joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sala

Sala – žemės plotas, iš visų pusių apsuptas vandens. Pagrindinės salų rūšys – žemyninės, vulkaninės ir upinės, koralinių rifų, taip pat yra dirbtinių salų. Grupė susijusių salų vadinama salynu arba archipelagu.

Žemyninės salos 
Žemyninės salos, susijusios su tam tikru žemynu per šelfą. Žemyninių salų pavyzdžiai: Grenlandija, Niufaundlandas priklauso Šiaurės Amerikai, Barbadosas, Trinidadas ir Folklando salos – Pietų Amerikai, Airija, Didžioji Britanija, Sicilija – Europai, Sachalinas, Hokaidas, Sumatra, Java, Borneo – Azijai, Naujoji Gvinėja ir Tasmanija – Australijai.

Atskiras žemyninių salų tipas – atsiskyrusios salos arba mikrožemyninai, kurios yra atskilusios nuo žemyno. Geriausias pavyzdys yra Madagaskaras, kažkada buvęs Afrikos dalimi. Kitos tokios kategorijos salos - Reunjonas, Mauricijus, Sokotra, Kergelenas, Naujoji Kaledonija, Naujoji Zelandija (Zelandija), dalis Seišelų.

Kitas žemyninių salų tipas – barjerinės salos, kurios susidaro susikaupus smėliui ant žemyninio šelfo.

Upinės salos 
Upinės salos susidaro didelėse upėse, jų deltose. Susiformuoja iš upės sąnašų, kurios tam tikrame upės taške nusėda susilpnėjus upės tėkmei. Šios salos būna efemeriškos, gali išnykti pakilus vandens lygiui. Kitos salos – stabilios ir gali gyvuoti ilgą laiką, nepriklauso nuo vandens lygio.

Vulkaninės salos 

Vulkaninės salos susidaro veržiantis vulkanams. Geriausias vulkaninių salų pavyzdys yra vidurinė okeaninės salos, kurios nepriklauso jokiam žemynui. Viena vulkaninių salų rūšis yra salų lankai, kure susidaro litosferos plokštei palendant po kita plokšte, vykstant subdukcijai. Vykstant panirusios plokštės tirpimui mantijoje susidaro magma, kuri, jai išsiveržus lavos pavidalu, gali suformuoti salų lankus. Vulkaninių salų pavyzdžiai Ramiajame vandenyne: Šiaurės Marianai, Aleutų salos, ir didžioji Tongos dalis.

Kitas vulkaninių salų tipas susidaro, kai okeaninis rifas, susidaręs vandenyno dugne pasiekia vandens paviršių. Geriausias šio tipo salos pavyzdys yra Islandija – didžiausia tokio tipo sala.

Paskutinis vulkaninių salų tipas susidaro virš taip vadinamų „karštųjų taškų“. Šiose vietose konvekciniai žemės mantijos srautai pradegina litosferos plokštę ir toje vietoje atsiranda ugnikalnis. Iš pradžių jis būna povandeninis, o vėliau pasiekęs jūros lygį tampa vulkanine sala. „Karštasis taškas“ paprastai pasilieka vienoje vietoje ilgą laiką, todėl, vykstant tektoninių plokščių judėjimui, palaipsniui virš jo atsiranda naujas, dar nepradegintas, litosferos plotas. Taip palaipsniui atsiranda vis naujos salos sudarydamos salų linijas. Puikiausias šio tipo salų pavyzdys – Havajai.

Atolas 

Atolas – sala, susiformavusi iš koralinio rifo, kuris išauga ant nuskendusios vulkaninės salos. Augdamas rifas kyla virš vandens paviršiaus ir suformuoja naują salą. Atolai paprastai yra žiedo formos, su sėklia lagūna centre. Atolų pavyzdžiai: Maldyvai Indijos vandenyne ir Bora Bora sala Ramiajame vandenyne.

Taip pat skaitykite 
 Salelė
 Salų valstybė
 Didžiausių salų sąrašas

Šaltiniai
Clement Attlee

Klementas Ričardas Etlis (, 1883 m. sausio 3 d. Patnyje, Londonas – 1967 m. spalio 8 d. Vestminsteryje, Londonas), Prestvudo vikontas, teisininkas, Didžiosios Britanijos politinis veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Hailyburio koledže, studijavo Oksfordo universitete. Nuo 1908 m. Fabijiečių draugijos narys. 1935–1955 Didžiosios Britanijos leiboristų partijos lyderis. 1913–1914 ir 1918–1919 m. dėstė Londono ekonomikos mokykloje, 1914–1918 m. tarnavo britų kariuomenėje Mesopotamijoje ir Prancūzijoje. 1922–1963 m. Didžiosios Britanijos parlamento narys, 1935–1940 ir 1951–1955 m. opozicijos lyderis. 1924–1931 m. Valstybės sekretorius Ramsėjaus Makdonaldo vyriausybėje, Lankasterio grafystės kancleris, pašto ministras. 1942–1945 m. ministro pirmininko pavaduotojas, 1945–1951 m. Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas. Įvykdė socializacijos programą, sukūrė sveikatos apsaugos tarnybą. 2004 m. jo vyriausybė pripažinta sėkmingiausiai dirbusia XX a. Didžiosios Britanijos vyriausybe.

Jungtinės Karalystės Parlamento nariai
Jungtinės Karalystės gynybos ministrai
Jungtinės Karalystės premjerai
Alan García

Alanas Peresas Garsija (Alan Gabriel Ludwig García Pérez, g. 1949 m. gegužės 23 d. Limoje – 2019 m. balandžio 17 d.) – teisininkas, Peru ir tarptautinis politinis veikėjas, prezidentas.

Biografija 

Baigė Nacionalinę Chose Marija Egoreno kolegiją, Katalikų universiteto bakalauro studijas, o 1977 m. Limos San Marko nacionalinio universiteto teisės fakultetą, studijavo politologiją ir sociologiją Paryžiaus ir Madrido universitetuose, konstitucinės teisės daktaras.

1977 m. paskirtas Peru Amerikos liaudies revoliucinės (apristų) partijos (APRA) nacionaliniu sekretoriumi. Nuo 1980 m. parlamento narys, APRA ideologinės komisijos pirmininkas. 1985–1990 Peru prezidentas, tačiau jam valdant šalyje prasidėjo hiperinfliacija, suaktyvėjo Sandera Luminosa partizanų judėjimas. 1990–1992 m. senatorius. Rinkimus laimėjus Albertui Fuchimoriui, 1992 m. – 2000 m. gyveno emigracijoje Majamyje, dirbo žmogaus teisių organizacijose. 2001 m. prezidento rinkimuose gavo 48 % balsų, bet pralaimėjo A. Toledui. 2001 m. išrinktas APRA pirmininku. Nuo 2003 m. SI Garbės pirmininkas.

2006 m. antrą kartą išrinktas Peru prezidentu.

Bibliografija 

 A la inmensa mayoría: discursos (1988);
 El futuro diferente (1989);
 El desarme financiero: pueblo y deuda en América Latina (1989);
 La revolución regional (1990);
 La defensa de Alan García (1991);
 El nuevo totalitarismo (1992);
 El mundo de Machiavello (1994);
 La falsa modernidad (1997);
 Siete tesis erróneas del neoliberalismo en América Latina (1997);
 Mi Gobierno hizo la regionalización (1999);
 La década infame: deuda externa 1990–1999 (2000);
 Modernidad y política en el siglo XXI: globalización con justicia social (2003).

Nuorodos 
 APRA oficiali svetainė.

|-

Peru prezidentai
Patoso lagūna

Patoso lagūna (, „Ančių lagūna“) – viena didžiausių pasaulio lagūnų, plytinti Brazilijoje, ties Atlanto pakrante, Pietų Rio Grandės (port. Rio Grande do Sul) valstijoje. Lagūna ištįsusi lygiagrečiai vandenyno pakrantei šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi apie 265 km, jos plotis iki 64 km, plotas (įvairiais vertinimais) – 9 800-10 100 km².

