joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Švenčionių Švč. Trejybės cerkvė

Švenčionių Švč. Trejybės cerkvė – Švenčionių miesto centre, Vilniaus g. 20, stovinti stačiatikių cerkvė, regioninės reikšmės architektūros paminklas (unik. kodas ).

Istorija 

Pirmoji medinė cerkvė Švenčionyse buvo pastatyta 1743 m. stačiatikių kapinėse ant kalnelio. 1842 m. Švenčionyse buvo įsteigta stačiatikių parapija. 1895 m. buvo užsakytas mūrinės cerkvės projektas. Carinėje  Rusijoje buvo įsteigtas cerkvių statybos komitetas, kuriam vadovavo M. Muravjovas. Komitetas privalėjo peržiūrėti ir patvirtinti visų pateiktų statyti cerkvių projektus. Šiaurės Europos krašte cerkvių architektūroje atsispindėjo bizantinio stiliaus tendencijos ir kryptys. Bizantinio stiliaus architektai, tokie kaip Konstantinas Tonas ir kt. sakraliniuose statiniuose naudojo tradicinius Maskvos ir Jaroslavlio cerkvių  planavimą, tūrio formas ir stiliui būdingų išorės formų elementus.

1898 m. pagal rusų architekto Michailo Prozorovo projektą, valstybės iždo ir vietinių mecenatų lėšomis, buvo pastatyta Švenčionių Švč.Trejybės cerkvė. 

1928 m. atliktas cerkvės kapitalinis remontas. 1945 m. parapijoje buvo 158 tikintieji. Sovietų valdžia ją įregistravo 1947 m., tuo metu tebuvo 85 parapijiečiai.

2016 m. pradėtas vykdyti keletą metų truksiantis cerkvės remontas.

Architektūra 

Architektas M. Prozorovas panaudojo senosios Rusijos ir Bizantijos architektūros elementus.  Cerkvėje centrinė dalis su varpine apjungta į vientisą statinį.  Centrinė dalis yra graikiškojo kryžiaus plano su apside rytinėje cerkvės dalyje.  Virš centrinės dalies iškyla  didysis kupolas, vaizduojantis dangiškąją sferą, žemiau jį supa 4 mažesni puskupoliai. Prie  centrinės cerkvės dalies,  vakarinėje dalyje, harmoningai prisišlieja varpinė su kupolu, šiek tiek mažesniu už centrinį kupolą. Vakarinėje dalyje įrengtas įspūdingas arkinis įėjimas su nedideliu kupolu, į kurį veda trys arkiniai įėjimai.

Cerkvės fasado sienas puošia siauros, ritmiškai besikartojančios baltos ir mėlynos  horizontalios linijos. Arkiniai cerkvės langai dekoruoti arkatūra, t. y. tarpusavyje sujungtų dekoratyvių arkų eile. 12 langų simbolizuoja 12 apaštalų. Monumentalių formų Švč. Trejybės cerkvė yra svarbus Švenčionių  miesto architektūros akcentas. 

Lauko sienoje (nuo gatvės pusės) įrengta cerkvės statytojo  protojerėjaus Joano Kuznecovo (1840–1902) antkapinė plokštė.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Švenčionių Švč. Trejybės cerkvė (orthodoxy.lt, rusų k.) 
 Švenčionių cerkvė – Konstantinopolio soboro atspindys (Švenčionių kraštas) 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Švenčionių rajono bažnyčios
Švenčionys
Užpalių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė

Užpalių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė stovi Užpalių miestelyje, Utenos rajone.

Istorija 

Erdvi cerkvė Užpaliuose pastatyta rusų kolonistams, kurie buvo apgyvendinti vietoje ištremtų 1863 m. sukilimo dalyvių. Vilniaus generalgubernatorius Michailas Muravjovas skyrė lėšas statyboms.

I pasaulinio karo metu pastatas nukentėjo, pamaldos nutrauktos, 1920 m. atnaujintos. 1937 m. buvo 475 parapijiečiai. 1944 m. pastatas apgriautas. 1945 m. liko apie 200 parapijiečių, pati parapija įregistruota 1947 metais. Nors 1948 m. vasarą Utenos vykdomojo komiteto nutarimu parapija panaikinta, o cerkvė paversta žirnių sandėliu, bet gruodį cerkvė grąžinta tikintiesiems.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Utenos rajono bažnyčios
Visagino Šv. kankinio Panteleimono cerkvė

Visagino Šv. kankinio Panteleimono cerkvė stovi Visagine.

Istorija 
Parengiamieji cerkvės statybų darbai pradėti 1996 m. pavasarį. 2000 m. rugpjūčio 9 d. cerkvė pašventinta, joje pradėtos laikyti reguliarios pamaldos. Antrojo aukšto statybas remia Ignalinos AE, Visagino savivaldybė, privatūs asmenys.

Nuorodos 
 Ortohodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Visagino cerkvės
Varzim SC

Povua de Varzino SC – Portugalijos futbolo klubas iš Povua de Varzino.

Istorija

Apranga 
Sportinės aprangos pokyčiai
 Namuose žaidžia juoda balta apranga.

Pasiekimai

Sezonai

Portugalijos pirmenybės 

|}

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 Transfermarkt
 RSSSF duomenų bazė (Čempionai ir sezonai)
 RSSSF duomenų bazė (Taurės turnyrų istorija)
 stadiumdb.com (apie stadioną)

Portugalijos futbolo klubai
Gil Vicente FC

Barseloso „Gil Vicente“ – Portugalijos futbolo klubas iš Barseloso.

Istorija 
Klubas įkurtas 1924 m. 2018/19 m. dalyvavo trečios pakopos pirmenybėse, tačiau teismo sprendimu buvo sugražintas į aukščiausią lygą. Nuo 2019–2020 m. sezono vėl dalyvavo Primeira Liga.

Pasiekimai 
 s pusfinalis (1977 m.)

Apranga 
Sportinės aprangos pokyčiai
 Namuose žaidžia raudona apranga.

Sezonai

Portugalijos pirmenybės 

|}

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 Facebook paskyra
 Twitter paskyra
 YouTube kanalas
 Soccerway
 flashscore
 zerozero.pt
 Transfermarkt
 RSSSF duomenų bazė (Čempionai ir sezonai)
 RSSSF duomenų bazė (Taurės turnyrų istorija)

Portugalijos futbolo klubai
Vilniaus Šv. Dvasios vienuolyno katedra

Vilniaus Šv. Dvasios ortodoksų vienuolyno katedra () – katedra, stovinti Lietuvoje, Vilniuje, Senamiestyje, netoli Aušros Vartų, tarp Subačiaus, Šv. Dvasios ir Aušros Vartų gatvių, prie Šv. Teresės bažnyčios. Lietuvos stačiatikių centras. Prie cerkvės yra vyrų vienuolynas.

