joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Simona Oliškevičiūtė-Cicėnienė

Simona Oliškevičiūtė-Cicėnienė (g. 1981 m. kovo 24 d. Šiauliuose) – teisininkė, verslo teisės advokatė, Europos ir Lietuvos jaunųjų advokatų asociacijų (EYBA, LJJA) vadovė.

Biografija 
1999 m. baigė Šiaulių Didždvario gimnaziją. Nuo 1999 m. iki 2004 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete (TF), teisės magistrė (specializacija – Komercinė teisė). 2002 m. ir 2003 m. kartu su VU TF komanda dalyvavo IX ir X Willem C. Vis Tarptautinio Arbitražo Teismo proceso inscenizacijų varžybose (Vienoje, Austrija). 2003–2004 m. m. rudens semestro metu pagal ERASMUS mainų programą studijavo Université Paris-X Nanterre (Paryžius, Prancūzija). Nuo 2005 m. iki 2006 m. – Anglijos ir Velso teisės koledže (Jungtinė Karalystė), kuriame gavo praktikos diplomą tarptautinės jungtinės veiklos ir bendrų įmonių srityje (). 2007 m. stažavosi verslo teisės advokatų kontoroje „Clyde & Co“ Londone (J. Karalystė).

Nuo 2002 m. iki 2003 m. rugpjūčio mėn. 31 d. Informatikos teisės centro prie VU Teisės fakulteto administratorė, nuo 2001 m. advokatų kontoros „Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai“ (LPVP) teisininko asistentė, nuo 2004 m. liepos 1 d. LPVP (nuo 2005 m. kovo 31 d. – „Lideika, Petrauskas, Valiūnas ir partneriai LAWIN“) iki 2007 m. birželio 20 d. advokato padėjėja, nuo 2007 m. birželio 21 d. advokatė; advokatų kontoros asocijuota teisininkė. Praktikos sritys – įmonių susiliejimai ir įsigijimai, jungtinė veikla ir bendrosios įmonės, privatizavimas, įmonių valdymas, kiti įmonių veiklos klausimai.

Mykolo Romerio universiteto (MRU) Teisės fakulteto Verslo teisės katedros asistentė, dėstytoja.

Nuo 2006 m. Europos jaunųjų advokatų asociacijos (EYBA), didžiausios jaunųjų advokatų asociacijos pasaulyje (vienijančios per 200 000 narių), vykdomojo komiteto narė, nuo 2007 m. gegužės 26 d. EYBA viceprezidentė, nuo 2008 m. gegužės 31 d. EYBA prezidentė ; LJJA LJAA valdybos narė, generalinė sekretorė, nuo 2009 m. LJJA prezidentė.

Moka anglų, prancūzų, rusų kalbas.

Ištekėjusi; vyras Emilis Cicėnas.

Publikacijos 
 Lithuania // Legal Aspects of Doing Business in Europe. Kluwer Law & Taxation Publishers (atnaujinamas kasmet), bendraautorė.
 Bendrovių valdymas (žinynas). „Verslo žinios“ (nuo 2003 m., atnaujinamas kasmet), bendraautorė (redaktorius Rolandas Valiūnas, redaktoriaus pavaduotoja Dovilė Burgienė).
 Verslo vertės valdymas (žinynas); (atnaujinamas kasmet). „Verslo žinios“, bendraautorė.

Narystė 
 ELSA narė (1999–2004), „ELSA Vilnius“ prezidentė
 Lietuvos advokatūra, narė (nuo 2007 m.)
 Lietuvos jaunųjų advokatų asociacija (LJAA), narė (nuo 2004 m.), vykdomojo komiteto narė, prezidentė (nuo 2009 m.)
 Europos jaunųjų advokatų asociacija (EYBA), narė (nuo 2004 m.).

Šaltiniai 

Lietuvos verslo teisės advokatai
Lietuvos jaunųjų advokatų asociacijos prezidentai
Lipniškės

Lipniškės – miestelis Gaujos upės dešiniajame krante, 25 km į šiaurės rytus nuo Lydos, apie 20 km nuo Lietuvos Respublikos sienos, Baltarusijoje. Lipniškių apylinkės centras. Veikia vaikų darželis, vidurinė mokykla, kultūros namai, ligoninė, ryšių skyrius, yra parduotuvių.

Istorija 
Lipniškės įkurtos etninėse lietuvių žemėse, kuriose 20 km į pietus ir 50 km. į rytus nuo jų iki XIX a. vidurio kalbėta lietuviškai. 1411 m. kunigaikščio Žygimanto Kęstutaičio įsakymu Mikalojus Gožkovskis Lipniškėse pastatė pirmąją bažnyčią, ji sudegė per 1700–1721 m. Šiaurės karą. 1521 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis Lipniškes ir Geranainis padovanojo Vilniaus vaivadai ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kancleriui Albertui Goštautui. 1528 m. už Polocko apsiausties pralaužimą ir taikos su totoriais sudarymą perdavė jas Vaitiekui Goštautui. 1666 m. Lipniškės kartu su Geranainiais atiteko Mykolui Kazimierui Pacui. 1610 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Vladislovas Vaza Lipniškėms suteikė Magdeburgo teisę, Lietuvos didysis kunigaikštis Stanislovas Augustas Poniatovskis ją 1792 m. patvirtino su miesto herbu – Vyčiu raudoname fone; skirtingai nuo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės herbo, raitelis laiko ne kardą, o vėliavą.

1700 m. miestelyje įvyko Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų suvažiavimas, kuris nutarė sunaikinti didikų Sapiegų giminę (Valkininkų konfederacija). 1781 m. čia veikė parapinė mokykla, nuo 1835 m. pertvarkyta į dviklasę. 1795 m. Lipniškės atiteko Rusijos imperijai, tapo Rusijos imperijos kanclerių valda. 1804 m. Lipniškių bažnyčia buvo perstatyta, 1890 m. ji vėl sudegė. 1835–1866 m. valdant M. Volskiui veikė daugiau kaip 20 parduotuvių, 16 įvairių įstaigų ir įmonių – 3 kepyklos, aludės, 2 vaistinės, restoranas, viešbutis ir kt. 1894 m. Juzefas Pilsudskis Lipniškėse išleido 6 laikraščio „Polski rabotniczy“ numerius. 1900–1927 m. kunigų J. Makreckio ir Paukštos bei Lipniškių valdytojo A. Volskio rūpesčiu pastatyta Šv. Kazimiero mūrinė bažnyčia, nuo XX a. antrosios pusės Baltarusijos architektūros paminklas. Nuo 1920 m. Lipniškės priklausė vadinamajai Vidurinei Lietuvai, 1922–1939 m. buvo valdomos Lenkijos. Nuo 1939 m. pabaigos priklauso Baltarusijai.

Istorinių vaizdų galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Vijos rajono gyvenvietės
Vait Riveris

Vait Riveris () – upė JAV (Arkanzaso ir Misūrio valstijose). Misisipės dešinysis intakas. Ilgis 1126 km (722 mylių), baseino plotas 73 000 km². Prasideda Bostono kalnuose, teka per Ozarko plynaukštę. Aukštupyje yra Bal Šolco HE ir tvenkinys. Žemupys laivuojamas.

Šaltiniai 

JAV upės
Twitter

„Twitter“ – nemokama mikrotinklaraščių bei socialinių tinklų paslauga, leidžianti jos vartotojams siųsti ir skaityti trumpas žinutes (). Šis socialinis tinklas buvo sukurtas 2006 m., o jo idėją sumanė Džekas Dorsis, o Evanas Viljamsas iš pradžių didžiąja dalimi finansavo verslą.

„Twitter“ skelbia, jog turi daugiau nei 336 mln. bent kartą per mėnesį prisijungiančių vartotojų, iš kurių 135 mln. prisijungia kasdien. 2017 m. duomenimis, Lietuvoje iš 63 % besinaudojusių socialiniais tinklais šalies gyventojų 20,4 % naudojosi pastaruoju tinklu, teigė „Kantar TNS“ rinkos tyrimų bendrovė.

