joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Aleksandras Kazimieras Gorainis

Aleksandras Kazimieras Gorainis (Horainas, 1698 m. prie Vilniaus – 1774 m. liepos 24 d. Vilnius) – Žemaičių vyskupas sufraganas, teologijos daktaras.

Biografija 
Vilniaus universitete studijavo teologiją. 1727 m. įšventintas kunigu tapo Nemenčinės klebonu. Vėliau kanauninkas Žemaitijoje ir Varnių kapitulos prelatas. 1731 m. paskirtas Žemaičių vyskupijos sufraganu; t. p. buvo Vilniaus generalinės diecezijos vizitatorius ir Vilniaus kunigų seminarijos prižiūrėtojas. 1733 m. palaikė pretendentą į sostą Stanislovą Leščinskį. Padedant Čartoriskiams nuo 1762 m. tapo Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės referendoriumi; per karaliaus rinkimus rėmė Stanislovą Augustą Poniatovskį.

Šaltiniai 

Gorainiai
Lietuvos vyskupai
Lietuvos teologai
Lietuvos prelatai
Lietuvos kunigai
Lietuvos kanauninkai
Petras Jašinskas

Petras Jašinskas (1914 m. spalio 20 d. Šniūriškiai, Nemunėlio Radviliškio valsčius – 1986 m. balandžio 28 d. Kaunas) – Lietuvos gydytojas rentgenologas, medicinos mokslų kandidatas.

Biografija 
1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1956 m. medicinos mokslų kandidatas. 1945–1986 m. Kauno respublikinės klinikinės ligoninės vyr. gydytojas. 1956–1971 m. dar ir Kauno medicinos instituto Rentgenologijos ir radiologijos katedros vedėjas, nuo 1963 m. docentas. Nuo 1963 m. LSSR AT deputatas, sveikatos ir socialinio aprūpinimo komisijos pirmininkas. SSRS Socialistinio darbo divyris. LTSR nusipelnęs gydytojas. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – veido ir kaklo aktinomikozės gydymas rentgeno spindulių terapija. Vienas virškinimo organų piktybinių navikų spindulių terapijos pradininkų Lietuvoje. Su kitais sukūrė rentgenografijos įrenginių. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių. 

Dirbdamas LSSR Aukščiausiosios Tarybos Sveikatos apsaugos ir socialinio aprūpinimo komisijos pirmininku daug nuveikė kuriant labai pažangią sveikatos priežiūros ir medicininių paslaugų sistemą Lietuvoje. Jos esmę sudarė: a) platus felčerinių ir stomotologinių punktų tinklas stambiose miestų įmonėse, kolūkiuose ir mokyklose; b)poliklinikos ir pirminio gydymo ligoninės miestuose ir rajonų centruose; C)aukščiausio lygio medicininių paslaugų teikimas regioninėse klinikinėse ligoninėse. Sistemos tikslas buvo maksimaliai priartinti medicinines paslaugas prie žmonių. Vadovaujantis šia sistema buvo statomos medicininės įstaigos, ruošiami kadrai. Nepriklausomybės metais, sugriuvus kolūkiams, bankrotavus pramonės įmonėms ir neturint valstybinių lėšų plėtoti šią sistemą, jos buvo atsisakyta ir pradėta kurti naują, kuri žymiai nutolino nuo žmonių medicinines paslaugas dėl sistemos siaurumo ir nemokamo paslaugų teikimo sumažinimo.

Bibliografija 
 Skrandžio viršutinės dalies vėžio kombinuotas ir spindulinis gydymas, su I. Kornevu, 1972 m., rusų k.
 Daktaras: Petras Jašinskas – Kauno klinikų vyriausiasis (sud. Juozas Stražnickas). – Kaunas: Arx Baltica, 2006. – 357 p.: iliustr. – ISBN 9955-638-40-0

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai

Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai – tiesioginiai, demokratiški, visuotine, lygia ir tiesiogine rinkimų teise pagrįsti bei slaptu balsavimu vykstantys rinkimai, kurių metu išrenkamas Lietuvos Respublikos Prezidentas. Rinkimai vyksta kas penkerius metus (išskyrus ypatingus atvejus).

Rinkėjų teisės 
 Teisę rinkti Respublikos Prezidentą turi Lietuvos Respublikos piliečiai, kurie rinkimų dieną yra ne jaunesni kaip 18 metų. Rinkimuose nedalyvauja Lietuvos Respublikos piliečiai, teismo pripažinti neveiksniais.
 Bet kokie tiesioginiai arba netiesioginiai Lietuvos Respublikos piliečių rinkimų teisės apribojimai dėl lyties, rasės, tautybės, kalbos, kilmės, socialinės padėties, tikėjimo, įsitikinimų ar pažiūrų draudžiami.
 Kiekvienas Lietuvos Respublikos pilietis, turintis teisę rinkti Respublikos Prezidentą, rinkimuose turi vieną balsą.
 Respublikos Prezidentą rinkėjai renka be tarpininkų.
 Rinkėjai balsuoja asmeniškai ir slaptai. Kontroliuoti rinkėjų valią rinkimuose draudžiama.

Rinkimų istorija 
Lietuvos Respublikos istorijoje vyko šie LR Prezidento rinkimai:

 1919 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 1922 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 1926 m. birželio mėn. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 1926 m. gruodžio mėn. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 1931 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 1938 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 1993 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 1997–1998 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 2002 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 2004 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 2009 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 2014 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai;
 2019 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai.

Taip pat skaitykite 
 Rinkimai Lietuvos Respublikoje.

Šaltiniai
LFF stadionas

Lietuvos futbolo federacijos stadionas arba tiesiog LFF stadionas, ankstesniais metais dar žinomas „Lokomotyvo“ bei „Vėtros“ pavadinimais – Liepkalnyje, Vilniuje esantis futbolo stadionas, kuriame namų rungtynes žaidžia FK Žalgiris Vilnius, FK Riteriai, Lietuvos vyrų futbolo rinktinė, bei kitos komandos.

Istorija 
1964 m. buvo pastatytas Laisvanoriškosios sporto draugijos „Lokomotyvas“ stadionas, talpinantis beveik 3600 žiūrovų.

Jo vietoje, 2005 m. buvo pastatytas „Vėtros“ stadionas, pastatyta 1708 vietų pietinė tribūna, įrengta VIP tribūna. Vietų skaičius buvo padidintas iki beveik 5500. Stadionas atitiko UEFA 2 kategorijos reikalavimus. Tai buvo pirmasis Lietuvoje futbolo stadionas, esantis privačia nuosavybe.

2010 m. vasarą, savininkai, „Vėtros“ klubas, nebegalėjo vykdyti finansinių įsipareigojimų DnB NORD bankui, ir stadiono nuosavybė perėjo DnB Nord lizingo kompanijai. LFF išsiderėjo 2,2 mln litų paskolą iš DnB Nord ir išpirko stadioną. 2011 metų vasarą pradėta stadiono rekonstrukcija: renovuotos tribūnos, stadiono talpa padidinta iki 5067 vietų, išklota dirbtinė veja, įrengtos patalpos rungtynių dalyviams, žiniasklaidai, VIP sektoriai, treniruočių aikštė, taip pat įrengtos LFF administracinės patalpos. Stadionas atitiko UEFA 3 kategorijos reikalavimus. Projektą taip pat finansavo UEFA, Vilniaus miesto savivaldybė, bei privatūs investuotojai. Stadionas pavadinimas pakeistas į „LFF stadionas“, bei tapo LFF būstine. LFF perėmė stadiono valdymą, tačiau nėra stadiono turto savininkais.

2021 m. LFF pranešė apie planus perkelti būstinę į S. Dariaus ir S. Girėno stadioną, kurio rekonstrukcija turėtų baigtis 2022 m. Planuojama LFF stadioną parduoti. Bus ieškoma pirkėjų, o valdymo perėmimas siejamas su „Riterių“ klubo savininku Janu Nevoina bei „Žalgirio“ klubo vykdančiąja direktore Vilma Venslovaitiene. Atskleista, kad stadionui reikalingos investicijos remontui bei renovacijoms. Galutinė objekto kaina kol kas neįvardijama.