Antrasis pagal plotą Pietų Amerikos ežeras (jeigu Marakaibą laikysime ežeru, o ne jūros įlanka).

Nuo Atlanto Patoso lagūną skiria iki 30 km pločio smėlio juosta. Pietuose San Gonsalo kanalu (port. Canal do São Gonçalo) jungiasi su didele Mirino lagūna.

Lagūnos pakrantėje įsikūrę San Žoze do Nortės, Pelotaso, San Lorenso do Sulio, Tapeso, Porto Alegrės miestai.

Jūriniai laivai, kurių grimzlė neviršija 5,18 m, pasiekia didelį šiaurinėje lagūnos pakrantėje plytintį Porto Alegrės uostą.

Lagūnos
Brazilijos ežerai
Jablonskis

Jablonskis:

 Ignas Jablonskis – archeologas, muziejininkas;
 Jonas Jablonskis – kalbininkas;
 Jonas Jablonskis (1932) – inžinierius hidrotechnikas;
 Konstantinas Jablonskis – istorikas, teisininkas;
 Linas Jablonskis – dailininkas;
 Osvaldas Jablonskis – tapytojas.
Trumas

Trumas, dar vadinamas triufeliu () – labai vertingas truminių (Tuberaceae) šeimos grybas ir vienas brangiausių delikatesų.

Vaisiakūniai bulvės gumbo formos ir didumo, su juoda gruoblėta luobele.
Auga ąžuolynuose, skroblynuose, 10–20 cm gylyje. Ne visos ąžuolų ir skroblų rūšys bei dirvožemio mechaninė struktūra vienodai tinka šiam grybui.

Trumo forma primena mažą bulvę, tačiau tai grybas, kuriam reikalinga medžių kaimynystė, nes jis sudaro mikorizę su medžiais. Mėgsta kalkingą, humusingą žemę, auga po keletą vaisiakūnių vienoje grupėje. Lietuvoje rastas Tuber puberulum, Tuber borchii, taip pat žinomi duomenys iš literatūros apie Tuber exiguum, Tuber rufum. Valgomąjį trumą įmanoma reaklimatizuoti, kaip tai daroma Prancūzijoje, Italijoje, Vokietijoje, Turkijoje ir kitose šalyse.

Veisimas 
Trumų plantacijas užveisti nesudėtinga. Rudenį ar pavasarį į humusingą, gerai išpurentą žemę šachmatine tvarka sodinami jauni ąžuoliukai, kurių šaknys apkrėstos valgomojo trumo grybiena arba sodinami susmulkinti trumo vaisiakūniai ant šaknų. Jų plantacijas reikia rūpestingai prižiūrėti: ravėti, purenti, kai sausa palieti, rudenį ir pavasarį patręšti, ąžuolus reikia nugenėti, kad geriau praeitų oras, saulės spinduliai. Mineralinės trąšos, kaip fosforas, magnis, azotas, pagreitina trumų augimą. Po 7-9 metų trumai pradeda augti. Derlius gaunamas ne mažiau kaip 30 metų. Nualintoje žemėje derliui sumažėjus, plantacija užveisiama kitoje vietoje. 

Kad trumai auga tam tikroje vietoje, galima spręsti iš keleto požymių. Jeigu aplink medžius pradeda nykti miško paklotės žolinė danga, vadinasi, netrukus pasirodys vaisiakūniai. Grybiena išskiria medžiagas, kenksmingas žoliniams augalams. Vėliau apie susiformavusius trumus sulėtėja ąžuolų augimas, ant apatinių šakų atsiranda „raganų šluotos“, mat daugelį maisto medžiagų sunaudoja šie grybai. Trumų žinoma apie 200 rūšių, tačiau vertingos iš jų tik 3-5.

Rūšys 
 Valgomasis trumas (Tuber brumale)
 Tuber magnatum
 Tuber melanosporum
 Tuber mesentericum
 Tuber uncinatum
 Tuber puberulum

Naudojimas 
Trumas ir pats yra gurmanų vertinamas delikatesas, ir įeina į tokių brangių delikatesų sudėtį, kaip, pvz., prancūziškas žąsų kepenėlių paštetas (Foie gras).

Nuorodos 
 Straipsnis apie gurmanų požiūrį į trumus

Ausūniečiai

de:Trüffel
VII amžius pr. m. e.

Septintasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 700 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 601 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.

Tūkstantmečiai: 2 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis pr. m. e. – 1 tūkstantmetis

Amžiai: VIII amžius pr. m. e. – VII amžius pr. m. e. – VI amžius pr. m. e.

Baltai 
 Volgos, Okos aukštupių ir Valdajaus aukštumoje susiformavo geležies amžiaus rytų baltų archeologinė piliakalnių Djakovo kultūra iki V a. Gyventojai vertėsi gyvulininkystė, žemdirbystė, medžioklė ir žvejyba. Kapų nerasta.
 Baltų Bondarichos kultūra Černolesės kultūros buvo išstumta į šiaurę, kur Desnos baseine turėjo įtakos Juchnovo kultūros susidarymui.
 Pripetės baseine ir Kijevo srityje susiformavo geležies amžiaus rytų baltų archeologinė Milogrado kultūra. Gyventojai priskiriami prie Dniepro baltų ir tapatinami su Herodoto neurais, intensyviai vertėsi gyvulininkystė, žemdirbystė, geležies gavyba ir kalvyste. Gyveno didelėse neįtvirtintose gyvenvietėse ir piliakalniuose.

Valdovai 
 Kinija: Džou dinastija

Metai
JT Generalinis sekretorius

Jungtinių Tautų Generalinis sekretorius (Secretary-General of the United Nations) – aukščiausias administracinis Jungtinių Tautų pareigūnas. Generalinis Sekretorius skiriamas 5 metams Jungtinių Tautų Generalinei Asamblėjai ir Saugumo Tarybai rekomendavus.

Pareigos 
Jungtinių Tautų sekretoriaus pareigos yra tokios pat įvairios kaip ir problemos, kurias sprendžia Jungtinės Tautos. Jų spektras – nuo vadovavimo taikos palaikymo operacijoms iki tarpininkavimo tarptautiniams ginčams. Taip pat kiekvienais metais Generalinis sekretorius Generalinės Asamblėjos metu paskelbia metinį pranešimą, kuriame įvertina Organizacijos veiklą ir išsako savo požiūrį dėl būsimų jos veiklos prioritetų artimiausiu metu. Į Generalinio sekretoriaus pareigas taip pat įeina Sekretoriato personalo parinkimas.

Jungtinių Tautų Generaliniai sekretoriai 
 1946–1952 m. – Triugvė Li (Norvegija)
 1953–1961 m. – Dagas Hamaršeldas (Švedija)
 1961–1971 m. – U Tanas (Birma, dabar Mianmaras)
 1972–1981 m. – Kurtas Valdheimas (Austrija)
 1982–1991 m. – Chavjeras Peresas de Kueljaras (Peru)
 1992–1996 m. – Butrosas Butrosas Galis (Egiptas)
 1997–2007 m. – Kofis Ata Ananas (Gana)
 2007–2017 m. – Ban Ki Munas (Pietų Korėja)
 Nuo 2017 m. – António Guterres (Portugalija)

Šaltiniai

Nuorodos 
 JT Generalinis sekretorius (angliškai)
 Ankstesni JT Generaliniai sekretoriai (angliškai)

Jungtinės Tautos
Darbininkų balsas

„Darbininkų balsas“ – kelių kairiosios pakraipos laikraščių, ėjusių Lietuvoje ir užsienyje pavadinimas:

 Darbininkų balsas (Čikaga) – laikraštis, ėjęs 1914-1919 m. JAV.
 Darbininkų balsas (Klaipėda) – laikraštis, leistas 1989-1995 m. Klaipėdoje.
 Darbininkų balsas (Londonas) – laikraštis, 1956-1967 m. leistas Londone.
 Darbininkų balsas (Ryga) – LSDP laikraštis, 1930-1931 m. leistas Rygoje.
 Darbininkų balsas (savaitraštis) – savaitraštis, ėjęs 1931-1939 m. kovo 22 d. Klaipėdoje.
 Darbininkų balsas (Šiauliai) - dvisavaitinis laikraštis, ėjęs 1924–1926 m. Šiauliuose.
 Darbininkų balsas (Tilžė) – LSDP žurnalas, 1901-1906 m. leistas Tilžėje ir Bitėnuose.
Antanas Povylius

Antanas Povylius (1871 m. rugpjūčio 14 d. Žironai, Radviliškio valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija – 1961 m. rugsėjo 11 d. Radviliškis) – Lietuvos publicistas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas, kultūros, visuomenės ir politinis veikėjas, kooperatininkas.