Bažnyčioje palaidoti trys Vilniaus kankiniai – Antanas, Jonas ir Eustachijus. Pasak stačiatikių tradicijos, jie 1346 ar 1347 m. valdant Algirdui buvo nužudyti dėl politinių motyvų. Teigiama, kad jie buvo lietuviai, didžiojo kunigaikščio dvariškiai, slapta priėmę stačiatikybę. Kriptoje palaidotas metropolitas Josifas Semaško. Stačiatikių piligrimystės vieta.

Architektūra 
Bažnyčios ir vienuolyno ansamblį sudaro Šv. Dvasios katedra, varpinė, trys vienuolyno gyvenamieji pastatai. Statinių išdėstymas laisvas. Bažnyčia mūrinė, trinavė, lotyniško kryžiaus plano, bazilikinė, su 2 zakristijomis, 3 apsidėmis, tambūru prie pagrindinio dvibokščio vakarų fasado. Pastato išorė turi ankstyvojo baroko, o vidus – vėlyvojo baroko ir rokoko bruožų. Fasadas dvibokštis (būdingas katalikų bažnyčiomis), o 3 apsidės būdingos stačiatikių bažnyčioms. Vakarinis fasadas išskirtinis tuo, kad bokštai stovi prie vidinių navos šonų, bet ne kampų.

Varpinė pastatyta 1638 m. (atnaujinta 1873 m.), kvadratinė, masyvi, 3 tarpsnių, yra nesudėtingo ankstyvojo baroko pavidalo. Vienuolyno statiniai statyti XVI a. (perstatyti XIX a. vid.), dviaukščiai, paprastos architektūros. Vyrų vienuolynas yra ansamblio pietvakarinėje dalyje.

Yra Jono Kristupo Glaubico sukurtas trijų dalių ikonostasas (1749 m.), trijų stačiatikių kankinių relikvijorius (1852 m.), J. Semaškos dovanota taurė (XIX a.), Patriarcho Tichono kijotas su Sergejaus Radonežiečio ikona, Keletas Dievo Motinos ikonų, atvežtų iš Ato vienuolyno (XIX a.).

Istorija 
Bažnyčia ir vienuolynas veikia nuo 1597 m. Dabartinis pastatas pastatytas 1624–1632 m., vėliau rekonstruotas. 1749 m. pastatas sudegė. Bažnyčia pagal Glaubico projektą atstatyta 1749–1753 m. Iš bažnyčios į rūsį 1827 m. perkelti trijų kankinių palaikai. 1850 m. tas rūsys paverstas koplyčia. 1873 m. bažnyčia perstatyta (nugriautas tarpbokštinis frontonas ir voliutos, vietoj kupolinio skliauto įrengtas aukštas kupolas su cilindriniu būgnu).

Vienuolynas XVI a. pab. pradėtas statyti pirmojo stačiatikių mokyklos rektoriaus L. Karpovičiaus bei Meletijaus Smotrickio dėka. 1842–1845 m. statiniai perstatyti vadovaujant Tomui Tišeckiui.

Pirmojo pasaulinio karo metais vienuolyno archimandritas Tichonas išvežė šventąsias relikvijas į Maskvą. Čia jos išbuvo iki 1946 m., kai Stalinas specialiu potvarkiu leido grąžinti palaikus į Vilnių. 1997 m. relikvijorius iš kriptos perkeltas po mediniu baldakimu priešais ikonostasą.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Vilniaus stačiatikių vienuolynas ir Šv. Dvasios cerkvė
 Šv. Dvasios cerkvė – architektūrinis/inžinerinis kultūros paveldo objektas
 Trys Vilniaus kankiniai – didžiausias stačiatikių lobis Lietuvoje
 Video siužetas apie Šv. Dvasios vienuolyno cerkvės požemius

Vilniaus cerkvės
Lietuvos stačiatikių cerkvės
Piligriminės vietos Lietuvoje
Krikščionių piligriminės vietos
Bukiškio stačiatikių Kristaus Gimimo cerkvė

Bukiškio stačiatikių Kristaus Gimimo cerkvė (anksčiau Bukiškio Dievo Motinos Globėjos cerkvė ()) stovi Bukiškyje, Avižienių seniūnijoje, Vilniaus rajone, 300 m į šiaurės rytus nuo magistralės .

Istorija 

Cerkvė pastatyta XIX a. 2-ojoje pusėje generolo Božerano iniciatyva.

Tuoj po I pasaulinio karo, kai Vilnius atiteko Lenkijai, Kalvarijose susirinko tikintieji lenkai katalikai tartis, kad Bukiškio cerkvė būtų atiduota katalikams kaip Kalvarijų parapijos koplyčia - filija, kur sekmadieniais ir švenčių dienomis apylinkių gyventojai galėtų rinktis į šv. Mišias.

Tuo metu bažnyčios, anksčiau paverstos cerkvėmis, vėl buvo grąžinamos katalikams, tačiau šią cerkvę Bukiškyje pastatė rusas - ortodoksas, tad teisininkai nutarė, jog jos negalima perdaryti į bažnyčią. Nesutiko cerkvės atiduoti ir Vilniaus ortodoksai.

II pasaulinio karo metu ji buvo labai apgriauta. Liko griuvėsiai ir rūsiai, kuriuose, kaip spėjama,  palaidota generolo Božerano šeima. Po Antrojo pasaulinio karo generolo duktė, būdama jau solidaus amžiaus, nesėkmingai prašė valdžios grąžinti šią šventovę Ortodoksų Bažnyčiai. Šio pastato likučiai ilgai buvo žemės ūkio mechanizatorių mokyklos sandėliu.

Apie 1990 metus buvo paruošti „Dievo Motinos globėjos“ („Pokrova Bogomateri“) cerkvės atstatymo brėžiniai. 2007 m. Bukiškyje, Sodų gatvėje, nedidelė šventovė atstatyta Kardinolo, Vilniaus arkivyskupo metropolito Audrio Juozo Bačkio ir Vilniaus ir Lietuvos metropolito Chrizostomo rūpesčiu.

Architektūra 

Cerkvė istoristinio stiliaus, stačiakampio plano su prieangiu, apside, centriniu ir keturiais šoniniais kupolais, kurių šalmai aštuonkampiai. Pamatas su tašyto akmens blokų mūro cokoliu, sienos - plytų mūro tipas. Šventorius aptvertas kaltine tvora. Įrašyta į Kultūros vertybių registrą 2009 m. (u.k.32784).

Nuorodos 

Parapijos svetainė 
Detalus aprašymas Kultūros vertybių registre

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilniaus rajono bažnyčios
Zaporožės atominė elektrinė

Zaporožės atominė elektrinė (, santrumpa ЗАЕС; , santrumpa ZNPP) – didžiausia Europoje branduolinė jėgainė esanti Enerhodaro mieste, Zaporožės srityje, Ukrainoje. 

1978 m. priimtas sprendimas, dėl AE statymo. 1981 m. pradėtos statybos; 1984-1987 metų laikotarpyje pradėti eksploatuoti 4 energoblokai. 