Rekonstrukcijos 

Pirmoji rekonstrukcija vyko 2005 m., klubui „Vėtra“ įsigijus „Lokomotyvo“ stadioną. Stadionas atitiko UEFA 2 kategorijos reikalavimus.

Antroji rekonstrukcija vyko 2011 m., stadioną perėmus LFF. LFF stadionas atitiko UEFA 3 kategorijos reikalavimus. 

2020 m. balandžio mėn. buvo atnaujinta danga. 2015 metais suteiktas dangos sertifikatas baigė galioti ir nebeatitiko tarptautinių reikalavimų. Tai reiškė, kad ant dabartinės dangos negalėtų žaisti Nacionalinė rinktinė bei Europos atrankose besivaržantys klubai. Naujoji danga atitinka visus FIFA Quality Pro reikalavimus. Darbai vyko koronaviruso pandemijos karantino metu, užsienio specialistus išimties tvarka įleido Lietuvos Vyriausybė. Specialistai buvo aprūpinti apsaugos priemonėmis ir karantinavosi LFF stadiono patalpose.

2021 m. LFF atskleidė kad stadionui reikalinga renovacija, tačiau į ją ketinimų investuoti neturi, ir planuoja perleisti stadiono valdymą naujiems savininkams.

Faktai 
2017 m. balandžio 1-ąją buvo sužaistos amerikietiško futbolo rungtynės tarp Vilnius „Iron Wolves“ ir Kaliningrad „Amber Hawks“.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 LFF stadionas (lff.lt svetainėje) 
 Soccerway – LFF stadionas
 alyga.lt

Vilniaus stadionai
Šereitlaukio II piliakalnis

Šereitlaukio II piliakalnis (dar vadinamas Milžinkapiu) – piliakalnis Pagėgių savivaldybės teritorijoje, netoli Šereitlaukio kaimo, 1,1 km į šiaurę nuo Šereitlaukio pirmojo piliakalnio. Pasiekiamas keliu Vilkyškiai – Šereiklaukis už buvusio Šereiklaukio dvaro pasukus į dešinę pietvakarių kryptimi lauko keliuku ir pavažiavus 300 m, yra 100 m į dešinę šiaurės vakaruose.

Piliakalnis 

Piliakalnio aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 40x34 m ploto, 1 m aukščio iškiliu viduriu. Piliakalnis dirvonuoja, pakraštys apsodintas klevais.

Piliakalnis žvalgytas 1963 m., datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a. Anksčiau manyta, kad tai ne piliakalnis, o buvusi dvarininkų pasilinksminimų vieta.  Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.: 612. Paminklo teritorijos plotas 16000 m².

Šaltiniai 

 Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.,1993, p.44

Nuorodos 
 Šereitlaukio II piliakalnis

Piliakalniai Pagėgių savivaldybėje
Ukrainos Prezidentas

Ukrainos Prezidentas – pagal šalies Konstitucijos V skyrių Ukrainos valstybės vadovas.

Konstitucija apie Prezidentą 

Pagal V Konstitucijos skyrių Ukrainos Prezidentas – valstybės nepriklausomybės ir vientisumo garantas. Turi teisę sustabdyti valdžios organų įsakymus, vetuoti parlamento įsakymus. Prezidentu gali tapti:
 asmuo sulaukęs 35 metų;
 asmuo turintis balsavimo teisę;
 moką valstybinę kalbą;
 gyvena Ukrainoje pastaruosius 10 metų.

Kadencija – 5 metai.

Ukrainos Prezidentas yra aukščiausias ginkluotojų pajėgų vadas.

Prezidentai

Taip pat skaitykite 
 Sąrašas:Ukrainos vadovai

Nuorodos 
 Oficialus Ukrainos Prezidento tinklalapis ukr., rus. ir angl. k.

Ukrainos politinė sistema
Krivūlė (laikraštis)

„Krivūlė“ – mėnesinis „Valstybės krašto laikraštis“, leistas 1988 m. spalio mėn. – 1989 m. rugpjūčio 23 d. Šiauliuose.

Istorija 
Lietuvos sąjūdžio Šiaulių tarybos leidinys, ėjęs vieną-dukart per mėnesį. Tiražas 1988 m. 10 000 egz. , nuo 1989 m. birželio 1 d. Nr. 9 – 8000 egz., specialus rugpjūčio 13 d. Nr. 14 – 5000, Nr. 15 (18) – 10 000 egz. Išėjo 18 numerių. Pusės spaudos lanko Nr. 1-3 spausdintas Vilniuje, nuo 1989 m. vasario 1 d. dviejų spaudos lankų – spaustuvėje „Titnagas“. Nr. 14 spausdino SIA „Techninis centras“ Vilniuje.

Vietoje „Krivūlės“ 1989–1990 m. ėjo savaitraštis „Savaitės krivūlė“.

Redaktoriai 
 1988 m. Virgilijus Kačinskas
 1989 m. Vladas Mikalauskas
 1988–1989 m. su pertraukomis Irena Vasinauskaitė

Šaltiniai

Galerija 

Lietuvos laikraščiai
Sąjūdžio spauda
Šiaulių spauda
Šiaulių sąjūdis
Skamba skamba kankliai

„Skamba Skamba Kankliai“ – kasmetinis muzikinio folkloro festivalis, Vilniuje vykstantis nuo 1973 m.

1973 m. spalio mėnesį Vilniaus Sporto rūmuose įvyko liaudiškos muzikos koncertas „Skamba skamba kankliai“. 1974 m. gegužės pabaigoje Vilniaus salėse, Kalnų parke surengtam festivaliui šį pavadinimą pasiūlė Petras Juodelė, režisieriumi tapo Vidas Aleksandravičius. Jau pirmuosiuose „Skamba skamba kanklių“ koncertuose be dainų ir šokių ansamblių dalyvavo etnografiniai ansambliai. Kurį laiką lygia greta festivalyje dalyvaudavo ir stilizuotą liaudies meną propaguojantys, ir už tradicinės kultūros autentiškumą kovojantys ansambliai.

„Skamba skamba kankliai“ galima vadinti natūraliu priešinimusi sovietinių švenčių, stilizuoto folkloro ir sovietizuotos saviveiklos kultūrinei ideologijai. 1973–1988 metų laikotarpiu miesto žmonėms buvo labai svarbu vėl grąžinti tikėjimą gimtosios kultūros verte, lietuvybės puoselėjimu. Nuo 1979 metų Vilniaus universiteto, Alumnato ir kiti senamiesčio kiemai festivalio metu tampa savotiškais liaudies meno mylėtojų vienkiemiais. Visi atėjusieji gali dainuoti, šokti, šėlti bendrame besilinksminančiųjų sūkuryje. Festivalio koncertai vyksta ir senamiesčio kiemuose, ir koncertų salėse. Kasmet festivalio rengėjai stengiasi „prisijaukinti“ naujas erdves. Taip ilgainiui įsikurta Sereikiškių parke, pamėgta Bernardinų bažnyčios erdvė, Akademinio bei Jaunimo dramos teatrų salės.

„Skamba skamba kankliai“ vyksta paskutiniąją gegužės savaitę. Festivalio trukmė kito. Iš pradžių linksmybės trukdavo vieną dieną (sekmadienis), o po to kasmet keisdavosi, plėsdavosi: nuo trijų dienų iki bemaž visą savaitę trunkančio renginio.

Unikalus ir festivalio rengimo būdas. Vilniuje esančių folkloro ansamblių vadovai suneša idėjas, o po to jau nedidelė iniciatyvinė, labiau patyrusių vadovų grupelė galutinai suformuoja festivalio koncepciją. Daug metų šiam festivaliui yra atidavę Aldona Ragevičienė, Zita Kelmickaitė, Jonas Trinkūnas, Daiva Račiūnaitė-Vyčinienė, Evaldas Vyčinas ir visi be išimties buvę bei esantys Vilniaus folkloro ansamblių vadovai.

