joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Krėvos pilis

Krėvos pilis – viena ankstyviausių senovės Lietuvos mūro pilių prie Krėvos miestelio (dab. Baltarusija, Gardino sritis, Smurgainių rajonas).

Istorija 
XIII a. antroje pusėje pilis buvo medinė, XIV a. pradžioje, manoma, Lietuvos didysis kunigaikštis Gediminas pastatė aptvarinę (gardinio tipo) su dviem bokštais ir dvejais vartais mūrinę pilį.

1338–1345 m. pilį valdė kunigaikštis Algirdas, vėliau – Jogaila, 1387–1391 m. jo brolis Vygandas. 1392 m. pilis atiteko Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Vytautui.

Pilyje 1382 m. kalintas Lietuvos didysis kunigaikštis Kęstutis ir jo sūnus Vytautas. Vytautas iš pilies pabėgo, o Kęstutis rugpjūčio 15 d. buvo nužudytas. 1385 m. joje sudaryta Krėvos sutartis. 1433 m. rugpjūčio mėn. pilį užėmė Švitrigailos šalininkų kariuomenė. 1503–1506 m. ją puolė Krymo totoriai, 1519 m. buvo užėmusi Maskvos kariuomenė.

XIX a. pradžioje pilis apleista, per Pirmąjį pasaulinį karą sugriauta. 1893 m. pilį tyrinėjo Fiodoras Pokrovskis. 1929–1930 m., tarpukariu kraštą valdant Lenkijai, pilies griuvėsiai konservuoti.

Architektūra 
Pilis statyta lomoje, dviejų nedidelių upelių santakoje, netaisyklingo keturkampio plano kaip uždaras gynybinis ir gyvenamasis kompleksas. Pilies sienos mūrytos iš lauko akmenų ir plytų. Manoma, jos buvusios 10–12 m (išliko 8 m) aukščio, 85 x 108,5 x 71,6 x 97,2 m ilgio, 2,5-2,8 m pločio. Pilies bokštai buvo keturkampiai. Pietrytiniame kampe buvo mažasis, šiaurės vakarų kampe - didysis.

Didysis bokštas, 4 aukštų, 19 x 19 m dydžio, mūrytas kartu su sienomis išorinėje aptvaro pusėje, buvo skirtas flanginei gynybai. Jame gyveno kunigaikštis, rūsiuose buvo kalėjimas. Bokšto sienas skaidė šaudymo angos, maži langeliai ir dideli gyvenamųjų patalpų smailiaarkiai langai su profiliuotų plytų apvadais.

Antrasis bokštas buvo vidiniame aptvaro kampe. Šiaurinėje sienoje buvo vartai, kuriuos ginta iš langinio šiaurės vakarų bokšto. Kiti smailėjantys arkiniai vartai buvo vakarinėje sienoje. Pilies aptvaro sienų viršuje buvo siauros šaudymo angos. Aptvaro viduje statyti mediniai pastatai.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Krėvos svetainė
 Nuotraukos 

Baltarusijos pilys
LDK pilys
Irena Kriauzaitė

Irena Kriauzaitė (1952 m. balandžio 4 d. Šakiai) – Lietuvos teatro aktorė, režisierė.

Biografija 
1975 baigė Lietuvos konservatoriją, kurso vadovės Dalia Tamulevičiūtė, Irena Bučienė. Nuo 1975 m. vaidina Jaunimo teatre Vilniuje.

Svarbių, daugiausia dramatinių vaidmenų sukūrė D. Tamulevičiūtės, E. Nekrošiaus, J. Vaitkaus, kitų režisierių spektakliuose. Režisavo Sofoklio „Elektra“, 1993.

Vaidmenys teatre 
 Karvė – Saulius Šaltenis. Škac, mirtie, visados škac, rež. D. Tamulevičiūtė, 1976
 Rūta Žarėnienė – S. Šaltenis. Jasonas, 1978
 Domicėlė – Žemaitė. Trys mylimos, 1979,
 Ija-Marija – Vadimas Korostyliovas. Pirosmani, Pirosmani…, 1981
 Naimanė-Ana – Čingizas Aitmatovas. Ilga kaip šimtmečiai diena, 1983,
 Džesė Keits – M. Norman Labanakt, mama, 1990
 Grafienė de Sen Fon – Jukio Mišima. Markizė de Sad, rež. Jonas Vaitkus, 1992, Lietuvos akademinis dramos teatras
 Elektra – Sofoklis. Elektra, 1993,
 Pundukienė – Rudolfas Blaumanis. Siuvėjų dienos Silmačiuose, rež. Povilas Gaidys, 1993
 Motina – Alberas Kamiu. Nesusipratimas, rež. Juozas Sabolius, 1993
 Inspektorė, Rikotės žmona, hercogienė – Migelis de Servantesas Savedra. Don Kichotas, rež. S. Povelas, 1994
 Merta Dona – Selma Lagerliof. Saga apie Gestą Berlingą, rež. P. Pedajasas, 1996
 Žindyvė – Augustas Strinbergas. Tėvas, rež. Jonas Vaitkus, 1997
 Motina – Aldas Nikolaji. Būk vyras, Čelestino!, rež. J.V. Tūras, 1997
 Dama iš seno portreto – Judita Vaičiūnaitė. Senamiesčio skersgatvio pasaka, rež. Kristina Kazlauskaitė, 1999
 Jorko hercogienė – Viljamas Šekspyras. Ričardas III, rež. Algirdas Latėnas, 2000
 Motina – Jonas Fosė. Motina ir sūnus, rež. D. Tamulevičiūtė, 2000
 Bona– Sigitas Parulskis. Barboros Radvilaitės testamentas, rež. A. Latėnas, Jurijus Smoriginas, 2002

Filmografija 
 1976 – Seklio Kalio nuotykiai, rež. Arūnas Žebriūnas
 1979 – Viešbutis "Pas žuvusį alpinistą", rež. Grigorijus Kromanovas, Tallinnfilm
 1980 – Žaltvykslės, rež. Gytis Lukšas
 1981 – Medaus mėnuo Amerikoje, rež. Jonas Vaitkus
 1982 – Turtuolis, vargšas…, rež. Arūnas Žebriūnas
 1987 – Tryliktasis apaštalas, rež. Surenas Babajanas, Armėnfilm
 1988 – Žolės šaknys, rež. Gytis Lukšas
 1999 – Elzė iš Gilijos, rež. Algimantas Puipa.

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Kalmukija

Kalmukijos Respublika (, ) – Rusijos Federacijos respublika, priklauso Pietų federalinei apygardai. Sostinė – Elista.

Ribojasi su Stavropolio kraštu, Dagestano respublika, Volgogrado sritimi, Astrachanės sritimi ir Rostovo sritimi, bei prieina prie Kaspijos jūros.

Sudaryta 1920 m. lapkričio 4 d. kaip Kalmukijos autonominė sritis Stavropolio krašto sudėtyje, 1935 m. tapo Kalmukijos ATSR (1944–1957 m. panaikinta, prijungiant prie Astrachanės srities, bet paskui atkurta). Nuo 1990 m. – federacinė respublika.

Geografija 
Kalmukija yra iš labiausiai į pietryčius nutolusių subjektų Europinėje Rusijos dalyje. Ilgis iš šiaurės į pietus yra 448 km, o iš vakarų į rytus – 423 km.

Kraštas yra Pakaspijo žemumos vakaruose (žemiausias taškas – 28 m žemiau jūros lygio). Pietuose eina Kumos–Manyčiaus įduba, o vakaruose kyla Jergenių aukštumos (iki 222 m, Šaredo k.). Pietryčiuose Kalmukija siekia Kaspijos jūrą.

Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio temperatūra -5–8 °C, liepos +23–26 °C. Per metus vidutiniškai iškrinta 170–400 mm kritulių.

Upės vasarą išdžiūsta; upių, ištekančių iš Jergenių aukštumos, deltose susidarę ežerai. Šiaurės rytuose (prie Cagan Amano) Kalmukija siekia Volgą. Pietvakariuose teka Kuma, pietuose – Vakarų Manyčius. Yra seklių druskingų ežerų (Manyčiaus Gudilo ežeras, Sarpos ežeras, Sostinskio ežerai, Cagančako ežeras).

