joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Medingieji augalai

Medingieji augalai (, медоносы; ) - augalai, kurie išskiria cukringus skysčius, kuriuos gali rinkti bitės ir paversti medumi. Tie cukringi skysčiai paprastai yra nektaras, kurį išskiria žiedinės ir nežiedinės nektarinės. Nektarą išskiria daugelio gaubtasėklių žiedai, tačiau bitės dėl kūno sandaros ypatumų (pvz., liežuvėlio ilgio) gali rinkti ne visų žiedų nektarą. Todėl medingaisiais augalais vadinami tie augalai, kurių nektarą sugeba rinkti bitės.

Bitininkai stengiasi bitynus įrengti tose vietose, kur yra daug medingų augalų, arba vežioti avilius ar bitides ten, kur tuo metu žydi medingieji augalai.

Dalis medingųjų augalų yra laukiniai, dalis – kultūriniai. Laukinių medingųjų augalų želdynai (liepynai, viržynai, avietynai kirtavietėse) yra vertingas gamtos išteklis bitininkystėje.

Bitininkystės požiūriu vertingi ir tie augalai, iš kurių bitės renka žiedadulkes, lipčių bei pikį.

Bitininkystė
Medingieji augalai

en:Melliferous flower
Vėliavininkas

Vėliavininkas () – vienas iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro ir žemietijų valdžios pareigūnų bei Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kariuomenės jaunesnysis karininkas. Vėliau iš šių pareigų susiformavo jaunesnio karininko laipsnis chorunžis.

Vėliavininko pareigybė perimta iš viduramžių riterių, kurie savo kariuomenės smulkesnius dalinius vadindavo vėliavomis, nes paprastai dalinį sudarydavo vienos riterio valdos šauktiniai kariai. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ir Lenkijos karalystėje savo vėliavas turėjo atskiros žemės, didikų valdos ir giminės, taip pat karaliaus dvarai. Kariuomenės vėliava dabartiniu supratimu atitinka kuopą.

Įgaliojimai 
Vėliavininkas buvo vėliavos saugotojas ir jos nešėjas žygio bei mūšio metu. Žemietijos vėliavininkas buvo tiesiogiai pavaldus kaštelionui. Į jo pareigas įėjo šauktinių dalinio parengimas visuotinio šaukimo metu ir dalinio atvedimas į kašteliono nurodytą vietą. Didžiojoje Lenkijoje iki XVI a. vėliavininkas turėjo ir papildomus įgaliojimus posėdžiauti žemės teisme.

Lietuvos didysis vėliavininkas 
Lietuvos didžiojo vėliavininko pareigybė įsteigta 1499 m. Jam buvo patikima Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės vėliava. Jis vėliavą nešdavo per svarbiausias dvaro ceremonijas, karaliaus karūnavimą ar laidotuves. Stovėdavo monarcho dešinėje. Vėliau ši pareigybė tapo tituline, pareigos buvo laikomos nors ir simbolinėmis, bet garbingomis.

Kiti straipsniai 
 Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnai
 Centrinės valdžios pareigūnai
 Abiejų Tautų Respublikos žemietijų pareigūnai
 Abiejų Tautų Respublikos dvaro pareigūnai
Aliejūnai

Aliejūnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, šalia kelio Dūkštos–Kernavė. Rytuose telkšo Aliejūnų ežeras, pro kaimą teka Vingrė (dešinysis Neries intakas).

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Mis Lietuva

Mis Lietuva – Lietuvos grožio konkursas, gražiausios netekėjusios moters rinkimai, rengiami kasmet (su petraukomis). Kai kurios nugalėtojos:

1988 m. – Ingrida Mikelionytė
1989 m. – Liucija Gruzdytė 
1992 m. – Rasa Kukenytė
1993 m. – Jūratė Mikutaitė
1994 m. – Jurga Tautkutė
1995 m. – Gabrielė Bartkutė
1996 m. – Daiva Anužytė
1997 m. – Asta Vyšniauskaitė
1998 m. – Kristina Pakarnaitė
1999 m. – Renata Mackevičiūtė
2000 m. – Martyna Bimbaitė
2001 m. – Oksana Semenišina
2002 m. – Vaida Grikšaitė
2004 m. – Agnė Maliaukaitė, Panevėžys
2007 m. – Jurgita Jurkutė, Plungė
2008 m. – Gabrielė Martirosianaitė, Kaunas
2009 m. – Vaida Petraškaitė, Kaunas
2010 m. – Gritė Maruškevičiūtė, Vilnius
2011 m. – Ieva Gervinskaitė, Daukšiai, Skuodo rajonas
2012 m. - Rasa Vereniūtė
2013 m. - Rūta Elžbieta Mazurevičiūtė
2014 m. - Agnė Kavaliauskaitė

Lietuvių kilmės gražuolės užsienyje
 Silvia Martinez Stapulionis, Mis Venesuela, Mis Pietų Amerika, 3-oji vicemis Mis Visata 1985 m.
 Ly Jonaitis, Mis Venesuela 2006 m. ir 2-oji vicemis Mis Visata 2007 m.

Šaltiniai 

Lietuva
Lietuvos kasmetiniai renginiai
Prievaizas

Prievaizas (, ) – svarbiausias iš Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos dvaro pareigūnų.

Įgaliojimai 
Vadovavo karaliaus (Lenkijoje) ir Didžiojo kunigaikščio (Lietuvoje) dvaro virtuvės personalui, rūpinosi tiekiamų produktų ir gaminamo maisto kokybe. padalindavo maistą dvaro nariams, o puotos metu asistavo karaliui, pateikdamas jam patiekalus, tačiau jų neragaudavo. Dėl to, kad pareigūnas nuolat būdavo greta karaliaus, pareigos buvo vertinamos ypač aukštai.

Bibliografija 
 Zbigniew Góralski, Urzędy i godności w dawnej Polsce, Warszawa 1988

Taip pat skaitykite 

 Sąrašas:Lietuvos didieji prievaizai
 Abiejų Tautų Respublikos Senato pareigūnai
 Centrinės valdžios pareigūnai
 Abiejų Tautų Respublikos žemietijų pareigūnai
 Abiejų Tautų Respublikos dvaro pareigūnai

Abiejų Tautų Respublikos pareigūnai
Aukštesni nei 8000 m kalnai

Aukštesni nei 8000 m virš jūros lygio kalnai () – keturiolika aukščiausių pasaulio kalnų, kurių aukštis virš jūros lygio yra daugiau kaip 8000 m. Visi šie kalnai yra Himalajų ir Karakumų kalnų grandinėse, Azijoje.

Pirmą kartą bandyta įlipti į aukštesnį nei 8000 m virš jūros lygio kalną (Nanga Parbatas) 1895 metų ekspedicijoje vadovaujamoje Alberto Mumerio ir Normano Kolio. Ekspedicija baigėsi nesėkme, kuomet Mumeris bei du gorkai žuvo po sniego lavina.

Pirmas sėkmingas kopimas į aukštesnį nei 8000 m virš jūros lygio kalną (Anapurna) įvyko 1950 metais. 

Pirmasis žmogus įkopęs į visus aukštesnius nei 8000 m kalnus buvo Reinholdas Messneris.

Azijos kalnai
Obuolys

Obuolys – būdingas obelų vaisius, morfologiškai irgi vadinamas obuoliu.

Obuolyje yra 3-5 lizdai su 2-3 sėklomis lizde. Vaisiaus luobelė labai plona, minkštimas sultingas, be sukietėjusių ląstelių.