Biografija 

1881–1891 m. mokėsi Radviliškio pradžios mokykloje ir Šiaulių gimnazijoje. 1892–1895 m. pats mokė ponų vaikus dvaruose, nuo 1895 m. dirbo sandėlininku, ūkvedžiu, buhalteriu Vilniaus krašto dvaruose.

1897 m. pradėjo platinti socialdemokratinę literatūrą. 1902 m. įsidarbino buhalteriu Zubovų dvare Gubernijoje. Nuo 1902 m. gegužės 1 d. – LSDP Šiaulių skyriaus narys. 1905 m. sausio 18–20 d. darbininkų streiko Šiauliuose organizatorius. 1905 m. gruodžio 4-5 d. Didžiojo Vilniaus seimo dalyvis.

1907 m. sausio mėn. išrinktas Rusijos II Valstybės Dūmos deputatu, lietuvių socialdemokratų frakcijos sekretorius. 1907 m. birželio 2 d. areštuotas už atsišaukimo pasirašymą. 1909–1910 m. kalėjo Kauno tvirtovėje.

1917 m. Vilniaus krašte steigė savivaldybes ir kooperatyvus. 1918 m. Šiaulių apskrities valdybos narys. 1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, mandato atsisakius V. Sirutavičiui. Kandidatavo į Pirmąjį Seimą, tačiau išrinktas nebuvo. 

Dirbo „Lietūkyje“, nuo 1933 m. tarybos narys, nuo 1927 m. – kooperatinės bendrovės „Pienocentras“ valdybos narys, nuo 1938 m. tarybos narys.

Įvertinimas 
 1937 m. LDK Gedimino 3 laipsnio ordinas.

Literatūra 
 Povylius Antanas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 42.
 Povylius Antanas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1960, t. 22, p. 378.
 Mitrulevičius G., Povylius Antanas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 274–276.

Šaltiniai 

Didžiojo Vilniaus Seimo atstovai
Lietuvos kooperatininkai
Knygnešiai
Seimo atstovai
Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatai
Vilniaus konferencijos dalyviai
Šiaulių politikai
SuperTux

SuperTux – klasikinis bėgti ir šokti stiliaus žaidimas, įkvėptas legendinių Nintendo žaidimų iš Super Mario serijos. Žaidimą sukūrė programuotojas Bill Kendrick, bet dabar SuperTux priklauso SuperTux kūrėjų komandai (SuperTux Development Team).

Vietoj Mario, pagrindinis veikėjas žaidime – mažasis Linux talismanas pingvinas Tuxas (tai vienintelis dalykas siejantis žaidimą su Linux operacine sistema). Didžiąją dalį žaidimo grafikos sukūrė Ingo Ruhnke, kito žaidimo, su tuo pačiu pingvinuku, Pingus, kūrėjas.

Pirmoji SuperTux versija 0.0.4 buvo išleista 2003 balandį.
I
0.1.3 versija, išleista 2005 metų liepos 9 dieną. Į ją įtrauktas pagrindinis žaidimo pasaulis (26 lygiai) ir dvi papildomos salos (po 22 ir 28 lygius). Dabar galima parsisiųsti tik pirminį kodą arba sukompiliuotą Linux, Windows ar Mac OS X versiją, nors ateityje žadama sukurti ir kitoms operacinėms sistemoms (FreeBSD, BeOS ir t. t.) pritaikytas versijas.

Naujausia Supertux 0.3.0 versija (dar vadinama Milestone 1.9) išleista 2006 metų gruodžio 17 dieną. Tai tik kurimo stadijos versija, pristatanti būsimos SuperTux 0.4 (kitaip Milestone 2) ypatybes. Tarp jų:
Perrašyta kolizijos sistema
Miško aplinka
800x600 raišką
Galimybė išversti žaidimo tekstus
UTF-8 palaikymas

2005 metų pradžioje SuperTux iš SourceForge  persikėlė į BerliOS .

SuperTux yra išleistas pagal GPL licenciją..

Priešai

Nuorodos 

 supertux.berlios.de Oficiali SuperTux svetainė, wiki
 www.supertux.info SuperTux fanų svetainė 

Arkados
2003 kompiuteriniai žaidimai
Laisvoji programinė įranga
Džiungariniai žiurkėnukai

Džiungariniai žiurkėnukai (Phodopus) – žiurkėninių (Cricetidae) šeimos graužikai. Tai nedideli mielos išvaizdos žvėreliai, kuriuos augina gyvūnų mylėtojai. Kailiukas švelnus. Aktyvūs naktį. Nėštumas – 20-22 d. Atsiveda 6-10 jauniklių, kurie subręsta po 1,5 mėn. 

Paplitę Užbaikalėje, Kazachstane. Dažnesnės auginamos rūšys:
Džiungarinis žiurkėnukas (Phodopus sungorus). Pav.
Roborovskio žiurkėnukas (Phodopus roborovskii).

Priežiūra 
Gyvūnai nereikalauja ypatingų sąlygų. Juos galima laikyti pora ar daugiau specialiuose narveliuose. Narvelio dugnas išklojamas medžio drožlėmis ar specialiu kraiku.  Gyvūnai mėgsta slėptis, todėl narvelio kampe pastatomas specialiai graužikams skirtas namelis, kur jie pasidaro savo urvelį. Čia galima įrengti supynes, kopėtėles, bėgimo ratą. Tinkamiausia oro temperatūra 18-20 laipsnių šilumos.

Žiurkėniukams nuolat auga dantys, todėl maitinama nesmulkintu maistu, duodama specialių kreidelių, džiūvėsių, medžio šakelių. 

Tai labai vislūs gyvūnai. Jau 2-1,5 mėn. amžiaus gali daugintis. Nėštumo pabaigoje patelė į lizdą prisineša daug maisto. Suporuota patelė perkeliama į atskirą narvelį. Patelė maitinama daugiau baltyminiu maistu. Motina vaikus maitina apie 4 savaites. Tačiau dar būdami akli jaunikliai pradeda graužti kietą maistą. Motinos kartais savo vaikus sugraužia. Taip atsitinka todėl, kad buvo bereikalo ir dažnai trukdomos arba maitinamos vienodu nevitaminizuotu maistu. 35-40 dienų amžiaus žiurkėnukai tampa visai savarankiški. Dauginasi iki 2,5 m. Esant geroms sąlygoms išgyvena 3-4 metus.

Pagrindinės laikymo taisyklės 
Narvelis turi būti pastatytas taip, kad į vidų patektų pakankamai tyro oro ir šviesos.
Nestatykite narvelio skersvėjyje ar saulės atokaitoje.
Narvelio dugną iškloti medžio drožlėmis arba specialiu presuotu kraiku.
Svarbu nuolat iš narvelio išvalyti maisto likučius.
Maitinti specialiu maistu skirtu graužikams, vaisiais, daržovėmis. Vieną kartą per savaitę duoti kietai virtą kiaušinį ar liesos varškės.
Netrukdyti slėptuvėje.
Nemaudyti.
Nemaitinti vienodu maistu, neduoti saldumynų.
Negąsdinti ir neerzinti nepakenčiamais dirgikliais.
Negalima duoti burokų ir bulvių.

