - Vilnius: Pradai, 1996. - 175 p.: iliustr. - ISBN 9986-776-05-8
 Kurortinė medicina / Vytautas Meška, Algirdas Juozulynas. - Vilnius: Litimo leidykla, 1999. - 306 p.: iliustr. - ISBN 9955-401-19-2
 Laiškai iš Birštono. - Kaunas: Naujasis amžius, 2002. - 278 p. - ISBN 9955-426-23-3
 Kurortologo atsiminimai: jaunystė, studijos, mokslas. - Kaunas: Naujasis amžius, 2005. - 364 p.: iliustr. - ISBN 9955-426-36-5

Įvertinimas 
 Garbės ženklo ordinas
 1976 m. LSSR nusipelnęs gydytojas 
 2010 m. Birštono savivaldybės garbės pilietis

Šaltiniai 

Kurortologai
Lietuvos gydytojai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Birštono politikai
Elvyra Žebertavičiūtė

Elvyra Žebertavičiūtė (g. 1933 m. sausio 7 d. Bartninkuose, Vilkaviškio apskritis) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija 
Nuo 1940 m. su tėvais gyveno Kaune, Aleksote, lankė 2-ąją mergaičių gimnaziją. 1956 m. baigė LSSR konservatoriją, I aktorių laidos absolventė.

1956–1960 m. Kapsuko dramos teatro aktorė. 1961–1965 m. Vilniaus kultūros ir švietimo technikume dėstė režisūrą ir aktorių meistriškumą. Nuo 1965 m. Jaunimo teatro aktorė.  Dėl malonaus ir neįprasto balso tembro daug dirbo radijo spektakliuose, įgarsinant filmus, buvo poezijos skaitovė.

Filmografija 
 Janina – Vienos dienos kronika, 1963 m., rež. Vytautas Žalakevičius, Lietuvos kino studija (LKS)
 Medicinos sesuo – Beprotybė, 1968 m., rež. Kaljo Kiisk, Tallinnfilm
 Laima – Birželis, vasaros pradžia, 1969 m., rež. Raimondas Vabalas, LKS
 Indėnė – Smokas ir Mažylis, 1975 m., rež. Raimondas Vabalas, Algirdas Šemeškevičius, LKS
 Rumšienė – Nesėtų rugių žydėjimas, 1978 m., rež. Marijonas Giedrys, LKS
 Bona – Juozas Grušas. Barbora Radvilaitė, 1982 m., rež. Vidmantas Bačiulis, Lietuvos telefilmas
 Našlė – Michaila Lomonosovas, 1984 m., rež. Aleksandras Proškinas, Mosfilm
 Susidūrimas, 1984 m., rež. Isaakas Fridbergas, LKS
 Melija – Mesje!, 1986 m., rež. Michailas Jevdokimovas, LKS
 Nauji Robino Hudo nuotykiai, 1997 m., rež. Zacharijus Vaintraubas, Lietuva, JAV, Prancūzija
 Paskutiniai žaislai, 2000 m., rež. G. Bendoriūtė
 Attila, 2001 m., rež. Dick Lowry, JAV, Lietuva
 Žiurkės, 2004 m., rež. Jorg Luhdorff, Lietuva, Vokietija
 Arjė, 2004 m., rež. Roman Kačanov, Rusija, Izraelis, Lietuva
 Imperijos žlugimas, 2005 m., rež. Vladimiras Chotinenka, Mosfilm
 Nekviesta meilė, serialas, 2007 m., rež. Alvydas Šlepikas
 Gėlė, 2009 m., rež. Darius Jarašiūnas
 Anelė Palubinskas – Mano mylimas prieše, 2010 m., rež. Šarūnas Mikulskis
 Kai ji vaikšto šalia, 2011 m., rež. Algina Navickaitė
 Aš, veteranė, 2011 m., rež. Darius Jarašūnas
 Miestelio mokytoja – Vardas tamsoje, 2012 m., rež. Agnė Marcinkevičiūtė