„Twitter“ yra vienas iš 10 lankomiausių interneto puslapių pasaulyje. O prie to žymiai prisidėjo sparčiai augantis „Twitter“ žinučių skaičius. Pavyzdžiui, „Twitter“ pranešimų kiekvieną dieną 2010 m. buvo nusiunčiama tik 50 mln. o 2013 m. šis skaičius išaugo iki 500 mln.

Ypatumai 

„Sučiulbėjimas“, „sučirenimas“ () – tekstinė iki 280 (iki 2017 m. 140) simbolių žinutė, parodoma autoriaus puslapyje ir nusiunčiama jo prenumeratoriams, dar žinomiems kaip sekėjai (). Autoriai gali apriboti žinučių matomumą iki savo draugų rato arba leisti žinutes matyti visiems. Vartotojai gali siųsti ir gauti žinutes per „Twitter“ svetainę, SMS arba išorines programas. Nors pati paslauga nemokama, žinučių gavimas per SMS yra mokamas – kainos nustatytos paslaugų tiekėjų.

140 simbolių limitas buvo nustatytas siekiant suderinamumo su SMS žinutėmis. Toks apribojimas į „Twitter“ svetainę atnešė sutrumpinimus, kurie iki tol paprastai buvo naudojami tik SMS žinutėse. Limitas taip pat paskatino nuorodų trumpinimo svetainių naudojimą (pvz., tinyurl.com, bit.ly). Dabar „Twitter“ automatiškai sutrumpina visas nuorodas su savo nuorodų trumpinimo paslauga t.co.

Pagrindiniai „Twitter“ skiriamieji bruožai, nors jie ir prigijo iš interneto pasikalbėjimo kultūros – @ bei # ženklai – buvo įvesti pačių vartotojų ir tik vėliau tapo oficialia „Twitter“ paslaugų dalimi. @ ženklas skirtas atsakyti kitam „Twitter“ naudotojui arba juos paminėti buvo oficialiai įvestas 2007 m. gegužės mėnesį, o # ženklas (grotos) skirtas pažymėti raktažodžius bei temas – žodžių junginiai, kurie rašomi neatskirai – buvo įvestas 2009 m. liepos mėnesį. Pranešimo persiuntimo pasirinktis () taip pat atsirado tik vėliau, 2009 m. lapkričio mėnesį.

Literatūra 
 Hatching Twitter: A True Story of Money, Power, Friendship, and Betrayal

Išnašos 

Socialiniai tinklai
Tinklaraštija
JAV įmonės
Arabinis dusūnas

Arabinis dusūnas arba Katas (lot. Catha edulis) – smaugikinių (Celastraceae) šeimos augalų genties žydintis augalas. Jis auga rytų Afrikoje bei Arabijos pusiasalyje.

Kato sudėtyje yra Alkaloidų juginių, kurie veikia kaip amfetamino stimuliantai. Jie gali sukelti apetito praradimą ir euforiją. 1980 m. Pasaulinė sveikatos organizacija priskyrė katą prie narkotikų, kurie sukelia psichologinę priklausomybę. Kai kuriose šalyse kato augalai yra uždrausti, tačiau kitose - naudojamas atvirai.

Katas pasiekia nuo 1,5 iki 20 m aukštį, priklausomai nuo vietos ir lietingumo. Lapų skersmuo siekia 5-10 cm, o jų plotis - 1-4 cm. Augalo žiedai būna 4-8 cm ilgio. 

.

Smaugikiniai
Narkotiniai augalai
Osovos piliakalnis

Osovos piliakalnis () – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Suvalkų valsčiuje, prie Osovos kaimo. Lenkų archeologo Jano Jaskanio vaovaujama ekspedicija 1956 m. nustatė, kad piliakalnyje esančiose vad. Pagonių kapinėse III-V m. e. amžiuose čia buvo laidojami jotvingiai. Mirusiuosius laidojo iš akmenų krautuose pilkapiuose.  Rasti metaliniai ginklai ir kt. gaminiai. Netoliese plyti Akmenio ežeras.

Šaltiniai

Literatūra
 Jan Jaskanis. Sprawozdanie z badań w 1956 r. na cmentarzysku kurhanowym w miejscowości Osowa, pow. Suwałki

Nuorodos
 Osovos kaimas Suvalkijos turistiniame žemėlapyje  

Lenkijos piliakalniai
Jotvingiai
Bronius Urbanavičius

Bronislovas (Bronius) Urbanavičius (1918 m. kovo 27 d. Senoje Pašaminėje, Švenčionių rajonas – 1993 m. rugsėjo 8 d. Vilniuje) – sovietinių partizanų būrio vadas.

Biografija 
1940–1941 m. administracinis darbuotojas Vilniuje. Raudonojoje armijoje nuo 1941 m. vasaros. Tų pačių metų gruodžio mėn. perkeltas į formuojamą 16-ąją lietuviškąją diviziją. Mokėsi partizanų sprogdintojų mokykloje, nuo 1942 m. vasario pats joje ruošė grupes diversiniam darbui.

1943 m. balandžio mėn. permestas į Lietuvos teritoriją, vadovavo sovietinių partizanų būriams „Vilnius“ ir „Kostas Kalinauskas“ (nuo 1944 m.). Ataskaitose nurodoma, kad jam vadovaujant nuo bėgių nuleisti 37 vokiečių ešelonai. 1944 m. artėjant Raudonajai armijai, su partizanų brigada išstūmė vokiečius iš Ignalinos. 1945 m. liepos 2 d. už kovinių užduočių atlikimą partizanų būriuose Lietuvoje ir Baltarusijoje suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas.

1944–1957 m. partinių, sovietinių, valstybinių, sporto įstaigų darbuotojas Vilniuje. 1957 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1947–1955 m. LSSR AT deputatas. Parašė atsiminimų knygą.  Palaidotas Antakalnio karių kapinėse.

Bibliografija 
 Liaudies keršytojai. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1954. – 392 p.
 Liaudies keršytojai. – Vilnius: Vaga, 1975. – 372 p.
 Liaudies keršytojai. – Vilnius: Mintis, 1981. – 373 p.

Šaltiniai 

Tarybų Sąjungos didvyriai
Lietuvos TSR asmenybės
Malkava

Malkava, Malkova () – kaimas Baltarusijoje, Mscislavo rajonas, Mogiliovo sritis. Apie 40–50 gyventojų (2008 m.).

Istorija 
Malkava buvo įkurta 1886 m., kitais duomenimis – 1885 m. daugiausia iš Linkmenų ir jų apylinkių atsikėlusių lietuvių Malkavos dvaro vietoje. Kolonistai iš Rusijos valdžios gavo valstybės paskolą 40 metų.

1927–1938 m. Malkavoje veikė septynmetė lietuvių mokykla. 1930 m. įsteigtas „Raudonojo traktoriaus“ lietuvių kolūkis, 1935 m. pervadintas Vinco Mickevičiaus-Kapsuko vardu.

1931 m. liepos 8 d. Malkavoje įsteigta Latvių nacionalinė kaimo taryba, kuri 1937 m. pervardyta į Lietuvių nacionalinę kaimo tarybą, bet 1939 m. prijungta prie Dauguvos kaimo tarybos, nes XX a. ketvirto dešimtmečio pabaigoje daug Malkavos gyventojų, daugiausia lietuvių, sovietų valdžios buvo įkalinta ar ištremta į Sibirą.

Po Antrojo pasaulinio karo daugelis Malkavos lietuvių kėlėsi į Lietuvą. 1952 m. Malkavoje likę lietuviai sudarė atskirą kolūkio „Udarnik“ brigadą. Malkavos lietuvių tarmę 1956–1965 m. tyrė M. Sivickienė. XX a. pabaigoje – XXI a. pradžioje Malkavos lietuviai aktyviai dalyvavo Baltarusijos lietuvių bendruomenės veikloje, Malkavos lietuvių delegatai dalyvaudavo visuotiniuose Baltarusijos lietuvių suvažiavimuose. Gyventojai dar išlaikė kai kurias lietuviškas tradicijas, pvz., duonos kepimo. XXI a. pradžioje Malkavoje rugpjūčio pabaigoje kasmet vyksta lietuvių forumas laisvės dienai pažymėti. 1929 m. Malkavoje buvo apie 400 (beveik visi lietuviai), 1956 m. – apie 250 (dauguma – lietuviai). . 2015 m. kaime liko 3 lietuviai.