Žiurkėniniai
Naminiai gyvūnai
Espas

Espas (, ) – miestas Suomijos pietuose, Suomijos įlankos pakrantėje, Helsinkio aglomeracijoje. Antrasis pagal dydį šalyje. Tehnologijų ir verslo centras; mieste įsikūrę virš 200 tarptautinių korporacijų, yra „Nokia“, „Neste“ ir kitų bendrovių pagrindinės būstinės. Miesto apylinkėse laužiamas granitas. Mieste stovi XV a. bažnyčia, veikia Helsinkio technologijos universitetas (įkurtas 1908 m.), Espo‑Vantos technologijos institutas, aukštoji technikos mokykla, Suomijos techninių tyrimų centras. Suomių dailininko Akselio Galeno-Kalelos XX a. pr. gyvenamajame name su dirbtuvėmis įkurtas  Tarvaspė (Tarvaspää) muziejus. Nuo 2017 m. veikia metropoliteno linija. Į šiaurės vakarus nuo miesto yra Nūksijo (Nuuksio) nacionalinis parkas.

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėtas 1431 m. 1972 m. suteiktas miesto statusas. 1991 m. mieste priimta tarptautinė Espoo konvencija.

Sportas 
 FC Honka Espoo (futbolas)

Miestų partnerystė 
  Estergomas, Vengrija
  Gatčina, Rusija
  Irvingas, JAV
  Kiogė, Danija
  Kiongsbergas, Norvegija
  Kristianstadas, Švedija
  Nomė, Estija
  Sautarkroukuras, Islandija
  Šanchajus, Kinija
  Sočis, Rusija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesto oficiali svetainė (angl.) 

Suomijos miestai
Santechniko raktas

Santechniko raktas – įrankis įvairaus skersmens vamzdžiams (prireikus ir veržlėms) sukti. Skirtingai nuo įprastinio rakto, juo galima tvirtai suimti ir sukti taip pat ir apskritus vamzdžius ar apgadintas, netaisyklingos formos veržles. Reikiamas sugriebiamo objekto skersmuo prieš sukant nustatomas ant koto esančia veržle. Įrankis universalus, juo pasiekiama gana didelė jėga, tačiau dėl griozdiškumo jis naudojamas tik ten, kur netinka paprastesni raktai.

Įrankiai
Viduriniai Rytai

Viduriniai Rytai – politinis ir kultūrinis regionas Azijos pietvakariuose. Regiono pagrindą sudaro teritorija tarp Viduržemio jūros ir Persijos įlankos, taip pat Anatolijos, Arabijos ir Sinajaus pusiasaliai.

Senovėje Viduriniuose Rytuose iškilo pirmieji pasaulio miestai ir gimė viena iš didžiųjų religijų – islamas. Dauguma gyventojų musulmonai, labiausiai paplitusi kalba – arabų. Pastarąjį dešimtmetį regione nesibaigia alinantys karai ir konfliktai. XX a. viduryje palei Persijos įlanką buvo atrasti naftos telkiniai. Šiuo metu daugeliui regiono šalių nafta yra pagrindinis pajamų šaltinis.

Valstybės Viduriniuose Rytuose

Naftos gavyba 
Daugiau kaip 65 % pasaulio naftos priklauso Viduriniams rytams; regione išsiurbiama trečdalis naftos, per dieną išgaunamos pasaulyje. Prieš tai atsilikę Viduriniai rytai iš naftos suklestėjo, išaugo tarptautinis regiono vaidmuo ir jo įtaka pasaulio reikalams.

Naftos gavyba Viduriniuose Rytuose:
 Jemenas ir Bahreinas: 1,3 %
 Irakas: 2,5 %
 Kataras: 2,6 %
 Omanas: 4 %
 Kuveitas: 10,5 %
 JAE (Jungtiniai Arabų Emyratai): 13 %
 Iranas: 19,5 %
 Saudo Arabija: 46,6 %

Geografija 
Išskyrus derlingus plotus Tigro ir Eufrato slėniuose, pajūryje ir retose oazėse, kone visi Viduriniai Rytai – tai įkaitusios akmenų arba smėlio dykros, tarp jų ir plati Ar Rub al Chali smėlynų dykuma. Dalį Vidurinių Rytų užima akmeningos plynės: didžiulis karštis, sausvėjai ir retkarčiais užeinančios liūtys su audra paliko plikas uolienas. Dauguma dykumų plotų negyvenami dėl vandens stygiaus.

 
Viduriniai Rytai turi sparčiausiai pasaulyje augančių didmiesčių. Taip yra dėl milžiniškų turtų, kuriuos atnešė nafta, ir gyventojų skaičiaus didėjimo. Miestai statomi Vakarų pavyzdžiu: juose pilna gyvenamųjų ir firmų dangoraižių iš stiklo, plieno ir betono.
 Ilgiausia upė Viduriniuose Rytuose: Eufratas (Irakas, Sirija) – 2815 km.
 Aukščiausias taškas: Demavendo ugnikalnis (Iranas) – 5671 m.
 Didžiausias pasaulyje naftos telkinys: Gavaras (Saudo Arabija) – 8400 km².

Karai 
Pastarąjį dešimtmetį Viduriniuose Rytuose per nesibaigiančius karus žuvo tūkstančiai žmonių. 1980 m. užsitęsę sienos konfliktai ir konkurencija tarp Irano ir Irako prasiveržė karu, kuris baigėsi 1988 m. 1990 m. prasidėjo Persijos įlankos karas: Irakas užpuolė Kuveitą; turėjo įsikišti tarptautinės pajėgos, vadovaujamos JAV.
Daugelis Vidurinių Rytų šalių palyginti jaunos, susikūrusios XX a., regioną pasidalijus Vakarų valdovams. Dėl šio dirbtinio padalijimo, dažnai napakankamai apibrėžto, kilo daugybė konfliktų, ypač tarp tarp Irako ir jo kaimynų.

Islamas 
Islamas kilo Viduriniuose Rytuose VI a. ir tebėra vyraujanti regiono religija. musulmonai, islamo išpažinėjai, tiki vieną Dievą, Alachą, ir jo pranašą Mahometą. Mahometas gimė Mekoje, kuri yra dabartinėje Saudo Arabijoje.

Galerija
Rabindranatas Tagorė

Rabindranatas Tagorė (bengal. Robyndronath Thakur; 1861 m. gegužės 7 d. Kalkutoje – 1941 m. rugpjūčio 7 d.) – žymus indų poetas, kompozitorius, prozininkas, dramaturgas, visuomenės veikėjas. Už eilėraščių rinkinį „Aukojimo giesmės“ („Gytandžali“ 1910), paties išverstą į anglų kalbą, tapo 1913 m. Nobelio literatūros premijos laureatu.

Biografija 
R. Tagorė gimė Kalkutoje turtingų žemvaldžių šeimoje. Mokėsi keliose Bengalijos mokyklose.

Būdamas keturiolikos metų, išleido pirmuosius savo eilėraščius ir kritikos straipsnius, sulaukęs septyniolikos – du eilėraščių rinkinius: „Poeto pasakojimas“, „Bhanušinho Thakuro dainos“.

1877 metais išvyko į Angliją, kur studijavo juridinius mokslus. Tačiau kadangi Tagorę labiau domino literatūra bei muzika, nebaigęs studijų, sugrįžo į Indiją.

Gyvendamas savo „Šilaidėho“ dvare, labai daug rašė, skyrė nemažai laiko švietėjiškai veiklai: literatūrinio-visuomeninio žurnalo Šadhoda redagavimui, 1901 m. Šantiniketane įsteigė ašramą, kuris ilgainiui išaugo, apimdamas mandirą (maldyklą), eksperimentinę mokyklą, giraitę, sodą ir biblioteką. 1918 m. Ašramas peraugo į Višnu-Bharati universitetą.

1905 – 1908 m. laikomas idėjiniu vadu kovoje už nacionalinę nepriklausomybę. R. Tagorės parašyti eilėraščiai tapo himnais: „Liaudies siela“ – Indijoje, o „Auksinė Bengalija“ – Bangladeše.