Įvertinimas 
 1983 m. LSSR nusipelniusi artistė

Šaltiniai

Nuorodos 
 E. Žebertavičiūtė: drąsos ir įžūlumo man jaunystėje netrūko, 2012-06-04

Lietuvos aktoriai
Lietuvos diktoriai
Lietuvos skaitovai
Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo bažnyčia

Berznyko Švenčiausios Mergelės Marijos Dangun Ėmimo bažnyčia – Romos katalikų bažnyčia Lenkijoje, Berznyko kaime. Bažnyčia priklauso Berznyko Švč. M. Marijos Dangun Ėmimo parapijai.

Parapijos istorija 
Parapija įkurta 1447 m. 1905 m. klebonas Tomas Kedys ir vikaras Antanas Staniukynas pabandė įvesti papildomas pamaldas lietuvių kalba. Lietuviškai besimeldę buvo užpulti, nukentėjo Žagarių kaimo gyventojai Juozas Gadliauskas ir Steponas Machavičius. Dėl kraujo praliejimo Berznyko bažnyčia buvo dvejiems metams uždaryta. 1905 m. spalio mėnesio įvykusios muštynės Berznyko bažnyčioje privertė parapijiečius lietuvius statyti naują Šv. Kazimiero bažnyčią Kučiūnuose. Šiuos įvykius „Šaltinyje“ 1906 m. analizavo Juozas Damijonaitis.

Vikarais kurį laiką tarnavo Antanas Brundza, Antanas Kudirka, Juozapas Galeckas. 1917 m. bažnyčios klebonas Adomas Lastauskas dalyvavo Vilniaus konferencijoje, išrinkusioje Lietuvos Tarybą, kuri paskelbė atkurianti šalies valstybingumą. Parapija pavadinta žolinės garbei. Liturginės mišios vyksta rugpjūčio 15 dieną.

Architektūra 
Bažnyčia vienanavė, su XIX a. viduryje statytomis medinėmis varpinėmis, tuo pačiu metu įrengtas bažnyčios šventorius su vartais ir dviem medžio-mūro koplytėlėmis.

Šaltiniais

Nuorodos 
 Algimantas Katilius. Apie XX a. pradžios įvykius Berznyko bažnyčioje (Straipsnis „Aušros“ žurnale) ;
 Parapijos tinklalapis (lenk.).

Luko vyskupijos bažnyčios
Seinų valsčius
Bažnyčios Palenkės vaivadijoje
Vladas Meškėnas

Vladas Meškėnas (g. 1916 m. vasario 17 d. Baku) – Lietuvos tapytojas.

Biografija 
1924 m. su tėvais grįžo į Lietuvą. Studijavo Kauno meno mokykloje, 1936 m. konkurse už Felikso Vaitkaus pašto ženklus laimėjo III premiją. 1944 m. emigravo į Austriją, 1949 m. persikėlė į Australiją.

Kūryba 
Ankstyvuoju periodu kūrė daugiausia ekspresionistinius portretus („Veveris Haukinsas“ 1961 m., „Viljamas Dobelis“ 1964 m., „Donaldas Grantas“ 1976 m.). Lankėsi JAV, sukūrė portretų (Valdas Adamkus, Alma Adamkienė, Adomas Varnas, visi 1978 m.). Kūriniams būdingos sodrios spalvos, energingi potėpiai, ryškus modeliavimas. Aštuntame dešimtmetyje suformavo savitą vadinamąjį dvigubo įvaizdžio (doubleimage) stilių: dalis portreto užtapoma įvairių spalvų potėpiais („Elvynas Lynas“ 1973 m., „Autoportretas“ 1979 m.). Vėlesnė kūryba realistiškesnė, sukūrė ir žanrinių paveikslų („Dvi seserys“ 1984 m., „Bondi“ „Pajūris“ 1990 m.). Nupiešė daug piešinių, škicų pastele („Meno pirklys“ 1958 m., „Džonas Olsenas“ 1962 m., „Draugas Donaldas“ 1985 m.). Parodose dalyvavo nuo 1953 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

Literatūra 
 Rutkauskienė R. Australijos lietuvių dailės kolekcija Dailės muziejaus rinkiniuose. Lietuvos dailės muziejus. Metraštis 2.-V.-1998.-P.129-132.