Prinokę obuoliai būna raudoni, geltoni, žalsvi ar įvairiaspalviai. Mažais obuoliais įvardijami pagal prigimtį maži obuoliai (pvz., Rojaus obuoliai) arba pradinės nokimo stadijos, dar neprinokę obuoliai. Tradiciškai obuolių rinkimo metu mažus obuolius patikima surinkti vaikams (iš to ir liaudiškas pavadinimas - kriupius). Maži obuoliai dažnai renkami į pintines, gali būti lengvai veriami ir džiovinami rinkėje, vėlgi skirtingai nuo kitų obuolių, kuriuos tenka paskleisti plačiai.

Kulinarija 
Obuoliai gali būti kepami, verdami, džiovinami, konservuojami. Jie dažnai naudojami kaip pyragų, blynų ir kitų kepinių įdaras. Gaminamas obuolių sūris.

Iš šviežių ar virtų vaisių gaminami įvairūs gėrimai: gaiva, kompotas, limonadas, spaudžiamos sultys.

Rauginant obuolių sultis, gaminamas obuolių vynas, sidras.

Maži obuoliai 

Maži obuoliai dėl savo mažumo kulinarijoje dažnai būdavo naudojami tik didikų vaišėse, nes juos tinkamai įdaryti galėdavo tik ypač aukštos kvalifikacijos virėjai.
Šiuo metu maži obuoliai dažniausiai naudojami dekoratyviniais tikslais šeimos vaišėse arba restoranuose. Džiovintas mažas neprinokęs obuolys gali būti panaudotas kaip prieskonis sriuboms, daržovių patiekalams.

Maži obuoliai ypač gerai tinka raugti. Jie raugiami nepjaustyti, skirtingai nuo didelių obuolių. Taip pat, maži obuoliai plačiai naudojami obuolių actui gaminti.

Vaistinės savybės 
Medicinos knygose rašoma, kad tiems, kurie kasdien valgo obuolius, kraujyje sumažėja cholesterolio.

Obuolių marmelade daug pektinų, todėl jį patartina valgyti žmonėms, dirbantiems kenksmingomis sąlygomis, nes pektinai absorbuoja medžiagų apykaitoje ir virškinant susidariusias toksines medžiagas bei sunkiuosius metalus (gyvsidabrį, kadmį, kobaltą, šviną).

Pasitarus su gydytoju obuoliais galima gydyti ir virškinamojo trakto ligas, švieži tarkuoti obuoliai valgytini viduriuojant, jais gydomas ūmus ir lėtinis storosios žarnos uždegimas.

Produkcija

Šaltiniai 

Vaisiai ir uogos

de:Kulturapfel#Früchte
fi:Tarhaomenapuu
gl:Maceira
Lapkasės (Tauragė)

Lapkasės – buvęs kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, Žygaičių seniūnijoje, 8 km nuo Žygaičių.

Istorija

Per Lapkasių kaimą spaudos draudimo metais buvo gabenama lietuviška spauda. Sankt Peterburgo istorijos archyve saugomas dokumentas, kuriame nurodoma, kad 1904 m. gegužės 1 d. Lapkasių kaimo miške rasta draudžiamos literatūros, tame tarpe 2891 egzempliorius laikraščio „Iskra“.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Tauragės rajono savivaldybės gyvenvietės
Laužininkai

Laužininkai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 2,5 km iki Sartininkų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Tauragės rajono savivaldybės gyvenvietės
Margiškiai (Tauragė)

Margiškiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 4 km iki Žygaičių.

1959 m. kaime buvo 78, 1992 m. – 11 gyventojų. Kaime yra senos apleistos kapinės, išlikę antkapinių paminklų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Tauragės rajono savivaldybės gyvenvietės
Murdeliai

Murdeliai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Aukštupių, į vakarus nuo Kęsčių.

Istorija 
Kaimas rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą minėtas 1571 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

Tauragės rajono savivaldybės gyvenvietės
Zaisanas (miestas)

Zaisanas () – miestas Kazachstane, Rytų Kazachstano srityje. Į pietryčius nuo miesto telkšo Zaisano ežeras.

Istorija 
Gyvenvietė buvo įkurta 1868 m. XIX ir XX a. sandūroje čia gyveno kazokai ir kareivių įgulos nariai. Tuo metu tai buvo pasienio punktas, avantpostas pasienyje su Kinija. Ilgainiui gyvenvietėje ėmė kurtis kazachų naujakuriai. Zaisanui miesto statusas suteiktas 1941 m. Mieste 1991 m. gyveno apie 17900 gyventojų.

Nuorodos 
 (Oficialus tinklapis)
 Zaisanas

Rytų Kazachstano srities miestai
30 Seconds to Mars

30 Seconds to Mars – alternatyviojo roko grupė, susikūrusi 1998 metais Luizianos valstijoje (JAV).

Istorija 
Grupę „30 Seconds to Mars“ 1998 metais įkūrė aktorius ir dainininkas Jared Leto (vokalas, gitara) kartu su savo broliu Shannon Leto ir keliais draugais. Laikui bėgant grupės nariai keitėsi, tačiau Jared ir Shannon Leto vis dar yra grupėje. Nuo 2003 iki 2018 m. grupėje taip pat grojo gitaristas Tomo Miličević. 2007 metais grupę paliko bosistas Matt Wachter, kurio vietą pasauliniame ture užėmė kitas bosistas Tim Kelleher. Taip pat 2009 metais grupei rengiant pasaulinį turą prie jos prisijungė Braxton Olita (klavišiniai).

Muzika 
Grupė didžiojoje scenoje debiutavo 2002 metais. Pirmuoju grupės hitu tapo daina "Attack". 

Grupė išleido tris albumus: 2002 m. - „30 Seconds to Mars“, 2005 m. - „A Beautiful Lie“ ir 2009 m. - "This is War".  Pirmojo albumo muzika maištingesnė, labiau alternatyvi (žr. Alternatyvus rokas), o antrojo - ramesnė ir lyriškesnė. „30 Seconds to Mars“ albumui „A Beautiful Lie“ parašė 40 dainų, iš kurių į albumą atrinko 10. Trečiasis albumas visiškai skiriasi nuo pirmųjų dviejų.

Pasak grupės narių, jų kūrybą įkvepia tokios muzikos grupės, kaip U2, The Cure, Led Zeppelin ir Pink Floyd“.

Nariai 
 Jared Leto (1971 m. gruodžio 26 d.) – vokalas, gitara;
 Shannon Leto (1970 m. kovo 9 d.) – būgnai;
 Tomo Milicevic (1979 m. rugsėjo 3 d.) – gitara;
 Tim Kelleher - neoficialus narys, bosinė gitara;
 Braxton Olita - neoficialus narys, klavišiniai.

Gerbėjai 
„30 Seconds to Mars“ turi nemažai gerbėjų, kurie yra susibūrę į draugijas, pavyzdžiui, „Echelon“ ir „The Mars Army“. Šios draugijos nėra oficialios, jų nariai stengiasi populiarinti grupės muziką savo šalyse ir miestuose. Aktyviai kuriasi Lietuvos ir Baltijos šalių „Echelon“ draugijos.