Rašytojas daug keliavo po pasaulį: aplankė Aziją, Ameriką, Europą, buvusią TSRS. Kovojo prieš karą ir fašizmą.

Sulaukęs 60-ties metų, ėmėsi tapybos.

Kūryba 
Išleista 50 R. Tagorės eilėraščių rinkinių, 12 romanų ir apysakų, 40 pjesių, daug novelių ir straipsnių.

Eilėraščių rinkiniai: „Vakaro dainos“ (1881), „Ryto dainos“ (1883), „Paveikslai ir dainos“ (1883), „Diezai ir bemoliai“ (1884), „Mielosios paveikslas“ (1890), „Derliaus nuėmimas“ (1896), „Gervės“ (1913) ir daug kitų.

Romanai: „Krislelis“ (1900), „Sudužimas“ (1905), „Goras“ (1907), „Namai ir pasaulis“ (1915), „Keturi gyvenimai“ (1931), „Paskutinė poema“ (1930).

Paliko apie du tūkstančius tapybos darbų.

Lietuviška bibliografija 
 R. Tagorė. Namai ir pasaulis: romanas. – 1925 (vertė Jonas Jablonskis), 1959 (vertė Stasys Sabonis)
 R. Tagorė. Dainos vaikams. 2 [Garso įrašas]. – 1997
 R. Tagorė. Paklydę paukščiai. – 1998
 R. Tagorė. Užklydę paukščiai: [poetinės miniatiūros]. – 1998
 R. Tagorė. Krislelis: romanas. 2-asis patais. leid. – 1995
 R. Tagorė. Sudužimas: romanas. – 2-asis patais. leidimas. – 1995
 R. Tagorė. Aukso miražas: apsakymai. – 1983
 R. Tagorė. Gyvenimo žabangos; Keturi gyvenimai: romanas ir apysaka. – 1982
 R. Tagorė. Atsisveikinimo naktis: (apsakymai). – 1969
 R. Tagorė. Aukojimo giesmės: lyrikos rinkinys. – 1998
 R. Tagorė. Lyrika. – 1972
 R. Tagorė. Sodininkas: dainos apie meilę ir gyvenimą. Vilnius: Vaga, 2005. 144 p.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Virtuali paroda, skirta Rabindranato Tagorės 150-osioms gimimo metinėms 

Tagorė, Rabindranatas
Tagorė, Rabindranatas
Indijos rašytojai
Günter Grass

Günter Grass (Graß; Giunteris Grasas, 1927 m. spalio 16 d. ─ 2015 m. balandžio 13 d.) – prozininkas, dramaturgas ir poetas. Georgo Biuchnerio, Fontanės, Kritikų ir kitų premijų laureatas. 1999 m. Nobelio literatūros premijos laureatas.

Biografija 

Gimė 1927 m. Gdanske vokiečių kilmės liuteronų protestantui Wilhelmui Grassui (1899-1979 m.) ir Helenai Grassai (1898-1954 m.), kašubų ir lenkų kilmės Romos katalikei. 

1944–1945 m. tarnavo armijoje. 1945–1946 m. buvo amerikiečių nelaisvėje

Grįžęs namo, dirbo kalio kasyklose. 1949–1952 m. studijavo Diuseldorfo Meno akademijoje, mokėsi skulptūros ir tapybos. 1953-1955 m. studijavo Berlyno dailės akademijoje. 

1956 m. debiutavo kaip lyrikas ir 1957 m. kaip dramaturgas. Pasaulinę šlovę jam pelnė romanas "Skardinis būgnelis" (1959 m.).

1954 m. vedė Aną Margaritą Švarc (Anna Margareta Schwartz), su kuria 1978 m. išsiskyrė. 1979 m. vedė antrą kartą - Utą Grunert (Ute Grunert).

1956–1960 m. gyveno Paryžiuje, vėliau Berlyne, Liubeke, Belendorfe.

1999 m. už „gyvą užmiršto istorijos veido vaizdavimą“ buvo apdovanotas Nobelio literatūros premija.

Giunteris Grasas mirė 2015 m. balandžio 13 d. Liubeke, Vokietijoje.

Kūryba 
Prozai būdingas subjektyvistinis tikrovės reiškinių perteikimas, drastiški vaizdai, komizmo ir siaubo elementų jungimas. Daug dėmesio skyrė fašizmo ir pirmųjų pokario metų aprašymams. Bandė perteikti žmonių, pergyvenusių fašistinį laikotarpį, tragizmą.

Bibliografija 
 Danziger Trilogie
 Die Blechtrommel (1959)
 Katz und Maus (1961)
 Hundejahre (1963)
 Örtlich betäubt (1969)
 Aus dem Tagebuch einer Schnecke (1972)
 Der Butt (1979)
 Das Treffen in Telgte (1979)
 Kopfgeburten oder Die Deutschen sterben aus (1980)
 Die Rättin (1986)
 Zunge zeigen. Ein Tagebuch in Zeichnungen (1988)
 Unkenrufe (1992)
 Ein weites Feld (1995)
 Mein Jahrhundert (1999)
 Im Krebsgang (2002)
 Letzte Tänze (2003)
 Beim Häuten der Zwiebel (2006)
 Dummer August (2007)

Lietuvių kalba 
 Dancigo trilogija:
 Skardinis būgnelis, Vilnius: Alma Littera, 1994;
 Katė ir pelė, Vilnius: Alma Littera, 1994;
 Šuniški metai, Vilnius: Alma Littera, 1997;
 Rupūžės kurkimai, Vilnius: Vaga, 1995;
 Mano šimtmetis, Vilnius: Vaga, 2000;
 Krabo žingsniu, Vilnius: Alma Littera, 2003.
 Svogūno lupimas, Vilnius: Alma Littera, 2016.

Grass, Günter
Vokietijos rašytojai
Vokietijos dramaturgai
Zigmontas Antanas Aleksa

Zigmontas Antanas Aleksa-Angarietis (1882 m. birželio 13 d. Obelupiuose, Vilkaviškio raj. – 1940 m. gegužės 22 d. Maskvoje) – Lietuvos ir Rusijos politinis veikėjas, publicistas.

Biografija 

1902–1904 m. studijavo Varšuvos veterinarijos institute, bet už revoliucinę veiklą ir dalyvavimą anticarinėje demonstracijoje buvo suimtas ir pašalintas. 1906 m. LSDP narys. 1906–1907 m. Vilniaus miesto komiteto narys. 1907 m. LSDP Panevėžio organizacijos vadovas.

1908 m. ir 1909 m. LSDP VII ir VIII suvažiavimuose išrinktas CK nariu. 1908–1909 m. laikraščio „Darbininkų žodis“ redaktorius Marijampolėje. 1909 m. birželio 10 d. suimtas, 1911 m. nuteistas 4 metams katorgos, iki 1915 m. kalintas. 1915–1917 m. gyveno tremtyje Jenisejaus gubernijoje, kur suartėjo su bolševikais, 1917 m. Minusinske įstojo į RSDDP(b).

Nors buvo komunistas, tačiau 1940 m. žuvo dėl represijų.

Kūryba 
Rašė politikos, ekonomikos, istorijos, filosofijos klausimais. Neigiamai vertino Nepriklausomybės metų literatūrą, Keturių vėjų ir Trečio fronto sambūrius. Išleido brošiūrų, periodikoje („Balse“, „Komuniste“, Priekale, Kibirkštyje) paskelbė kategoriškos, pabrėžtinai sociologizuotos kritikos straipsnių, recenzijų („Šeimyniškas lietuvių gyvenimas Juškevičiaus dainose“, 1911; „Buožės ir jų šeimyna Žemaitės raštuose“, 1921, ir kt.).

1931–1933 m. dirbo žurnalo „Partijos darbas“ redakcinėse kolegijose.