Ilgainiui dainų ir šokių ansambliai, vyravę festivalyje iki 1984 metų natūraliai buvo išstumti labai aktyvaus folkloro ansamblių judėjimo ir tvirtėjančių folkloro ansamblių. Dabar šis festivalis puoselėja tradicinio folkloro kryptį, nors yra atviras įvairioms naujovėms.

Nuorodos 
 Skamba skamba kankliai

Lietuvių liaudies muzikos renginiai
Nematerialaus kultūros paveldo vertybių sąvadas
John Maynard Smith

John Maynard Smith (1920 m. sausio 6 d. – 2004 m. balandžio 19 d.) – britų biologas, dirbęs genetikos ir evoliucijos teorijos srityse. Mokslininko žymiausi pasiekimai yra žaidimų teorijos pritaikymas evoliucijai, darbai lyčių evoliucijos srityje.

Prieš biologijos studijas John Maynard Smith jau turėjo orlaivių inžinieriaus specialybę ir praktikos šioje srityje.

biologai
Jarmolynciai

Jarmolynciai () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras.

Įkurtas 1400 m., Magdeburgo teisė nuo 1455-ųjų metų, miesto tipo gyvenvietės statusas nuo 1938-ųjų m. Geležinkelio mazgas, išvystyta maisto pramonė yra plytų gamykla. Krašto muziejus.

Chmelnyckio srities miestai
Naujoji Ušycia

Naujoji Ušycia () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras.

Įkurtas 1439 m., miesto tipo gyvenvietės statusas nuo 1924 m.

Chmelnyckio srities miestai
Senoji Syniava

Senoji Syniava () – miesto tipo gyvenvietė Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras.

Įkurtas XVI a. pradžioje, Magdeburgo teisė nuo 1543 -ųjų metų, miesto tipo gyvenvietės statusas nuo 1956-ųjų m. Yra cukraus gamykla.

Chmelnyckio srities miestai
Eleonora Ruzvelt

Eleonora Ruzvelt (1884 m. spalio 11 d. – 1962 m. lapkričio 7 d.) – JAV pirmoji ledi 1933–1945 m. Palaikė savo vyro, JAV prezidento Franklino D. Ruzvelto vykdytą Naujojo kurso politiką.

Vaikystė 
Ana Eleonora Ruzvelt gimė 1884 m. Niujorke, pasiturinčioje šeimoje. Jos dėdė buvo JAV prezidentas Teodoras Ruzveltas. Mergaitei sulaukus 8 metų, nuo difterijos mirė jos motina Ana, o po metų vienas iš brolių. 1894 m. mirė Eleonoros alkoholikas tėvas Eliotas Ruzveltas. Iki 15 metų mergaitę mokė korepetitoriai, vėliau ji buvo išsiųsta mokytis į mergaičių mokyklą netoli Londono, kurią baigė būdama 18 metų.

Šaltiniai 

JAV pirmosios ponios
Jonas Steponavičius

Jonas Steponavičius (1880 m. kovo 10 d. Zokorių vienkiemis, Antalieptės valsčius, Rusijos imperija – 1947 m. gruodžio 8 d. Vokietija) – Lietuvos kunigas, pedagogas, politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija 
1899 m. baigė Rygos gimnaziją, 1903 m. Vilniaus kunigų seminariją, 1907 m. – Peterburgo dvasinę akademiją, 1906 m. įšventintas kunigu, įgijo teologijos magistro laipsnį. 1910–1912 m. Miuncheno, Berlyno, Leipcigo universitetuose studijavo psichologiją ir pedagogiką. 1912 m. įgijo filosofijos daktaro laipsnį.

Nuo 1912 m. paskirtas Vilniaus Šv. Jono bažnyčios vikaras. I Pasaulinio karo metu pasitraukė Rusiją, 1915–1919 m. Rusijos imperijos kariuomenės Kaukazo armijos kapelionas. Aktyviai reiškėsi Tifliso lietuvių gyvenime.

1919 m. grįžęs į Lietuvą klebonavo Semeliškėse, organizavo savivaldybes Kaišiadorių apskrityje. 1920 m. lenkų suimtas ir išvežtas į Gardiną. Lenkų fronte dalyvavo kaip partizanas ir šaulys.

1921 m. vasario 4 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos krikščionių demokratų partijos frakcijai. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. Trečiojo Seimo antrasis vicepirmininkas. 

1927–1933 m. Zarasų gimnazijos direktorius, nuo 1933 m. Utenos gimnazijos mokytojas. 1941–1944 m. Zarasų apskrities viršininkas. Artėjant rusų kariuomenei pasitraukė į Žemaitiją. 1944 m. liepos 29 d. Viekšniuose su Žemaitijos kovotojais sudarė viešą aktą įkurti Tėvynės apsaugos rinktinę. Rudenį pasitraukė į Vokietiją.

1908 m. Lietuvių mokslo draugijos, Lietuvių dailės draugijos, Lietuvių banko narys. 1912–1914 m. „Ryto“ draugijos pirmininkas.

Zokorių vienkiemyje išliko dr. Jono Steponavičiaus gimtasis namas, prie kurio 1996 m. rugsėjo 2 d. pašventintas tautodailininko J. Tvardausko sukurtas stogastulpis.

Bibliografija 
 Organinė psichologija, 1937 m. ir 1939 m.;
 Psichologija, jos objektas ir metodas, 1938 m.;
 Subjektyvios lygybės nustatymas, remiantis vidutine paklaida ir vartojant registravimo metodą, 1912 m., vokiečių kalba.

Literatūra 
 Steponavičius Jonas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 58.
 Steponavičius Jonas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1963, t. 28, p. 501.
 Laukaitytė R., Steponavičius Jonas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 363–365.
 Laukaitytė R., Steponavičius Jonas, Lietuvos Respublikos Seimų I (1922–1923), II (1923–1926), III (1926–1927), IV (1936–1940) narių biografinis žodynas, sud. Aivas Ragauskas, Mindaugas Tamošaitis, Vilnius, 2007, p. 488–492.
 Indrašius V., "Aukštaitijos šviesuliai", Vilnius, 1999, p. 147 - 156.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Lietuvos kapelionai
Lietuvos apskričių viršininkai
Seimo atstovai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos filosofai
Šaulių sąjungos nariai
Tūkstantmečio gatvė

Tūkstantmečio gatvė (dar vadinasi – Pietinis Vilniaus aplinkkelis) – pietinė Vilniaus centrinės dalies apvažiavimo dalis, atidaryta 2008 metų lapkričio 27 dieną. Trasos ilgis - ~3 km. Aplinkkelis yra tarptautinio IXB transporto koridoriaus dalis.

Gatvė eina tarp Lazdynų tilto ir S. Dariaus ir S. Girėno gatvių. Kelias yra dalis magistralinio kelio . 2009 m. aplinkkeliui suteiktas Tūkstantmečio gatvės pavadinimas.

Maršrutas 
Aplinkkelis yra ~4 km ilgio. Turi 4 išvažiavimus ir 1 sankryžą.

Išvažiavimai 

|}
|}

Vilniaus gatvės
Ellen DeGeneres

Elen Lee DeGeneres (g. 1958 m. sausio 26 d.) – amerikiečių komikė, televizijos laidų vedėja ir aktorė, geriausiai žinoma kaip pokalbių šou „The Ellen DeGeneres Show“ vedėja. Yra laimėjusi keliolika „Emmy“ apdvovanojimų.  2016 metais ji buvo apdovanota laisvės medaliu, kuris yra aukščiausio laipsnio civilinis medalis JAV, suteikiamas Baltųjų rūmų.