Diskografija

Studijiniai albumai 
 2002 - 30 Seconds to Mars
 2005 - A Beautiful Lie
 2009 - This Is War
 2013 - Love, Lust, Faith and Dreams
 2018 - America

Singlai 
 2002 - Capricorn (A Brand New Name)
 2003 - Edge of the Earth
 2005 - Attack
 2006 - The Kill  
 2006 - From Yesterday
 2007 - A Beautiful Lie
 2009 - Kings and Queens
 2010 - Closer To The Edge
 2010 - Hurricane
 2011 - This Is War
 2011 - Night Of The Hunter
 2013 - Up In The Air

Nuorodos 

 Oficiali „30 Seconds to Mars“ svetainė
 „30 Seconds to Mars“ Myspace tinklalapis
 
 „30 Seconds to Mars“ Twitter

JAV roko atlikėjai
Kostanajaus sritis

Kostanajaus sritis (, ) – viena iš keturiolikos Kazachstano sričių, įkurta 1936 m. Srities administracinis centras – Kostanajus. Srityje gyvena apie 891 800 gyventojų, tarp jų Kostanajuje – 223 600 žmonių. Sritis padalinta į 16 mažesnių rajonų.

Geografija 
Kustanajaus sritis yra prie Rusijos sienos ir šių Rusijos sričių – Orenburgo, Čeliabinsko, Kurgano, yra šalia Uralo kalnų. Taip pat yra kaimynė šioms Kazachstano sritims: Aktiobės, Karagandos, Astanos ir Šiaurės Kazachstano.

Srityje teka Tobolas, Turgajus, Ubaganas ir mažesnės upės. Gausu ežerų, didžiausi ežerai yra Kušmurunas, Sarykopa, Žarmanas, Aksuatas.

Gyventojai 
Tautinė sudėtis (2010 m.): 40,73 % – rusai, 35,85 % – kazachai, 11,52 % – ukrainiečiai, 3,77 % – vokiečiai, 2,19 % – baltarusiai, 1,88 % – totoriai, 0,52 % – baškirai.

Miestai:
 Kostanajus
 Arkalykas
 Lisakovskas
 Rudnis
 Žitikara

Nuorodos 
 Oficiali Kostanajaus srities akimo svetainė
Konkistadoras

Konkistadorai (iš  'užkariautojas') – XV–XIX a. ispanų ir portugalų užkariautojai, rengę grobiamuosius žygius daugiausia Naujajame Pasaulyje. Konkistadorai dažniausiai būdavo idalgai arba kabaljerai. Daugelis jų tėvynėje buvo beturčiai ar mažaturčiai ir siekdami praturtėti keliaudavo į naujas žemes.

Daugelis konkistadorų žiauriai išnaudojo ir naikino Pietų, Centrinės ir Šiaurės Amerikos pietinės dalies vietos gyventojus (indėnus) ir jų kultūrą.

Garsiausi konkistadorai:
 Ernanas Kortesas – užkariavo Meksiką, sunaikino actekų valstybę
 Fransiskas Pisaras – užkariavo Peru, sunaikino Inkų imperiją
 Diegas de Almagras – užkariavo Jukataną
 Vasco Núñez de Balboa – užkariavo Centrinę Ameriką
 Pedras Alvaresas Kabralis – užkariavo Braziliją
 Pedro de Valdivia – užkariavo Čilę
 Diego Velázquez de Cuéllar – užkariavo Kubą

Šaltiniai 

Pietų Amerikos kolonizacija
Tordesiljo sutartis

Tordesiljo sutartis arba Tordesiljaso sutartis  () − 1494 m. birželio 7 d. tarp Ispanijos ir Portugalijos pasirašyta sutartis, nustačiusi šių valstybių kolonijinių užkariavimų sferas Vakarų pusrutulyje.

Sutartis buvo sudaryta Tordesiljyje, Ispanijoje. Ši sutartis patikslino abiejų imperijų ribas, kurias 1493 m. sankcionavo popiežiaus bulės.

Demarkacinė linija, einanti per abu ašigalius ir kertanti Atlanto vandenyną, buvo pastūmėta iki 2000 km į vakarus nuo Žaliojo Kyšulio salų vakarinės dalies. Žemės, esančios į rytus nuo šios linijos, buvo pripažintos Portugalijos, į vakarus nuo jos − Ispanijos valdomis. Tordesiljo sutartyje išsiderėta riba pirmąkart buvo pažymėta Kantino planisferoje. Taip susikūrė dvi milžiniškos imperijos.

Tordesiljo sutartis buvo panaikinta 1777 m.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Tordesiljo sutarties originalas
 Tordesiljo sutartis (anglų k.)
 Tordesiljo sutartis (rusų k.)

Tarptautinės sutartys
Ispanijos kolonijinė imperija
Portugalijos kolonijinė imperija
Pasaulio atminties registras
Irako vėliava

Dabartinė Irako vėliava – trispalvė vėliava, kurią sudaro trys vienodo pločio juodos, baltos ir raudonos spalvos juostos. Vidurinėje juostoje žaliomis kufiškomis arabų raidėmis yra įrašyta Alach akbar. Vėliava įteisinta 2008 m. sausio 22 d. .

Istorinių vėliavų galerija

Taip pat skaitykite 

 Irako herbas

Šaltiniai 

Irako atributika
Valstybinės vėliavos
Balčia (Ežeruona)

Balčia (arba Balčė) – upė Tauragės ir Šilutės rajonuose, kairysis Ežeruonos intakas, įteka į ją 27,6 km iki jos žiočių, Žygaičiuose (ties Žygaičių bažnyčia). Teka pietryčių kryptimi.

Intakai: dešinysis – Šaka, kairysis – Trumpė.

Upės pavadinimas kildinamas nuo žodžio baltas, baltasis, baltajis, taip pat plg. albanų baltë „ežeras“, baltësi „pelkė“, senovės slavų *balta, baltьce – „pelkė, raistas“.

Šaltiniai 

Tauragės rajono upės
Šilutės rajono upės
Ringė (reikšmės)

Ringė yra upė:

 Ringė (Ežeruona) – Ežeruonos intakas;
 Ringė (Šunija) – Šunijos intakas;
 Ringė – Ančios intakas;
 Ringė - Dysnos intakas.
 kaimai:
 Širvintų rajone;
 Ukmergės rajone.
Kitakiūšiū

Kitakiūšiū (, pažodžiui Šiaurės Kiūšiū) – miestas, įsikūręs Fukuokos prefektūroje, Japonijoje. Japonijoje, tai vienas geriausiai žinomų miestų, kovojančių prieš užterštumą.

1963 m. jam suteiktas valstybinio pavaldumo miesto statusas.

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė – azalija ir paprastoji saulėgrąža, medis – japoninis bukas.

Sportas 
 Giravanz Kitakyushu futbolo klubas;
 „Mikuni World“ stadionas, talpa 15300 žiūrovų;
 Kitakiūšiū arena, talpa 10000 žiūrovų.

2021 m. mieste vyko 2021 m. pasaulio sportinės gimnastikos čempionatas.