1989 m. paleidžiamas penktasis energoblokas. Ukrainai tapus nepriklausomai, Ukrainos Aukščiausioji Taryba „užšaldė“ visas statybas valstybės branduoliniuose objektuose, dėl to statybos šeštajame energobloke užsitęsė ir blokas „Zaporožė-6“ įvedamas į eksploataciją 1995-aisiais, atšaukus įsakymą.

Kasmet elektrinė pagamina apie 40 mldr. kW/h elektroenergijos ir tai yra apie 1/5 visos Ukrainoje pagaminamos elektros, bei pusė Ukrainos branduolinėse jėgainėse pagaminamos elektros.

Pagal darbo rezultatus 2000-aisiais m. Zaporožės AE pripažinta viena iš trijų geriausių pasaulio branduolinių jėgainių visiškai atitinkančių TATENA reikalavimams.

Zaporožės atominė elektrinė pirmoji Ukrainoje įsirengė sausą panaudoto branduolinio kuro saugyklą. Saugykloje įrengta 380 konteinerių kurie aprūpins jėgainę atliekų saugojimu artimiausius 50 metų.

Įvykiai elektrinėje 2022 m. Rusijos karo Ukrainoje metu 
2022 m. Rusijos-Ukrainos karo metu elektrinė buvo smarkiai apgadinta. Apšaudyta azoto ir deguonies stotis, administraciniai ir kiti pastatai, apgadinti radiacijos stebėsenos jutikliai, išjungtas vienas iš reaktorių. 

2022 m. rugpjūčio 9 d. Ukrainos „Energoatom“ kompanija paskelbė, kad rusų kariai, užėmę elektrinę planuoja ją atjungti nuo Ukrainos elektros tinklų ir prijungti prie Rusijos.

2022 m. rugpjūčio 19 d. Rusijos pajėgos sutiko į elektrinę įsileisti Tarptautinės atominės energijos agentūros darbuotojus.

2022 m. rugpjūčio 19 d. Jungtinės Karalystės saugumo komiteto vadovas Tobias Ellwood ir JAV atstovų rūmų narys Adam Kinzinger teigė, kad radiacijos paskleidimas būtų didelis pavojus NATO šalims ir tai būtų 5-ojo NATO straipsnio pažeidimas.

2022 m. rugpjūčio 26 d. elektrinės sistema vėl buvo prijungta prie Ukrainos tinklo.

Reaktoriai ir datos

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali Zaporožės AE svetainė  

Ukrainos branduolinės jėgainės
Zaporožės sritis
Kra sąsmauka

Kra sąsmauka () – sąsmauka Pietryčių Azijoje, Indokinijos pusiasalyje, daugiausia Tailande (nedidelė dalis Mianmare), tarp Siamo įlankos rytuose ir Andamanų jūros vakaruose. Jungia Indokinijos pusiasalį su jo pietine dalimi – Malakos pusiasaliu. Plotis 44–75 km. Iškilusios kalvos ir neaukšti kalnai. Drėgnieji atogrąžų miškai. Per Kra sąsmauką eina Bankoko-Singapūro geležinkelis ir automobilių kelias.

Šaltiniai 

Sąsmaukos
Tailando geografija
Mianmaro geografija
The Script

The Script – airių poproko ir alternatyvaus roko grupė. Grupės pirmas studijinis albumas išleistas 2008 m. rugpjūčio 8 d.

Diskografija

Albumai

Singlai

Nuorodos 
 Oficialus puslapis
 YouTube skiltis
 

Airijos muzikos grupės
Roko atlikėjai
Keiksmažodis

Keiksmažodis – tabu žodis, kuris priimtinomis aplinkybėms gali būti panaudotas labai stipriai emocijai perteikti. Žmonės greičiausiai keikiasi nuo pat kalbos atsiradimo.

Pirminė keiksmažodžių funkcija yra emocinė. Neretai tuo pačiu keiksmažodžiu galime išreikšti visą emocijų spektrą, nuo pykčio ir didelio pažeminimo iki džiaugsmo ir susižavėjimo. Tačiau kartais keiksmažodžiai tampa pertarais arba pauzių užpildais: tokiu atveju jų emocinis atspalvis nublanksta.

Keiksmažodžiai yra susiję su tuo, kas visuomenėje yra tabu. Dabar tai dažnai lytiškumo temos ar įvairios kūno išskyros. Praeityje ženklių tabu būta mitologijoje (po perkūnais, eik velniop), tabu buvo taip pat ir kai kurie gyvūnai (tu rupūže, eik šunims šėko pjauti). Švelnesnė keiksmažodžių grupė yra nerealūs palinkėjimai (kad tu šaukšte prigertum). Sovietmečiu į lietuvių kalbą atėjo daug rusiškų keiksmažodžių, manoma kad juos atnešė kalėjimų kultūra. 

Oficialiojoje, intelektualinėje kalboje keiksmažodžiai nevartojami. Viešojoje erdvėje keiksmažodžių vartojimui taikoma cenzūra.

Kare keiksmažodžiu kai kada atsakoma į priešo pusės reikalavimą pasiduoti (tokie atvejai kaip Nuts!, Russkij vojennyj korabl, idi na chuj!, 1676 m. kazokų atsakymas turkų sultonui ir pan.). Tuo norima pasakyti, jog pasiduoti neketinama, pasigailėjimo neprašoma ir derėtis nepasiduodant nematoma dėl ko. Tie atsakymai nebuvo tiesiog emocinė iškrova, prieš juos pateikiant atsakanti pusė tarpusavyje svarstė, ką atsakyti.

Šaltiniai 

Etika
Žodis
FK Bohemians Praha

Prahos „Bohemians“ – Čekijos futbolo klubas iš Prahos.

Istorija

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Dubleriai

|}

Nuorodos 
 http://www.bohemiansfc.cz 

Bohemians Praha 1996
Praha
Bokšiai

Bokšiai (tarmiškai Bokšai, ) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Punsko, apie 14 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 119 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Šalia kaimo yra ledyninės kilmės Bokšių ežeras, kuris yra šalia geografinio dienovidinio linijos. Į ežerą įteka keletas upokšnių iš kurių kai kurie įtraukti į draustinio teritoriją. Šalia yra Beceilų-Smalėnų kelias.

Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmąkart Bokšiai paminėti 1639 metais girios dvaro inventorinėje knygoje. Tąkart kaimo žemės apėmė septynis valakus, jame gyveno aštuoni naujakuriai, kurie turėjo saugoti miškus nuo tolimesnės kolonizacijos. Už šią veiklą gavo du valakus žemės ir turėjo mokėti du lietuviškus grašius kasmetinių mokesčių. Tik vėliau kaimas skilo į Senuosius Bokšius ir (Naujosius) Bokšius, į pastaruosius vėliau įjungti ir du kaimeliai: Astropiai ir Bukovizna.  Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Žymūs žmonės 
 Morisas Rozenfeldas (1862–1923) – moderniosios žydų poezijos pradininkas

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Didžiuliai (Punskas)

Didžiuliai () – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietryčius nuo Punsko, apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 123 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Visi kaimo gyventojai – lietuviai. Didžiulio upelis. Valsčiaus kelias Taurusiškė-Seivai (buvusio senovinio kelio iš Lazdijų į pietinę Prūsą dalis).