Karjera kine ir televizijoje 
Kaip kino aktorė Ellen DeGeneres nusifilmavo filmuose „Jei tik šitos sienos galėtų kalbėti“, „Ponas Klaida“, komedijose „EDtv“ ir „Meilės laiškas“, animaciniame filme „Žuviukas Nemo“ įgarsino žuvelę Dory.

Ellen DeGeneres taip yra suvaidinusi ir serialuose „Ellen“ (1994–1998 m.) ir „Elen šou“ (2001–2002 m.). Ketvirtojo „Elen“ sezono metu (1997 m.) Ellen DeGeneres per Oprah Winfrey šou viešai paskelbė esanti homoseksuali.

Aktorė du kartus vedė Oskarų teikimo ceremonijas – 2007 ir 2014 m.

Asmeninis gyvenimas 
1997–2000 m. Ellen DeGeneres palaikė romantiškus santykius su buvusia filmo „Kitas pasaulis“ aktore Anne Heche, tačiau santykiai iširo, bulvarinei spaudai įkyriai nepaliekant poros ramybėje. Vėliau Anne Heche susituokė su operatoriumi Coley Laffoon. Nuo 2001 iki 2004 m. Ellen DeGeneres susitikinėjo su aktore, režisiere ir fotografe Alexandra Hedison. 2004 m. Ellen DeGeneres ir Alexandra Hedison pasirodė ant žurnalo „The Advocate“ viršelio, nors žiniasklaidai jau buvo oficialiai pranešta apie poros skyrybas.

Nuo 2004 m. DeGeneres draugauja su buvusia serialo „Eli Makbyl“ žvaigžde australe Portia de Rossi. 2008 m. Kalifornijoje įteisinus tos pačios lyties asmenų santuokas, pora sumainė žiedus.

Nuorodos 

 „Ellen DeGeneres šou“ puslapis internete

JAV aktoriai
JAV laidų vedėjai
Pušynas (Ignalina)

Pušynas – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Rimšės.

Istorija 
XX a. pr. pateko į Novoaleksandrovsko apskritį, Rimšės valsčių. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Rimšės valsčius).

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Drujos gatvė (Vilnius)

Drujos gatvė – gatvė Vilniuje, kuri prasideda kaip Stepono Batoro gatvės tęsinys ir baigiasi ties sankryža su Aušros Vartų g. Toliau tiesiai einanti gatvė vadinasi Geležinkelio gatve. Gatvės ilgis – 1,8 km. 1,2 km gatvės atkarpa atidaryta 2006 m. kaip pietinis Senamiesčio aplinkkelis.

Sankryžos 

|}
|}

Vilniaus gatvės
Jūratė Bundzaitė

Jūratė Bundzaitė (1952 - 2015) – Lietuvos pedagogė, pianistė, vargonininkė.

Biografija 
1970–1975 m. Lietuvos konservatorijos E. Dineikaitės klasėje įgijo koncertinės pianistės diplomą, 1975–1982 m. prof. Leopoldo Digrio vargonų klasėje – vargonininkės solistės diplomą. Nuo 1986 m. Balio Dvariono dešimtmetės muzikos mokyklos Fortepijono ir vargonų katedros vedėja, mokytoja ekspertė.

1984–1990 m. dalyvavo vargonų meistriškumo kursuose Latvijoje, Estijoje, Rusijoje, Čekijos Respublikoje, Šveicarijoje, Austrijoje, profesorių G.Litaize, G.Bovet, J.Guillon, M.Schneider, M.Schlechta, A.Rösler klasėse. J. Bundzaitė - pirmoji daugelio lietuvių kompozitorių kūrinių vargonams atlikėja. Dalyvavo įvairiuose kameriniuose ansambliuose su vokalistais, chorais, instrumentalistais, taip pat koncertavo ir solo. Repertuare – senasis Vokiečių barokas, romantizmo epochos kūriniai, senoji ir šiuolaikinė prancūzų vargonų muzika bei lietuvių ir Baltijos šalių kompozitorių muzika.

Sesuo Elona Bajorinienė.

Lietuvos vargonininkai
Lietuvos pedagogai
Kasta

Kasta (, iš  – šventas) – endogaminė, uždara grupė žmonių, kurie yra susiję kilme, papročiais, tam tikru tradiciniu verslu. Pasiskirstymo kastomis būta daugelyje senovės ir viduramžių valstybių (žyniai senovės Egipte ir Persijoje, samurajai Japonijoje), tačiau tik Indijoje šis pasiskirstymas tapo visuotine socialine sistema. 

Kastos ėmė formuotis senovės Indijos luomuose varnose; jų atsiradimas susijęs su visuomeniniu darbo pasidalijimu, etniniais skirtumais. Viduramžiais susidarė sudėtinga kastų hierarchija, pakeitusi visuomenės skirstymąsi į varnas. Šios hierarchijos viršūnėje buvo kastos, kurių atstovai kildino save iš privilegijuotų brahmanų ir kšatrijų varnų. Iš šių kastų formavosi feodalų klasė. Privilegijuotos buvo pirklių, prekybininkų kastos. Žemesnio rango, bet pilnateisėms kastoms priskiriama – žemės nuomininkai, kai kurių specialybių amatininkai (kalviai, audėjai, puodžiai). Hierarchijos apačios – žemiausių paniekintųjų kastų (neliečiamųjų) grupės. Kastas valdė taryba, vadinama pančajatu. 

Tradicinių kastų papročių nepaisymas ir nesilaikymas (ypač valgymas ir santuoka su kitos kastos nariais, bendravimas su neliečiamaisiais) buvo laikomas dideliu nusikaltimu, griaunančiu esamą socialinę santvarką ir hinduistų religinę sistemą. Iš kastos pašalintas žmogus likdavo beteisis ir susilaukdavo visuotinės paniekos. Tradicinius genetinius kastų narių ryšius, susijusius su profesija ir gyvenamąja vieta, pažeidė pradėjęs vystytis kapitalizmas. Endogamijos ir paveldėjimo ryšiai liko tvirčiausi. 

Siekdami skaldyti nacionalinio išsivadavimo judėjimą, britų kolonizatoriai toleravo kastų sistemą. 1950 m. Indijos konstitucijoje skelbiama kastų lygybė, 1955 m. kastų diskriminacija uždrausta įstatymu, tačiau senovės atgyvenos, ypač kaime, dar labai gajos.

Šaltiniai 

Socialinės grupės
Kastos
Asahio kalnas

Asahio kalnas () – ugnikalnis Japonijoje, aukščiausias Hokaido saloje. Yra Išikario kalnuose, Daisecuzano nacionaliniame parke. Aukštis 2290 m. Tai aktyvus stratovulkanas, sudarytas iš andezito ir dacito. Veikia fumarolės.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Japonijos ugnikalniai
Oscar Luigi Scalfaro

Oskaras Luidžis Skalfaras (, g. 1918 m. rugsėjo 9 d. Novaroje, Italijoje – 2012 m. sausio 29 d. Romoje) – 9-asis Italijos prezidentas, prezidentavęs nuo 1992 m. gegužės 28 d. iki 1999 m. gegužės 15 d. Poste jis pakeitė Francesco Cossiga, o 1999 m. poste jį pakeitė Carlo Azeglio Ciampi. Taip pat jis yra buvęs Italijos švietimo ministru.

Biografija 

Scalfaro gimė Novaroje, o 1942 m. Milane jis baigė teisės studijas katalikiškame miesto universitete.

1946 m. jis buvo išrinktas į vietinę asamblėją, o 1948 m. jis tapo deputatu, atstovaujančiu Turino regionui. Šiose pareigose jis buvo perrinktas dešimt kartų iš eilės iki 1992 m.

1992 m. gegužės 25 d. jis buvo išrinktas 9-tuoju šalies prezidentu. Teisėjo Giovanni Falcone nužudymas, kurį užsakė šalies mafija, pagreitino Scalfaro išrinkimą prezidentu. Jo prezidentavimas baigėsi 1999 m., o po to jis iš karto tapo senatoriumi visam gyvenimui.