Nuorodos 

 
 Oficiali svetainė  (japonų k.)
 Oficiali svetainė  (anglų k.)
 Fukuokos prefektūros Turizmo asociacija: Kitakiūšiū 
 Kitakiūšiū mokslo ir tyrimų parkas
 CCA Kitakiūšiū 

Fukuokos prefektūros miestai
Heckler & Koch G36

Heckler & Koch G36 – vokiečių automatas, sukurtas paskutinio XX a. dešimtmečio pradžioje ir pradėtas naudoti Vokietijos kariuomenėje 1995 m. Jis yra lengvas, patikimas ir ergonomiškas. „Heckler & Koch“ atsisakė ankstesniuose ginkluose naudoto pusiau laisvos spynos veikimo principo, naudojant ritinėlius. Vietoj to buvo panaudotas dujų nuvedimas iš vamzdžio, esant trumpam stūmoklio judesio momentui, spynai uždaryti naudojant ne ritinėlius, o užkabas, užsikabinančias už uokso pasisukus spynai. Kad ginklas būtų lengvesnis, daugiausia naudotos polimerinės medžiagos, net uoksas ir spynos rėmas pagaminti iš polimerų su plieno intarpais. Ginklas užtaisomas iš plastikinių dėžutės pavidalo permatomų dėtuvių (tai suteikia galimybę matyti, kiek šovinių yra likę dėtuvėje).

Variantai 
Be standartinio G-36 modelio, gaminamas ir sutrumpintas šio ginklo variantas G-36K. Sutrumpinto varianto vamzdžio ilgis 320 mm, neužtaisyto svoris 3,3 kg.

Automatai (ginklai)
Vokietijos ginklai
Britanija

Žodžiu Britanija vadinama:

Geografinės sąvokos 
 Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė – valstybė, dar žinoma kaip Didžioji Britanija, Britanija, Jungtinė Karalystė;
 Didžioji Britanija – sala;
 Didžiosios Britanijos karalystė (Kingdom of Great Britain) – valstybė, egzistavusi 1707–1800 m., kuri dabar vadinasi Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė;
 Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Airijos karalystė (United Kingdom of Great Britain and Ireland) – valstybė, egzistavusi 1801–1927 m., kuri dabar vadinasi Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė;
 Britanija (Britannia) – Senovės Romos provincija, egzistavusi nuo 43 iki 410 m. ir apėmusi didelę dalį Didžiosios Britanijos salos;
 Britanija () – Otavos miesto rajonas;
 Britanija () – Kalgario miesto rajonas.

Kitokios sąvokos 
 Britanija (Britannia) – D. Britanijos valstybės personifikacija, kartais vadinama deive Britanija;
 Britanija (Britannia) – istorinis stalo žaidimas apie D. Britanijos istorija, pardavinėjamas nuo 2005 m.;
 Britanija (Britannia) – virtualus kraštas maginės fantastikos kompiuterinių žaidimų Ultima serijoje;
 Britanija (RMS Britannia) – ratinis okeaninis garlaivis, plaukiojęs 1840–1880 m.;
 Britanija (HMS Britannia) – keli D. Britanijos karinio jūrų laivyno laivai turėjo šį pavadinimą;
 britanija (, Britannia coin) – auksinė ar sidabrinė kaupiamoji moneta (bullion coin), kalama D. Britanijoje nuo 1987 m., ant kurios pavaizduota deivė Britanija.

Sudėtiniai terminai 
 Britanijos metalas () – alavo lydinys, D. Britanijoje naudojamas stalo įrankiams ir indams gaminti;
 Britanijos sidabras () – 95,84 % grynumo sidabro lydinys, nuo 1697 m. standartinio grynumo sidabras, naudojamas monetų kalyboje;
 Britannia Airways – D. Britanijos aviakompanija, įkurta 1961 m., o 2005 m. pervadinta į Thompsonfly;
 Britannia Class – garvežių markė (tikrasis pavadinimas BR Standard Class 7), gaminta D. Britanijoje 1951–1954 m., paskutinis baigtas naudoti 1968 m.;
 Bristolis Britanija (Bristol Britannia) – vidutinio ir tolimo nuotolių avialaineriai (visas pavadinimas Bristol Type 175 Britannia), gaminti Bristol Aeroplane Company ir skraidę 1957–1975 m..
Helena (Montana)

Helena yra Montanos valstijos sostinė JAV valstybėje. Gyvena 28,1 tūkst. gyventojų. Miesto plotas yra 36,3 km².

Istorija 

Miestas įkurtas 1864 m. spalio 30 d., netoliese atradus aukso. 1875 m. valstijos sostinė perkelta iš Virdžinijos Sičio į Heleną. 

Montanos miestai
Čiba

Čiba () – miestas Čibos prefektūroje, Japonijoje; prefektūros sostinė.

Miestas įkurtas 1921 m. sausio 1 d., 1992 m. jam suteiktas valstybinio pavaldumo miesto statusas.

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė – riešutinis lotosas, medis – japoninis skirpstulas.

Nuorodos 

 Oficiali svetainė (japonų k.)
 Oficiali svetainė  (anglų l.)

Japonijos miestai
New light of Myanmar

The New Light of Myanmar ( : mran ma. a. lang: ; lietuviškai Naujoji Mianmaro šviesa; anksčiau The New Light of Burma) - valstybinis Mianmaro dienraštis, leidžiamas Mianmaro Informacijos ministerijos, buvusioje šalies sotinėje Jangone. 

Mianmaro kultūra
Naugarduko vaivadija

Naugarduko vaivadija (, ) – nuo 1507 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1795 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė Naugardukas, plotas 33 200 km².

Istorija 
Vaivadija įsteigta 1507 m. pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą. Ji suformuota iš Vilniaus ir Trakų vaivadijų dalių. Naugarduko ir Slonimo ekonomijos priklausė Lietuvos Didžiojo kunigaikščio stalo valdoms.

Naugarduko vaivadijai priklausė keturi pavietai:
 Naugarduko pavietas
 Volkovysko pavietas
 Slonimo pavietas
 Slucko kunigaikštystė

1793 m. vaivadija neteko didžiosios dalies savo rytinių teritorijų, kurios perėjo Rusijos imperijai. Galutinai vaivadija panaikinta 1795 m., kuomet jos teritorijos prijungtos prie Slanimo gubernijos.

Atstovavimas 
Naugarduko vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Naugarduko vaivada ir Naugarduko kaštelionas. Kiekvieno pavieto seimelis rinkdavo po du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.

Miesto seniūnus turėjo Naugardukas, Slonimas ir Volkovyskas.

Vaivada 

Pirmuoju Naugarduko vaivada 1507 m. tapo Jonas Glinskis.

Naugarduko vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas eidavo iki gyvos galvos, jeigu nebūdavo priešininkų nušalinamas. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje ir vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.

Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Naugarduko vaivada turėjo trečią pagal rangą aukščiausią pasauliečių poziciją.

Naugarduko vaivados rūbai buvo raudonas kantušas ir juodas žiponas.

 

it:Voivodato di Nowogródek
pt:Voivodia de Nowogródek
Įgula (fortifikacija)

Įgula, kitaip garnizonas (neteiktinas terminas) – tvirtovę, fortifikacijos statinį (fortą, bastioną ir t. t.), įtvirtintą rajoną, kartais ir neįtvirtintą miestą ar gyvenvietę ginantys kariai, kariuomenės daliniai.

Įgula taip pat vadinami ir mieste nuolat ar laikinai dislokuoti kariniai daliniai, karinės mokyklos. Kai mieste stovi ne vienas, o keli daliniai, mieste paskiriamas įgulos vadas, organizuojama įgulos tarnyba.

Įgulos tarnyba 
Įgulos tarnyba palaiko karių drausmę mieste, garantuoja kasdienį kariuomenės gyvenimą ir kovinį rengimą, organizuoja karinių vienetų išvykimą pagal kovos pavojaus signalą. Įgulos tarnybą valdo komendantūra.