Šaltiniai 

Lietuvos žanrinių paveikslų tapytojai
Australijos lietuviai
Lietuvos pašto ženklų autoriai
Jekaterina Furceva

Jekaterina Furceva (, g. 1910 m. gruodžio 7 d. Kalinino srityje – m. 1974 m. spalio 24 d. Maskvoje ) – tarybinė partinė ir valstybės veikėja, buvusi TSRS Kultūros ministrė, viena iš nedaugelio moterų TSRS aukščiausioje valdžioje.

Biografija 
 1924 m. – įstojo į komjaunimą;
 1928–1930 m. – dirbo audėja fabrike;
 1930–1933 ir 1935–1937 m. – komjaunimo funkcionierė: rajono komiteto sekretorė Kursko srityje, Feodosijos miesto komiteto sekretorė, VLKJS CK aparate;
 1933–1935 ir 1937–1941 m. – studijavo Maskvos M. Lomonosovo vardo cheminės technologijos institute, buvo šio instituto partijos komiteto sekretore;
 1942 m. – TSKP Maskvos miesto Frunzės rajono komiteto sekretorė, II sekretorė, I sekretorė;
 1950 m. – TSKP Maskvos miesto komiteto II sekretorė, 1954–1957 m. – I sekretorė;
 1956 m. vasario mėn. – TSKP CK sekretorė, kandidatė į Politinio biuro narius, 1957–1961 m. – TSKP CK Politinio biuro narė;
 1960–1974 m. – TSRS Kultūros ministrė.

Papildoma informacija 
 Viena prieštaringiausiai vertinamų tarybinio laikotarpio veikėjų: padėjo įkurti Tagankos teatrą, organizavo dailininkų – abstrakcionistų puolimą, kai kada leisdavo teatruose statyti aštresnius kūrinius, jos iniciatyva Lužnikuose pastatytas didžiulis sporto kompleksas, jos pastangomis savaitei į Maskvą buvo atvežta Leonardo da Vinčio "Mona Lisa", amerikiečių milijonieriui A. Hameriui padovanojo K. Malevičiaus paveikslą "Juodas kvadratas";
 1956 m. V. Molotovui, L. Kaganovičiui, G. Malenkovui bandant nušalinti nuo pareigų N. Chruščiovą, pasiprašiusi iš Politinio biuro posėdžio tariamai į tualetą, telefonu sukvietė į Kremlių N. Chruščiovo šalininkus ir išgelbėjo jo politinę karjerą;
 Jos kabinete kabėjo D. Britanijos karalienės padovanotas portretas su užrašu "Jekaterinai nuo Elžbietos";
 Aistringai žvejojo, dėl savo charakterio ir užimamų pareigų buvo daugelio to meto anekdotų herojė;
 Atleista iš TSKP CK sekretoriaus posto bandė nusižudyti, persipjaudama venas.

TSRS politikai
Čiapa de Korsas

Čiapa de Korsas () – miestas pietryčių Meksikoje, Čiapaso valstijoje, 15 km į rytus nuo valstijos sostinės Tustla Gutjereso. 37,6 tūkst. gyventojų (2005 m.). Mieste išlikusi XVI a. kolonijinė architektūra, netoliese yra turistų lankomas Sumidero kanjonas.

Istorija 

Čiapa de Korsas yra apgyvendintas nuo senų laikų. Netoliese yra ikiklasikinio majų miesto Čiapa de Korso archeologinė radimvietė. Kolonijiniu laikotarpiu Čiapa de Korsas buvo valstijos indėnų sostinė.

Meksikos miestai