Pasišventęs katalikas ir antikomunizmo šalininkas, Scalfaro dažnai konfliktuoja su dabartiniu Italijos ministru pirmininku Silvio Berlusconi.

Per II pasaulinį karą 1944 m. jis neteko savo žmonos Maria Inzitari. Nuo to laiko jis daugiau nebuvo vedęs. Scalfaro turi dukterį Marianna.

|-

Italijos prezidentai
Maltos ordino riteriai
Francesco Cossiga

Frančeskas Kosiga (, g. 1928 m. liepos 26 d. Sasaryje, Italijoje – 2010 m. rugpjūčio 17 d. Roma, Italija) – 8-asis Italijos prezidentas, prezidentavęs nuo 1985 m. birželio 29 d. iki 1992 m. balandžio 28 d.
Poste jis pakeitė Sandro Pertini, o 1992 m. jį pakeitė Oscar Luigi Scalfaro. Taip pat jis yra buvęs Italijos ministru pirmininku, o 1980 m. pirmininkavo Didžiajam Aštuonetui.

Biografija 

Kosiga gimė Sasario mieste, Sardinijoje. SaVvo politiko karjerą jis pradėjo II pasaulinio karo metu.

1983 m. liepos 12 d. jis buvo išrinktas Italijos senato prezidentu. Šias pareigas Kosiga ėjo iki 1985 m. birželio 24 d., kai tapo Italijos prezidentu.

Per rinkimus į prezidento postą Kosiga nugalėjo jau pirmajame rinkimų ture, surinkęs reikalingą dviejų trečdalių balsų palaikymą. Toks rezultatas buvo pirmasis Italijos politinėse istorijoje.

Per savo penkerių metų kadenciją nebuvo ypatingai pasižymėjęs.

Per paskutinius dvejus savo prezidentavimo metus jis išreiškė nuomonę, kad didžiosios partijos, ypač Demokratų ir Komunistų, turėtų keistis, nes pasak jo, tai rodo Berlyno sienos griūtis ir Šaltojo karo baigtis.

Likus dviem mėnesiams iki kadencijos pabaigos 1992 m. balandžio 28 d. jis pasitraukė iš posto ir tapo senatoriumi visam gyvenimui.

1998 m. Kosiga sukūrė Italijos susivienijimo judėjimo partiją, kuri laikė save centristine jėga. Tačiau praėjus vos metams kilus nesutarimams partijos viduje ji iširo.

2006 m. gegužę jis pasiūlė surengti Pietų Tirolio regiono gyventojams referendumą, kuriame gyventojai galėtų nuspręsti: a) pasilikti su Italijos Respublika, b) tapti visiškai nepriklausomi, c) grįžti prie Austrijos valdymo arba d) tapti Vokietijos žemių dalimi.

2006 m. pabaigoje jis pasirašė pasitraukimo iš senatorių visam gyvenimui narių, tačiau kitų metų pradžioje pats senatas vėl jį paskyrė šioms pareigoms.

2010 m. rugpjūčio 17 d. prezidentas mirė Romoje dėl kvėpavimo problemų.

|-

|-

Italijos prezidentai
KrAZ

Kremenčuko automobilių gamykla () – sunkvežimių gamykla Kremenčuko mieste, Poltavos srityje, Ukrainoje.

Istorija 

1945 m.  rugpjūčio 31 d. buvo priimtas nutarimas Kremenčuko mieste statyti tiltų gamyklą. Jau 1946 m. buvo pradėta statyba. Per sekančius 8 metus gamykloje buvo pagaminta apie 600 tiltų, kurių bendras ilgis siekė per 27 kilometrus. Tiltai buvo įrengti virš Maskvos, Dniepro, Dniestro, Volgos, Dauguvos ir kitų upių.
 
Nuo 1956 metų gamykloje buvo gaminami kukurūzų derliaus nuėmimo kombainai bei kita žemės ūkio technika. Per 2 savo gyvavimo metus Kremenčuko kombainų gamykla išleido per 11 tūkst. žemės ūkio technikos vienetų.

1958 metais balandžio 17 d. ministrų taryba priėmė sprendimą sukurti Kremenčuke krovininių automobilių gamyklą. Pirmieji 2 sunkvežimiai KrAZ-222 buvo surinkti 1959 metų balandžio 10 d.

1961 metais gamykla eksportavo virš 500 sunkvežimių į 26 pasaulio šalis – Argentiną, Afganistaną, Bulgariją, Kiniją, Indiją ir kt.

1971 m. sausio 22 d. gamykla apdovanota Lenino ordinu.

1979 m. buvo pasiektas didžiausias pagaminamų automobilių kiekis – 1,66 automobilio, tenkantis vienam darbuotojui. Šis rodiklis ir kitais metais buvo aukščiausias Tarybų Sąjungoje tarp sunkiųjų automobilių gamintojų.

1984 metais nuo konvejerio nuriedėjo 500 000 – asis sunkvežimis, o per 1986 m. išleisti 30 665 krovininiai automobiliai.

1994 m. įmonė buvo užregistruota kaip akcinė bendrovė.

1996 m. įmonė užregistruota kaip holdingo kompanija „AvtoKrAZ“.

Gamyklos privatizacija prasidėjo 1999 metais. Pagrindinį akcijų paketą įsigijo bendra Ukrainos-Vokietijos bendrovė „Mega-Motors“.

2004-aisiais bendrovė pasirašė kontraktą 2200 sunkvežimių KrAZ-6322 tiekimui į Iraką.

Produkcija 
 KrAZ-214
 KrAZ-255
 KrAZ-260
 KrAZ-5133
 KrAZ-6322
 KrAZ-6510

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Ukrainos automobilių gamintojai
Poltavos sritis
Tarybų Sąjungos automobilių gamintojai
Rurenabakė

Rurenabakė () – miestas šiaurinėje Bolivijoje, Beni departamento vakaruose, Chosė Baljiviano provincijoje, prie Beni upės netoli jos santakos su Tuičiu. 4,9 tūkst. gyventojų (2001 m.). Kelias į Koroiką. Yra negrįstas oro uostas iš kurio vyksta skrydžiai į La Pasą, Trinidadą, San Borchą.

Rurenabakė – svarbus turistinis centras. Iš čia vyksta ekspedicijos į Madidi nacionalinį parką.

Bolivijos miestai
Viača

Viača (, ) – miestas vakarų Bolivijoje, La Paso departamente; Ingavio provincijos centras. 38,8 tūkst. gyventojų (2008 m.). Miestas įsikūręs Altiplane, 3876 m aukštyje virš jūros lygio, 22 km į vakarus nuo La Paso. Su šalies sostine jungia plentas ir geležinkelis. Cemento gamykla. Verčiamasi žemės ūkiu.

Bolivijos miestai

it:Viacha
Reichstagas (institucija)

Reichstagas ( < Reich – valstybė, imperija + Tag – susirinkimas, taryba) – Šventosios Romos imperijos, Šiaurės Vokietijos konfederacijos ir Vokietijos parlamento, bei pastato Berlyne, kuriame dirbo Vokietijos parlamentas, pavadinimas. 

Pavadinimas Reichstag kilęs nuo vokiečių kalbos žodžių Reich – valstybė ir Tag – susirinkimas. Žodis Tag tiesiogine prasme reiškia diena, o šia prasme pradėtas naudoti šnekamojoje kalboje dar Karolio Didžiojo laikais, išreiškiant dieną, kai šaukiamas svarbus pasitarimas. Pirmą kartą minimas nuo 802 m. – Acheno reichstage buvo pagarsinta Saksų teisė.

1806 m. žlugus imperijai terminas Reichstagas vėl pradėtas naudoti 1849 m. Frankfurto konstitucijoje. 1867–1871 m. taip vadinosi Šiaurės Vokietijos konfederacijos parlamentas, vėliau – Vokietijos imperijos parlamentas.