Istorija 
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo 1642 m. Didžíuliai minimi Seivų dvaro inventoriuose. Spaudos draudimo metais veikė slapta lietuviška mokyklėlė. Po 1905 m. lietuvių kultūrinis gyvenimas Didžiuliuose suaktyvėjo. 1920 m. kaime įvyko mūšis tarp Lietuvos ir Lenkijos kariuomenių. Lenkams laimėjus įsitvirtino jų valdžia. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 87 gyventojai, iš kurių 51 lenkas ir 36 lietuviai. 1930 m. įsteigtas Šv. Kazimiero draugijos skyrius, lietuvių saviveiklos būrelis parengė apie 20 kultūrinių renginių. Vytauto Didžiojo 500-osioms gimimo metinių proga Šv. Kazimiero draugija 1930 m. pastatė paminklą – kryžių. Antrojo pasaulinio karo metais 18 šeimų didžiuliškių buvo priversti išsikelti į Lietuvą. Jos apgyvendintos į Vokietiją pasitraukusių vokiečių ūkiuose, šiems per vokiečių okupaciją grįžus turėjo apleisti ūkius, atgal grįžo penkios šeimos. Po Antrojo pasaulinio karo dalis kaimo gyventojų deportuota į Lenkijos vakarines žemes. Nuo 1956 m. kurį laiką veikė lietuviška mokykla, biblioteka (uždaryta 1996 m.), choras, rengti vaidinimai. 1959 m. lapkričio 3 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos skyrius. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Ožkiniai (reikšmės)

Žodis Ožkiniai reiškia gyvenvietes:

 Lietuvos gyvenvietes:
 Ožkiniai (Kupiškio rajonas);
 Ožkiniai – Giedraičių seniūnijoje (Molėtų rajonas);
 Ožkiniai – Joniškio seniūnijoje (Molėtų rajonas);
 Ožkiniai (Šakių rajonas);
 Ožkiniai (Švenčionių rajonas).

 Lenkijos gyvenvietes:
 Ožkiniai – Punsko valsčiuje (Lenkija).

 Ožkiniai – Vilniaus miesto dalis.
Ožkiniai (Punskas)

Ožkiniai (lenk. Oszkinie) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.

Kaimas yra apie 2 km į pietus nuo Punsko, apie 18 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 124 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Virš 90 % kaimo gyventojų yra lietuviai. Į kaimo teritoriją įjungtas Šilainės kaimelis. Punios, Seivų ir Meldinio ežerai su kaimo turizmo sodybomis. Geležinkelio linija Kaunas – Suvalkai.

Istorija 
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Ožkiniuose rasti paleolito laikų žmonių gyvenimo pėdsakai. Kaimas žinomas nuo 1569 m. kaip Dubrauninkai, o Ožkiniais pradėtas vadintis XVIII a. antroje pusėje. 1642 m. turėjo 20 valakų. Spaudos draudimo metais vaikus mokė daraktorius. Po Pirmojo pasaulinio karo iš ūkininkų Oržakausko ir Šimanskio 300 margų dvarelį pasitraukusi iš Lietuvos nusipirko Mackievičių šeima. Jų sūnus pulkininkas Mečislovas Mackievičius kaip Lenkijos atstovas pasirašė Suvalkų sutartį, nustatančią demarkacinę liniją tarp abiejų valstybių. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Sovietų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 205 žmonės, iš kurių 5 lenkai ir 200 lietuvių.

Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų skyriai, choras. Per Antrąjį pasaulinį karą 35 % gyventojai buvo išvaryti į Lietuvą. 1944 m. užregistruoti 161 lietuvis ir 67 lenkai. Pokaryje įkurtas valstybinis ūkis. 1962 m. gegužės 12 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys, veikė Punsko bibliotekos filialas su lietuviškom ir lenkiškom knygomis.  1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Prie Seivų ežero įsikūrė Pramogų ir poilsio centras Šilainė, kur švenčiamos valsčiaus Joninės; Oninės; Duonos, medaus ir pieno šventės. Ožkiniuose pastatyta jotvingių-prūsų gyvenvietė , kuroje vyksta Gyvosios archeologijos dienos, švenčiamos Jorės šventės ir Mindauginės.

Pavadinimo kilmė 
Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo lietuvių kalbos žodžio Ožka. Seniau kaimas vadinosi „Oškiniai“, tada jo pavadinimas buvo siejamas su beržų ošimu.

Žymūs žmonės 
 Petronėlė Durtonaitė-Jakimavičienė (g. 1927 m.) – Lenkijos lietuvių pedagogė ir visuomenininkė, poetė.
 Jonas Pajaujis (1906–1999) – agronomas ir pedagogas.
 Jūratė Šliaužytė-Kardauskienė (g. 1953 m.) – Lenkijos lietuvių saviveiklininkų vadovė, Punsko lietuvių kultūros namų direktorė.

Šaltiniai

Literatūra 
Tarybų Lietuvos enciklopedija, 3t, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1987 254 psl.

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Pristavonys

Pristavonys (lenk. Przystawańce) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Punsko, apie 16 km į šiaurę nuo Seinų ir 126 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. 95 % gyventojų – lietuviai. Išlikę keletas XIX a. statytų pastatų. Valsčiaus kelias Paliūnai – Trakiškės. Punsko bibliotekos filialas su lietuviškom ir lenkiškom knygom.

Istorija 
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas pirmą kartą minimas 1640 metais. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 147 gyventojai, iš kurių 8 lenkai ir 139 lietuviai. Tarpukaryje įsikūrė lietuviškų organizacijų skyriai. 1958 m. kovo 26 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys, populiari tampa saviveikla: 1964-1996 m. surengti devyneri vaidinimai.  Antrojo pasaulinio karo metais 43 % gyventojų buvo išvaryti į Lietuvą  Pokaryje įkurtas valstybinis ūkis. Pristavonys 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai. Kaimo kryžkelėje išliko senosios kapinės, kuriose XVII–XIX a. buvo laidojami vietiniai gyventojai. 2016 m. pristavoniečių lėšomis toje vietoje pastatytas atminimo kryžius.

Mokykla 
1956 metais atsidarė lietuviška pradinė mokykla, 2013 m. joje mokėsi 9 mokiniai.. Iki 2013 m. vasaros veikė pagrindinė lenkų – lietuvių mokykla su etnografiniu ansambliu „Dzūkelis“. Trys mokytojai ir pora dešimčių mokinių. Direktorė Teresė Degutienė, už pedagoginę ir visuomeninę veiklą apdovanota ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medaliu.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Pristavonių mokykla 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Punskas (kaimas)

Apie Punsko valsčiaus centrą Lenkijoje žr. Punskas. 
Punskas (lenk. Puńsk) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. 85 % gyventojų yra lietuviai. Punios ežeras, kurio rytiniame krante stovi valsčiaus centras Punskas, o priešingame – Punsko kaimas. Valsčiaus kelias Punskas-Aglinė su pakelės kryžiumi. Kaimo turizmo sodybos. Punsko bibliotekos filialas su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis.

Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Minimas nuo 1559 m., dar vadinamas Senuoju Punsku . Per Antrąjį pasaulinį karą 78 gyventojai buvo išvaryti į Lietuvą, iš jų 50 grįžo atgal. LVKD skyrius (nuo 1976 m.). Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo šalia esančio Punios ežero, kurio pavadinimas tikėtina kilęs nuo lietuvių kalbos žodžio Pūna.

Žymūs žmonės 
 Visuomenės ir valstybės veikėjas Petras Pacenka (1885–1956)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Sankūrai

Sankūrai (taip pat vadinami Sankūriais, ) – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į rytus nuo Punsko, apie 13 km į šiaurę nuo Seinų ir 125 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. 36 gyventojai (1983 m.), iš jų 69 % lietuviai. . Valsčiaus keliai Seinai – Užvidugirių Būda su pakelės kryžiumi ir Sankūrai-Seivai (buvusio senovinio kelio iš Lazdijų į pietinę Prūsą dalis). Kaimo turizmo sodyba. Valstybės saugomas 9,0 m aukščio ir 0,4 m kamieno apimties kadagys.

Istorija 

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Sankūrai pirmąkart minimi 1745 m. Spaudos draudimo metais veikė slapta lietuviška mokyklėlė. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 75 gyventojai, iš kurių visi buvo lietuviai. Antrojo pasaulinio karo metais okupantai visus kaimo gyventojus buvo išvarę į Lietuvą, 54 % jų grįžo atgal. 1958 m. kovo 1 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Į Sankūrus įjungtas buvęs Gvazdikėlių () kaimelis.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai. Vidugirių bibliotekos filialas su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis.  Sutinkamai su Europos Sąjungos finansuojamu projektu 2005/201  Sankūrai sujungti asfaltuotu keliu per Burbiškes su Galinių kaimu (Lazdijų rajonas).

Žymūs žmonės 
Bronius Makauskas (g. 1950 m.) – Lietuvos istorikas, Lenkijos lietuvių bendruomenės veikėjas, Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

Šaltiniai

Literatūra 
Tarybų Lietuvos enciklopedija, 3t, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1987, 623 psl.

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Skarkiškiai

Skarkiškiai, Skarkiškės () – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 10 km į pietryčius nuo Punsko, apie 11 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 121 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Į Skarkiškes įjungti buvę Rečecių ir Škliarnos kaimeliai.  Valsčiaus keliai Paliūnai – Seinai ir Smalėnai – Skarkiškės. 93 % gyventojų – lietuviai (1983).

Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimas pirmąkart minimas XVII a. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 56 gyventojai, iš kurių 51 lenkas ir 5 lietuviai. Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų skyriai. 1959 m. spalio 13 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Šaltiniai

Literatūra 
Tarybų Lietuvos enciklopedija, 4t, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1987, 21 psl.

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčius (Lenkija)
Senieji Bokšiai

Senieji Bokšiai () – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Šalia kaimo yra Bokšių ežeras. Vaivadijos kelias  Suvalkai – Seinai su pakelės kryžiumi.

Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmąkart Bokšiai paminėti 1639 metais dvaro girios inventorinėje knygoje. Kaime gyveno ATR Karaliaus miškų ūkvedys. Tąkart kaimo žemės apėmė septynis valakus, jame gyveno aštuoni naujakuriai, kurie turėjo saugoti miškus nuo tolimesnės kolonizacijos. Už šią veiklą gavo du valakus žemės, už kurią kasmet turėjo mokėti du lietuviškus grašius. Tik vėliau kaimas skilo į (Naujosius) Bokšius ir Senuosius Bokšius, į pastaruosius vėliau įjungti Začernių ir Ustronių kaimai.  Kaime gimė žinomas žydų poetas Morisas Rozenfeldas (*1862 m. gruodžio 28 d., Bokšiai (Jidiš Bolshein) – † 1923 m. birželio 22 d., Niujorkas). Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimo poetas Morisas Rozenfeldas 
 Rozenfeldo bibliografija 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Šaltėnai

Šaltėnai () – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į vakarus nuo Punsko, apie 21 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 126 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. 1983 m. buvo 66 gyventojai, iš jų trečdalis – lietuviai. Upė Šalčia (). Valsčiaus kelias Punskas – Suvalkai. Valstybės saugoma 24 m aukščio ir 3,7 m apimties mažalapė liepa. Kaimas kilo XVI a., iš buvusios eiguvos. Punsko bibliotekos filialas su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis.  Autobusų stotelė su išmūrytais Gedimino stulpais.

Istorija

Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Po Pirmo pasaulinio karo dvaras buvo išdalintas lenkų legionieriams. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 152 žmonės, iš kurių 150 lenkų ir 2 lietuviai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Žymūs žmonės 
 Veronika Staskevičiūtė (g. 1932 m.) – Lietuvos ekonomistė, poetė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Šlynakiemis

Šlynakiemis () – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Punsko, apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 124 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Daugiau nei 90 % kaimo gyventojų yra lietuviai. Upė Šalčia (). Ežerai: Juodis (Juodelis), Meldinis, Bebrutis, pastarajame įrengtas rezervatas – saugomi ten gyvenantys upiniai bebrai. Išlikę keletas XIX a. statytų pastatų. Apskrities kelias  Suvalkai – Seinai, valsčiaus kelias Punskas – Šlynakiemis. Geležinkelis Kaunas – Suvalkai. Punsko bibliotekos filialas su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis. Į Šlynakiemio sudėtį įjungtas buvęs Pašalčių kaimelis.

Istorija 
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaimo teritorijoje rasta paleolito laikų žmonių gyvenvietė. Pats Šlynakiemis minimas jau 1606 metais, o 1921 m. jame buvo 331 gyventojas. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 331 žmogus, iš kurių 24 lenkai ir 307 lietuviai.

Tarpukaryje veikė lietuviškų draugijų skyriai. Per Antrąjį pasaulinį karą 10 % gyventojų išvaryti į Lietuvą. 1944 m. surašymo duomenimis kaime gyveno 373 lietuviai ir 25 lenkai. 1949 m. gruodžio 15 d. Šlynakiemyje žuvo Lietuvos partizanai Jurgis Krikščiūnas-Rimvydas ir jį lydėjęs Vytautas Prabulis-Žaibas. Toje vietoje pastatytas atminimo kryžius. Po karo iki 1978 m. veikė lenkiška pradinė mokykla, kurioje buvo lietuvių kalbos pamokos. 1954–1974 m. kaime suvaidinta dešimt kaimo saviveiklininkų suruoštų vaidinimų. 1960 m. rugsėjo 24 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Šaltiniai

Žymūs žmonės 
 Juozas Budzeika (1908–1983) – JAV katalikų kunigas, marijonas;
 Alfonsas Jurkevičius (g. 1932 m.) – lietuvių kilmės Lenkijos kunigas, prelatas;
 Bronius Kuculis (1928–2005) – lietuvių kilmės Lenkijos kunigas, prelatas;
 Valda Malinauskaitė (g. 1951 m.) – Lenkijos lietuvių žurnalistė, žurnalo „Aušra“ redaktorė, poetė;
 Jolanta Malinauskaitė-Vektorienė (g. 1984 m.) – poetė ir režisierė, žurnalo „Šaltinis“ redaktorė;
 Aleksandras Velička (g. 1928 m.) – kalbininkas (germanistas);
 Romas Vitkauskas (1953-2018) – Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas, Lenkijos valstybės veikėjas.