Šaltiniai 

Fortifikacija
Aktobės sritis

Aktiobės sritis (, ) – sritis vakarų Kazachstane, kurioje gyvena apie 678900 gyventojų. Srities administracinis centras yra Aktiobė. Srities plotas yra 300600 km² ir pagal plotą Kazachstane nusileidžia tik Karagandos sričiai.

Aktiobės sritis ribojasi su Rusija šiaurėje ir Uzbekistanu pietuose. Taip pat Kazachstane su V. Kazachstano, Atyrau, Mangystau, Kustanajaus, Karagandos, Kyzylordos sritimis.

Geografija 

Centrinę srities dalį užima Mugodžarų masyvas, iškylantis iki 657 m aukščio. Pietryčiuose plyti dykynės – Didieji ir Mažieji Barsukai, Paaralės Karakumai. Upės nevandeningos, daugelis (ypač pietinės dalies) sausrų metų išdžiūva; svarbiausios – Emba, Turgajus, Irgizas, Uilas, Ilekas, Temiras, Sagizas, Orė. Nemažai ežerų, kurių dauguma druskingi. Didžiausias ežeras yra Šalkartenizas srities rytuose. Gan svarbi yra Urkašo-Žarsoro ežerų sistema. Taip pat srities pietryčiuose telkšo Aralo jūra. Būdingi juodžemiai ir kaštonžemiai su druskožemių plotais. Plyti stepės, pietuose – pusdykumės ir dykumos.

Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio temperatūra -16 °C, liepos temperatūra +23 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 120–300 mm.

Gyventojai 

Tautinė sudėtis (2010 m.): 78,28 % – kazachai, 12,6 % – rusai, 4,73 % – ukrainiečiai, 1,34 % – totoriai, 0,93 % – vokiečiai.

Miestai:
 Aktobė
 Alga
 Žemas
 Kandyagašas
 Temiras
 Chromtau
 Šalkaras
 Emba

Nuorodos 

 Oficiali svetainė (kazachų ir rusų kalbomis)
Mangystau sritis

Mangystau sritis (, ) – sritis pietvakarių Kazachstane, Mangyšlako pusiasalyje. Srities administracinis centras yra Aktau. Srityje 2009 metų duomenimis gyveno 416 500 žmonių. Mangystau plotas – 165600 km².

Iki 1990 m. vadinosi Mangyšlako sritimi.

Sritis ribojasi su Atyrau sritimi šiaurėje, Aktiobės sritimi rytuose, bei pietryčiuose su Uzbekistanu ir Turkmėnstanu pietuose. Srities vakarinė dalį skalauja Kaspija.

Geografija 
Vakarinė teritorijos dalis yra Pakaspijo žemumoje, kurioje yra gilios įdubos (Karagijė ir kt.). Ryškiai į Kaspiją išsikiša Mangyšlako pusiasalis, kurio centrinę dalį užima Mangyšlako plynaukštė. Rytinėje pusėje plyti Ustiurto plynaukštė. Pastovių paviršinių vandenų nėra. Driekiasi kiečių ir druskių dykumos, vietomis veši krūmokšniai.

Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -3 °C, liepos mėnesio +26 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta iki 150 mm kritulių.

Gyventojai 
Tautinė sudėtis (2010 m.): 86,51 % – kazachai, 8,55 % – rusai, 1 % – azerbaidžaniečiai, 0,74 % – ukrainiečiai, 0,55 % – lezginai, 0,49 % – totoriai.

Miestai:
 Aktau
 Žanaozenas
 Fort Ševčenka

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
Biylikolis

Biylikolis – ežeras Kazachstane, Džambumo srities pietvakariuose. Yra nutolęs nuo Džambulo apie 50 km. Ežero plotas – apie 100 km².

Žambylo srities ežerai
Dubultai

Dubultai (latv. Dubulti) – Jūrmalos miesto dalis. Šioje vietoje Lielupė formuoja staigų lanką, priartėdama iki Rygos įlankos maždaug 300 metrų atstumu. Beveik tokiu pačiu atstumu nuo jūros yra ir Dubultų geležinkelio stotis. Atstumas nuo Dubultų stoties iki Rygos centro yra apie 20 kilometrų. Todėl Dubultai yra viena iš mėgiamiausių rygiečių ir užsienio turistų vasaros poilsio vietų.

Istorija 

Pirmą kartą paminėti XVIII a., čia buvo žvejų gyvenvietė. Po 1812 m. karo Dubultai tapo viena iš pirmųjų poilsio vietų Jūrmaloje. Nuo 1814 m. čia lankėsi poilsiaujantys didikai. Dar 1820 m. ar net anksčiau žvejų nameliuose vasaros metu pradėjo apsistoti kelios rygiečių šeimos. Paprasti nameliai pamažu buvo perstatyti ir augant poilsiautojų skaičių buvo pastatyti nauji vasarnamiai.

Tarp Dubultų ir Majuorų yra Latvijos prezidento rezidencija, o netoli nuo jos - Aspazijos namas, kur ji praleido paskutinius savo gyvenimo metus. Prieš Dubultų geležinkelio stotį yra 1907–1909 m. jugendstiliaus liuteronų bažnyčia. Šioje Jūrmalos dalyje yra ir Janio Rainio Rašytojų kūrybos ir poilsio namai įkurti 1946 m.

1950 m. Dubultuose buvo atidaryta pirmoji Latvijoje elektrifikuota geležinkelio linija Ryga-Dubultai.

Pavadinimo kilmė 

Viena iš Dubultų pavadinimo kilmės versijų teigia, kad netolimoje apylinkėje gyveno valstietis Dubelts, nuo kurio vardo ir kilo Dubultų pavadinimas. Tačiau įtikimiausia versija atrodo, kad jau minėtas žvejų kaimas vadinosi Dublių kaimu (Dubleziem). Vėliau jį įvairiai linksniuojant - Dubble, Dubbel, Dubbeln, galiausiai prieita prie Dubultų.

Nuorodos 
 Dubultai Vietas.lv svetainėje
 Jūrmalos miesto taryba 

Jūrmala
Bresto vaivadija

Apie 1793-1795 m. egzistavusią vaivadiją žr. Bresto vaivadija (1793).
Bresto vaivadija arba Lietuvių Brastos vaivadija (, , ) – nuo 1566 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569-1793 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė - Lietuvos Brasta, plotas 40 600 km². Šiaurėje ribojosi su Naugarduko vaivadija, rytuose su Minsko vaivadija, pietryčiuose su Kijevo vaivadija, pietuose su Voluinės vaivadija, pietvakariuose su Liublino vaivadija, vakaruose su Palenkės vaivadija.

Istorija

Vaivadija įkurta 1566 m. pertvarkius Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administracinį padalijimą. Vaivadija sudaryta iš rytinių Palenkės vaivadijos žemių: Kobryno, Bresto ir Kameneco bei buvusios Trakų vaivadijai priklausiusios Pinsko kunigaikštystės žemių. Po Liublino unijos vaivadija pervadinta į Lietuvos Brastos vaivadiją, nes susijungus LDK ir Lenkijos karalystei į vieną valstybę, Lenkijos karalystėje jau buvo Bresto vaivadija su sostine Kujavijos Breste, todėl kad nebūtų dviejų vaivadijų vienodais pavadinimais pastaroji irgi buvo pervadinta į Kujavijos Bresto vaivadiją. 

Po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo didelė dalis rytinių vaivadijos žemių buvo prijungtos prie Rusijos imperijos, Minsko gubernijos o iš likusių žemių buvo suformuota nauja daug mažesnė Bresto vaivadija.