Šaltiniai

Literatūra 
 Malkavos beržyno šviesa: istorija, atsiminimai, tautosaka (sud. Gražina Kadžytė). – Vilnius: Spauda, 2004. – 179 p.: iliustr. – ISBN 9986-485-45-2

Mogiliavo srities gyvenvietės
Mstislavlio rajonas
Julijanava

Julijanava – Kauno miesto teritorija, esanti į pietus nuo miesto centro, pakeliui į Garliavą, Kazliškiuose ties Veiverių gatve. Vyrauja nuosavi gyvenamieji namai. Julijanavoje išlikęs II Kauno fortas, veikia Prezidento Valdo Adamkaus gimnazija.

Geografija 

Julijanava iš dalies sutampa su Birutės teritorija. Julijanavos teriologiniame draustinyje gyvena kelios šikšnosparnių rūšys: vandeninis pelėausis, rudasis ausylis, Natuzijaus šikšniukas.

Istorija 

Anksčiau kaimas, įsikūręs piečiau Aleksoto, buvo vadintas Juliške.

1936 m. atidaryta Julijanavos mokykla, ilgainiui tapusi Prezidento Valdo Adamkaus gimnazija. 1958 m. įkurta Julijanavos biblioteka (Veiverių g. 71), uždaryta XXI a. pradžioje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kauno miesto teritorijos
Won Bin

Won Bin (, tikrasis vardas Kim Do-jin (), g. 1977 m. rugsėjo 29 d.) – Pietų Korėjos aktorius ir modelis. Nuo 2007 m. UNICEF geros valios ambasadorius. Žurnalų „CanCam“ ir „an.an“ 2005 m. – 2007 m. išrinktas populiariausia Azijos žvaigžde.

Biografija 
Won Bin gimė ir augo Kangvono provincijos kaimelyje kalnuose kalnakasio ir ūkininkės šeimoje.

1995 m. sėkmingai sudalyvavo vienos televizijos talentų atrankoje, pasirašė kontraktą su talentų agentūra ir ėmė lankyti vaidybos pamokas. 1997 m. debiutavo televizijoje, antraplaniu vaidmeniu seriale „Propose“. Po antrojo vaidmens 1998 m., seriale „Ready Go!“, jis kuriam laikui nustojo vaidinti televizijoje ir įstojo į menų instituto vaidybos klasę. Po metų grįžo į eterį kaip pagrindinis serialo „Kwangki“ aktorius, tai buvo labiausiai jį išgarsinęs vaidmuo. 2000 m. Won vaidino trijuose televizijos serialuose, kurie jį išgarsino ir Japonijoje. 2002 m. jis buvo pakviestas į bendrą Pietų Korėjos ir Japonijos serialą „Friends“.

2001 m. Won Bin nusifilmavo savo pirmame pilnametražiame filme „Guns & Talks“, kuris užėmė 7 vietą Pietų Korėjos 2002 m. filmų klasifikavimo reitinguose.

2005 m. – 2006 m. tarnavo Pietų Korėjos kariuomenėje, bet buvo paleistas anksčiau laiko dėl sveikatos problemų. 2009 m. vėl pradėjo vaidinti filmuose.

2007 m. tapo Pietų Korėjos UNICEF gerosios valios ambasadoriumi. Won dalyvavo įvairiose labdaros akcijose. 2009 m. su Jungtinių Tautų Vaikų fondu labdaros tikslais lankėsi Gambijoje.

Filmografija

Filmai 
 2001: Guns & Talks
 2004: Taegukgi
 2004: My Brother
 2009: Mother
 2010: This Man

Televizija 
 1997: Propose
 1998: Ready Go!
 1999: Kwangki
 2000: Small Station
 2000: Kkokji
 2000: Autumn in My Heart
 2002: Friends

Apdovanojimai 
 1999: KBS vaidybos apdovanojimas – geriausias debiutas už Kwangki
 2000: KBS vaidybos apdovanojimas – geriausia vaidyba už Kkokji ir Autumn in My Heart
 2000: PaekSang menų apdovanojimai – geriausias debiutas Kkokji ir Autumn in My Heart
 2002: Japonijos BVLGARI „Brilliant Dreams“ apdovanojimas
 2004: Chunsa filmų meno apdovanojimai – geriausias debiutas už Taegukgi
 2004: Auksinio kino festivalis – geriausias debiutas už Taegukgi

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Išnašos 

Aktoriai
Modeliai
Pietų Korėjos asmenybės
Ivenčius

Ivenčius (, ) – miesto tipo gyvenvietė prie Volmos (Isločės kairysis intakas; Nemuno baseinas), apie 50 km į vakarus nuo Minsko, Valažino rajonas, Minsko sritis, Baltarusija.

Istorija 

Ivenčiaus gyvenvietė minima nuo XV a. pabaigos. XVI a. pradžioje pradėjo plėstis. 1500 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1522 m. minimas kaip Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Minsko apskrities didikų Sologubų miestelis. XVI a. viduryje čia veikė kalvinistų bendruomenė, pastatyta bažnyčia, mokykla ir prieglauda, suteiktos miesto teisės. 1702 m. pastatytas pranciškonų vienuolynas, 1705 m. – Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia.

Per 1654–1667 m. Abiejų Tautų Respublikos-Rusijos ir per 1700–1721 m. Šiaurės karus labai nuniokotas. XVIII a. antroje pusėje atsikūrė. Nuo 1793 m. miestelis priklausė Rusijos imperijai, valsčiaus centras. 1921–1939 m. valdė Lenkija, nuo 1923 m. valsčiaus (gminos) centras. 1934 m. miestelis elektrifikuotas, 1936 m. išgrįstos gatvės, pastatyta nauja mokykla. 1938 m. pastatytas karinis aerodromas.
1939 m. rugsėjo mėn. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui užimtas TSRS, priklauso Baltarusijai. 1940–1962 m. Ivenčiaus rajono centras.

Gyventojai

Ekonomika 
Vyrauja maisto pramonė, medžio apdirbimas. Yra dailiosios keramikos fabrikas.

Architektūra 
Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia ir pranciškonų vienuolynas, statyti 1705 m., Šv. Aleksijaus bažnyčia, statyta 1907 m.

Šaltiniai 

Valažino rajono gyvenvietės
Minsko srities miesto tipo gyvenvietės
Valažino rajonas

Valažino rajonas (; ) – Baltarusijos administracinis-teritorinis vienetas Minsko srities vakarinėje dalyje. Rajono centras – Valažinas.

Istorija 

Įsteigtas 1940 m. sausio 15 d. Baranovičių srityje, nuo 1944 m. rugsėjo 20 d. perduotas Maladečinos sričiai, 1960 m. sausio 20 d. – Minsko sričiai, 1962 m. gruodžio 25 d. likviduotas, jo teritorija padalyta Maladečinos ir Stolbcų rajonams, 1965 m. įsteigtas iš naujo.

Geografija 
Valažino rajonas šiaurėje ribojasi su Minsko srities Maladečinos, rytuose su Minsko, pietryčiuose su Kaidanavo, pietuose su Stolbcų, vakaruose su Gardino srities Vijos, Ašmenos, šiaurės vakaruose su Smurgainių rajonais.

Rajono teritorija nutiestas geležinkelis Maladečina – Lyda, plentai Minskas – Lyda, Valažinas – Maladečina, Valažinas – Ivenčius – Stolbcai, dujotiekis Minskas – Gardinas.

Gyvenvietės 

Vienintelis miestas – Valažinas, miesto tipo gyvenvietė – Ivenčius.