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Estremadūra

Estremadūra () – Ispanijos Karalystės autonominis regionas. Išsidėstęs Ispanijos vakarinėje dalyje, prie Portugalijos pasienio. Sostinė – Merida. Oficiali kalba – ispanų. Plotas – 41 635 km², 1 104 004 gyventojai (2013 m. duomenys).

Provincijos 
 Badachoso provincija
 Kasereso provincija

Ispanijos regionai
Valinčiai (Seinų apskritis)

Valinčiai () – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į rytus nuo Punsko, apie 19 km į šiaurės vakarus nuo Seinų ir 128 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Daugiau kaip 90 % kaimo gyventojų yra lietuviai.  Geležinkelis Šeštokai-Varšuva.

Istorija 
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Valinčiuose surasti paleolito laikų žmonių gyvenimo pėdsakai. Kaimas minimas nuo 1642 m. kaip Naujieji Kampuočiai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų padaliniai. 1915–1919 m. ir 1956–1978 m. veikė lietuviška pradinė mokykla. Pokaryje įkurtas valstybinis ūkis. Kaime 1955–1984 m. surengta 15 saviveiklinių vaidinimų.  1962 m. kovo 2 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Į Valinčius įjungtas buvęs Jeruzalimo kaimelis. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Žymūs žmonės 
 Antanas Valinčius (1911–1994) – Lenkijos pedagogas, poetas, visuomenininkas.
 Simas Vaznelis (1879–1933) – Lietuvos pedagogas, kalbininkas.

Kaimo įžymybės 
 Pakelės medinis drožinėtas kryžius.
 Paminklinis akmuo su užrašu Valinčiai ir Gedimino stulpais.
 Paminklinis akmuo su metaliniu kryžiumi ir užrašu: Valinčiai. 1642-2000. Čia mūsų žemė, kurią pasirinkome gyventi, ginti, mirti.
 Paminklinis akmuo su metaliniu kryžiumi ir užrašu: Kankintiems ir nužudytiems. 2001.
 Paminklinis akmuo su metaliniu kryžiumi ir užrašu: Tėvams ir protėviams atminti Lietuvos vardo 1000-aisiais.
 Keletas saugomų medinių XIX a. gyvenamųjų namų ir ūkinių pastatų.

Šaltiniai 

 Tarybų Lietuvos enciklopedija, 4t, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1988, 436 psl.

Nuorodos 
 Kaimas Punsko valsčiaus žemėlapyje 
 Kaimo istorijos puslapiai 
 Kaimas žemėlapyje
 Paminklas tėvams ir protėviams atminti

Punsko valsčius (Lenkija)
Punsko valsčius

Punsko valsčius yra buvęs dviejose valstybėse:

 Lenkijoje nuo 1952 m.;
 Lietuvoje 1918–1948 m.
Povilas Pukys

Povilas Pukys (1882 m. gruodžio 17 d. Gyvakaruose, Kupiškio valsčius, Panevėžio apskr. – 1964 m. rugpjūčio 22 d. Tirkšliuose) – Lietuvos kunigas, prelatas, bažnyčių statytojas, ekonominių draugijų kūrėjas, spaudos platintojas, 1905 m. Vilniaus seimo dalyvis.

Biografija 
Iki 1905 m. platino draudžiamą spaudą lietuviškais rašmenimis. Atstovavo kupiškėnus Didžiajame Vilniaus seime. Slapstydamasis nuo policijos 1906–1907 m. privačiai mokėsi Liepojoje, 1907 m. lankė „Saulės“ kursus Kaune, 1908 m. išlaikė egzaminus į Kauno kunigų seminariją, 1913 m. gegužės 26 d. įšventintas kunigu. Paskirtas vikaru į Plungę, platino spaudą. Tais pačiais metais perkeltas vikaru prie Karmelitų bažnyčios Kaune, po 3 mėn. vėl grąžintas į Plungę. Pirmojo pasaulinio karo metu pasitraukus Plungės klebonui, 1915 m. lapkričio 10 d. paskirtas parapijos administratoriumi, pareigose išbuvo iki 1918 m. lapkričio 17 d. Išplėtė labdaros veiklą, 1918 m. Plungėje suorganizavo lietuvišką knygyną, kooperatyvą, jaunimo „Varpo“ draugiją.

Stalgalėje (dab. Stalgėnai tarp Plungės ir Rietavo) pastatė bažnyčią, pašventintą 1918 m. spalio 3 d. 1918 m. lapkričio 23 d. paskirtas Stalgėnų klebonu. Čia padėjo įkurti 4 pradžios mokyklas, buvo Plungės valčiaus valdybos narys. 1922 m. vasario 1 d. paskirtas klebonu į Žemaičių Kalvariją, kur sutvarkė bažnyčią, Kryžiaus kelių koplyčias, įtaisė du varpus, pastatė ūkio trobesių, platino spaudą, įkūrė smulkaus kredito draugiją, sėkmingai veikusią ir gyvavusią iki 1944 m. 1925 m. paskirtas Alsėdžių dekanu, 1927 m. pakeltas į Telšių katedros garbės kanauninkus, 1928 m. sausio 1 d. paskirtas klebonu į Plungę, kur 1933 m. baigė statyti didelę bažnyčią, pradėtą dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą. Statybai išleista 538 534,20 Lt. Be to, pastatė parapijos mūrinę salę, moterų ir vargšų namus.

1940 m. vasario 19 d. pakeltas popiežiaus Rūmų prelatu. Vykstant Antrajam pasauliniam karui 1943 m. savo lėšomis pastatė mūrinę bažnyčią Pakutuvėnų kaime. Plungėje dirbo iki 1945 m. liepos 30 d., po to ištremtas į Sibirą. 1955 m. grįžo ir gyveno altaristu Tirkšliuose.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Knygnešiai
Seimo nariai
Lietuvos visuomenės veikėjai
Lietuvos prelatai
Jakutų kalba

Jakutų kalba (саха тыла) – tiurkų kalbų šeimos kalba, vartojama Rusijoje, Jakutijoje gyvenančių jakutų. Kalbančiųjų skaičius – apie 460 tūkst. Jakutų kalba priklauso šiaurės tiurkų pogrupiui ir yra gimininga tuvių, dolganų, šorų kalboms.

Jakutų kalba turi balsių harmoniją, ji yra agliutinacinė, neturi giminių. Sakinio tvarka: veiksnys – papildinys – tarinys.