Vaivadijai priklausė dvi apskritys: 
 Bresto apskritis
 Pinsko apskritis

Karaliaus stalo valdoms priklausė Kobryno ekonomija (centras Breste) ir Pinsko ekonomija. Visuotinis bajorų šaukimas į karo tarnybą buvo vykdomas abiejuose pavietų centruose.

Pagrindiniai miestai: Lietuvos Brasta, Pinskas, Turovas, Radvilų Biala, Kodenis, Volčinas, Lietuvos Kamenecas, Vlodava.

Atstovavimas 

Bresto vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Bresto vaivada ir Bresto kaštelionas. Kiekvieno pavieto seimelis rinkdavo po du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.

Miesto seniūnus turėjo Brestas, ir Pinskas.

Vaivada 

Pirmuoju Bresto vaivada 1566 m. tapo Jurgis Iljiničius, bet netrukus jį pakeitė Jurgis Tiškevičius Logoiskis.

Bresto vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.

Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Bresto vaivada turėjo dvidešimt devintą pagal rangą aukščiausią pasauliečių poziciją.

Nuorodos

 Województwo brzeske Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom I: Aa — Dereneczna. — Warszawa, 1880. — S. 404. (lenk.).

Bresto vaivadija
Kerės ežeras

Kerė yra ežeras Kazachstane, Astanos srityje. Ežero plotas - 63.8 km².

Nuorodos 
 Kerės profilis

Akmolos srities ežerai
Kypsako ežeras

Kypsakas yra ežeras Kazachstane, Astanos srityje. Ežero plotas yra apie 72 km².

Nuorodos 
 Kypsako profilis

Akmolos srities ežerai
Minsko vaivadija

Minsko vaivadija (, ) – nuo 1466 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1795 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė Minskas, plotas 55 500 km².

Vaivadijos herbas – baltas Vytis raudoname lauke, jis taip pat buvo ir geltonoje vaivadijos vėliavoje. 1776 m. įvedus vaivadijų pareigūnų uniformas, Minsko pareigūnai vilkėjo karmazino kantušus su granato spalvos apvadais ir granato spalvos žiponus.

Istorija 
Viduramžiais būsimosios vaivadijos žemėse gyveno krivičiai, XI a. dalis jų pateko į Polocko kunigaikštystę, dalis vietinių kunigaištukų pripažino Kijevo kunigaikščių valdžią. XIII a. pradžioje didžioji žemių dalis atsidūrė lietuvių kunigaikščio Ringaudo (m. 1219 m.) valdose, vėliau perėjo jo vaikaičiui Mindaugui. Po Mindaugo mirties žemėse įsigalėjo Haličo-Vladimiro kunigaikščiai, bet 1300 m. jas atsiėmė Vytenis.

1413 m. Jogaila, pertvarkydamas Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administraciją, panaikino Minsko kunigaikštystę ir prijungė ją prie Vilniaus vaivadijos. 1566 m. Minsko vaivadija išskirta kaip atskiras administracinis vienetas. Iš pradžių vaivadija padalyta į du pavietus: Minsko ir Rečicos. Po Liublino unijos prie jos prijungtas Mozyriaus pavietas, sudarytas iš likusios Lietuvai KIjevo vaivadijos dalies.

Pagrindiniai miestai: Minskas, Mozyrius, Rečica, Gomelis, Bobruiskas, Krėva, Kaidanovas.

Visuotinis bajorų šaukimas į karo tarnybą buvo vykdomas Minske.

Atstovavimas 
Minsko vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Minsko vaivada ir Minsko kaštelionas. Kiekvieno pavieto seimelis rinkdavo po du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.

Nuo 1599 m. Minske paeiliui su Naugarduku vykdavo pavasarinė Lietuvos Tribunolo sesija. Po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1775 m. Tribunolo sesijos vykdavo Gardine.

Miesto seniūnus turėjo Minskas, Mozyrius ir Rečica.

Vaivada 

Minsko vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, kuriems suteiktos Magdeburgo teisės, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.

Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Minsko vaivada turėjo trisdešimt penktą, paskutinę pagal rangą pasauliečių poziciją.
Kornvalis

Kornvalis (, ) – grafystė į pietvakarius nuo Anglijos, ribą tarp Anglijos ir Kornvalio nužymi upė Tamaras. Kornvalyje gyvena 513,528 žmonių. Kornvalio sostinė ir vienintelis didmiesčio statusą turintis – Truras. Skirtingai nuo Velso ar Škotijos formali grafystės unija su Anglija niekada nebuvo įforminta, todėl juridiškai Kornvalis išlieka nepriklausoma grafystė net neįeinanti į Didžiosios Britanijos sudėtį. Faktiškai Kornvalis yra Anglijos dalis nuo XII amžiaus, kai paskutiniai nepriklausomi grafai buvo anglų sutriuškinti.

Senieji Kornvalio gyventojai kalbėjo kornų kalba, šiuo metu kalba yra gaivinama, bet 99,8 % šiuolaikinio Kornvalio gyventojų temoka angliškai. Viduramžiais Kornvalis buvo svarbus alavo kalnakasybos centras, tačiau šiuo metu ši pramonės šaka bankrutavo. 2006 m. Kornvalio kasyklų kraštovaizdis įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Kornvalis – viena skurdžiausių (pagal atlyginimus ir BVP vienam gyventojui) Jungtinės Karalystės dalių.
Mstislavlio vaivadija

Mstislavlio vaivadija (, ) – nuo 1566 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1795 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Nuo 1772 m. egzistavo tik nominaliai. Sostinė Mstislavlis, plotas 22 600 km².

Vaivadijos herbas – baltas Vytis raudoname lauke, jis taip pat buvo ir šviesiai geltonoje vaivadijos vėliavoje. 1776 m. įvedus vaivadijų pareigūnų uniformas, Mstislavlio pareigūnai vilkėjo granato spalvos kantušus su sidabriniais apvadais ir šviesiai geltonos spalvos žiponus.

Istorija 
Mstislavlis, įkurtas 1136 m. priklausė Kijevo Rusiai, XIII a. susikūrė savarankiška Mstislavlio kunigaikštystė, užkariauta Algirdo, kurios daliniu kunigaikščiu 1377 m. tapo Gediminaitis Karigaila. 1390 m. žemes paveldėjo Lengvenis, kurio vadovaujami Smolenske, Oršoje ir Mstislavlyje dislokuoti lietuvių kariuomenės pulkai nulėmė Žalgirio mūšio baigtį. Vėliau valdė Lengvenio palikuonys Lengvenaičiai ir su jais susiję Mstislavskiai. Mstislavlio kunigaikštystė buvo likviduota 1514 m., Lietuvos karo su Maskva įkarštyje. Iš pradžių buvo sudaryta Mstislavlio seniūnija, o 1566 m. Žygimantas Augustas įsteigė Mstislavlio vaivadiją.

1654 m. Rusijos vaivada Trubeckojus nusiaubė Mstislavlio vaivadiją, vien mieste iš 15 000 gyventojų liko 700. Nuo tada Mstislavlio gyventojai pradėti vadinti nepaskerstaisiais.

Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas 1772 m. nuo vaivadijos atskyrė didžiąją dalį žemių, kurios tapo Rusijos imperijos Mogiliovo gubernija. Tačiau į Lietuvą pasitraukę vaivadijos pareigūnai toliau vykdė savo funkcijas, nors po Antrojo padalijimo – tik nominaliai. Bajorų seimeliai buvo renkami iki 1795 m.