Didžioji Kalmukijos dalis yra pusdykumių zonoje; šiaurėje – stepės. Sarpos žemumoje auga kiečiai, ašuotės, druskės, Jergenių aukštumos daubose – karklai, guobos, drebulės, pietuose – varpinės žolės, krūmai. Veisiasi vilkai, saigos, korsakai, šeškai, įvairūs graužikai, ereliai, kurapkos, einiai. Įsteigtas Juodųjų žemių rezervatas.

Gyventojai 
Tautinė sudėtis (2010 m.):
 kalmukai – 57,4 %
 rusai – 30,2 %
 darginai – 2,7 %
 kazachai – 1,7 %
 turkai meschetinai – 1,3 %
 čečėnai – 1,2 %
 avarai – 1,0 %
 ukrainiečiai – 0,5 %
 korėjiečiai – 0,5 %
 vokiečiai – 0,3 %
 totoriai – 0,3 %

Kalmukija yra vienintelis regionas Europoje, kur vyrauja budizmas.

Miestai 
Respublikoje yra 3 miestai (pažymėti tiesiu šriftu). Didžiausios gyvenvietės (2010 m.):
 Elista (103,5 tūkst.)
 Troickojė (12,9)
 Laganė (12,6)
 Gorodovikovskas (8,3)
 Jaškulis (7,8)
 Sadovojė (6,5)
 Malyje Derbentai (6,4)
 Cagan Amanas (6,0)
 Prijutnojė (6,0)
 Bolšoj Carynas (4,7)

Istorija

Šaltiniai 

Rusijos respublikos
North American P-51 Mustang

P-51 Mustang (mustangas) – JAV naikintuvas, naudotas nuo 1943 m. žiemos iki maždaug 1960 m., o kai kuriose šalyse iki 1980 m. Tai vienas sėkmingiausių ir žinomiausių Antrojo pasaulinio karo naikintuvų. Būtent jis užtikrino visišką Europos oro erdvės užvaldymą 1944 m. Iš viso pagaminta 15875 lėktuvų.

Kūrimas ir pasirodymo priežastys 
JAV bombardavo Vokietiją ir reikėjo naikintuvo, kuris apsaugotų B-17 , B-29 bombonešius ir kontroliuotų oro erdvę, kol vykdoma operacija. Iki tol naudotas P-40 jau buvo techniškai atsilikęs, o P-38 tiesiog stigo. P-47 techninės charakteristikos buvo patenkinamos, tačiau jo skrydžio nuotolis buvo per menkas. Reikėjo sukurti ir gaminti naują naikintuvą, kuris pajėgtų nuskristi iš Londono į Berlyną, ten kautis su ką tik pakilusiais vokiečių naikintuvais ir grįžti atgal. Todėl buvo pradėtas masiškai gaminti 1940 metų itin greitu eksperimentiniu prototipu NA-73X paremtas P-51.

Pagrindinės savybės 
 Tuo metu įspūdingas 703 km/h greitis, skrendant optimaliame 7,62 km aukštyje (tai beveik propeleriu varomų orlaivių galimybių riba)
 2755 km didžiausias skrydžio nuotolis su išoriniais bakais
 6 arba 4 M2 0.50 kalibro (12,7 mm) kulkosvaidžiai, iki 10 raketų, bombų
 1695 arklio galių variklis
 Maksimali masė 4 tonos

Sėkmė 
Liuftvafei tiesiog nieko kito neliko, kaip tik mėginti staigiai ir netikėtai atakuoti bombonešius ir po vienos atakos pasitraukti. Pradžioje tai pavykdavo, bet vėliau amerikiečiai kiek pakeitė taktiką, leisdami P-51D palikti savo bombonešius ir vytis pastebėtus priešus, pavyzdžiui, iki nusileidimo tako, ir ten juos apšaudyti. Per 1944 m. Vokietijos oro pajėgos buvo praktiškai sunaikintos. Tikėtasi, kad naujai pasirodžiusio reaktyvinio Me-262 greitis atneš sėkmę 1944, bet P-51 lengvai galėjo prilygti ankstyviems reaktyviniams naikintuvams greičiu ir smarkiai pranokti juos manevringumu ir skrydžio nuotoliu.

Variantai 
 A, B ir C pradiniai variantai, pagrindinis skirtumas tarp jų pagaminimo vieta.
 D patobulintas variantas, „burbulinė“ kabina, labai pagerinanti matomumą. Tokių apie pusė.
 kiti

Naudojimas po karo 

P-51 dauguma vienetų ir toliau ilgam liko oro pajėgose, nors nuo 1946 m. buvo pamažu keičiami reaktyviniais naikintuvais. Pasenusius P-51 buvo galima nusipirkti labai pigiai (1000$), todėl jis pradėtas gausiai naudoti ir asmeniniams reikalams. P-51C laimėjo daug pergalių įvairiose oro lenktynėse. Jis naudojamas daug kur pramogai ir dabar, tačiau jo kaina išaugo net iki milijono dolerių. Pagaminimo kaina 1945 m. buvo 50 000 dolerių.

Naikintuvai
North American Aviation orlaiviai
Virginijus Savukynas

Virginijus Savukynas (g. 1974 m. kovo 29 d. Lazdijų rajonas) – Lietuvos žurnalistas, kultūros antropologas, žiniasklaidos, viešųjų ryšių ekspertas.

Biografija 
Užaugo Paserninkuose – Dzūkijos kaime prie Seirijo ežero. Mama dirbo pardavėja, tėvas melioratorius.

1998 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 

2001–2005 m. internetinio žinių portalo „Omni laikas“ vyr. redaktorius. 2005–2006 m. redagavo internetinį portalą www.forumvilnius.lt. 2005–2007 m. internetinio mėnraščio „Akiračiai“ redaktorius. 2005–2011 m. vedė laidą „Savaitės atgarsiai“. 2008–2009 m. kūrė publicistinę laidą „Tapatybės labirintai“, už kurią gavo Lietuvos žurnalistų apdovanojimą. 2008–2009 m. Lietuvos radijo ir televizijos internetinio portalo lrt.lt vyr. redaktorius. 2011–2013 m. vedė analitinę diskusijų laidą „Įžvalgos“. Nuo 2013 m. LRT televizijoje veda istorinės publicistikos laidą „Istorijos detektyvai“.

Lietuvos radijuje veda laidą „Forumas“.

Veikla 
 2002 m. kartu su bendraautoriais (V. Bereniu, G. Beresnevičiumi ir A. Samalavičiumi) išleido knygą „Lietuvių mentalitetai: tautinė istorija ir kultūros problemos“
 2004 m. išleido knygą „Maištininko“ mitologijos. Rolando Pakso įvaizdžiai“. Vienas šios knygos skyrius buvo išverstas į vokiečių kalbą 
 2004 m. parašė dokumentinio filmo apie Rolando Pakso apkaltą scenarijų. Filmas buvo parodytas per Lietuvos televiziją
 2008 m. parengė ir kartu su autorių kolektyvu išleido knygą „Interneto gidas“
 2012 m. išleido mokslinę knygą „Istorija ir mitologijos: tapatybės raiškos XVII–XIX amžiaus Lietuvoje“
 2012 m. sukūrė dokumentinį filmą apie Lietuvos katalikų bažnyčios kroniką „Dovydas prieš Galijotą“
 2013 m. išleido esė knygą „Įžvalgos“
 2013 m. sukūrė dokumentinį filmą „Liaudis tampa tauta“
 2016 m. išleido knygą „Istorijos detektyvai. Viduramžiai: nuo galvų kapojimo iki meilės intrigų“

Įvertinimas 
 2000 m. tapo jaunųjų mokslininkų konkurso, organizuoto Lietuvos mokslų akademijos, laureatu
 2003 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos apdovanojimas, už interviu su Lietuvos garsiais žurnalistais ciklą „Omni laike“
 2003 m. „Infobalt“ apdovanojimas, už metų debiutą (rubrika „Virtualios realybės“ Lietuvos radijo laidoje „Žinių amžius“)
 2007 m. Tautinių mažumų ir išeivijos departamento įsteigtas prizas „Už tautinę toleranciją“
 2008 m. LRT apdovanojimas „Bitinukas“, kaip geriausias televizijų laidų vedėjas
 2015 m. A. Macijausko premija

Šaltiniai 

Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Kabuki

Kabuki (iš jap. daina-šokis-vaidyba) – tradicinė japonų teatrinio meno sritis.
Kabuki vaidina tik vyrai, naudojami impozantiški kostiumai, ryškus makiažas, net kaunamasi kardais. Keturis šimtmečius tai buvo vienas pagrindinių japonų menų. Kai kurios pjesės parašytos XVII a., tačiau dauguma repertuaro buvo sukurta XVIII-XIX a. Dramų tematika ir stilistika varijuoja; kai kuriose vien tik dainuojama, kitose tik kalbama, nors dažniausiai šie išraiškos būdai derinami tarpusavyje.