Įvairiais laikotarpiais Reichstagą sudarydavo 300–400 deputatų. Iš pradžių juos rinko 25 sukakę vyrai trejiems, nuo 1888 – penkeriems metams. Deputatai turėjo neliečiamybę. Nuo 1919 Reichstagui buvo atskaitingas reichskancleris. 1930 remiantis nepaprastosios padėties įstatymu Reichstago valdžią faktiškai nustelbė prezidentas. 1933 reichskancleriu tapus A. Hitleriui Reichstagas pamažu neteko išimtinės įstatymų leidybos teisės, liko daugiau ceremonine institucija. Paskutinė Reichstago sesija įvyko 1942 04 26.

Į Reichstagą buvo išrinkta ir lietuvių (1898–1901 Jonas Smalakys).

Taip pat skaitykite 
Reichstagas (pastatas)
Reichstagas (Šventoji Romos imperija)

Šaltiniai

Nuorodos

Vokietijos institucijos
Vokietijos politinė sistema
Parlamentai
Vokietijos istorija
Šipliškės valsčius

Šipliškės valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Ribojasi su Suvalkais ir Krasnapolio, Rūtelės, Jeleniavo, Suvalkų, Punsko valsčiais bei Lietuvos Respublikos Lazdijų rajono savivaldybe. Valsčiaus centras – Šipliškė. Pagal 2002 m. valsčiuje surinktus duomenis lietuviais save laikė 2,7 % žmonių.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Valsčius įkurtas 1952 m., jam priskirta Žabariškės valsčiaus teritorija ir dalis Andrejavo valsčiaus kaimų.

1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 156,55 km², iš kurių:
 ariama žemė: 77 %
 miškai: 13 %
 vandens telkiniai: 10 %

Valsčius sudaro 11,97 % Suvalkų apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1404,76 zlotai.

Tautinė sudėtis 

2002 m. gyveno 4 099 žmonės:
 Lenkai – 96,3 % (3 948);
 Lietuviai – 2,7 % (111);
 Kiti – 0,97 % (40).

Administracinis suskirstymas 

Adamovizna, Aglinė, Aleksandruvka, Andrejavas, Baltos Balos, Beceilai, Bilvinovas, Budziskas, Červonka, Damniokas, Dekšniai, Dembovas, Fornetka, Glembokų Ruvas, Jasionovas, Jeziorkai, Kaletnikas, Kaletnikų Malai, Klonorejščas, Kociolkai, Kupovo Palivarkas, Kživulka, Lipniakas, Lipovas, Lovuočiai, Majdanas, Mikolajuvka, Naujieji Graužai, Olšanka, Pakamšai, Pavaiponė, Polulė, Postavelekas, Pžeima Mala, Pžeima Velka, Pžeima Vysoka, Ramonai, Rybalnia, Senieji Graužai, Sitkovizna, Slabada, Soželkos, Šelmentas, Šimanovizna, Šipliškė, Šuriai, Vaiponia, Vengelnia, Veselavas, Viatroluža II, Vigoželis, Zervynai, Žabariškės ir Žubrinas.

Žymūs žmonės 

 Juozas Algimantas Bliūdžius (lenk. Józef Algiment Bludzis, g. 1952 m. kovo 28 d. Vaiponia) – agronomas ir pedagogas, Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas;
 Marija Kajackaitė-Jučienė (g. 1919 m. vasario 28 d. Ramonai – 1979 m. rugpjūčio 20 d. Kaunas) – Lietuvos baleto artistė;
 Juozas Kajeckas (g. 1935 m. liepos 29 d. Senuosiuose Ramonuose) – Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas;
 Jurgis Kolesinskis (g. 1836 m. balandžio 14 d. Ramonų kaime – 1912 m. kovo 5 d., Čikagoje, JAV) – kunigas, 1863 m. sukilimo dalyvis, JAV lietuvių pirmosios Šv. Jurgio bažnyčios Čikagoje pirmasis klebonas;

Valsčiaus gamta 

Valsčiuje teka Šelmentos, Vaiponės ir Vėtralaužos upės. Valsčiuje yra Aglinės piliakalnis.

Ežerai 

Valsčiuje yra šie ežerai:
 Graužis (0,1986 km²);
 Ilgelis (0,16 km²);
 Juodelis (3,56 km²);
 Mažasis Šelmentas (1,68 km²).

Nuorodos 
 Valsčiaus internetinė svetainė (lenk.)

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos valsčiai
Kreivėnų-Alksnėnų akmuo

Kreivėnų-Alksnėnų akmuo (dar žinomas Senųjų Alksnėnų akmens vardu) – pilkai rusvos spalvos 90 x 70 x 35 cm dydžio stambiagrūdis granito riedulys, dabar esantis Kalvarijos savivaldybėje. Akmuo ženklintas, jo viršutinėje dalyje, 38 cm ilgio ir 21 cm pločio plote, iškalti septyni ženklai:

 1-panašus į lotynišką raidę V,
 2-panašus į - J,
 3-panašus į - J,
 4-panašus į apverstą - G,
 5-panašus į - W,
 6-panašus į - Q,
 7-panašus į - Z.

Šis akmuo nuo neatmenamų laikų gulėjo Punsko krašte - Alksnėnų kaimo, vėliau įjungto į Kreivėnus, laukuose. Mokslininkams jis buvo žinomas senai, apie jį rašė Dr. Jonas Basanavičius ir archeologas Petras Tarasenka. Buvo manoma, kad legendomis ir padavimais apipintame akmenyje ženklus galėję iškalti jotvingiai. Po lietuvių - lenkų 1918-1920 metų karinio konflikto didelė dalis tuometinio Punsko valsčiaus, o su juo ir granito riedulys, atsidūrė Lenkijos teritorijoje. 1935 m. Alksnėnų kaimo ūkininkas Jonas Grimalauskas kartu su savo sūnumis Jurgiu, Vladu ir Vincu nusprendė apsaugoti akmenį nuo sunaikinimo ir slapta pervežė jį į Lietuvą. Apie tai buvo informuoti Lietuvos Bartnykų ruožo pasieniečiai. Dar prieš Antrojį pasaulinį karą sieną su Lenkija ėmė saugoti tarybiniai pasieniečiai, kurie nieko į pasienio zoną nebeįleido, o Kreivėnų-Alksnėnų akmuo buvo užmirštas.

Apie jį atsitiktinai sužinoję, Lietuvos Kultūros paveldo centro specialistai 1996 m. liepos 30 d. surengė ekspediciją ir Kalvarijos savivaldybės Sangrūdos seniūnijoje, Senųjų Alksnėnų apleistose kapinaitėse riedulį vėl surado. ,

Šaltiniai 

Punsko valsčius (Lenkija)
Lietuvos mitologiniai akmenys
Kalvarijos savivaldybės paveldas
Ukrainos sausumos pajėgos

Ukrainos sausumos pajėgos () – Ukrainos sausumos kariuomenė, Ukrainos ginkluotųjų pajėgų dalis. Pajėgų vadas – Ivanas Svida.

Struktūra 
Sausumos pajėgas sudaro:

 Mechanizuotos ir tankų pajėgos;
 Artilerija ir raketinės pajėgos;
 Karinė aviacija (daugiausiai - sraigtasparniai);
 Aeromobilinės pajėgos;
 Priešlėktuvinės gynybos pajėgos;
 Specialios paskirties pajėgos

Ginkluotė ir technika 
Pagrindinė naudojama ginkluotė ir technika:
 Tankai T-64, T-84;
 šarvuotieji transporteriai BTR-60, BTR-70, BTR-80;
 pėstininkų kovos mašinos BMP-1, BMP-2;
 sraigtasparniai Mi-8, Mi-24

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Ukrainos ginkluotosios pajėgos
Šiaurės Europa

Šiaurės Europa – šiaurinė Europos žemyno dalis.