Išnašos

Nuorodos 
 

Aleksa, Zigmontas
Aleksa, Zigmontas
Stabilitronas

Stabilitronas – pn sandūros pramušimo padidinta įtampa efektą išnaudojantis diodas. Esant pakankamai didelei įtampai, atvirkštine (menkai srovę praleidžiančia) kryptimi įjungto diodo vienpusis laidumas išnyksta. Įprasto diodo pramušimas dažniausiai įvyksta esant gana didelėms (paprastai šimtai voltų) įtampoms ir yra negrįžtamas. Stabilitrono pramušimo efektas įvyksta esant daug mažesnėms (dažnai vos keleto voltų) įtampoms yra grįžtamas.

Kintant stabilitronu tekančiai srovei, jis palaiko pastovią jam tenkančią įtampą. Šie diodai jungiami „atvirkščia“ (srovė teka iš katodo į anodą) kryptimi. 

Literatūroje anglų, vokiečių kalbomis šie prietaisai dar vadinami Zenerio diodais, pagal juos sukurti įgalinanti efektą atradusį 1934 m. atradusį amerikiečių mokslininką Clarence Zener.  Stabilitronų veikimas pagrįstas arba sandūros griūtiniu, arba Zenerio pramušimu.

 Zenerio efektas pasireiškia esant žemoms įtampoms ir turi neigiamą pramušimo įtampos priklausomybės nuo temperatūros koeficientą.
 Griūtiniam efektui pasireikšti reikia aukštesnių įtampų. Jis turi teigiamą pramušimo įtampos priklausomybės nuo temperatūros koeficientą.

Kadangi šie du efektai turi priešingas pramušimo įtampos priklausomybes nuo temperatūros, išnaudojant juos vienu metu ar sujungus skirtingus efektus naudojančius stabilitronus nuosekliai gaunamas mažiau nuo temperatūros priklausomas atraminės įtampos šaltinis. Abu efektai susilygina maždaug ties 5,6 volto įtampos riba, todėl šios įtampos stabilitronai tempratūriniu požiūriu stabiliausi.

Stabilitronai daugiausia naudojami įtampos stabilizatoriuose. Kai kada jie taikomi ir signalo stiprumui apriboti. Didelio galingumo stabilitronai patys vieni gali tarnauti kaip stabilios įtampos šaltiniai. Mažo galingumo stabilitronai naudojami įtampos stabilizatorių atraminei įtampai sukurti. Stabilitronai gaminami įtampoms nuo 1,8 iki 400 V. Jie efektyvūs iki maždaug 100 kHz dažnio, kol naudingumo neriboja gana didelė šių prietaisų elektrinė talpa.

Tiesiogine kryptimi įjungtas stabilitronas srovę praleidžia jau esant mažoms įtampoms (kaip ir įprastinis diodas). Jei stabilizavimo efektas turi būti simetriškas srovės krypties atžvilgiu (tarkim, kintamajai įtampai apriboti), du stabilitronai į nuoseklią grandinę sujungiami priešpriešais.

Šaltiniai 

Elektronika
Radiatorius (elektronika)

Radiatorius (elektronikoje) – didelį paviršiaus plotą turinti metalinė konstrukcija šilumą išskiriančiam prietaisui (tranzistoriui, stabilitronui, kompiuterio procesoriui) ir pan. aušinti. Radiatorius reikalingas, kai paties prietaiso paviršiaus plotas pernelyg mažas visai šilumai išsklaidyti. Kompiuterio mikroprocesoriaus veikimo greitis gali ženkliai priklausyti nuo jo radiatoriaus galimybių. 

Radiatorius gaminamas iš gerai šilumą praleidžiančio metalo (vario arba aliuminio). Varis brangesnis, tačiau tokie radiatoriai yra geresnės kokybės. 

Paprasčiausias radiatorius – tiesiog metalinė plokštelė. Norint padidinti plotą neužimant daug vietos, naudojamas keleto plokštelių paketas, paliekant tarp jų kelių milimetrų tarpus. Efektyviausiai šilumą išsklaido daugelis su prietaiso korpusu sujungtų strypų ir adatų, tačiau tokius radiatorius sunku pagaminti. Jei šilumos išskiriama labai daug, metalo šiluminio laidumo gali nepakakti. Tuomet naudojami šilumos vamzdeliai (), kuriais šiluma greičiau pasiekia tolimesnes radiatoriaus dalis. 

Radiatorius gali būti daug mažesnis, jei prietaisas papildomai aušinamas ventiliatoriumi. Dažnai keli prietaisai aušinami bendru radiatoriumi, prireikus elektriškai juos nuo radiatoriaus izoliuojant žėručio plokštelėmis ar kitais būdais. Vietoj radiatoriaus gali būti naudojamas ir išorinis prietaiso korpusas ar jo galinė sienelė, jei šios dalys yra metalinės ir detalei tenkanti įtampa nėra aukšta (). Jei reikia dar efektyvesnio aušinimo, naudojami ir vandeniu aušinami radiatoriai.

Šaltiniai 

Elektronika
Aistika (šriftas)

Aistika – pirmas Lietuvoje sukurtas „OpenType“ technologijos šriftas, atitinkantis ISO/IEC 10646-1 standartą. Šrifte pateikiamos kirčiuotos lietuvių ir rusų kalbų raidės; transkripcijos, arabų, indų ir kitų kalbų transliteravimo ženklai. Komplektą sudaro paprastas, pusjuodis, kursyvas ir pusjuodis kursyvas šriftai.

Iki 2022 m. šis šriftas buvo komercinis, o visos teisės į jį priklausė UAB „Fotonijai“, kuri jį teikė kartu su kompiuteriniais žodynais „Anglonas“ (anglų–lietuvių kalbų žodynas), „Frankonas“ (prancūzų–lietuvių kalbų žodynas), „Interleksis“ ir TŽŽ (tarptautinių žodžių žodynai), programa „WinLika 2005“ ir kai kuria kita įmonės kurta ir platinta programine įranga. Šriftą taip pat buvo galima įsigyti kaip atskirą produktą.

Šriftas taip pat buvo pateikiamas 8 bitų koduote („TrueType“ ir „Type1“ formatais). Buvo pateikiamos šios 8 bitų „Aistikos“ atmainos:
 Aistika RIM – ISO/IEC 8859-13 standartą atitinkantis „TrueType“ formato šriftas su lietuviškomis raidėmis;
 Aistika PS – ISO/IEC 8859-1 standartą atitinkantis „Type1“ formato šriftas su Vakarų Europos raidėmis;
 Aistika LT – LST 1590-3 standartą atitinkantis „Type1“ formato šriftas su lietuviškomis raidėmis;
 Aistika LT Accent – LST 1590-4 standartą atitinkantis „Type1“ formato šriftas su lietuviškomis kirčiuotomis raidėmis;
 Aistika RU – ISO/IEC 8859-5 standartą atitinkantis „Type1“ formato šriftas su rusiškomis raidėmis;
 Aistika RU Accent – „Type1“ formato šriftas su rusiškomis kirčiuotomis raidėmis.
2022 m. „Aistika“ patalpinta į „CLARIN-LT“ konsorciumo saugyklą ir oficialiai tapo laisvuoju šriftu. Naudotojams leidžiama pasirinkti, ar juo naudotis CLARIN-LT PUBLIC, ar SIL Open Font License (1.1 versijos) licencijos sąlygomis.

Nuorodos 
 „Aistikos“ aprašymas „Fotonijos“ svetainėje 
 „Aistikos“ parsisiuntimas iš CLARIN-LT konsorciumo saugyklos

Kiti lietuviški šriftai 
 Palemonas
 Vytis

Šriftai
Helmut Schmidt

Helmutas Šmitas (Helmut Schmidt, g. 1918 m. gruodžio 23 d. Hamburge – 2015 m. lapkričio 10 d. ten pat) – ekonomistas, Vokietijos politinis veikėjas, SPD aktyvistas.

Biografija 

1937 m. baigė Hamburgo gimnaziją, 1937–1945 m. tarnavo vermachte, Bremeno oro apsaugoje, 1945 m. pateko į britų nelaisvę. 1946–1949 m. studijavo Hamburgo universitete, ekonomistas.