Šaltiniai 

 http://www.volozhin.gov.by/
Iziaslavo kunigaikštystė

Iziaslavo kunigaikštystė () – XII–XIII a. Rusios kunigaikštystė prie Svisločiaus aukštupio (dab. Baltarusija). Sostinė – Iziaslavas (nuo XIII a. vidurio vadintas Zaslavliu).

Istorija 
Iziaslavą X a. pabaigoje Vladimiras Sviatoslavičius pastatė savo sūnui Iziaslavui Vladimirovičiui (~978–1001 m.). XI a. įėjo į Polocko kunigaikštystę. Iziaslavo kunigaikštystė pirmąkart minima 1127 m., bet gali būti, jog susiformavo apie 1101 m., Polocko kunigaikščiui Vseslavui dalijant žemes savo sūnums. 1127 m. ištrėmus Iziaslavo valdovą, valdžią čia laikinai paėmė Minsko Glebovičiai, bet vėliau valdžia sugrįžo vietinei dinastinei linijai – Davidovičiams. Šie išlaikė sostą Iziaslave ir sudarė sąjungą su Vitebsko kunigaikščiais Vasilkovičiais.

XII a. 7-ame dešimtmetyje nusilpusi kunigaikštystė subyrėjo į smulkesnes kunigaikštystes, tarp kurių didžiausia buvo Logožos. Apie 1186 Polocko žemėje vėl sustiprėjo Glebovičiai, kurie iš Iziaslavo išvijo vietinę dinastiją. Nuo tada šios smulkios valdos pripažino gerokai stipresnės Minsko kunigaikštystės valdžią.

XIII a. antroje pusėje prijungta prie Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės. XIV a. trečiajame dešimtmetyje priklausė Algirdui. Nuo 1345 m. Algirdas kunigaikštystę perdavė nuverstam Jaunučiui, vėliau jo palikuoniams kunigaikščiams Zaslavskiams. Dar vėliau atiteko Glebovičiams.

Kunigaikščiai 
Iziaslavą valdė Riurikovičių Polocko atšakos atšaka, kurių pradininkas greičiausiai buvo Davidas Vseslavičius (kartu ir Polocko kunigaikštis). Dėl to vietos kunigaikščių linija vadinama Davidovičiais.
 Glebovičiai (Minsko atšaka)
 Bračislavas Davidovičius
 Veseslavas Mikuličius (Lagožoje)
 Vasilka Valadaravičius (1180–1186 Lagožoje)
 1186 m. Glebovičiai paėmė valdžią, ir Davidovičių linija nunyko. Iziaslavo kunigaikštystės tapo Minsko vasalėmis.
 Algirdas (apie 1320–1345)
 Jaunutis (1345-apie 1366)
 Jaunučio palikuonys Zaslavskiai:
 Mykolas Zaslavskis, 1366–1399
 Jurgis Zaslavskis, 1399 – 14??
 Ivanas Zaslavskis, XV a.
 Mykolas II Zaslavskis XV a.
 Teodoras Zaslavskis, 14?? – 1508

Literatūra 
 Славянская энциклопедия. Киевская Русь – Московия: в 2 т. / Автор-составитель В. В. Богуславский. – М.: ОЛМА-ПРЕСС, 2001. – Т. 1. – 784 с. – 5000 экз. – ISBN 5-224-02249-5
 Коган В.М. История дома Рюриковичей. – СПб.: Бельведер, 1993. – 278 с. ISBN 5-87461-001-4
 Коган В.М., Домбровский-Шалагин В.И. Князь Рюрик и его потомки: Историко-генеалогический свод. – СПб.: «Паритет», 2004. – 688 с. ISBN 5-93437-149-5

Šaltiniai 

Rusų kunigaikštystės
LDK kunigaikštystės
Polocko žemė
Kapylius

Kapylius (, ) – miestas Baltarusijoje, 120 km į pietus nuo Minsko. Kapyliaus rajono centras.

Istorija 

Rašytinių istorijos šaltinių minimas nuo 1274 m. 1320–1793 m. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIV a. pastatyta Kapyliaus pilis. XV a. – kunigaikščių Olelkaičių, arba Kapyliaus ir Slucko kunigaikščių, rezidencija. Per 1508 m. Glinskio maištą prieš Lietuvos didijį kunigaikštį Žygimantą Senąjį Kapylio gyvenvietę maištininkai užėmė, bet pilies užimti nesugebėjo. Nuo 1612 m. Kapylius priklausė Radviloms. 1652 m. suteiktos Magdeburgo teisės. Nuo XVI a. pabaigos buvo cerkvė ir kalvinų bažnyčia. 1793 m. atiteko Rusijos imperijai. Nuo 1832 m. priklausė kunigaikščiui L. Vitgenšteinui. 1918 m. miestą buvo užėmusi Vokietijos kariuomenė, 1919–1920 m. – Lenkijos kariuomenė. Nuo 1924 m. rajono centras. 1938 m. įgijo miesto tipo gyvenvietės statusą. Miesto teisės nuo 1985 m.

Ekonomika 
Yra gumos dirbinių fabrikas, maisto pramonės įmonės.

Kultūra, švietimas 
Yra Kapyliaus gimnazija, 2 vidurinės mokyklos, dešimtmetė sporto, dešimtmetė meno mokyklos, vaikų kūrybos centras, rajono kultūros centras, 2 bibliotekos. Kraštotyros muziejus.

Miestų partnerystė 
  Joniškis, Lietuva

Šaltiniai 

Minsko srities miestai
Kapyliaus rajono gyvenvietės
Madidis

Madidis () – upė vakarų Bolivijoje, La Paso departamente; Beni kairysis intakas. Prasideda Andų kalnų rytinėse pašlaitėse, 1060 m virš jūros lygio aukštyje. Pradžioje teka į šiaurės vakarus per Madidi nacionalinį parką, sudaro krioklius ir slenksčius. Vėliau pasuka į šiaurės rytus ir teka lyguma, kur sudaro gausybę meandrų ir senvagių. Įteka į Beni ties Rosos kaimeliu.

Prie Madidžio esančios gyvenvietės: Alto Madidis, Santa Ana de Madidis, Guakanaguasas, Benavidesas.

Bolivijos upės
Kauleliškės

Kauleliškės () – bažnytkaimis Baltarusijoje, apie 5 km nuo Lietuvos Respublikos sienos, Varanavo rajonas, Gardino sritis, apylinkės centras.

Istorija 
Kauleliškių dvaras žinomas nuo XVII a. antros pusės. 1666 m. prie dvaro pastatyta arijonų bažnyčia, 1724 m. restauruota. 1808 m. pastatyta medinė bažnyčia.

Lietuviai 
XIX a. daug gyventojų suslavėjo ir XX a. pr. lietuviškai kalbėjo tik trečdalis jų. 1915 m. Kauleliškėse įsteigtas Lietuvių draugijos nukentėjusiems nuo karo šelpti maitinimo punktas. Į rytus nuo Kauleliškių yra Dieveniškių kyšulys, į pietvakarius – Ramaškonių, Pelesos – Rodūnios lietuviškosios salos. Apie 90 % apylinkių kaimų vardų yra lietuviškos kilmės: Ažubaliai, Kalveliškės, Misiūnai, Svilai, Taureliai ir kitos. XX a. pabaigoje tarp Kauleliškių ir Varanavo gimtąją lietuvių kalbą išsaugojo vyresnio amžiaus Bilių, Bieliūnų, Stanišių, Tusamonių, Navasėdų kaimų žmonės. Kauleliškių ir gretimų apylinkių gyventojų kalbą 1952 m., 1959 m., 1984 m., 1985 m. ir kitais metais tyrė lietuvių dialektologai, 1971 m. – toponimikai.

Šaltiniai 

Varanavo rajono gyvenvietės
Kliukščionys

Kliukščionys (, ) – miestelis 7 km į pietvakarius nuo Lentupio, prie kelio Švenčionys – Svieriai, apie 2 km nuo Lietuvos Respublikos sienos, Astravo rajonas, Gardino sritis, Baltarusija.