Istorija

Iki 1653 m. 

Kabuki istorija prasideda nuo XVI a. pabaigos. Edo eros laikais, Japonija buvo išsiskirsčiusi socialinėmis klasėmis. Skirtumas tarp karių ir paprastų piliečių buvo didžiulis, jis netgi lėmė teatro rūšis, kurias vieni ir kiti gali lankyti. Todėl kabuki buvo paplitęs t
arp pirklių ir miestelėnų, tačiau dėl socialinių suvaržymu jis buvęs per prastas karių klasės atstovams.

Kabuki tapo vieta, kur galima išreikšti savo jausmus apie tuometinius įvykius ir dauguma istorijų turėjo ryšį su konfliktais tarp žmogiškumo ir feodalinės sistemos.

Tačiau XVII a. pradžioje kabuki buvo visai nepanašus į dabartinį. Tuo metu vaidino tik moterys ir žanras buvo labai populiarus. Bet aktorės dažnai būdavo taip pat ir prostitutės, todėl susirinkdavo daugiausia vyrai. Po kurio laiko valdžia pastebėjo, kad moterys šitaip degraduoja kabuki meną, ir 1629 m. uždraudė moterims jame vaidinti. Kadangi kabuki buvo populiarus, jauni vyrai perėmė moterų pareigas. Bet ir šie aktoriai buvo prieinami prostitucijoje, be to per vaidinimus dažnai kildavo muštynės, todėl ir jauniems vyrams buvo uždrausta vaidinti kabuki 1652 m.

Nuo 1653 m. 
Nuo 1653 m. kabuki teatre galėjo vaidinti tik subrendę vyrai. Žanras pasidarė daug įmantresnis. Scena galėjo suktis, tai leido greitai pakeisti dekoracijas. Atsirado „gėlių takas“ – takas į žiūrovus. Taip pat atsirado ryškus makiažas ir kostiumai. Aktorių veidas nuspalvinamas visiškai baltai, antakiai nupiešiami 1,5 cm aukščiau nei turėtu būti. Nuo lūpų ir antakių spalvos priklauso, kokį vaidmenį aktorius atlieka.

Dabartis 
Šiandien kabuki vis dar populiarus ir išliko beveik nepakitęs. 2005 m. kabuki buvo įtrauktas į UNESCO žodinio ir nematerialaus paveldo šedevrų sąrašą.

Išnašos 

Japonų teatras
Nematerialusis pasaulio paveldo sąrašas
Kristijonas IV

Kristijonas IV (, 1577 m. balandžio 12 d. Frederiksborgas – 1648 m. vasario 28 d. Kopenhaga) – 1588–1648 m. Danijos ir Norvegijos karalius.

Biografija 

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Frederiko II ir Sofijos iš Meklenburgo-Šverino sūnus, Onos Danės, Škotijos, Anglijos ir Airijos karaliaus Jokūbas VI žmonos, brolis, Frederiko III tėvas.

Valdymas 

1588 m. mirus tėvui iki 1596 m. už mažametį Kristijoną valdė Valstybės Tarybos nariai. Iš pradžių jis daugiausia rūpinosi amatų, prekybos, žemės ūkio plėtote, siekė įgyti kolonijų, todėl 1616 m. įkūrė Vest Indijos bendrovę. Įsteigė manufaktūrų, bandė karaliaus žemėse lažą pakeisti činšu.

Įkūrė daug miestų, dalis jų pavadinta jo vardu, pastatydino pilių, rūmų. Plėtė ir gražino Kopenhagą, atstatė sudegusį Oslą, pavadino jį Christiania. 1639 m. atstatė Kronborgo pilį, kurią Viljamas Šekspyras siejo su Hamleto vardu. Mokslo ir meno mecenatas, rūpinosi švietimu. Užsienio politikoje siekė Danijos vyravimo Baltijos jūros regione. Pertvarkė kariuomenę, sustiprino laivyną.

1611–1613 m. laimėjo Kalmaro karą su Švedija. Vėliau patyrė nesėkmę per Trisdešimties metų karą, kuriame Danija dalyvavo 1625–1629 m., bet teritorijų neprarado. Nesėkmingas buvo 1643–1645 m. karas su Švedija. 1644 m. jūrų mūšyje Kylio įlankoje neteko akies. Šis įvykis minimas Danijos karališkajame himne „Karalius Kristijonas“ (Kong Kristian).

Kristijono IV miestai 
 Danija – Christianshavnas, Christianija
 Švedija – Kristianopelis, Kristianstadas, vienintelis miestas pasaulyje, savo herbe turintis savo užkariautojo monogramą,
 Norvegija – Kristiansandas, Kongsbergas, Oslas
 Vokietija – Christianspris, Gliukštadtas

Santuokos ir vaikai 

Kristijonas IV buvo vedęs du  kartus, o vaikai buvo nuo penkių skirtingų motinų. Jį paveldėjo antrasis sūnus nuo pirmos žmonos, Frederikas, nes Kristijono vyresnysis sūnus, išrinktas jau paveldėtoju, mirė anksčiau už patį Kristijoną IV. 
1597 metų lapkričio 27  d. Kristijonas vedė princesę Aną Kateriną Brandenburgę (1575–1612). Nuo tos santuokos gimė:
 Frederikas (1599–1599);
 Kristijonas (1603–1647), vedęs princesę Magdeleną Sibilę Saksę 
 Sofija (1605–1605);
 Elžbieta (16061–608);
 Frederikas III (1609–1670);
 Ulrikas (1611–1633).
1615 metų gruodžio 31 d. vedė Kirsten Munk (1598–1658). Nuo tos santuokos gimė: 
 Ana Katerina (1618–1633);
 Sofija Elžbieta (1619–1657);
 Leonora Kristina (1621–1698);
 Baldemaras Kristianas (1622–1656) – Šlzvig-Holštein grafas;
 Elžbieta Augusta (1623–1671);
 Frederikas Krisarijonas (1625–1627);
 Kristianas (1626–1670);
 Jadvyga (1626–1678);
 Marija Katerina (1628–1628);
 Dorotėja Elžbieta (1629–1687).

Šaltiniai

Nuorodos 

Danijos Oldenburgai
Norvegijos karaliai
Kristijonas I

Kristijonas I (, 1426 m. – 1481 m. gegužės 21 d. Kopenhaga) – 1448–1481 m. Danijos, 1450–1481 m. Norvegijos, 1457–1464 m. Švedijos karalius.

Biografija 

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos, Oldenburgų dinastijos pradininkas. Jono I ir Frederiko I tėvas. Grafo Ditricho fon Oldenburgo sūnus, 1448 m. išrinktas Danijos, 1450 m. – Norvegijos karaliumi. 1451–1457 m. dėl Švedijos sosto kovojo su Karoliu VIII Knutsonu Bonde. Švedijoje valdė iki 1464 m. Atkūrė Kalmaro uniją. 1465–1467 m. dar buvo sostą susigrąžinęs, 1471 m. galutinai pralaimėjo Švedijos didikams.

Per Trylikametį karą 1455–1458 m. rėmė Vokiečių ordiną. Nuo 1460 m. valdė Šlėzvigą ir Holšteiną, juos asmenine unija sujungė su Danija. 1468 m. sušaukė pirmąjį luomams atstovaujantį Rigsdagą. 1469 m. kaip dukters kraičio garantą Škotijos karaliui perdavė Orknio ir Zelando salas. 1479 m. jo iniciatyva įkurtas pirmasis Danijoje Kopenhagos universitetas.