1946 m. įstojo į SPD, 1947–1949 m. Vokiečių studentų socialistinės sąjungos pirmininkas. 1953–1987 m. Bundestago narys, 1961–1965 Hamburgo senatorius, 1961 m. SPD parlamentinės frakcijos valdybos narys, 1967–1969 m. frakcijos pirmininkas.

Nuo 1958 m. SPD valdybos narys, nuo 1967 m. Prezidiumo narys, 1969 m. SPD pirmininko pavaduotojas. 1969–1972 m. gynybos ministras, 1972 m. ūkio ministras, 1972–1974 m. finansų ministras, 1974–1982 m. Vokietijos federalinis kancleris.

Nuo 1983 m. Saviveiksmio tarybos, tarptautinio buvusių politikų susivienijimo veikėjas, laikraščio „Die Zeit“ leidėjas, nuo 1985 m. direktorius.

Daugelio pasaulinės ekonomikos ir politikos darbų autorius. Jo vardu yra pavadintas universitetas Hamburge.

Nuorodos 
 Vokietijos istorijos muziejus (vokiečių k.);
 Vokietijos kancleriai .

Bundestago nariai
Vokietijos federaliniai kancleriai
Vokietijos ūkio ministrai
Vokietijos gynybos ministrai
Vokietijos finansų ministrai
Vokietijos užsienio reikalų ministrai
Vokietijos ekonomistai
Friedrich Ebert

Fridrichas Ėbertas (, g. 1871 m. vasario 4 d. Heidelberge – 1925 m. vasario 28 d. Berlyne) – Vokietijos politinis veikėjas, pirmasis prezidentas.

Biografija 

Friedrich Ebert buvo 7-tasis 9 vaikų šeimoje. Mokėsi liaudies mokykloje, nuo 1885 iki 1888 m. – odininko amato. Būdamas pameistriu, apkeliavo visą šalį.

1889 m. įstojo į Vokietijos socialistinę darbininkų partiją, 1893 m. socialdemokratų laikraščio „Bremer Bürgerzeitung“ (Bremeno miestiečių laikraštis) redaktorius. 1905 m. SPD CK Generalinis sekretorius, nuo 1913 m., A. Bebeliui mirus, partijos pirmininkas. Nuo 1912 m. Bundestago narys.

1917 m. dalyvavo tarptautinėje socialdemokratų partijų konferencijoje Stokholme. Po Vokietijos revoliucijos 1918 m. lapkričio 9 d. išrinktas Vokietijos kancleriu, 1919 m. vasario 11 d. Veimaro steigiamajame susirinkime išrinktas laikinuoju Vokietijos respublikos prezidentu. 1922 m. pakeitus konstituciją, išrinktas pirmuoju Vokietijos respublikos prezidentu. Jam vadovaujant Vokietija pasirašė Versalio taikos sutartį, priėmė Veimaro konstituciją.

Atminimas 
Friedrich Ebert vardu pavadintas politinės krypties paramos fondas (Frydricho Eberto fondas). Jis remia renginius, stažuotes, studijas, leidybą, socialinę plėtrą, demokratiją Europoje. Lietuvoje veikia fondo atstovybė.

Nuorodos 
 Biografija

Vokietijos prezidentai
Frydricho Ėberto fondas

Ėberto fondas, Frydricho Ėberto fondas (, FES) – didžiausias ir seniausias iš politinėms partijoms artimų paramos fondų Vokietijoje. Pavadintas pirmojo Vokietijos respublikos prezidento Frydricho Ėberto (1871–1925) vardu.

Istorija, veikla 

Frydricho Ėberto fondas įkurtas paties Ėberto iniciatyva (idėja bei valia išreikšta testamente), 1925 m. vos keletą dienų po F. Ėberto mirties, nacių uždarytas 1933 m. Veikla atnaujinta 1947–1950 m. Frydricho Ėberto fondas remia politinį ir socialinį lavinimą, skatinant demokratiją ir pliuralizmą, tarptautinį bendradarbiavimą ir kooperaciją. Turi atstovybes ir biurus visuose pasaulio regionuose, Europoje, taip pat ir Lietuvoje (būstinė - Vilnius), konferencijų centrą. Centrinė būstinė yra Bonoje.

Vadovybė 
Pirmininkai:
 1953-1970 m. Gerhardas Veiseris,
 1970-1983 m. Alfredas Nau,
 1983-1987 m. Heincas Kiunas,
 1987-2003 m. Holgeris Biorneris,
 nuo 2003 m. Anke Fuchs.

Nuorodos 
 Oficialus fondo tinklalapis 
 Stipendijų programų tinklavietė
 Frydricho Ėberto fondo atstovybė Lietuvoje 

Vokietijos fondai
Politiniai fondai
Bona
švietimo fondai
Naujoji Turkijos lira

Naujoji Turkijos lira (Yeni Türk Lirası) – Turkijos bei Šiaurės Kipro Turkų Respublikos piniginis vienetas.

Įvesta 2005 m. sausio 1 d., ji pakeitė iki tol buvusią Turkijos lirą. 1 naujoji lira lygi 1 000 000 senųjų, ją sudaro 100 naujųjų kurušų.

Valiuta
Turkijos pinigai
Svarai ir liros

tr:Türk lirası#Sekizinci emisyon
Balinis asiūklis

Balinis asiūklis (Equisetum fluviatile, sin. Equisetumlimosum) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus augalas, priklausantis asiūklių genčiai (Equisetum).

Daugiametis augalas, priklausomai nuo aplinkos sąlygų gali būti geofitas arba hidrofitas.  Auga stovinčių vandenų (upių, ežerų, balų, griovių) pakraščiuose, pakrantėse. Vandeniui nusekus, dažnai atsiduria sausumoje. Mėgsta smėlingą, molingą, gausų organinių medžiagų dirvožemį, jis gali būti rūgštinės, bazinės ir neutralios terpės.

Morfologija ir anatomija 
Augalas daugiametis, iki 120 cm aukščio. Stiebas lygus, žalias, be šakelių arba su neišsišakojusiomis šakelėmis. Stiebo vidus tuščiaviduris. Didžiąją dalį stiebo skersmens sudaro centrinė ertmė. Stiebas susideda iš bamblių su tarpubambliais. Pirmas nuo stiebo viršaus bamblys dažnai yra mažesnis už šalia esančią lapų makštį. Lapų makštys glaudžiai apkabina stiebą, jų pakraščiai yra juodos spalvos. Strobilas trumpas, bukas, stiebo viršuje esantis darinys.

Dauginimasis 
Sporifikuoja birželio – liepos mėnesiais.  Strobilas yra kiaušiniškos formos, jis sudarytas iš eilėmis išsidėsčiusių, sporas brandinančių struktūrų – sporangioforų. Jie yra nežymiai išsikišę, šešiakampio formos, o spalva priklauso nuo brandos lygio, gali būti: šviesiai žali, rusvi, juodi arba pilki. Sporangioforai dažnai yra tamsiausia strobilo dalis. Atėjus vasarai sporos subręsta ir yra išlaisvinamos iš sporangioforo. Jos yra platinamos vėjo bei vandens pagalba.  Sporos skersmens dydis svyruoja nuo 34 iki 45 µm.  Žiemą stiebai sunyksta ir supūva, tačiau kitais metais iš šakniastiebių sudygsta nauja šių augalų kolonija, kadangi jie atsparūs šalčiui. 

Gametofitą sudaro moteriškos ir vyriškos lyties individai. Gametofito plokštelės pavidalo dariniai galuose nusmailėja, būna siūliški. Anteridžių ilgis yra 6 – 8 kartus didesnis už jų plotį, kartu su 8 pailgėjusiom dengiamosiomis ląstelės sudaro vainiką, archegonės taip pat pailgėjusios.