Istorija 
1786 m. pastatyta bažnyčia (sudegė 2017 m.). XIII a. – XVIII a. priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, nuo 1920 m. – Baltarusijai. Maždaug iki 1950 m. Kliukščionių parapijoje lietuviškai dar kalbėjo Kulbokiškės, Karklinės kaimų gyventojai, šiame krašte 1923–1934 m. veikė lietuviška pradžios mokykla.

Į pietus nuo Kliukščionių – 12 susisiejančių ežerų grandinė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kliukščionys. Radzima.org

Astravo rajono gyvenvietės
Kobrino ekonomija

Kobrino ekonomija – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos valstybinė žemės valda, ekonomija, kurios pajamos priklausė Lenkijos karaliui ir Lietuvos didžiajam kunigaikščiui kaip atlyginimas už Lietuvos didžiojo kunigaikščio pareigas.

Istorija 
1518 m. mirė paskutinė dalinės Kobrino kunigaikštystės valdytoja Ana Semionovna Kobrinskaja. Iš Kobrino miesto ir aplinkinių žemių buvo sudaryta Kobrino seniūnija, kuri perduota iki gyvos galvos nuomos teisėmis Anos Semionovnos vyrui Vaclavui Kostevičiui. Po jo mirties 1532 m. seniūnija atiteko karaliui Žygimantui Senajam, kuris seniūniją padovanojo žmonai Bonai Sforcai..1589 m. sudaryta ekonomija buvo perduota Bonos Sforcos dukteriai, Stepono Batoro našlei, Lenkijos karalienei Onai Jogailaitei.

1549, 1563 ir 1597 metais vykdytos Kobrino ekonomijos revizijos. 1563 m. turėjo apie 85 000 m. ha žemės naudmenų, iš jų 89 valakai buvo palivarko ariamoji žemė, 612 valakų ariamosios žemės naudojosi priklausomi valstiečiai. 

Kobrino ekonomijai priklausė Kobrinas, Dabučinas, nuo 1589 m. Pružanai, Horodeco miestelis. Dėl XVI a. antrosios pusės Valakų reformos, miškų kirtimo ir dirbamos žemės plotų plėtimo, melioracijos, reguliaraus trilaukio diegimo, taip pat ir dėl priklausomų valstiečių prievolių bei mokesčių nustatymo nuo naudojamos žemės ploto ir jų didinimo pajamos iš Kobrino ekonomijos iki XVII a. pabaigos padidėjo beveik 8 kartus, XVII a. viduryje jos buvo 31 000 auksinų. 

XVII a. Kobrino ir Brastos ekonomijos administraciškai suartėjo, nuo XVIII a. pradžios sujungtos į Brastos-Kobrino ekonomiją su centru Brastoje.

Šaltiniai 

Baltarusijos istorija
Kobrinas
LDK ekonomijos
Adolfas Urbšas

Adolfas Urbšas (1900 m. rugpjūčio 20 d. Kirdonyse, Rokiškio rajonas – 1973 m. gegužės 19 d. Kaune) – karininkas, Lietuvos kariuomenės, vėliau – Raudonosios armijos generolas majoras.

Biografija 
1922 m. baigė Panevėžio gimnaziją. 1934–1940 m. Lietuvos kariuomenės divizijos štabo skyriaus viršininkas, pulko vado pavaduotojas, štabo viršininkas.

1940 m. Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso pulko vadas, divizijos štabo viršininkas. 1941 m. Maskvoje mokėsi Aukštųjų vadų tobulinimosi kursuose prie Generalinio štabo akademijos. 1942–1943 m. ir 1946–1955 m. Solnečnogorske (Maskvos sritis) dėstė Aukštuosiuose karininkų kursuose. 1942 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos pulko vadas, 1943–1944 m. divizijos štabo viršininkas, 1944–1945 m. divizijos vadas. Jo vadovaujama divizija dalyvavo kovose Žemaitijoje, Kurše, Klaipėdos užėmime. 1944 m. generolas majoras. 1955–1961 m. Lietuvos veterinarijos akademijos karinės katedros viršininkas.

Įvertinimas 
 1970 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
 Pirmasis Klaipėdos garbės pilietis

Šaltiniai 

Lietuvos karininkai
TSRS generolai
16-oji lietuviškoji divizija
Zigmantas Sierakauskas

Zigmantas Sierakauskas (, , 1826 m. gegužės 30 d. carinės Rusijos Volynės gubernijoje (dabar Ukrainos Volynės sritis)  – 1863 m. birželio 15 d., Vilniuje) – vienas 1863 m. sukilimo vadų.

Biografija 
Zigmanto Sierakausko senelis buvo Kosciuškos sukilimo dalyvis, tėvas Ignotas Sierakauskas žuvo 1831 m. sukilime, kai Zigmantui buvo vos penkeri metai.

Baigęs Žytomyro gimnaziją, Zigmantas 1845 m. įstojo į Sankt Peterburgo universitetą, kur studijavo matematiką, o vėliau istoriją, geografiją, statistiką, teisę. 

Universitete suartėjo su radikalių pažiūrų studentais, prisijungė prie Aleksandro ir Pranciškaus Dalevskių organizacijos Lietuvos jaunimo sąjunga.

1848 m. po bandymo susisiekti su Galicijoje buriančiu nacionalinę gvardiją lenkų emigrantu generolu Juzefu Bemu Zigmantas Sierakauskas pašalintas iš universiteto, išsiųstas tarnauti į Orenburgą carinėje armijoje eiliniu.

1856 m. Zigmanto Sierakausko tarnyba baigėsi, jam suteiktas karininko laipsnis, jis grįžo į Sankt Peterburgą, kur 1857 m. įstojo į Generalinio štabo akademiją (), kurią po poros metų baigė ir gavo štabo kapitono laipsnį.

Gerų manierų, kalbantis prancūziškai, buvo priimtas aukščiausiose elito draugijose, caro rūmuose. Kadangi rusų inteligentija tuomet buvo liberali, tai jis nesivaržydamas propagavo luomų ir baudžiavos panaikinimą, humanistines idėjas. Antrąkart išsiųstas tarnybos reikalais užsienin, lankėsi pas A. Herceną, Dž. Garibaldį, pas Napoleoną III prašė paramos sukilimui, bet gavo miglotus pažadus.

1863 m. sukilimas 

Prasidėjus 1863 m. sukilimui, vietos vadovų pakviestas kovą grįžo į Lietuvą ir ėmėsi karo vado pareigų. Lankė stovyklas, organizavo jaunimą, kėlė viltį ir entuziazmą.

Pirmosios kovos prieš caro kariuomenę įvyko balandžio 6 d. ties Raguva.

Balandžio 21 d. įvyko pirmas didesnis Genėtinių mūšis, kurį laimėjo Zigmanto Sierakausko vadovaujami sukilėliai. Tačiau vėliau, balandžio 25–26 d., 3 tūkst. caro kariuomenės pajėgų buvo apsuptas ir sužeistas prie Medeikių.

Gegužės 7–9 d. vyko Biržų kautynės, kuriose suimti sukilėlių vadai, atimta amunicija, sukilėliai Lietuvoje buvo priversti pereiti prie partizaninio karo taktikos.

Birželio 27 d. generalgubernatoriaus Michailo Muravjovo įsakymu pakartas Lukiškių aikštėje, o jo šeima suimta ir ištremta į Samarą. Palaikai paslėpti ant Gedimino kalno, buvusios tvirtovės teritorijos pakraštyje. 2017 m. palaidojimas buvo rastas. 2019 m. lapkričio 22 d. palaikai iškilmingai palaidoti Vilniaus Rasų kapinių koplyčios kolumbariume.