Šeima 
1449 metų spalio 28 d. Kopenhagoje Kristijonas vedė buvusio Danijos, Norvegijos ir Švedijos karaliaus Kristupo III Bavaro našlę Doroteją Brandenburgę, Brandenburgo markgrafo Johano ir Barboros Saksen-Vitenbergės dukterį. Santuokoje gimė penki vaikai:
 Olavas (1450–1451);
 Knudas (1451–1455);
 Jonas (1455–1513), Danijos ir Norvegijos karalius 1481–1513 metais, Švedijos karalius 1497–1501 metais;
 Margarita Danė (1456–1486), nuo 1469 metų Škotijos karaliaus Jokūbo III žmona;
 Frederikas I (1471–1533), Danijos ir Norvegijos karalius 1523–1533 metais

Šaltiniai

Nuorodos 

Danijos Oldenburgai
Švedijos karaliai
Norvegijos karaliai
Kristijonas VI

Kristijonas VI (, 1699 m. lapkričio 30 d. Kopenhaga – 1746 m. rugpjūčio 6 d. Hiršholmas, Šlėzvigas) – 1730–1746 m. Danijos ir Norvegijos karalius.

Biografija 

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Frederikas IV, sūnus Frederikas V.

Valdymas 

Vienas labiausiai išsilavinusių, bet ir nepopuliariausių Danijos valdovų, pasižymėjęs religiniu misticizmu. Vienas iš pirmųjų jo žingsnių buvo 1733 m. įvestas draudimas valstiečiams keisti nuolatinę gyvenamąją vietą ir eiti privalomąją karinę tarnybą, faktiškai panaikinęs tėvo priimtą aktą, kuriuo buvo panaikinta baudžiava. Šis draudimas buvo panaikintas 1788 m.

Kristijono VI užsienio politika buvo taiki, todėl suklestėjo ekonomika ir bankai. Karaliaus iždas, gavęs didžiules pajamas, galėjo finansuoti ypač puošnių rūmų, tokių, kaip Kristiansborgas (1732–1742 m., sudegė 1794 m.), Hiršholmas (1737–1739 m., sugriauti 1812 m.), Ermitažas (1734–1736 m.) statybą. Nors rėmė mokslus ir švietimą, bet dėl religinių įsitikinimų buvo uždaręs tėvo įkurtą pirmąjį nacionalinį teatrą.

Vaikai 
Santuokoje su Sofija Magdalena gimė trys vaikai:
 Frederikas V (1723–1766), Danijos karalius, vedė princesę Luizą (1724–1751), po to princesęJulianą Braunšveig-Volfenbiutelę (1729–1796)
 Luiza (1724–1724)
 Luiza Danė (1726–1756), ištekėjo už hercogo Ernsto Frydricho Saksen-Gildburghauzeno (1727–1780)

Galerija 

Danijos Oldenburgai
Norvegijos karaliai
Kristijonas VIII

Kristijonas VIII (, 1786 m. lapkričio 18 d. Kopenhaga – 1848 m. sausio 20 d. Kopenhaga) – 1839–1848 m. Danijos ir 1814 m. gegužės 17 d. – spalio 10 d. Norvegijos karalius Kristijonas Frederikas.

Biografija 

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Kristijono VII brolis Frederikas, sūnus Frederikas VII.

Valdymas 

Nuo 1813 m. Norvegijos vietininkas. Po 1814 m. sausio mėn. Kylio taikos, kai Norvegija buvo perduota Švedijai, parėmė norvegų nepriklausomybės siekius. 1814 m. gegužės paskelbtas Norvegijos karaliumi, bet dėl Švedijos bei kitų valstybių spaudimo 1814 m. spalio mėn. sosto atsisakė. 1815–1818 m. Fiuno salos gubernatorius, vėliau valstybės valdyme nedalyvavo. Nuo 1831 m. įtrauktas į Slaptąją tarybą.

Danijos karaliumi tapo mirus bevaikiui pusbroliui Frederikui VI. Išsižadėjo liberalių pažiūrų, priešinosi mėginimams riboti absoliutizmą. Įvykdė tik kelias nuosaikias reformas – įtvirtinta vietos savivalda, sugrąžintas Islandijos Altingas. Šlėzvigo ir Holšteino unijos su Danija šalininkas, 1846 m. Šlėzvige įvedė Danijos sosto paveldėjimo tvarką. Prasidėjus 1848 m. revoliucijoms Europoje, buvo priverstas pradėti rengti naują konstituciją, kuri buvo priimta 1849 m. birželio 5 d. jam jau mirus. 1847 m. paskyręs sosto paveldėtoju bevaikį sūnų Frederiką VI, numatė, kad po šio mirties sostą paveldės tolimas Oldenburgų giminaitis Kristijonas Gliuksburgas.

Palaidotas Roskildės katedroje.

Šaltiniai

Nuorodos

Galerija 

Danijos Oldenburgai
Norvegijos karaliai
Frederikas IX

Frederikas IX (, 1899 m. kovo 11 d. Sorgenfri prie Kopenhagos – 1972 m. sausio 14 d. Amalienborgas) – 1947–1972 m. Danijos karalius.

Biografija 

Kilęs iš Gliuksburgų dinastijos, paskutinis iš vyriškosios linijos. Vyriausias Kristijono X ir Meklenburgo-Šverino kunigaikštytės Aleksandrinės sūnus. 1935 m. vedė Švedijos princesę Ingridą. Dukterys – dabartinė Danijos karalienė Margarita II (g. 1940 m. balandžio 16 d.), Benedikta (g. 1944 m. balandžio 29 d.) ir 1964 m. už Graikijos karaliaus Konstantino II ištekėjusi Ana-Marija Dagmar Ingrid (g. 1946 m. rugpjūčio 30 d.).

Valdymas 

Antrojo pasaulinio karo metu, 1943–1945 m. vokiečių kalintas. 1947 m., po tėvo mirties, užėmė Danijos karaliaus sostą. Kadangi pagal Danijoje galiojusią sosto paveldėjimo tvarką monarchu galėjo būti tik vyras, kronprincu tapo jo brolis Knutas. 1953 m. patvirtino konstituciją, leidžiančią sostą paveldėti dukrai Margaritai II ir panaikinančią parlamento aukštuosius rūmus.

Palaidotas prie Roskildės katedros.

Šeima ir vaikai 

1935 metų gegužės 24 d. jis vedė princesę Igrid Švedę (1910–2000), Švedijos karaliaus Gustavo VI Adolfo dukterį, nuo kurios turėjo tris dukteris:
 Margarita (g. 1940), busima ir paskutinę Danijos karalienė Margarita II
 Benedikta Danė (g. 1944), 1968 ištekėjo už princo Richardo fon Sain-Vitgenštein-Berlerburgo
 Ana Marija Danė (g. 1946), 1964 ištekėjo už Graikijos karaliaus Konstantino II.

Nuorodos

Šaltiniai

Nuorodos 

Danijos Gliuksburgai
Raudonojo erelio ordino kavalieriai
Frederikas VII

Frederikas VII (, 1808 m. spalio 6 d. Kopenhaga – 1863 m. lapkričio 15 d. Gliuksburgas) – 1848–1863 m. Danijos karalius.

Biografija 

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos, paskutinis jos atstovas Danijos soste. Tėvas Kristijonas VIII.

Valdymas 

Paskutinis absoliutus Danijos monarchas. Pasirašė tėvo pradėtą rengti konstituciją, kuria buvo įvesta konstitucinė monarchija, dviejų rūmų parlamentas, visuotinė rinkimų teisė vyrams. Nors ir mėgo pasipuikuoti, bet lengvai ir laisvai bendraudavo su įvairaus luomo žmonėmis nuolatinių kelionių po šalį metu, todėl buvo labai gerbiamas.

Dukart buvo vedęs karališko kraujo giminaites, bet išsiskyrė. 1850 m. vedė buvusią šokėją Luizą Rasmusen, kuri su savo buvusiu sužadėtiniu Karlu Berlingu turėjo nemažą įtaką karaliaus politikai.

Palaidotas Roskildės katedroje.