Panaudojimas 
Balinio asiūklio jauni ūgliai gali būti vartojami maistui nedideliais kiekiais ir tinkamai apdorojus karščiu arba išdžiovinus. Jame aptinkamas fermentas – tiaminazė, kuris skatina vitamino B neįsisavinimą organizme, todėl vartojant dideliais kiekiais galima smarkiai pakenkti sveikatai. Suaugę ūgliai buityje gali būti naudojami kaip šveitimo priemonė. Šiame augale gausu sicilio dioksido, kuris naujausiais tyrimais yra mezosporinės struktūros, hierarchinė fibrilinė biogeninė medžiaga, kuri yra ekonomiška ir nekenksminga aplinkai. Ji gali pakeisti fizines ir chemines savybes, suteikti naujų galimybių absorbcijos, katalizės, chromatografijos, dujų kaupimo ir sensorinių jutiklių srityse.  Taip pat, augale aptinkama keletas alkaloidų, tokių kaip nikotinas.

Paplitimas 
Auga Lietuvoje, plačiai paplitęs šiaurinėje Šiaurės Amerikos dalyje bei Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato zonose.

Šaltiniai 

Asiūkliniai
Ožkabarzdis asiūklis

Ožkabarzdis asiūklis (Equisetum pratense) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus augalas, priklauso sporinių induočių augalų grupei. Auga pievose, pakelėse, apydrėgniuose miškuose. Augalas iki 30 cm aukščio. Vegetatyviniai ir sporifikuojantieji stiebai išauga tuo pačiu laiku, pavasarį. Varpa pailgai ovališka arba beveik cilindriška. Sporifikuoja balandžio – gegužės mėn.

Morfologija 
Šakos nešakotos. Vegetatyvinių stebų jos ilgos, horizontaliai atsilošusios, o sporifikuojančių ir sporoms išbyrėjus pažaliuojančių trumpesnės. Stiebai su 10-20 briaunelių,Tuščiaviduriai, lapų makštys 3-5 x 2-4 mm, turi 8-18 dantelių. 

Pirmas šakos narelis trumpesnis už lapamakštę.

Paplitimas 
Randamas visame šiauriniame pusrutulyje, kosmopolitinė rūšis. Dažna ir Lietuvoje.

Toksiškumas 
Suvartojus pakankamą kiekį nuodingas.

Šaltiniai 

Asiūkliniai
Didysis asiūklis

Didysis asiūklis (Equisetum telmateia) – asiūklinių (Equisetaceae) šeimos asiūklių (Equisetum) genties augalų rūšis, priklausanti sporinių induočių augalų grupei. Tai daugiametis žolinis augalas, kurio gyvenimo ciklą sudaro dviejų kartų – sporofito ir gametofito – kaita. Auga šlapiose, ypač šaltiniuotose vietose, miškų pelkėse. Sporifikuoja balandžio – gegužės mėnesiais. Lietuvoje labai retas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

Morfologija 
Didžiojo asiūklio, kaip kitų rūšių asiūklių, stiebas yra nariuotas, išilgai vagotas, suskirstytas į bamblius ir tarpubamblius. Sporifikuojantys stiebai iki 100–120 cm aukščio ir 10-15 mm storio, makštys su 20-40 dantelių. Varpa 4-6 cm ilgio, tuščiavidurė. 

Vegetatyvinis stiebas baltas arba gelsvai baltas, 100–150 cm aukščio, storas, apie 10 mm skersmens, viršutinė jų dalis šakota. Šakos žalios, briaunotos.

Paplitimas 
Didysis asiūklis randamas pietų Europoje, Šiaurės Amerikos vakarų pakrantėje, bei Jungtinės Karalystės pietuose. Tai labai reta rūšis Lietuvoje, šiuo metu aptinkama tik šalies pietuose ir pietryčiuose.

Šaltiniai 

Asiūkliniai
Šiurkštusis asiūklis

Šiurkštusis asiūklis (Equisetum hyemale) – asiūklūnų (Equisetophyta) skyriaus augalas.

Daugiametis, sporinis, žolinis augalas. stiebai žiemojantys, 6 mm skersmens, dažniausiai nešakoti, šiurkštūs, iki 60 cm aukščio, žali. Makštys iki 15 mm ilgio, jų pagrindas balsvas, viršūnės juosvai rudos arba juodos. Sporifikuoja birželio - rugpjūčio mėn.

Auga smėlinguose ir žvyringuose dirvožemiuose, pušynuose, viržynuose, šlaituose.

Žaliavai ruošiami stiebai. Jie renkami vasarą.

Sausoje žaliavoje yra 0,12 % silicio rūgšties, ferulo rūgšties, dimetilsulfono, dervų, gleivių, eterinio aliejaus, alkaloido nikotino, mineralinių medžiagų.

Augalas vartojamas medžiui, kaului, metalui poliruoti, indams šveisti, medžiagai dažyti geltonai ruda spalva.

Asiūkliniai
Vaistiniai augalai
Kostas Stiklius

Kostas Stiklius (1880 m. gruodžio 25 d. Liepalotuose, Vilkaviškio apskritis – 1962 m. vasario 24 d. Krekenavoje, Panevėžio rajonas) – liaudies švietėjas, spaudos darbuotojas, knygnešys.

Biografija 
Skaityti ir rašyti išmokė tėvas, toliau lavinosi savarankiškai. Susipažinęs su knygnešiais (Motiejumi Baltūsiu ir kt.) ir iš jų gavęs tuo laiku draudžiamos spaudos lietuviškais rašmenimis, vakarais skaitydavo suaugusiems. Pradėjo pats siųsti korespondencijas ir eilėraščius į Prūsijoje spausdinamus laikraščius. Vėliau pats pradėjo iš Prūsijos parsigabenti ir platinti draudžiamą spaudą ir atsišaukimus. 1899 m. kalintas už dalyvavimą „Sietyno“ draugijos veikloje.

Buvo vienas aktyviausių Vilkaviškio „Artojo“ draugijos narių. 1902 m. sausio 30 d. Naumiesčio užkardoje sulaikytas su lietuviškų laikraščių kroviniu. Keletą kartų ir vėliau sulaikytas, kalintas, bet dėl negyjančios kojos žaizdos vis buvo paleidžiamas.

Trumpai gyveno Vilniuje, Petrapilyje, 1903 m. lapkričio 12 d. caro paliepimu atiduotas viešai policijos priežiūrai gimtinėje. Dalyvavo 1905 m. įvykiuose, tapo LSDP nariu, platino socialdemokratų spaudą.  1907–1909 m. Vilniuje leido ir redagavo satyros ir humoro žurnalą „Ežys“, dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“ spaustuvėje. 1911–1915 m. gyveno Rygoje, dirbo laikraščio „Rygos naujienos“ redakcijoje, 1917 m. redagavo žurnalą „Naują žodį“, 1923–1924 m. Kaune – laikraštį „Spaustuvininkas“. 1925–1928 m. Marijampolėje leido laikraštį „Šešupės bangos“.

Spaudoje bendradarbiavo nuo 1899 m. Stiklelio, Liepuko ir kt. slapyvardžiais rašė į „Ūkininką“, „Naujienas“ (kartais po visą numerį), JAV lietuvių leidinius, leido populiarias knygeles, rinko tautosaką ir siųsdavo J. Basanavičiui. Išleido per 10 eilėraščių, eiliuotų feljetonų, pasakėčių rinkinių. Parengė praktinio pobūdžio knygelių. Išvertė P. Jeršovo, L. Tolstojaus kūrinių.

Bibliografija 
 Davatkų gadzinkos ir šiaip linksmos dainos, eilėraščiai, 1903 m.
 Laisva valandėlė, broliams dovanėlė, eilėraščiai, 1906 m.
 Linksmi žiedeliai, eilėraščiai, 1907 m.
 Gyvenimo gabalėliai, eilėraščiai, 1908 m.
 Labai gražios dainos, liaudies dainų rinkinys, 1907 m.

Šaltiniai 

Lietuvos poetai
Lietuvos redaktoriai
Knygnešiai
Sietyno organizacijos nariai