Dabartis 
2017 m. liepos 26 d. pranešta, kad Gedimino kalne turbūt rasti Zigmanto Sierakausko palaikai. Prie vieno iš vyrų, kuris palaidotas atskirai nuo kitų, ant dešinės rankos rastas auksinis žiedas su įrašu vidinėje pusėje: „Zygmund Apolonija 11 Sierpnia / 30 Lipca 1862 r.“

Šeima 
Zigmanto Sierakausko žmona buvo Apolonija Dalevska, Tito, Pranciškaus ir Konstantino sesuo, Dominyko ir Dominykos Narkevičiūtės Dalevskių duktė. Zigmantas ir Apolonija susituokė 1862 m. rugpjūčio 11 d. Kėdainiuose, Šv. Jurgio bažnyčioje.

Galerija

Šaltiniai 

Sierakauskai
Rusijos imperijos karininkai
1863 m. sukilėliai
Leonardo DiCaprio

Leonardo Wilhelm DiCaprio (g. 1974 m. lapkričio 11 d.) – JAV aktorius ir filmų prodiuseris. Auksinio gaublio, sidabrinio lokio ir dviejų MTV filmų apdovanojimų savininkas, šešis kartus nominuotas oskarui (penkis kartus už vaidybą ir vieną kartą už prodiusavimą). Pirmąjį oskarą laimėjo 2016 m. už geriausio aktoriaus vaidmenį filme „Hju Glaso legenda“.

Filmografija

Kaip aktorius 

| 2021
| Don't look up
| Dr.Randall Mindy

Kaip prodiuseris

Nuorodos 

 Leonardo DiCaprio Oficialus tinklapis (anglų k.)
  (anglų k.)

JAV aktoriai
Kino prodiuseriai
Krupkos

Krupkos () – miestas prie Ditvos intako Krupkos ir Bobrų upių santakoje, Minsko sritis, Baltarusija, Krupkų rajono centras.

Istorija 
Krupkos minimi nuo XVI a. Priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVII a. pradžioje Krupkas įsigijo kunigaikščiai Sanguškos ir valdė iki XX a. pradžios. 1793–1917 m. Krupkos priklausė Rusijos imperijai, nuo 1917 m. lapkričio – Tarybų Rusijai, nuo 1920 m. – Baltarusijai. Nuo 1924 m. Krupkų rajono centras. 1938 m. įgijo miesto tipo gyvenvietės statusą. Nacių okupacijos metais Krupkuose nužudyta apie 1800 žmonių. Miesto teisės nuo 1991 m.

Lietuviai 
XIX a. pabaigoje – XX a. pirmoje pusėje Krupkų apylinkėse, Asinaukos, Litvinkos kaimuose ir Žauniako gyvenvietėje, buvo kelios išeivių iš Lietuvos kolonijos. Į Asinauką XIX a. devintame dešimtmetyje iš Lietuvos persikėlė 11 ūkininkų šeimų. Kredituojami Maskvos Žemės ūkio banko jie išpirko 350 dešimtinių žemės dvarą ir pradėjo rūpintis mokyklos steigimu. Asinaukoje 1912 m. buvo įsteigta valdinė, 1926 m. – lietuviška mokykla, 1931 m. įsteigtas lietuvių kolūkis. Litvinkoje lietuvių kolonija įsikūrė 1889 m., 15 lietuvių ūkininkų šeimų iš Trakų apskrities suorganizavus žemės ūkio bendrovę. Iš dvarininkės Menžinskos buvo išpirkta 500 dešimtinių žemės, dar 120 dešimtinių buvo nupirkta iš Bobrų miestelio. XX a. trečiame dešimtmetyje Litvinkoje gyveno 24 lietuvių šeimos, 130 žmonių. 1931 m. buvo įkurtas lietuvių kolūkis „Raudonoji žvaigždė“. Žauniako gyvenvietė įkurta XIX a. devintame – dešimtame dešimtmetyje. Iš Panevėžio apskrities atvykę lietuviai išpirko iš dvarininkės Menžinskos apie 200 dešimtinių žemės. 1929 m. gyvenvietėje gyveno 7 ūkininkų šeimos, 1931 m. jie įstojo į lietuvių kolūkį „Raudonoji žvaigždė“.

Gyventojai

Šaltiniai 

Minsko srities miestai
Krupkų rajono gyvenvietės
Laskas

Laskas () – kaimas 14 km į pietryčius nuo Krėvos, 7 km į šiaurę nuo Beržūnos upės, Valažino rajonas, Minsko sritis, Baltarusija. Veikia pradinė mokykla, kultūros namai, biblioteka, paštas. 425 gyventojai (1997 m.).

Istorija 
Manoma, Laskas nuo seno priklausė lietuvių etninių žemių arealui. Lasko teritorijoje gyventa jau XI a. – XIII a., o XIV a. – XVIII a. čia buvusi medinė Lasko pilis su mūrine Krėvos pilimi priklausė išoriniam Vilniaus gynybos žiedui. XV a. pirmoje pusėje Laskas priklausė kunigaikščiams Kaributaičiams, nuo XV a. vid. – didikui Jonui Petrui Mantigirdaičiui, XVI a. – XVII a. – didikų Kiškų giminei, XVII a. – XIX a. – Vilniaus vyskupijos kapitulai, 1480 m. pastatyta bažnyčia. 1574 m. Jonas Kiška Lasko pilyje įsteigė spaustuvę, joje buvo išleista apie 20 knygų, tarp jų į lenkų kalbą išverstas Naujasis testamentas.

1856 m. pastatyta stačiatikių cerkvė. Po 1863 m. sukilimo Rusijos imperijos valdžia Laską iš Vilniaus kapitulos atėmė. Katalikų bažnyčia 1866 m. uždaryta, 1874 m. sudeginta, XX a. pradžioje buvo pastatyta nauja Švč. Jėzaus širdies bažnyčia. Pagal 1920 m. Lietuvos-Rusijos taikos sutartį Laskas atiteko Lietuvai. 1921–1939 m. jį valdė Lenkija. Nuo 1939 m. Laskas priklauso Baltarusijai.

Šaltiniai

Literatūra 
 Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т.9: Кулібін – Малаіта / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. – Мн.: БелЭн., 1999. – 560 с.: іл. ISBN 985-11-0155-9 (т. 9), ISBN 985-11-0035-8.
 Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 2 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш.Т.2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0

Nuorodos 
 Laskas Radzima org
 Lasko piliakalnis

Valažino rajono gyvenvietės
Lasko pilis

Lasko pilis – XIV a. – XVIII a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės medinė gynybinė pilis prie dab. Lasko kaimo Valažino rajonas, Minsko sritis, Baltarusija.

Pilis 
Pilis kartu su mūrine Krėvos pilimi priklausė išoriniam Vilniaus gynybos žiedui. Įrengta aukštame piliakalnyje Beržūnos upės intako Velkės vingyje. Statė greičiausiai kunigaikštis Kaributas Algirdaitis.

Pilį sudarė gardas iš piliakalnio pylime įkastų rastų, prie jo dengta gynybinė galerija su šaudymo angomis ir bokštai. 1621 m. inventorius nurodo buvus 10 triaukščių bokštų ir dviaukščio vartų bokšto su pakeliamomis grotomis. Aikštelėje stovėjo du gyvenamieji pastatai.

Literatūra 
 Бохан Ю.М. Мястэчкі і працэсы ўрбанізацыі на землях Беларусі ў XV–XVIII стст. / Ю. М. Бохан ; уклад. М. А. Волкаў. – Мінск : Беларуская навука, 2018. – 292 с. : іл., 2-е выд. Мінск: Беларуская навука, 2020.
Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. Т.9: Кулібін – Малаіта / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш. – Мн.: БелЭн., 1999. – 560 с.: іл. ISBN 985-11-0155-9 (т. 9), ISBN 985-11-0035-8.
 Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 2 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш.Т.2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0

Nuorodos 
 Laskas Radzima org
 Lasko piliakalnis

Baltarusijos pilys

Valažino rajonas
Robert Enke

Robertas Enkė (1977 m. rugpjūčio 24 d. – 2009 m. lapkričio 10 d.) – Vokietijos futbolininkas, žaidęs vartininko pozicijoje.