Kultūriškai Šiaurės Europą sudaro (su priklausomomis teritorijomis):
 
 
  Farerai
 
 
 
 

Kaip nurodoma politiniame-ekonominiame bei geografiniame Jungtinių Tautų Organizacijos skirstyme, Šiaurės Europą be minėtų valstybių dar sudaro:

  Airija
  (su Meno sala, Gernsiu ir Džersiu)
 
 
 

Kultūriškai Britų salos priskiriamos vakarų Europai, o Baltijos šalys priskiriamos rytų ar vidurio Europai.

Šiaurės šalys bendradarbiauja spręsdamos regiono problemas. Šiaurės šalys (Danija, Islandija, Norvegija, Suomija ir Švedija) bei kai kurios joms priklausančios teritorijos yra įsteigusios Šiaurės Tarybą, kuri turi ir savo atstovybes Baltijos šalyse. Šiaurės šalys su Baltijos valstybėmis bendradarbiauja NB8 formatu (), grįstu visų šalių dalyvių Užsienio reikalų ministrų susitikimais. Įprasta praktika yra tapęs ir Šiaurės bei Baltijos šalių ministrų susitikimas prieš Europos Sąjungos Tarybos posėdžius konsoliduojant pozicijas. Pastaraisiais metais Jungtinė Karalystė (JK) iškėlė „Šiaurės aljanso“ iniciatyvą, be pačios JK apimančią Šiaurės bei Baltijos šalis. Pirmasis šio valstybių klubo šalių dalyvių vadovų susitikimas vyko 2011-ais metais Londone (), o 2012-ųjų metų vasario 9-ąją analogiškas susitikimas įvyko Stokholme ().

Taip pat skaitykite 
 Baltijos šalys
 Baltoskandija
 NB8
 Skandinavija
 Šiaurės šalys
 Vakarų Europa
 Rytų Europa
 Centrinė Europa
 Pietų Europa

Šaltiniai
Kvadratinė funkcija

Kvadratinė funkcija – funkcija, kurią galima išreikšti formule , kur  (čia a, b, c – realieji skaičiai, o x – nepriklausomas kintamasis). Tokios funkcijos grafikas yra parabolė, kurios pagrindinė ašis yra lygiagreti y ašiai.

Kvadratinė lygtis 

Kvadratinę funkciją prilyginus nuliui gaunama kvadratinė lygtis , kur .
Tokios lygties sprendiniai yra

Lygties diskriminantu vadinamas skirtumas 
 Jei , tai lygtis turi du skirtingus sprendinius.
 Jei ,, tai abu sprendiniai sutampa.
 Jei ,, tai lygtis neturi sprendinių realiųjų skaičių aibėje. Tokios lygties sprendiniai yra kompleksiniai skaičiai.

Grafikas 
 Kai a>0, parabolės šakos kylą į viršų, o kai a<0, parabolės šakos leidžiasi žemyn
 Laisvasis narys c keičia parabolės aukštį. Parabolė visada kerta y ašį taške (0;c)
 Jei b=0, c=0, tai f(x)=ax². Parabolės viršūnė yra taške (0;0)
 Jei b=0, o c nelygu 0, tai funkcija bus f(x)=ax²+c. Parabolės viršūnė bus taškė (0;c)
 Jei f(x)=a(x-m)², m € R, tai parabolės viršūnė yra taške (m;0)
 Jei f(x)=a(x-m)²+n, n € R, tai parabolės viršūnė yra taške (m; n)

Šaltiniai

Taip pat skaitykite 
 Kvadratinė lygtis
 Vijeto teorema

Polinomai
Ken Leung

Ken Leung (g. 1970 m. sausio 21 d. Niujorke, JAV) – amerikiečių kino ir televizijos aktorius. Geriausiai žinomas iš kino filmų „Šanchajaus bučinys“, „Pjūklas“ ir „Iksmenai: žūtbūtinis mūšis“ bei televizijos serialo „Dingę“.

JAV aktoriai
Antanas Poviliūnas

Antanas Poviliūnas (g. 1927 m. birželio 18 d. Katlėriuose, Utenos apskritis) – Lietuvos žemės ūkio ekonomistas, VU profesorius.

Biografija 
1946 m. baigė Utenos 1-ąją berniukų gimnaziją. 1950–1951 m. Vilniaus universiteto (VU) Ekonomikos fakulteto laborantas. 1951 m. VU baigė ekonomikos studijas. 1952–1955 m. LSSR MA Ekonomikos instituto jaunesnysis mokslinis bendradarbis. 1958 m. ekonomikos mokslų kandidatas. 

1959–1963 m. Ekonomikos instituto mokslinis sekretorius, 1963–1968 m. vyresnysis mokslinis bendradarbis. 1969–1972 m. Lietuvos žemės ūkio ekonomikos mokslinio tyrimo instituto gamybos išvystymo ir išdėstymo skyriaus vedėjas, Lietuvos agrarinės ekonomikos instituto darbuotojas.

Nuo 1971 m. dėsto VU, 1981 m. docentas, 1988 m. profesorius.  1989 m. Lietuvos žemės ūkio ekonomikos instituto direktoriaus pavaduotojas.

Bibliografija 
 Ekonomikos terminų žodynas (rusų – lietuvių k.). – Vilnius, 1966.
 Žemės ūkio įmonių mokslo ir rinkodaros terminų žodynas (vokiečių – lietuvių k.). – Vilnius, 1996.
 Žemės ūkio enciklopedija (mokslinės redakcinės tarybos narys)
 Lietuvos žemės ūkio grįžimas į rinkos santykius ir ūkininkijos ekonominė raida: monografija. – Vilnius: Apostrofa, 2008. – 445 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-605-48-5

Įvertinimas 
 1966 m. LSSR valstybinė premija
 1987 m. LTSR nusipelnęs ekonomistas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos ekonomistai
Laja

Laja – sumedėjusių augalų (medžių, krūmų) viršutinė dalis, esanti virš kamieno. Lają sudaro šakų ir lapų visuma. Lajos forma gali būti labai skirtinga ir priklauso ne tik nuo augalo rūšies, bet ir nuo augimo sąlygų. Laja labai svarbi vykdydama fotosintezę. Viršutinė medžių lajos dalis sudaro miško skliautą.
 Medžių lajos dažniausios formos (pav. apačioje):

Taip pat skaitykite 

 Medžių lajų takas

Augalų anatomija
Parmos hercogystė

Parmos hercogystė, Parmos ir Pjačencos hercogystė – istorinė hercogystė Šiaurės Italijoje, kurios sostinė buvo Parma.

Parmos hercogystė buvo įkurta 1545 m. atskyrus pietinę Milano hercogystės dalį (piečiau Po upės). Ji buvo skirta popiežiaus Pauliaus III pavainikiui sūnui Pjerui Luidžiui Farnezei (Pier Luigi Farnese).

1556 m. antrasis hercogas Otavijas Farnezė (Ottavio Farnese) gavo valdyti ir Pjačencos miestą. Nuo tada pilnas hercogystės pavadinimas buvo Parmos ir Pjačencos hercogystė.

Farnezių giminė valdė iki 1731 m., kai ji išnyko. Tuo metu hercogiją paveldėjo jaunasis Ispanijos karaliaus sūnus Don Karlas (vėliau tapęs Ispanijos karaliumi Karoliu III), kurio motina buvo Elžbieta Farnezė. Jis valdė iki Lenkijos įpėdinystės karo pabaigos 1935 m. Tuomet Parmos hercogystė buvo perleista imperatoriui Karoliui VI mainais į Dviejų Sicilijų karalystę.

Habsburgai Parmos hercogystę valdė iki antrosios Aacheno taikos sudarymo 1748 m. Tuo metu hercogystę atgavo Burbonai – Don Karlo jaunesnysis brolis Don Filipas, kuris tapo Parmos hercogu Filipu I. Jis yra Parmos Burbonų giminės pradininkas.