Nuorodos

Galerija 

Danijos Oldenburgai
P-80 Shooting Star

P-80 Shooting Star (krintanti žvaigždė) arba F-80 Lockheed gamintas JAV pirmasis reaktyvinis naikintuvas. Naudotas Korėjos kare. Pradėtas gaminti masiškai 1945, bet priešingai kai kurių manymui (labiausiai kilusiam iš kompiuterinių žaidimų) P-80 nespėjo iššauti nei vieno šūvio antrajame pasauliniame kare, nors jau buvo negausiai dislokuotas Ramiojo vandenyno bazėse to karo metu ir spėjo atlikti kelis kovinius skridimus kurių metu su priešu nesusidūrė. Iš viso pagaminta 1715 vienetų. Jis pasiekia 965 km/h greitį.

Kūrimo istorija 

1943 buvo gerai žinoma, kad naciai ekspermentuoja su reaktyvinias varikliais ir tuoj gali pasirodyti gal net garso greitį pasieksiantys naikintuvai. Amerikiečių būsimo atkirčio projektas vadinosi XP-80. Buvo pagaminta tik 15 šio prototipo vienetų bandymams. Bandymai neturint jokios patirties su visiškai naujo tipo varikliais ir tokiais kaip pilotai vadino "velniškais" greičiais ir pagreičiais pasirodė labai pavojingi. Per bandymus keturi prototipai sudaužyti ir du pilotai Burcham ir itin gabus asas majoras Richard Bong žuvo, LeVier sunkiai sužeistas. Nepaisant tokių tragiškų kliūčių po bandymų kiek patobulintas P-80 pateko į masinę gamybą.

Variantai 
 T-33
 F-94

Naikintuvai
Lockheed Martin orlaiviai
Dzenas

Dzenas arba dzenbudizmas ( < per  iš ) – mahajanos budizmo kryptis, kilusi iš Kinijoje paplitusio čanbudizmo ir susiformavusi Japonijoje. Tai budistinė meditavimo ir dvasinio pažinimo sistema, išsiskirianti visiškai budriu šio mirksnio suvokimu, savaimingu veikimu, grįstu tikrosios prigimties pažinimu, ir atsisakymu nuo egocentriško, vertinančio mąstymo.

Dzenas – tai dhjana praktikoje. Dhjana (sanskr. dhyāna) yra proto sutelktumas, meditatyvus pasinėrimas į savastį, kurio metu pranyksta visos dvilypės skirtys, kaip aš – tu, subjektas – objektas, tikrumas – netikrumas. Dzeną galima aiškinti egzoteriškai ir/arba ezoteriškai.

Egzoteriškai dzenas, arba čan, jeigu kalbama apie šios srovės vystymąsi Kinijoje (ypač pradiniu laikotarpiu), yra mahajanos budizmo mokykla, mūsų dienomis įgyjanti visiškai savarankiškos budizmo srovės statusą, kuri išsivystė VI–VII amžiuje iš dhjanos budizmo, kurį į Kiniją atnešė Bodhidharma, susidūrusio su čia jau buvusiu daoizmu. Šiuo požiūriu dzenas yra religija, kurios mokymas ir praktiniai užsiėmimai yra skirti savęs pažinimui (kenšo, satori) ir galutiniam asmens atbudimui, kokį išgyvena buda.

Ezoteriškai dzenas nėra religija, o labiau neapibrėžiama, neperduodama esmė, neturinti jokių pavadinimų, neapibūdinama, neišreiškiama sąvokomis ar sampratomis, kurią galima patirti tik tiesioginio asmeninio išgyvenimo metu. Tokios esmės išraiškos formas galima laikyti visų religijų esme, todėl šiuo požiūriu dzenas nėra susietas išimtinai su budizmu, bet laikytinas išvis nereliginiu, o tiksliau ikireliginiu dalyku. Tai pirminė visos būties tobulybė. Tokia, kaip ją apibūdina daugelio dvasinio pažinimo krypčių praktikų, išminčių, šventųjų ir religinių pranašų. Budizme ši esmė vadinama „samsaros ir nirvanos tapatumu“. Šiuo požiūriu dzeno meditacija (jap. zadzen) yra ne pratybų metodas, kuriuo remdamiesi neišmanymo apimti žmonės gali išsilaisvinti iš kančių, o kiekvienam asmeniui kiekvieną mirksnį būdingos tobulos prigimties (tikrosios savasties) tiesioginė išraiška ir įgyvendinimas.

Išnašos 

Budizmo mokyklos
Frederikas III

Frederikas III (, 1609 m. kovo 18 d. Haderslevas – 1670 m. vasario 9 d. Kopenhaga) – 1648–1670 m. Danijos ir Norvegijos karalius.

Biografija 

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Kristijonas IV, motina Ona Kotryna Brandenburgietė. 1643 m. vedė Braunšveigo-Liuneburgo princesę Sofiją Ameliją, su kuria gimė sūnus Kristijonas V, dukterys Ana Sofija, Frederika Amalija, Vilhelmina Ernestina, Jurgis, kurio žmona 1683 m. tapo Anglijos karalienė Ona Stiuart, duktė Ulrika Eleonora, 1680 m. ištekėjusi už Švedijos karaliaus Karolio XI ir Darata, mirusi maža.

Valdymas 
Po pralaimėto 1657–1658 m. karo su Švedija neteko Skonės, Blekingės, Halando ir kitų valdų. Kai kurias jų atgavo laimėjęs 1658–1660 m. karą su Švedija ir pasirašęs Kopenhagos taiką. Remiant miestiečiams, kuriems 1658 m. suteikė privilegijų, dvasininkams bei kariuomenei 1660 m. Danijoje įvesta absoliutinė monarchija, kuri įtvirtinta 1665 m. Lex Regia.

Palaidotas Roskildės katedroje.

Vaikai 

 Kristianas (Christian, 1646 balandžio 15 – 1699 rugpjūčio 26) – Danijos karalius Kristijonas V.
 Ana Sofija Danė (Anna Sofia, 1647 rugsėjo 1 – 1717 liepos 1) – Saksonijos kurfiursto Johano Jurgio III žmona nuo 1666 metų spalio 9 d.
 Frederika Amalija Danė (Friederika Amalia, 1649 balandžio 11 – 1704 spalio 30) – hercogo Kristiano Albrechto Holštein-Gotorpo žmona nuo 1667 spalio 24.
 Vilhelmina Ernestina Danė (Wilhelmina Ernestina, 1650 birželio 21 – 1706 balandžio 22) – Pfalco kurfiursto Karolio II žmona nuo 1671 rugsėjo 20.
 Frederikas (1651 spalio 11 – 1652 kovo 14).
 Jurgis (Georg, 1653 balandžio 2 – 1708 spalio 28) – 1683 metų liepos 20 d. vedė Anglijos princesę, busimą Jungtinės Karalystės karalienę Aną Stiuart.
 Ulrika Elonora Danė (1656 rugsėjo 11 – 1693 liepos 26) – Švedijos karaliaus Karolio XI žmona nuo 1680 gegužės 6.
 Dorotėja (Dorothea, 1657 lapkričio 16 – 1658 gegužės 15).

Margaretė Pape () pagimdė jam nesantuokinį sūnų Ulriką Frederiką (Ulrik Frederik Gyldenløve).

Šaltiniai

Nuorodos 

Danijos Oldenburgai
Norvegijos karaliai
Frederikas II

Frederikas II (, 1534 m. liepos 1 d. Haderslevas – 1588 m. balandžio 4 d. Antvorskovas, Zelandija) – 1559–1588 m. Danijos ir Norvegijos karalius.

Biografija 

Kilęs iš Oldenburgų dinastijos. Tėvas Kristijonas III, motina Darata fon Saksen-Lauenburg.

Santuoka ir vaikai 
1572 metų liepos 20 d. vedė Sofiją Meklenburg-Giustorfę. Vaikai: 

 Elžbieta (Elisabeth, 1573 m. rugpjūčio 25 d. − 1626 m. birželio 19 d.) − hercogo Henriko Braunšveig-Volfenbiutelio žmona;
 Ana (Anna, 1574 m. spalio 14 d. − 1619 m. kovo 4 d.) − Škotijos karaliaus Jokūbo VI žmona;  
 Kristijonas (Christian, 1577 m. balandžio 12 d. − 1648 m. vasario 28 d.) — Danijos karalius Kristijonas IV;
 Ulrikas (Ulrik, 1578 m. gruodžio 30 d − 1624 m. kovo 27 d.);
 Augusta (Augusta, 1580 m. balandžio 8 d. − 1639 m. vasario 5 d.) − hercogo Johano Adolfo Holštein-Gotorpo žmona; 
 Gedviga (Hedwig, 1581 m. rugpjūčio 5 d. − 1641 m. lapkričio 26 d.) − Saksonijos kurfiursto Kristiano II žmona;
 Johanas (Johan, 1583 m. liepos 9 d. − 1602 m. spalio 28 d.).