Mstislavlio vaivadija į pavietus padalyta nebuvo. Pagrindiniai miestai: Mstislavlis, Mogiliovas.

Visuotinis bajorų šaukimas į karo tarnybą buvo vykdomas Mstislavlyje.

Atstovavimas 
Mstislavlio vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Mstislavlio vaivada ir Mstislavlio kaštelionas. Krašto seimelis rinkdavo du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.

Vaivada 

Pirmasis Mstislavlio vaivada buvo Jurgis Astikas.

Mstislavlio vaivadą skirdavo karalius ir jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.

Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Mstislavlio vaivada turėjo trisdešimt pirmą pagal rangą pasauliečių poziciją.
Vitebsko vaivadija

Vitebsko vaivadija (, ) – nuo 1503 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1793 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Nuo 1772 m. egzistavo tik nominaliai.

Sostinė Vitebskas, plotas 24 600 km². Vaivadijos herbas – rudas Vytis baltame lauke.

Istorija 

Vitebskas iki XII a. priklausė Polocko kunigaikštystei, vėliau buvo savarankiška kunigaikštystė, o nuo XIII a. žemes pradėjo valdyti Lietuvos kunigaikščiai. 1325 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Algirdas, vedęs Vitebsko kunigaikštytę Oną, galutinai prijungė Vitebsko žemes prie Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės ir jos buvo valdomos Didžiojo kunigaikščio paskirtų vietininkų (taip suformuota Vitebsko seniūnija). 1503 m. Aleksandras Jogailaitis įsteigė Vitebsko vaivadiją. Formuojant į ją be Vitebsko seniūnijos įjungta nemaža dalis Vilniaus vaivadijos žemių, taip pat Ezerščio ir Usviatų miesteliai bei Drucko kunigaikštystė.

1667 m. Rusijai užėmus Smolenską, prie vaivadijos prijungta Oršos žemė. Po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1772 m. Vitebsko vaivadijos teritorija, išskyrus Oršos žemę, atiteko Rusijai. Tačiau į Lietuvą pasitraukę vaivadijos pareigūnai toliau vykdė savo funkcijas, dirbdami Minske. Bajorų seimeliai buvo renkami iki 1795 m. Vaivadijos bajorų svarbiausia giminė buvo Sapiegos, kurie nuolat turėjo absoliučią daugumą visuose renkamuose ir skiriamuose postuose.

Iš pradžių Vitebsko vaivadija dėl nedidelio gyventojų skaičiaus į pavietus padalyta nebuvo. Nuo 1566 m. dalinta į du pavietus: Vitebsko ir Oršos. Pagrindiniai miestai: Vitebskas, Orša. Visuotinis bajorų šaukimas į karo tarnybą vyko Vitebske.

Atstovavimas 
Vitebsko vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Vitebsko vaivada ir Vitebsko kaštelionas. Krašto seimelis, posėdžiaudavęs Vitebske, rinkdavo du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą.

Vaivada 

Pirmasis Vitebsko vaivada buvo Jonas Sapiega.

Vitebsko vaivadą skirdavo karalius, tačiau skirtingai nuo daugelio kitų vaivadijų, tik iš bajorų seimelio pasiūlytų kandidatų ir jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas. Vaivados jurisdikcijai priklausė ir miestų žydų bendruomenės.

Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Vitebsko vaivada turėjo dvidešimt penktą pagal rangą pasauliečių poziciją.
Polocko vaivadija

Polocko vaivadija (, ) – nuo 1504 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1793 m. ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas. Sostinė Polockas, nuo 1773 m. Usačė. Plotas 21 800 km².

Vaivadijos herbas – rudas Vytis baltame lauke, tokia pat buvo ir raudonoje vaivadijos vėliavoje.

Istorija 

Vaivadija buvo sudaryta Polocko kunigaikštystės žemių pagrindu. XIV a. kunigaikštystę valdė Andrius Algirdaitis, po jo trumpai Skirgaila, o Vytautas kunigaikštystę likvidavo, ji tapo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės seniūnija.

1563 m. Rusijos caras Ivanas IV buvo užėmęs Polocką, bet 1579 m. Steponas Batoras jį atsiėmė. 1655 m. caras Aleksejus Michailovičius Polocko žemes vėl okupavo, bet 1667 m. jos vėl grįžo Lietuvai. Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas 1772 m. vaivadiją pagal Dviną padalijo į dvi dalis. Šiaurinė atiteko Rusijai, pietinė iki Antrojo padalijimo liko Abiejų Tautų Respublikai.

Polocko vaivadija dėl nedidelio gyventojų skaičiaus į pavietus padalyta nebuvo. Visuotinis bajorų šaukimas į karo tarnybą vyko Polocke.

Atstovavimas 
Polocko vaivadiją Abiejų Tautų Respublikos senate atstovavo Polocko vaivada ir Polocko kaštelionas. Krašto seimelis, posėdžiaudavęs Polocke, rinkdavo du atstovus į Abiejų Tautų Respublikos Seimą ir du deputatus į Lietuvos Tribunolą. Nuo 1773 m. seimeliai rinkdavosi Usačėje.

Vaivada 

Pirmasis Polocko vaivada buvo Stanislovas Hlebavičius.

Polocko vaivadą skirdavo karalius, jis pareigas paprastai eidavo iki gyvos galvos. Vaivada buvo aukščiausias valstybinės valdžios pareigūnas vaivadijoje, vaivadijos bajorų vadas ir vaivadijos bajorų pašauktinių kariuomenės vadas. Jo kompetencijai buvo priskirti administracijos, karo ir teismo reikalai. Jis taip pat rūpinosi vaivadijos miestų, apsauga ir tvarka, prižiūrėjo jų matus, saikus ir kainas.

Vaivada buvo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės Ponų tarybos narys, o nuo 1569 m. Abiejų Tautų Respublikos senato nuolatinis narys. Senate Polocko vaivada turėjo dvidešimt pirmą pagal rangą pasauliečių poziciją.
Tauragės konvencija

Tauragės konvencija – pagal prancūzų – prūsų sutartį Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas III turėjo sudaryti tris armijas, kurios saugotų 1812 m. prancūzų užgrobtus Rusijos kraštus. Vienai iš tų armijų vadovavo generolas leitenantas Hansas Davidas Liudvikas fon Jorkas (H. D. Liudvig von York). Jam buvo pavesta saugoti Žemaitiją.

1812 m. gruodžio 29 d. Jorkas davė įsakymą savo kariuomenei susirinkti jo būstinėje Tauragėje. Jis kariuomenei pasakė, jog prancūzų kariuomenė sunaikinta ir jie – prūsai – turi galimybę atkurti savo nepriklausomybę, jei susijungs su rusų kariuomene. Kitą dieną Jorkas kartu su rusų generolu Ivanu Dibičiumi pasirašė konvenciją dėl neutraliteto. Prūsai, vadovaujami Jorko, turėjo laikytis neutraliteto Klaipėdos–Tilžės ruože. Kai Napoleonui buvo pranešta apie Tauragės konvenciją, jis pasakė: „Tai skaudžiausia, kas galėjo įvykti – ne tiek kariniu, kiek politiniu požiūriu.“

Po šimto metų, netoli vietos kur stovėjo Požerūnų vandens malūnas, kitame krante buvo pastatytas paminklas. Jis buvo akmens kubas su 2 metrų briaunomis, iš tašyto pilko granito plokščių. Kubas pastatytas ant keturių žalvarinių rutulių, simbolizuojančių 1812 m. patrankos sviedinius. Pokaryje buvo susprogdintas. 2012 m. toje pačioje vietoje atstatytas toks pat kubas. Šalia jo aikštelėje išdėstytos pirmojo kubo nuolaužos. 