Biografija 
Rungtyniavo tokiuose klubuose kaip FC Barcelona, SL Benfica ir Fenerbahçe SK, bet savo karjeros aukštumas pasiekė klube Hannover 96. Nuo 2007 m. buvo kviečiamas į Vokietijos nacionalinę rinktinę. Su ja dalyvavo 2008 m. Europos futbolo čempionate ir buvo realiausias kandidatas į pagrindinio rinktinės vartininko poziciją 2010 m. pasaulio futbolo čempionate.

Buvo vedęs Teresa Enke, turėjo dukterį Larą, kuri mirė sulaukusi vos 2 metų. Enke su žmona buvo gyvūnų teisių aktyvistai, dalyvavo PETA judėjime. Dukters netektis smarkiai paveikė futbolininką, jis kentėjo nuo psichologinių problemų ir 2009 m. lapkričio 10 d. nusižudė palindęs po traukiniu ties Eilvese geležinkelio pervaža.
 Geriausias Bundeslygos vartininkas (2003–2009 m.)
 Europos čempionato sidabras (2008 m.)

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Enke, Robert
Čempionų lenktynės

Čempionų lenktynės – kasmetinis automobilių sporto renginys, kuris vyksta kiekvienų metų pabaigoje. Šios lenktynės yra vienintelės pasaulio automobilių sporto istorijoje, kuriose tarpusavyje varžosi žymūs lenktynininkai iš skirtingų čempionatų – tokių kaip Formulė 1, NASCAR, IndyCar, Pasaulio ralio čempionato ir kitų.

2011 m. tautų čempionais penktą kartą iš eilės tapo vokiečiai – Michaelis Šumacheris ir Sebastianas Vettelis iš Formulės 1 čempionato. Daugiausiai kartų čempionų čempionu tapo prancūzas Didier Auriol, kuris triumfavo keturis kartus (iki 2011 m.).

Istorija 
Pirmą kartą tokios lenktynės buvo surengtos 1988 m. Jas organizavo ralio lenktynininkė iš Prancūzijos Michele Mouton. Tuo metu tai buvo geriausių ralio lenktynininkų lenktynės, tačiau vėliau čempionų lenktynės tapo daugumos automobilių čempionatų žvaigždžių lenktynėmis.

Pradžioje čempionų lenktynėse buvo kovojama dėl čempionų čempiono titulo, tačiau 1999 m. buvo pristatytas ir tautų čempionų titulas. Tautų čempionais tampa greičiausia savo valstybei atstovaujanti lenktynininkų pora.

Čempionų lenktynės dažniausiai vyksta ne įprastose trasose, o specialiai paruoštuose žymiuose stadionuose. Trejus metus iš eilės lenktynės vyko Paryžiaus Stade de France, 2007 ir 2008 m. – Londono Wembley stadione, 2009 m. – naujai pastatytame 2008 m. vasaros olimpinėms žaidynėms Pekino nacionaliniame stadione.

Lenktynių taisyklės

Lenktynių formatas 
Lenktynių formatas dažnai keisdavosi, tačiau nuo 2007 m. įsigaliojo oficialios taisyklės.

Tautų čempionų lenktynėse dalyvauja komandos, kurias sudaro du tos pačios tautybės lenktynininkai. Vienu metu trasoje susitinka du skirtingų šalių lenktynininkai. Po jų seka kita šių tautybių pora ir taip kovojama iki dviejų pergalių. Laimėjusi lenktynininkų pora keliauja į kitą etapą, kol finale išaiškinama greičiausia lenktynininkų pora.

Pagrindinėse – čempionų čempiono – lenktynėse vienas prieš vieną kovoja kiekvienas lenktynininkas. Lenktynininkai iš anksto yra suskirstyti į kelias grupes ir kovoja prieš kiekvieną grupės lenktynininką. Du daugiausiai pergalių grupėje pelnę sportininkai keliauja į kitą etapą kol finale susikauna du lenktynininkai. Pergalę pelnęs sportininkas pripažinamas čempionų čempionu.

Naudojami automobiliai 
Lenktynėse naudojami automobiliai visada būna įvairūs ir keičiasi kiekvienais metais, priklausomai nuo lenktynių rėmėjų ir pan. Tačiau vienu metu važiuojantys lenktynininkai vienas prieš kita kovoją identiškais automobiliais.

2008 m. lenktynėse buvo naudojami skirtingų tipų automobiliai: specialus ROC (angl. Race Of Champions), KTM, ralio lenktynėms ruoštas Ford Focus, specialus FIAT 500 ir kiti automobiliai.

Čempionų lenktynių nugalėtojai 
Čempionų čempionas
 

Tautų čempionai

Nuorodos 

 Oficiali lenktynių svetainė

Automobilių lenktynės
Kavarsko valsčius

Kavarsko valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Kavarskas.

Istorija

Valsčius įkurtas 1861 m., panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Kavarsko rajonui (8 apylinkės).

|-
| 1923 || 145 || 6819 || 1451 || ||
|-
| 1949-01-01  || 183 || || || 8 apylinkės  ||
|}

Viršaičiai
 Feliksas Kalibatas, Jonas Kalibatas

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1900 || Riklikai || Vincas Griganavičius, TSRS saugumo veikėjas || 1938
|-
| 1911 || Svirnai || Aleksandras Kernagis, aktorius, režisierius || 1980
|-
| 1933 || Sirvydai || Antanas Šleikus, pedagogas, literatas || 2018
|-
| 1940 || Jokūbava || Vytenis Albertas Zabukas, habilituotas mokslų daktaras || 2021
|}

Šaltiniai 

Anykščių apskrities valsčiai
Ukmergės apskrities valsčiai
Utenos apskrities valsčiai
Kurklių valsčius

Kurklių valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Kurkliai.

Istorija

Valsčius minimas nuo XIII amžiaus. XV–XVI a. valsčius priklausė Didžiajam kunigaikščiui. Carmečiu atkurtas XIX a. pabaigoje.

Kurklių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Kavarsko rajonui (6 apylinkės).

|-
| 1923 m. || 140 || 5181 || 1106 || ||
|-
| 1949-01-01  || 141 || || || 6 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1879 || Užunvėžiai || Steponas Kairys, Vasario 16-osios akto signataras, Didžiojo Vilniaus Seimo vicepirmininkas, Lietuvos Tarybos vicepirmininkas VLIK-o įkūrėjas ir pirmasis pirmininkas, LSDP lyderis || 1964
|-
| 1897 || Užunvėžiai || Antanas Banėnas, karininkas || 1979
|-
| 1908 || Luciūnai || Stasys Yla, kunigas, rašytojas || 1983
|-
| 1924 || Branislaviškis || Antanas Paškus, kunigas, teologas || 2008
|-
| 1930 || Medžiočiai || Leonas Strioga, skulptorius || 2022
|-
| 1936 || Džiugai || Aldona Aleškevičienė-Statulevičienė, matematikė || 2017
|-
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Anykščių apskrities valsčiai
Ukmergės apskrities valsčiai
Musninkų valsčius

Musninkų valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės rytų Lietuvos teritorijoje, dešiniajame Neries krante. Centras – Musninkai.

Istorija 

Įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje, carmečiu mažoji dalis valsčiaus buvo kairiajame Neries krante (Savarinės seniūnija). Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Širvintų rajonui (8 apylinkės).

|-
| 1869 m. || || 5304 || 425 kiemai  || || 107
|-
| 1874 m. || || 5314 || 460 kiemų  || 7 seniūnijos || 121
|-
| 1880 m. || || 5339 || 460 kiemų  || 7 seniūnijos || 113
|-
| 1923 || 207 || 7529 || 1529 || ||
|-
| 1949-01-01  || 209 || || || 8 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1910 || Vindeikiai || Vytautas Jurkūnas, dailininkas || 1993
|-
| 1923 || Kaimynėliai || Aldona Lučinskienė, botanikė ||
|-
| 1935 || Aleksandrava || Mykolas Gvidonas Liutkevičius, agronomas ||
|}

Šaltiniai 

Širvintų apskrities valsčiai
Ukmergės apskrities valsčiai
Vilniaus apskrities valsčiai
Atuona

Atuona – gyvenvietė Okeanijoje, Prancūzijos Polinezijoje, Markizų salose, pietinėje Hiva Oa salos dalyje, prie Atuonos įlankos. Tuojau už miestelio iškilęs Temetiu kalnas (1213 m). Veikia Polio Gogeno kultūros centras.