Jakutų kalba naudoja 1939 m. kirilicos pagrindu sudarytą abėcėlę:

А Б Г Ҕ Д Дь И Й К Л М Н Ҥ Нь О Ө П Р С Һ Т У Ү Х Ч Ы Э

Skoliniuose iš rusų kalbos dar naudojamos šios raidės:

В Е Ё Ж З Ф Ц Ш Щ Ъ Ь Ю Я

Nuorodos 
 

Tiurkų kalbos
Grožis

Grožis – asmens, objekto, vietovės, idėjos savybė, sukelianti subjektyvų estetinio malonumo, reikšmingumo, pasitenkinimo jausmą. Grožį nagrinėja estetika, sociologija, socialinė psichologija, kultūra. Visuomenėje yra iškeliami grožio etalonai, o pati grožio sąvoka dažnai iškeliama kaip siekiamybė.

Gražiais ar negražiais dalykais gali būti įvardinti tiek bet kokie materialūs daiktai, būtybės, tiek nematerialūs dalykai (idėjos, muzika, vaizdai, vidinės žmogaus savybės).

Žmogaus grožis 
Žmogaus grožis dažnai siejamas su jaunyste, seksualumu, elegancija, šarmu, grakštumu, sveikumu. Be to, grožis siejamas ir su asmens išvaizdos harmonija ir vidutiniškumu (arba koinofilija). Rengiami grožio konkursai kuriuose vertinamas dalyvių išorinis grožis (pvz., Mis Visata, Mis Pasaulis).

Vidinio grožio sąvoka naudojama apibūdinti teigiamas asmens savybes, kurios nėra pastebimos iš išorės, pavyzdžiui, jausmingumas, jautrumas, nuoširdumas, išmintis, kūrybingumas.

Žmones, neatitinkantys grožio ir patrauklumo normų dažnai yra diskriminuojami, nuvertinami (žr. atrakcionizmas). Tačiau taip pat itin gražūs asmenys stereotipiškai vertinami kaip ne tokie protingi, susiduria su pavydu ir apkalbomis.

Estetika
Gedimino kepurė

Gedimino kepurė - viena svarbiausių Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didžiųjų kunigaikščių insignijų. Lietuvos valdovo inauguracijos metu Vilniaus katedroje Gedimino kepurės uždėjimas ant galvos ir kalavijo įteikimas valdovui sudarė Lietuvos valdovo inauguracijos aktą.

Istorija 
Gedimino kepurė minima XVI a. rašytiniuose šaltiniuose. Saugota valstybės ižde. Insignijos pavadinimas leidžia teigti, kad jos simbolika buvo siejama su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Gediminu. Vyskupui Povilui Alšėniškiui sudarytoje Jano Dlugošo herbyno kopijoje, kuri buvo papildyta Lietuvos heraldikos objektais, ši insignija vaizduojama kaip apvalus nesegmentuotas galvos apdangalas. 1569 m. Liublino unijos aktu panaikinus Lietuvos didžiųjų kunigaikščių vainikavimą ir 1572 m. mirus paskutiniam gediminaičiui Žygimantui Augustui, Gedimino kepurė neteko politinės insignijos reikšmės.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos istorijos studijos Nr. 14

Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
Karūnos
Kurganas

Kurganas () – Rusijoje, Rytų Europoje papilitusi pilkapių forma, siejama su hipotetine kurganų kultūra. Kurganai statyti vario, bronzos, geležies amžiaus laikotarpiu, antikoje, ankstyvaisiais viduramžiais. Kurganus statė Jamo, Srubnos kultūros, skitai, hunai, sarmatai, kumai-kipčiakai. Vietovardžiai su šaknimi kurgan išplitę nuo Baikalo iki Juodosios jūros.

Kurganuose buvo laidojami didikų kūnai, drauge su brangenybėmis, ginklais, arkliais.

Pasak Marijos Gimbutienės 1956 m. iškeltos kurganų hipotezės, kurganų statymo kultūra sietina su indoeuropiečių prokalbės susiformavimu.

Taip pat skaitykite 
 Pilkapis
 Dolmenas
 Pilkapių statytojų kultūra

Archeologijos teorija
Toleikiai (Kelmė)

Toleikiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje. Yra smėlio telkinys.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kelmės rajono savivaldybės gyvenvietės
Plytnyčia

Plytnyčia – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje. Stūkso Dūrupio akmuo (gamtos paminklas).

Gyventojai

Šaltiniai 

Kelmės rajono savivaldybės gyvenvietės
Pavaiguvis

Pavaiguvis – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje. Stūkso Pavaiguvio akmuo (su įvairiais ženklais).

Gyventojai

Šaltiniai 

Kelmės rajono savivaldybės gyvenvietės
Ivanas Mazepa

Ivan Mazepa (Ivanas Mazepa; ; 1639 m. kovo 20 d. – 1709 m. balandžio 22 d.) – Ukrainos etmonas, nuo 1687 iki 1709 valdęs šalį.

Stepono Adomo ir Marynos sūnus.
Šiaurės karo metu rėmė švedus.

Ukrainos etmonai
ATR diplomatai
Petras Gediminas Adlys

Petras Gediminas Adlys (g. 1934 m. gruodžio 7 d. Kalėnuose, Onuškio valsčius) – Lietuvos ekonomistas.

Biografija 
1971 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1965–1966 m. LTSR Centrinės statistikos valdybos skyriaus viršininkas, 1967–1975 m. ir 1980–1989 m. šios valdybos viršininko pavaduotojas, 1967–1971 m. ir Gyventojų surašymo skyriaus viršininkas. 1990–1996 m. Statistikos departamento prie Lietuvos Respublikos vyriausybės generalinio direktoriaus pavaduotojas, 1997–2001 m. generalinis direktorius. 1976–1979 m. statistikos patarėjas Konge, 1986 m. Vietname, 1983 m. ir 1987 m. Laose.

Bibliografija 
 Lietuvos TSR gyventojai, su A. Stanaičiu, 1973 m.
 Prie Kongo slenksčių, 1984 m.
 Karta keičia kartą, su S. Vaitekūnu ir L. Perkumu, 1986 m.
 Ką radome, turime, paliksime, atsiminimai, Margi raštai, 2008 m., ISBN 978-9986-09-355-8

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Kęstutis Adomaitis

Kęstutis Adomaitis (1948 m. kovo 23 d. Kaune – 1996 m. gruodžio 22 d. ten pat) – Lietuvos pantomimos aktorius, režisierius, pedagogas.

Biografija 
1965–1967 m. mokėsi Kauno dramos teatro studijoje pas H. Vancevičių. 1975–1980 m. studijavo ir baigė režisūrą Leningrado kultūros institute.

1967–1968 m. Kauno dramos teatro M. Tenisono pantomimos trupės aktorius. Nuo 1968 m. mėgėjų pantomimos trupės Kauno politechnikos institute (nuo 1981 m. profesionalus teatras, nuo 1988 m. Kauno pantomimos teatras) vadovas, režisierius, scenarijų autorius. Režisavo pantomimos spektaklių Minsko, Kijevo, Lvovo teatruose, buvo daugelio spektaklių sceninio judesio režisierius. Parengė pantomimos aktorių.