Valdymas 

Per 1558–1583 m. Livonijos karą 1560 m. nupirko Kuršo ir Saaremos – Laanemos vyskupijų žemes. Per 1563–1570 m. Septynerių metų Šiaurės karą su Švedija valdų neišplėtė, bet išlaikė Danijos vyravimą Baltijos jūroje. Pertvarkęs mokesčius bei Zundo muitus patrigubino valstybės pajamas. Globojo mokslininkus ir menininkus.

Palaidotas Roskildės katedroje.

Šaltiniai

Nuorodos

Galerija 

Danijos Oldenburgai
Norvegijos karaliai
North American F-86 Sabre

F-86 Sabre kartais Sabrejet North American Aviation (JAV) ir Canada Sabre (Kanada) nuo 1949 gamintas šaltojo karo NATO naikintuvas. Paskutinis vienetas paliko tarnybą 1980 (Prancūzija). CAC Australija gamino labai panašų CAC CA-27 dažnai vadinamą Avon Sabre. Iš viso pagaminta 9860 vienetų.

Viršgarsinis greitis 
F-86 maksimalaus greičio duomenys svyruoja apie 1 000 km/h. Tačiau neriant žemyn ir išnaudojant žemės trauką ir puikią orlaivio aerodinamiką buvo galima skristi ir greičiau. Pilotas bandytojas George Welch su XP-86 prototipu nėrė į viršgarsinį greitį 1948 balandžio 26 ir tapo pirmuoju lėktuvo pilotu skridusiu greičiau už garsą. 
Viso F-86 pagerino pasaulio greičio rekordą tris kartus paskutinįjį kartą 1953 pasiekta 1 151 km/h. 
Svarbu paminėti, kad su pilotuojama raketa X-1 garso greitis buvo viršytas dar 1947.

Karų istorija

Korėja 
Vos tik nuriedėję nuo konvejerio pirmieji F-86 iškeliavo pasitikti naujojo priešo Mig-15. Techniškai tai buvo apylygiai orlaiviai, bet F-86 pasirodė geriau. Tuo „apkaltinti“ F-86 pilotai, kurie beveik visi turėjo didelę mūšių patirtį Antrajame pasauliniame kare tuo tarpu korėjiečiai ir kinai pilotai turėjo tik mokyklines žinias. F-86tuoju buvo keičiamas jau kiek senas ir paskubomis kurtas F-80, nors viso Korėjos karo metu jie veikė abu. Galutinis tuo metu paskelbtas kovų rezultatas:
 792 migai numušta
 78 Sabre prarasta
Nors nauji istoriniai tyrimai teigia, kad MIG'ų numušta beveik dvigubai mažiau.

Taivano krizė 
Tikras iššūkis Taivano oro pajėgoms teko, kai reikėjo kautis su kinų komunistais. Tiesa JAV čia išnaudoja progą išmėginti Sidewinder persekiojančias raketas. Rezultatai buvo atitinkami. Daugiau nei 29 MIG'ai nepatyrus nuostolių sunaikinti.

Vietnamo karas 
Čia F-86 skraidė, bet be kontaktų su priešu.

Pakistano oro pajėgose 
 1965 metų kautynėse su F-86 13 prarasta ir 14 įvairių, kad ir naujesnių indų naikintuvų numušta.
 1971 metų kautynėse su F-86 11 prarasta ir 32 numušta. Šį kartą grobiu tapo net vienas Mig-21. Tais pat metais dar 11 F-86 teko sunaikinti, kad nepatektų į priešo rankas žemės karo veiksmuose.

Šaltiniai

Nuorodos

Naikintuvai
North American Aviation orlaiviai
Kolymos žemuma

Kolymos žemuma () yra Rusijoje, šiaurės rytų Sibire, Jakutijoje, Kolymos upės žemupyje. Driekiasi 750 km tarp Alazėjos ir Jukogirų plokščiakalnių. Aukštis iki 100 m (su pavienėmis sopkomis, iškylančioms iki 300 m). Išplitęs amžinasis įšalas. Daugybė pelkių ir ežerėlių. Vyrauja supelkėję maumedžių retmiškiai, šiaurėje pereinantys į krūminę, o vėliau arktinę tundrą. Elnių ganyklos.

Rusijos reljefas
Ramygalos vėliava

Ramygalos vėliava – herbo spalvų, kampuose turi 4 sidabrines pasagas. Laisvieji kraštai apvesti siaura raudona juostele.

Lietuvos gyvenviečių vėliavos
Fitna (filmas)

Fitna – Nyderlandų politiko Geert Wilders sukurtas 15 minučių trukmės filmas, Islamo ir Korano tematika; pirmą kartą išleistas internete 2008 m. kovo 27 d. Filmo pavadinimui panaudotas arabiškas žodis Fitna, naudojamas apibūdinti „nesutarimui ir pasidalijimui tarp žmonių“ ar „tikėjimo išbandymui sunkiu laikotarpiu“.

Filmas pirmąkart paminėtas 2007 m. lapkričio 27 d. Nyderlandų žiniasklaidoje. Po to kai kurios valstybės išreiškė susirūpinimą dėl galimos reakcijos į filmo parodymą; Nyderlandų vyriausybė paruošė evakuacijos planus visoms savo diplomatinėms atstovybėms kitose pasaulio šalyse. Buvo baiminamasi, kad filmas gali sukelti panašią reakciją, kokia buvo po Mahometo atvaizdo karikatūrų serijos išspausdinimo Danijos dienraštyje Jyllands-Posten 2005 m.

Filmo siužetas 
Pasak paties Wilders'o, filme vaizduojama, kaip Korano tekstai šiais laikais naudojami dabartinių musulmonų kurstymui elgtis nedemokratiškai ar žiauriai, remiantis Koranu.

Filme pateikiami kai kurių surų dalių vertimai, pakaitomis su laikraščių iškarpų nuotraukomis bei žiniasklaidos įrašais. Fone naudojama „Arabiško šokio“ ištrauka iš P. Čaikovskio baleto Spragtukas, taip pat „Åses død“ iš E. Grygo Pero Giunto.

Filme naudojamos surų dalys, pasirodymo seka:

Reakcija po filmo išleidimo 
Pirma reakcija į filmą buvo švelni, lyginant su kokios buvo baiminamasi.

Nyderlandų premjeras Jan Peter Balkenende vyriausybės vardu pareiškė, kad filmas tapatina Islamą su žiaurumu, bei išreiškė apgailestavimą dėl filmo išleidimo. Tolesnėse Nyderlandų politikų diskusijose filmas buvo pavadintas „paranojišku“ ir pan. 2008 m. kovo 28 d. Nyderlandų Centrinės Žydų Komisijos išleistame pranešime filmas pasmerkiamas kaip sustiprinantis išankstinį neigiamą nusistatymą.

JTO generalinis sekretorius Ban Ki Munas taip pat paskelbė pranešimą, pasmerkiantį filmą, pabrėždamas, kad žodžio laisvė turi būti derinama su visuomenine atsakomybe.

Iranas, Pakistanas, Indonezija pasmerkė filmą; Pakistanas pasiūlė aptarti jį kitame Islamo Konferencijų Organizacijos susitikime.

Jordanijoje 53 parlamentarai pasirašė peticiją, reikalaujančią, kad premjeras Nader Dahabi atstatydintų Nyderlandų ambasadorių bei nutrauktų visus diplomatinius ryšius su Nyderlandais.