Seniau Atuona buvo Markizų salų administracinis centras, bet vėliau perkeltas į Taiohae (Nuku Hivos saloje).

Atuonoje savo gyvenimo pabaigą praleido žymus prancūzų dailininkas Polis Gogenas. Palaidotas vietinėse Kalvarijos kapinėse. Čia taip pat palaidotas ir belgų dainininkas Žakas Brelis.

Prancūzijos Polinezijos gyvenvietės
Veiko sala

Veiko sala () − atolas Ramiojo vandenyno vakaruose, tarp Marianų ir Havajų salų. Priklauso JAV. Plotas – 7,37 km². Sala labai atoki – artimiausia gyvenama vieta yra už 952 km į pietryčius (Utirikas, Maršalo Salos).

Salą 1568 m. spalio 20 d. atrado ispanų keliautojas Alvaras de Mendanja de Neira (Álvaro de Mendaña de Neyra). 1796 m. ją dar kartą atrado anglų kapitonas V. Veikas (William Wake). 1898 m. salą aneksavo JAV.

Į atolo sudėtį įeina Veiko sala (iki 6 m virš jūros lygio) ir mažesnės − Vilkso (Wilkes) ir Pilo (Peale) salos.

Atole vyrauja tropinis klimatas. Geriamo vandens salose nėra.

Veiko saloje yra transokeaninės aviacijos linijos oro uostas. Saloje gyvena ~90 žmonių, aptarnaujančių karinę bazę. Patekimas į Veiko salą apribotas.

Nuorodos 
 Veiko salos geografija ir istorija (anglų k.)

Atolai
Okeanijos salos
Kolorado plynaukštė

Kolorado plynaukštė () – plynaukštė ir gamtinis regionas JAV pietvakariuose, esantis keturių valstijų - Kolorado, Arizonos, Jutos ir Naujosios Meksikos sandūros vietoje (Keturių Kampų taške) ir aplinkinėse teritorijose. Šiaurės Amerikos Kordiljerų kalnų sistemos dalis. Plynaukštės plotas siekia apie 337 000 km². Dažniausias aukštis 1800–2500 m, didžiausias 3861 m (Hamfris Pyko kalnas). Susidariusi iš kristalinių prekambro ir nuosėdinių uolienų (nuo paleozojaus iki paleogeno). Suskaidyta sprūdžių, Kolorado upės ir jos intakų kanjonų (Didysis kanjonas). Klimatas – kontinentinis subtropinis. Vyrauja stepės, pusdykumės. Yra urano-vanadžio rūdos, polimetalų, aukso telkinių. Urano-vanadžio rūdos ištekliai apie 50 mln. t, urano kiekis rūdoje 111 400 t (apie 2 kg urano 1 t rūdos). Daugiausia rūdos yra Ambrosija Leiko baseine (Naujoji Meksika). Rūda kasama iš juros ir triaso sluoksnių (iki 250 m gylio). Veikia nacionaliniai parkai, išvystytas turizmas.

Šaltiniai 

JAV geografija
Plynaukštės ir plokščiakalniai
Teherano konferencija

Teherano konferencija (1943 m.) – pirmoji iš trijų Antrojo pasaulinio karo metais įvykusių antihitlerinės koalicijos šalių – TSRS, Didžiosios Britanijos ir JAV – vadovų konferencijų. Joje dalyvavo šių šalių lyderiai Josifas Stalinas, Vinstonas Čerčilis ir Franklinas Ruzveltas bei šių šalių diplomatijos vadovai ir karinių štabų vadovai.

Konferencija vyko 1943 m. lapkričio 28 – gruodžio 1 dienomis Teherane. Joje priimtos deklaracijos dėl bendrų veiksmų prieš Vokietiją bei dėl pokarinio „Didžiojo trejeto“ bendradarbiavimo, susitarta ne vėliau 1944 m. gegužės 1 d. atidaryti „Antrąjį frontą“ Europoje, apsispręsta dėl pokarinių Lenkijos sienų bei susitarta dėl TSRS dalyvavimo kare prieš Japoniją.

Taip pat svarstytas klausimas dėl Irano nepriklausomybės ir de facto nustatyta TSRS teisė po Vokietijos sutriuškinimo prisijungti dalį Rytų Prūsijos.

Taip pat skaityti 
 Jaltos konferencija
 Potsdamo konferencija

Nuorodos 
 , , 

Teherano konferencija
Teherano konferencija
Antrojo pasaulinio karo konferencijos
Mykolas Leonaitis

Mykolas Leonaitis (iki 1939 m. Mykolas Leončikas, 1904 m. kovo 25 d. Juodeliškės kaime, Seinų apskritis – 1948 m. kovo 29 d. Visloche, prie Heidelbergo, Vokietija) – Lietuvos karo lakūnas, aviacijos kapitonas.

Biografija
Mokėsi Juodeliškių pradinėje mokykloje, vėliau Seinų „Žiburio" gimnazijoje. Įstojo į Kauno karo mokyklą, kurią 1925 m. baigė leitenanto laipsniu. Paskirtas tarnauti į Devintasis pėstininkų Lietuvos kunigaikščio Vytenio pulką, 1926 m. perkeltas į Karo aviacijos Mokomąją eskadrilę.
1927 m. baigė Aukštuosius karininkų didžiojo Lietuvos kunigaikščio Vytauto kursus. 

1932 m. skrisdamas patyrė avariją, buvo sužeistas. Pasveikęs perkeltas į Zoknių aerodromą, tarnavo 4-ojoje eskadrilėje. Štabe ėjo skyriaus viršininko, vėliau žvalgybos karininko pareigas. 1940 m. rugpjūčio 25 d. išleistas į atsargą. Slapstėsi nuo galimo suėmimo Linksmakalnyje. Antrojo pasaulinio karo metais partizanavo, vėliau dirbo fabriko vedėju Kaune. 1944 m. su šeima pasitraukė į Vokietiją.

Įvertinimas 
 Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinas
 Lietuvos nepriklausomybės medalis
 Garbės ženklas „Plieno Sparnai"

Šaltiniai 
 Lietuvos aviacijos istorija 1919 - 1940 m.

Lietuvos karo lakūnai
Lietuvos kapitonai
Seinų valsčius
Debeikių valsčius

Debeikių valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Debeikiai. Valsčiaus būstinė (Biliūno g. 48) šiuo metu yra Kultūros paveldo registre.

Istorija

Valsčius įkurtas XIX a. pradžioje.

Debeikių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Anykščių rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 m. || 150 || 4589 || 925 || ||
|-
| 1949-01-01  || 107 || || || 9 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1894 || Čekonys || Povilas Dundulis, karininkas || 1942
|-
| 1909 || Katlėriškiai || Kazys Gutauskas, dainininkas || 1995
|-
| 1910 || Čekonys || Balys Dundulis, žurnalistas || 1994
|-
| 1929 || Mičionys || Pranas Gražys, literatūrologas || 2019
|}

Šaltiniai 

Anykščių apskrities valsčiai
Ukmergės apskrities valsčiai
Utenos apskrities valsčiai
Skiemonių valsčius

Skiemonių valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Skiemonys.

Istorija

Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Anykščių rajonui (7 apylinkės).

|-
| 1923 m. || 83 || 3479 || 734 || ||
|-
| 1949-01-01  || 93 || || || 7 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1939 || Voversys || Algirdas Povilas Ažubalis, pedagogas, profesorius ||
|-
| 1941 || Geniūnai || Valentinas Kadūnas, geologas ||
|}

Šaltiniai 

Anykščių apskrities valsčiai
Utenos apskrities valsčiai