K. Adomaitis žuvo 1996 m. gruodžio 22 d. autokatastrofoje Kauno Karaliaus Mindaugo prospekte.

Spektakliai 
 Šaknys ir žiedai, 1978 m.
 Juoda skylė, 1979 m.
 Džonatanas Livingstonas Žuvėdra, pagal R. Bacho alegorinę apysaką, 1982 m.
 Atsiprašome: laisvų vietų nėra, 1987 m.
 inscenizacija pagal E. Loydo Veberio roko operą „Jėzus Kristus superžvaigždė“, 1989 m.
 Nuoga siela nuogame kūne, 1990 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Teatro svetainė

Lietuvos aktoriai
Lietuvos pantomimos režisieriai
Juozas Adomonis

Juozas Adomonis (1932 m. kovo 16 d. Seirijuose, Alytaus apskrityje – 2022 m. balandžio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas keramikas.

Biografija 
1947 m. baigė Skiemonių progimnaziją, 1947–1951 m. mokėsi Anykščių vidurinėje mokykloje. 1951–1957 m. studijavo LTSR dailės institute, įgijo meninės keramikos dailininko išsilavinimą. 

1957–1961 m. Lietuvos lengvosios pramonės valdybos dailininkas. 1961–1962 m. Vilniaus modelių namų dailininkas. 1962–2010 m. Vilniaus dailės akademijoje dėstė keramikos disciplinas; 1974–1986 m. prorektorius, 1984–2001 m. Keramikos katedros vedėjas, nuo 1983 m. profesorius. Nuo 1957 m. buvo Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Kūryba 
Sukūrė dekoratyvinės keramikos eksterjerui ir interjerui;
 pano Vilniaus kavinėje „Mėta“, 1976 m.
 sienų plokščių ir pano ansamblis Vilniaus Antakalnio poliklinikoje, 1984 m.
 kompozicija „Kolona“ Vilniaus Gedimino technikos universiteto kavinėje, 1988 m.
 vazų komplektas Lietuvos Respublikos vyriausybės rūmuose, 1992–1994 m.
 dekoratyvinių židinių, šviestuvų, servizų, teminių kompozicijų.

Kūriniai lakoniškų formų, architektoniški, stilizuoti, harmoningų spalvinių derinių, dažniausiai dengti matinėmis glazūromis. Nuo 1957 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; tarptautinių keramikos simpoziumų (Čekija, Vengrija) dalyvis; 1971 m., 1975 m. simpoziumo Vilniuje organizatorius.

Bibliografija 
 Dailioji keramika: mokomoji priemonė, 1966 m.
 Taikomoji dekoratyvinė dailė: albumas, 1969 m. (kitas leidimas – 1972 m.)
 Nuo taško iki sintezės: taikomosios dailės kompozicijos pagrindai: mokomoji knyga, 1994 m.
 Keramikos menas: meninės keramikos specialybės pagrindai: vadovėlis, 1998 m.
 Nuo taško iki sintezės: taikomosios dailės kompozicijos pagrindai. – 2-asis patais. ir papild. leid. – Vilnius: Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2008. – 247 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-624-91-2
 Juozas Adomonis: keramikos darbų katalogas (sud. Juozas Adomonis, Danutė Zovienė). – Vilnius: Artseria, 2011. – 134 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-716-76-1

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 2002 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
 2004 m. Vyriausybės kultūros ir meno premija

Šaltiniai 

Lietuvos keramikai
Lietuvos pedagogai
Valentinas Ajauskas

Valentinas Ajauskas (g. 1948 m. gegužės 4 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas.

Biografija 
1973 m. baigė grafikos specialybę Lietuvos dailės institute. 1971–1976 m. laikraščio „Tiesa“ dailininkas, 1976–1991 m. leidyklos „Mokslas“ meninis redaktorius, 1991–1992 m. vyr. dailininkas. Nuo 1998 m. grupės „Aqua 12“ narys.

Kūryba 
Kuria estampus, plakatus, knygų iliustracijas, ekslibrisus, karikatūras, tapybos kompozicijas, akvareles, instaliacijas. Spalvotai grafikai ir tapybai būdingas romantiškas ir kiek siurrealistinis požiūris į pasaulį, dekoratyvūs spalvų deriniai, ekspresyvi tapysena.

Nuo 1970 m. dalyvauja parodose; 1995 m. surengė grafikos parodą Paryžiuje, tarptautinėse parodose pelnė premijų ir apdovanojimų. Jo kūrinių turi Lietuvos, Kanados, Bulgarijos (Humoro ir satyros muziejus Gabrove) muziejai.

Iliustravo ir apipavidalino knygas:
 Zinaida Sviderskienė. Žvaigždynai, Vilnius, Mokslas, 1983 m.
 Lietuvos fauna, t. l 1989 m.
 Kostas Kubilinskas, Buvo buvo kaip nebuvo, 1999 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 V. Ajausko svetainė internete 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos grafikai
Lietuvos karikatūristai
Viktorinė (Radviliškis)

Viktorinė – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, Grinkiškio seniūnijoje, 1 km į pietryčius nuo Pašušvio, kairiajame Šušvės krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Arvydas Ališanka

Arvydas Ališanka (g. 1963 m. kovo 15 d. Vilniuje) – Lietuvos skulptorius.

Biografija 
Brolis Eugenijus Ališanka. 1982–1991 m. (su pertraukomis) studijavo Vilniaus dailės akademijoje, nuo 1993 m. joje dėsto.

Kūryba 
Nuo 1988 m. dalyvauja parodose, surengė individualių parodų. Sukūrė smulkiosios, kamerinės skulptūros kūrinių („Ąžuolinė eglė“ 1995 m., „Apsauga kūnui“ 1999 m.), parko skulptūrų („Rankų darbo gyvūnas“, Talinas, 1996 m., „Spąstai akmeniui“ Gotsdorfas, Vokietija, 1997 m., „Suspaustas akmuo“, Kelokoskis, Suomija, 1998 m., „Erdvė kūnui“, Juodkrantė, „Medžio viduje“, Irdningas, Austrija; abi 1999 m.), antkapinių paminklų. Kūrinių kompozicija asociatyvi, metaforiška, paradoksali, forma suabstraktinta, konstruktyvi.

Šaltiniai 

Lietuvos skulptoriai
Kolumbija (Pietų Karolina)

Kolumbija () – miestas JAV, Pietų Karolinos valstijos sostinė ir didžiausias valstijos miestas. Pavadintas Kristupo Kolumbo garbei, kuris tradiciškai vadinamas „Amerikos atradėju“. 2010 metais mieste gyveno 129 272 gyventojų. Jo pravardė yra Cola Town (Kolos Miestas).

Istorija 

Kolumbija įkurta 1786 m.

Demografija 

Pietų Karolinos miestai