1796 m. hercogiją okupavo Napoleono kariuomenė. Pagal 1801 m. Aranchuezo sutartį hercogas Ferdinandas perleido hercogystę Napoleonui. Buvusios hercogijos žemės iki 1802 m. buvo įjungtos į Cizalpinės respublikos sudėtį, 1802–1805 m. – Italijos respublikos dalis, 1805–1808 m. – Italijos karalystės dalis. 1808 m. Prancūzijos imperija jas aneksavo ir jos tapo Taro departamento dalimi.

1814 m. hercogystė buvo atstatyta atiduodant ją valdyti Napoleono žmonai Marijai Luizai (iš Habsburgų). Tuo metu hercogystė buvo pavadinta Parmos, Pjačencos ir Guastalos hercogystė, šis pavadinimas naudotas iki hercogystės visiško panaikinimo.

1847 m. hercogė Marija Luiza mirė, ir hercogystė atiteko Parmos Burbonams, kurie iki tol valdė mažą Lukos hercogystę. Burbonai valdė iki 1859 m., kai juos nuvertė revoliucija, kilusi po Sardinijos karalystės pergalės kare su Austrija.

Parmos, Pjačencos ir Guastalos hercogystė bei Lukos hercogystė susijungė didžiąją Toskanos hercogyste ir Modenos hercogyste, taip 1859 m. susikūrė Jungtinės Centrinės Italijos provincijos, kurias 1860 m. aneksavo Sardinijos karalystė.

Burbonai iki šiol skelbiasi turintys teises į Parmos hercogų titulą. Karlosas Hugas (Carlos–Hugo) nuo 1977 m. skelbiasi turintis teisę į hercogo titulą.

Italijos istorinės valstybės
Hercogystės
Italijos karalystė (viduramžiai)
Didžioji Hasano II mečetė

Didžioji Hasano II mečetė () stovi Kasablankoje, Maroke. Pagal prancūzų architekto Mišelio Pinso () projektą, 1993 m. rugpjūčio 30 d. mečetę pastatė prancūzų statybos bendrovė „Bouygues“. Ši mečetė dabar yra antra pagal dydį pasaulyje po Charamo mečetės Mekoje ir yra viena gražiausių religinių pastatų pasaulyje

Pastato charakteristika 
Korane sakoma, kad „Dievo namai turi būti pastatyti ant vandens“, todėl Hasano II mečetės didžioji dalis stovi ant dirbtinai supilto Atlanto vandenyno pakrantės pusiasalio. Visas kompleksas užima 9 ha plotą.

Mečetėje telpa 25 000 maldininkų (20 000 vyrų ir 5 000 moterų). Dar 80 000 maldininkų gali melstis mečetės vidiniame kieme. Mečetės minaretas šiuo metu aukščiausias pasaulyje ir yra 200 m aukščio. Be pagrindinės maldos salės, mečetės komplekse yra apsiprausimo salė, pirtys su baseinu, biblioteka, medresė, vidinį mečetės kiemą juosia apartamentų kompleksas skirtas atvykusiems maldininkams apgyvendinti.

Mečetės grindys iš auksinio atspalvio marmuro ir žalio onikso išklotos kilimais, žiemą šildomos. Maldos salę puošia 78 rožinio granito kolonos, freskos, mozaikos, lipdiniai ir Atlaso kedro raižiniai. Elektra valdomos durys ir per 3 min. atsidaranti centrinė stogo dalis išsprendžia ventiliacijos problemas mečetės viduje.

Naktimis nuo mečetės viršaus rytų kryptimi šviečia lazerio spindulys, kuris matomas už 30 km.

Mečetės architektūroje atsispindi maurų įtaka, todėl ji panaši į Alhambros rūmus Granadoje ir Kordobos mečetę () Ispanijoje. Tik ši ir senoji Tinmalo mečetė Maroke yra atvira ne musulmonams. Kelis kartus per dieną už 120 MAD galima apžiūrėti mečetės vidų, rūsyje esančią pirčių kompleksą su baseinu ir apsiplovimo salę. Visur galima filmuoti ir fotografuotis.

Statybos darbai 
Mečetė buvo pradėta statyti 1986 m. birželio 12 d. ir norėta pastatyti karaliaus Hasano II 60–mečio gimimo dienai 1989 m., bet darbai užtrūko ir mečetė buvo atidaryta tik 1993 m. rugpjūčio 30 d.
Visos statybinės medžiagos statybai: granitas, marmuras, gipso tinkas, mediena ir kt. buvo suvežtos iš viso Maroko, išskyrus baltasis granitas ir stikliniai šviestuvai, – atvežti iš Italijos. Penkerius metus statybose dirbo šeši tūkstančiai Maroko meistrų, kurie mečetės vidų išpuošė įspūdingo grožio mozaikomis ir lipdiniais. Papuošė akmeniu ir marmuru grindis bei kolonas, išdrožė ornamentais medines mečetės lubas.

Statyboms panaudota:
 300 000 m³ betono;
 40 000 t plieno;
 250 000 m² marmuro ir granito;
 10 000 m² čerpių stogui;
 53 000 m² Atlaso kedro medienos;
 10 000 m² zelige mozaikų;
 67 000 m² gipso
 10 000 m² tadelakto tinko.

Išnašos

Nuorodos 
 Kasblanka, žemėlapis 
 Didžiosios Hasano II mečetės nuotraukos 
 Didžiosios Hasano II mečetės nuotraukos 
 HDidžioji Hasano II mečetė

Maroko mečetės
Lukos hercogystė

Lukos hercogystė - istorinė valstybė Šiaurės Italijoje, egzistavusi 1815-1847 m., kurios sostinė buvo Lukos miestas.

Hercogystė 1815 m. sudarė Vienos kongresas iš Lukos kunigaikštystės, kuri 1805 m. buvo sukurta iš Lukos respublikos kaip valda Napoleono seseriai Elizai Bonaparte (Elisa Bonaparte). Lukos hercogystė buvo sukurta kaip kompensacija Parmos Burbonams, kurie prarado Parmos hercogystę, perduotą valdyti Marijai Luizai Austrei, buvusiai Napoleono žmonai.

1817 m. Marija Luiza Ispanė (Maria Luisa Josefa Antonietta Vicentia y Borbón-Parma), buvusi Etrurijos karalienė, ėmė valdyti Lukos hercogystę. Jos sūnus Karolis Liudvikas (Carlo Ludovico di Borbone Parma) buvo Parmos hercogės Marijos Luizos Austrės įpėdinis.

1824 m. Lukos hercogė Marija Luiza mirė, ir Lukos hercogu tapo jos sūnus Karolis Liudvikas. Po Parmos hercogės Marijos Luizos Austrės mirties 1824 m. Lukos hercogas Karolis Liudvikas tapo Parmos hercogu, o Lukos hercogystė liko be hercogo ir buvo prijungta prie Toskanos didžiosios kunigaikštystės.

Italijos istorinės valstybės
Hercogystės
Princesės dienoraštis

Princesės Dienoraštis – amerikiečių romanistės Meg Cabot novelė (ją sudaro 10 dalių) apie Alberto Einšteino mokyklos pirmametę Miją Termopolis, kuri kaip paaiškėja yra Jos Karališkoji didenybė, Emilija Minjonetė Grimaldi Termopolis Renaldo, fiktyvios šalies Genovijos sosto įpėdinė.

Lietuvoje išleistos 8 dalys:
 Princesės dienoraštis
 Princesės dienoraštis 2 - Princesė rampos šviesoje
 Princesės dienoraštis 3 - Įsimylėjusi princesė
 Princesės dienoraštis 4 - Princesė eina pareigas
 Princesės dienoraštis 5 - Princesė rausva suknele
 Princesės dienoraštis 6 - Princesė, kuri mokosi
 Princesės dienoraštis 7 - Princesė vakarėlyje
 Princesės dienoraštis 8 - Princesė ant bedugnės krašto

Knygos