Priešingame upės krante malūno vietoje 1976 m. buvo pastatytas „U“ formos betoninis konvencijos atminimo paminklas, tebestovintis iki šiol. Abu paminklus jungia 2014 m. atnaujintas takas ir Požerūnų pėsčiųjų tiltas per Ežeruoną.

Nuorodos 

Konvencijai skirtas tinklalapis (lietuvių, rusų, vokiečių, anglų, prancūzų k.)
 

Lietuvos istorija (1795-1918 m.)
Požerūnai
Požerūnų malūnas

Požerūnų malūnas – 1846 m. Tauragės dvaro inventoriuje, kai jį perėmė Vasilčikovas, pažymėtas Požerūnų (Staiginės) vandens malūnas. Šis malūnas priklausė Požerūnų raktui, buvo mūrinis, dengtas gontais, tačiau stogas jau buvo supuvęs. Malūne buvo dvejos girnos ir vėjykla su visomis reikalingomis mašinomis, tačiau jos buvo susidėvėjusios, apgriuvusi ir Ežeruonos upelio užtvanka. 

Malūno pastatas buvęs apie 33×15 m, jame buvo 3 patalpos, į kurias vedė geležimi kaustytos durys, buvo 6 išdaužytais stiklais langai ir dvi krosnys. Malūnas stovėjo ant Ežeruonos upelio dešiniojo kranto, paskutiniu metu priklausė Strolkiui.

1812 m. gruodžio 30 d. šiame malūne buvo pasirašyta Tauragės konvencija, išgarsinusi Europoje ne tik Požerūnus, bet ir Tauragę.

Dabar ryškesnių malūno pėdsakų nėra, malūnas visiškai sunyko XIX a. viduryje. Jo mūrinės sienos panaudotos tiesiant Tilžės – Rygos plentą ir gyventojų statyboms. Jo vietoje 1976 m. pastatytas „U“ formos konvencijos atminimo paminklas. Šalia nutiestas Požerūnų pėsčiųjų tiltas. 

Lietuvos vandens malūnai
Tauragės rajono paveldas
Požerūnai
Ežeruona
Akžaras

Akžaras – ežeras Kazachstane, P. Kazachstano srityje. Ežeras yra Mujunkumo dykumoje. Ežeras yra pakilęs 298 m virš jūros lygio.

Nuorodos 
 Akžaro žemėlapis

Turkestano srities ežerai
Kernušupis

Kernušupis – kairysis Jūros intakas. Įteka į ją 73,1 km nuo jos žiočių, Tamošaičių kaime. Išteka Šilalės rajone, teka pietų kryptimi.

Upėvardžio pirminė lytis, matyt, *Kermuš-upis, kuris kilęs iš kermušė („laukinis česnakas“).

Šaltiniai 

Šilalės rajono upės
Tauragės rajono upės
Jūros intakai
Kokšetau ežerai

Kokšetau ežerai () – ežerų sistema Kazachstane, Akmolos srityje, Kokšetau aukštumoje. Ežerai yra 200 metrų virš jūros lygio. Didžiausi ežerai: Borovojė, Ščučė, Zelenda, Eidabulis, Did. ir Maž. Čebačjų.

Nuorodos 
 Didžioji sovietinė enciklopedija  

Akmolos srities ežerai
Lukiškių kalėjimas

Lukiškių kalėjimas (ofic. Lukiškių tardymo izoliatorius-kalėjimas; LTIK) – buvęs tardymo izoliatorius-kalėjimas, esantis Lukiškėse (Vilnius), viena seniausių įkalinimo įstaigų Lietuvoje. 2007 m. kalėjime buvo apie 1000 kalinių, 250 kalėjimo sargybinių. Daugelis kalinių buvo suimti laikinai ir laukdavo teismo sprendimų ar perkėlimo į kitas sulaikymo įstaigas, tačiau taip pat veikė ir nuolatinis kalėjimas, kuriame buvo kalinama apie 180 kalinių, apie 80 iš jų – iki gyvos galvos.

Istorija 
Lukiškių terminuoto laisvės atėmimo bausmės vykdymo kalėjimas buvo pradėtas statyti 1901 m., o tardymo kalėjimas – 1902 m. Kalėjimo projektą parengė architektas G. Trambickis, techninį projektą, sąmatą ir kalėjimo pastato brėžinius – inžinierius K. Kelčevskis. Terminuoto laisvės atėmimo bausmės vykdymo kalėjimas buvo skirtas 421 nuteistajam, tardymo kalėjimas – 278 suimtiesiems, administracinis pastatas su butais kalėjimo viršininkui, jo 4 padėjėjams ir prižiūrėtojams, virtuvės pastatas, kepykla, pirtis, skalbykla, ūkiniai pastatai, mūrinė siena, juosianti visus pastatus ir kita.

1905 m. pastatyta bizantiškojo stiliaus Vilniaus Lukiškių kalėjimo Šv. Nikolajaus cerkvė, katalikų koplyčia. Tardymo kalėjime buvo įrengta kanceliarija, prokurorų, tardytojų ir gynėjų kabinetai bei mažytė sinagoga žydams melstis. Naujasis kalėjimas turėjo savo vandens tiekimo ir nuotekų sistemas. Kompleksas buvo apjuostas akmenine siena. 

Tuomet tai buvo viena moderniausių įkalinimo įstaigų imperijoje ir brangiausias pastatas regione. Kalėjimo kameros buvo pilnai aprūpintos reikiama įranga, šildomos ir vėdinamos, buvo pagamintos tik iš nedegių medžiagų (išskyrus langų rėmus ir duris). Vien kalėjimo blokas, kuriame stovi bažnyčios, kainavo 504 tūkst. rublių. Įkalinimo įstaigos pastatas kainavo 285 tūkst. rublių, o administracinis pastatas su darbo ir gyvenamosiomis patalpomis darbuotojams kainavo maždaug 180 tūkst. rublių. Nepaisant jo sudėtingumo, projektas buvo baigtas įgyvendinti 1905 m., visus metus anksčiau nei numatyta. Pastatas nekeitė savo paskirties tiek vokiečių, tiek ir rusų okupacijos metais.

Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę, kalėjime bausmes atlikdavo LR piliečiai ir užsieniečiai.

2019 m. šis kalėjimas prijungtas prie Vilniaus pataisos namų, o tų metų viduryje – uždarytas.

Direktoriai 
 Arvydas Ižička – 2006–2010 m.
 Alvydas Maknickas – 2010–2012 m.
 Viktoras Davidenko – 2012–2019 m.

Populiariojoje kultūroje 
Dalis „Netflix“ televizijos serialo „Keisti dalykai“ ketvirtojo sezono filmuota Lukiškių kalėjime.

Šaltiniai

Literatūra 
 
 

Lietuvos kalėjimai
Vilnius
Haimoritas

Haimorìtas () – prienosinio ančio (žandinio, arba Haimoro ančio) glevinės uždegimas; vienas iš sinusitų. Pavadintas anglų anatomo Natenjelio Haimoro (1613-1685 m.) aprašiosio šį antį vardu.

Uždegimai