Nuorodos 

 Fitna, Originali versija LiveLeak portale.
 Fitna, Pt. 1, kopija YouTube portale.
 Fitna, Pt. 2, kopija YouTube portale.
 Šeiko Muhammad Imdad Hussain Pirzada atsakomosios paskaitos įrašas jo svetainėje (angliški subtitrai)

Nyderlandų filmai
Dokumentiniai filmai
2008 filmai
Farerų futbolo supertaurė

Farerų futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio nuo 2007 metų varžosi Farerų čempionai ir taurės laimėtojai. Rungtynės vyksta prieš prasidedant naujajam sezonui, ankstyvą pavasarį.

Rungtynės 

|-
|  (vyko 2007) || B36 Torshavn || HB Torshavn || 1:1 (baud. 5:3)
|-
|  (vyko 2008) || NSI Runavik || EB Streymur || 4:0
|-
|  (vyko 2009) || HB Torshavn || EB Streymur || 3:1
|-
|  (vyko 2010) || HB Torshavn || Vikingur Gota || 2:1
|-
|  (vyko 2011) || EB Streymur || HB Torshavn || 2:0
|}

2011 m. Farerų Supertaurė 

 EB/Streymur nugalėjo 2-0 ir iškovojo Supertaurę.

2012 m.Farerų Supertaurė 

 EB/Streymur nugalėjo rezultatu 2-1 ir iškovojo šalies taurę.

2013 m. Farerų Supertaurė 

 EB/Streymur nugalėjo 1-0 ir iškovojo šalies Supertaurę.

2014 m. Farerų Supertaurė

 Víkingur nugalėjo 2-1 ir iškovojo Supertaurę.

2015 m. Farerų Supertaurė 

 Víkingur nugalėjo tik po baudinių serijos ir iškovojo šalies Supertaurę.

2016 m. Farerų Supertaurė 

 Víkingur nugalėjo varžovus 1:0 ir iškovojo taurę.

2017 m. Farerų Supertaurė 

 Víkingur nugalėjo 2-1 ir iškovojo Supertaurę.

2018 m. Farerų Supertaurė 
 Dėl Supertaurės kovojo šalies čempionai Víkingur Gøta ir Farerų futbolo taurės savininkai NSÍ Runavík.
 Rungtynės įvyko 2018 m. kovo 3 d.

 Víkingur Gøta iškovojo šalies futbolo taurę tik po baudinių serijos.

2019 m. Farerų Supertaurė 
 Dėl Supertaurės kovos šalies čempionai ir Farerų futbolo taurės savininkai. 
 Čempionai HB Tórshavn ir taurės savininkai B36 Tórshavn susitiko rungtynėse dėl supertaurės.

 HB Tórshavn nugalėjo varžovus rezultatu 1-0 ir iškovojo supertaurę.

2020 m. Farerų futbolo supertaurė 
 Dėl Supertaurės kovojo HB Tórshavn ir KÍ Klaksvík.
 Rungtynės įvyko 2021 m. kovo 3 d.

 KÍ Klaksvík palaužė varžovus tik baudinių serijos metu ir iškovojo Supertaurę.

2021 m. Farerų futbolo supertaurė 
 Dėl Supertaurės kovojo HB Tórshavn ir NSÍ Runavík.
 Rungtynės įvyko 2021 m. vasario 28 d.

 HB nugalėjo varžovus (NSI) rezultatu 3:1 ir iškovojo Supertaurę.

2022 m. Farerų Supertaurė 
 Rungtynės įvyko 2022 m. vasario 27 d.

 KÍ Klaksvík nugalėjo varžovus rezultatu 3:1 ir iškovojo trofėjų.

Išnašos

Taip pat skaitykite

Nuorodos 
 RSSSF duomenų bazė
 SOCCERWAY

Farerų futbolo varžybos
UEFA šalių supertaurės
Baltarusijos Liaudies Respublika

Baltarusijos Liaudies Respublika () buvo 1918–1919 m. labai trumpai egzistavusi nepriklausoma valstybė, pripažinta tik Vokietijos, Austrijos, Lietuvos, Latvijos, Estijos, Suomijos, Lenkijos, Ukrainos, Čekoslovakijos, Armėnijos, Gruzijos ir Turkijos.

Raida 

Iki valstybės sukūrimo Baltarusijos teritorija priklausė Rusijos imperijai. Kilus Pirmajam pasauliniam karui, o Rusijoje – revoliucijai, susidarė prielaidos atsirasti nepriklausomai baltarusių valstybei. 1918 m. vasario 25 d. į Minską įžengė vokiečių kariuomenė, o 1918 m. kovo 25 d. Visos Baltarusijos kongresas paskelbė nepriklausomą Baltarusijos Liaudies Respubliką.

Kadangi Baltarusijos valstybė iki tol neegzistavo, formuojant jos teritoriją buvo remiamasi baltarusių etninėmis teritorijomis ir iki tol egzistavusių gubernijų ribomis. Jos teritorija turėjo apimti visas baltarusių vyraujamas gubernijas (t. y. Minsko, Vitebsko, Mogiliovo, Gardino), įskaitant ir Smolenską bei didžiąją dalį Vilniaus gubernijos (įskaitant Vilnių, kurį baltarusiai laikė vienu pagrindinių savo kultūros centrų, ir Švenčionis). Savo dalimi Baltarusija laikė ir Palenkės regioną, iki tol priklausiusį Lenkijai.

Baltarusijos Liaudies Respublika egzistavo tik gerą pusmetį iki 1918 m. rudens. Tuo metu į šalį įžengė Raudonoji armija. Rusijos pilietinio karo metu, kuris palietė ir Baltarusiją, šalis pateko į komunistų rankas. Pastarieji turėjo kitą viziją, ir siekė atkurti senąją LDK teritoriją, kur baltarusiai ir lietuviai būtų sudarę vieną valstybę. Taip 1919 m. sausį buvo sudaryta Lietuvos-Baltarusijos Tarybų Respublika (Litbelas), kuri niekada neįgyvendinta praktikoje, nes Lietuva tapo nepriklausoma.

1919 m. sausio 5 d., šalį okupavus sovietams, dalyje jos teritorijos įkurta Baltarusijos SSR. Nuo to laiko veikia šalies vyriausybė tremtyje, kurios dabartinė lyderė – Ivonka Survila. 2012 m. Baltarusijos Liaudies Respublikos Rada yra seniausia egzistuojanti vyriausybė tremtyje, kuri dirba.

Tapatybė ir simboliai 
Nepriklausomos Baltarusijos valstybės sukūrimas paskatino naujų nacionalinių simbolių sukūrimą ir sustiprino baltarusių tapatybės formavimąsi. Kadangi baltarusių istorinė tapatybė didžiaja dalimi buvo susijusi su LDK raida, LDK simboliai (Vytis, baltarusiškai vadinamas Pahonia) buvo pasirinkti kai Baltarusijos herbas. Manoma, kad vėliavos autorius buvo architektas Klaudijus Dušauskas-Duž, kuris 1917 m. pasiūlė trijų juostų baltą-raudoną-baltą vėliavą, irgi atspindėjusią LDK heraldikos spalvas.

Tuo pačiu metu Bronislavas Taraškevičius sunormino baltarusių kalbą ir jos rašybą, parašė pirmąsias gramatikas ir vadovėlius. Taip susiformavo tradicinė baltarusių rašyba, vadinama taraškevica.

Taip pat skaitykite 
 Ukrainos Liaudies Respublika

Šaltiniai

Nuorodos 

 Baltarusijos Liaudies Respublikos Rados svetainė 
Europos istorinės valstybės
Baltarusijos istorija
Tarpukario istorija
MMS

MMS (Multimedia Messaging Service) – vaizdo ir garso žinutės. Tai mobiliųjų ryšio operatorių teikiama paslauga mobiliųjų telefonų savininkams. Pagrindiniai MMS tiekėjai Lietuvoje yra Bitė, Tele2, Eurocom, Omnitel, Teledema ir Tella, Ežys.

MMS vaizdo žinutėmis galima siųsti nuotraukas, paveikslėlius, garso įrašus, skambučių melodijas bei kitokius vaizdo bei garso (multimedijos) duomenis, ir taip pat didelės apimties tekstą. Siųsti ir gauti MMS vaizdo žinutes gali MMS funkciją turintys mobilieji telefonai.

Telefonija
Alberto Fujimori

Albertas Fudžimoris (Alberto Ken'ya Fujimori; g. 1938 m. liepos 28 d. Limoje, Peru) – japonų kilmės Peru politikas, 1990-2000 m. ėjęs šalies prezidento pareigas.

Savo valdymo laikotarpiu kovojo prieš teroristinę Peru organizaciją Švytintis Kelias (Sendero Luminoso). Alberto Fujimori kaltinamas korupcija, autoritariniu valdymu, bei teisiamas už žmogaus teisių pažeidimus Peru partizaninio karo laikotarpiu. Fujimori valdymo metu Peru kariuomenė ir specialiosios tarnybos vykdė masinius gyventojų, apkaltintų ryšiais su komunistais, žudymus. 2009 m. balandžio 7 d. dieną prezidentas nuteistas 25 metų kalėjimui.

|-

Peru prezidentai
Vidurinės Rusijos aukštuma

Vidurinės Rusijos aukštuma () – aukštuma pietvakarių Rusijoje, Rytų Europos lygumoje. Driekiasi nuo Okos vidurupio šiaurėje iki Donecko kalvagūbrio pietuose. Ilgis ~1000 km, plotis 500 km. Aukštis iki 293 m. Pietrytinė dalis (Kalačo aukštuma) sudaryta iš klinčių, kreidos ir mergelių. Vietomis vyksta karstiniai reiškiniai. Didžiausios upės: Oka, Desna, Seimas, Psiolas, Donas. Vyrauja plačialapiai miškai, pereinantys į stepes. Didelė aukštumos dalis dirbama.

Manoma, kad senovės rašytojai šią aukštumą vadino Rifėjų (Ripėjų) kalnais.

Rusijos reljefas
Aukštumos
Ukrainos geografija
Sargeliai (Raseiniai)

Sargeliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybės šiaurėje, prie kelio . Kaimas yra aplinkinių kaimų, vienkiemių bendruomenės centras. Kaimo turizmo sodyba.

Gyventojai

Literatūra 
 Sargelių apylinkių pasakojimai / [Sudarė dr. Daiva Šeškauskaitė]. – Sargelių bendruomenės centras, 2007. – 40 p. ISBN 978-9955-9939-0-2.

Nuorodos 
 Sargelių bendruomenės centras

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Riminis

Riminis () – uostamiestis Emilijoje-Romanijoje (vidurio Italija), prie Adrijos jūros (sujungtas kanalu), tai Riminio provincijos centras. 2012 m. mieste gyveno 144 545 žmonės. Išvystyta metalo, medienos, vaistų, maisto pramonė, žvejyba. Svarbus susisiekimo mazgas, yra Tarptautinis Federico Fellini oro uostas, jūrų uostas (per jį keliauja San Marino prekės), klimatinis kurortas. Stovi Arengo rūmai (XIII a.), Malatesta pilies griuvėsiai (XV a.), Šv. Pranciškaus bažnyčia (1447–1468 m.), Augusto arka.

Miestai partneriai 

  Serenas, Belgija
  Sen Mor de Fosė, Prancūzija
  Sočis, Rusija
  Ziginšoras, Senegalas
  Fort Loderdeilas, JAV
  Jangdžou, Kinija
  Džibutis, Džibutis
  Linšiopingas, Švedija
  Latakija, Sirija
  Plaja del Karmenas, Meksika

Italijos miestai
Italijos kurortai
Zanavykai

Apie kaimą Vilkaviškio rajone žr. Zanavykai (Vilkaviškis).

Zanavỹkai – pietiniai vakarų aukštaičiai, gyvenantys Marijampolės apskrities dalyje apie Kudirkos Naumiestį, Griškabūdį, Šakius. Suvalkiečių etninės grupės dalis.

Zanavykų šnekta yra pati artimiausia bendrinei lietuvių kalbai. Zanavykų sostine laikomi Šakiai.

Pavadinimo kilmė 
Patarmės pavadinimas kilęs nuo Novos upės, greta kurios ji susiformavo (slav. za Novoj – „už Novos“). Kartais yra siūlomas lietuviškesnis šios patarmės atitikmuo – užnoviečiai.

Literatūra 
 Žymiausi Zanavykų krašto mažosios architektūros paminklai (sud. V. Dėdynas). - Kaunas: Judex, 2003. - 36 psl.: iliustr. - ISBN 9955-581-15-8

Šaltiniai

Lietuvių kalbos tarmės
Mėnulio užtemimas

Mėnulio užtemimas – reiškinys, įvykstantis, kai Saulė, Žemė ir Mėnulis išsirikiuoja taip, kad Žemė meta šešėlį ant Mėnulio. Priklausomai nuo to, ar Žemės šešėlis krinta ant viso Mėnulio paviršiaus, ar tik ant dalies, įvyksta visiškas arba dalinis Mėnulio užtemimas. Šešėlio ir apšviestos Mėnulio dalies riba vadinama terminatoriumi (Pilkoji linija). Mėnulio užtemimas gali įvykti tik per pilnatį.

Dėl Saulės šviesos lūžimo Žemės atmosferoje net ir visiško užtemimo metu Mėnulis „nedingsta“, o tampa blankiai raudonas. Žemės atmosfera sugeria mėlynuosius spindulius ir praleidžia raudonuosius, kurie ir apšviečia Mėnulį. Visiškasis trunka iki 1 h 40 min
Dalinis Mėnulio užtemimas iki 3-4 val. trukmės.

Mėnulis
Kalugos sritis

Kalugos sritis () − Rusijos vakaruose esanti sritis. Ribojasi su Maskvos, Tulos, Briansko, Smolensko ir Oriolo sritimis.

Geografija 
Kalugos sritis yra Rytų Europos lygumos centrinėje dalyje. Vakaruose ir šiaurės vakaruose kyla Smolensko aukštuma (aukštis iki 279 m), rytuose – Vidurio Rusijos aukštuma.

Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėn. temperatūra -10 °C, liepos +17 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – iki 650 mm.
 
Dauguma upių priklauso Volgos baseinui – Oka su Ugra, Žizdra, Bolva, Protva. Yra ~500 pelkių. Gausu tvenkinių. Miškai užima apie 50 % srities teritorijos (spygliuočių, plačialapių). Yra Ugros nacionalinis parkas, draustinis „Kalužskije zaseki“.

Gyventojai 

Tautinė sudėtis (2010 m.):
 rusai – 85,96 %
 ukrainiečiai – 1,65 %
 armėnai – 0,99 %
 baltarusiai – 0,45 %

Miestai 

Didžiausi miestai 2021 m. :
 Kaluga (331,8 tūkst. gyv.)
 Obninskas (116,1)
 Liudinovas (36,8)
 Kirovas (29,9)
 Malojaroslavecas (27,9)
 Balabanovas (25,8)
 Kozelskas (16,3)
 Kondrovas (14,4)
 Suchiničiai (14,6)
 Tovarkovas (13,8)
 Žukovas (13,8)
 Borovskas (10,2)

Šaltiniai 

Rusijos sritys
Tarantulo ūkas

Tarantulo ūkas – milžiniškas žvaigždėdaros regionas kaimyninėje Didžiojo Magelano Debesies galaktikoje. Jis dėl savo keistos išvaizdos, primenančios voragyvį, buvo pavadintas Tarantulo ūku. Šis žvaigždėdaros regionas yra nuo mūsų nutolęs 160000 šviesmečių. Objektas yra maždaug 1500 šviesmečių skersmens.

Ūkas yra pietinio pusrutulio Auksinės Žuvies žvaigždyne. Kosminio Tarantulo ūko kaimynystėje taip pat yra ir artimiausia neseniai sprogusi supernova.

Šaltiniai 

Ūkai
Osvencimas

Osvencimas (; arba Aušvicas, ) – miestas Mažosios Lenkijos vaivadijoje, 50 km į vakarus nuo Krokuvos. 41,7 tūkst. gyventojų (2003 m.). Koncentracijos stovyklos muziejus.

Istorija 
Minimas nuo 1117 m. 1940 m. kovo 27 d. H. Himlerio įsakymu Osvencime pradėta statyti Aušvico koncentracijos stovykla, viena pačių didžiausių. Manoma, kad per II pasaulinį karą čia nužudyta 1,1 mln. žmonių, daugiausia žydų.

Lenkijos miestai
Čiukčių pusiasalis

Čiukčių pusiasalis () – pusiasalis pačiuose Rusijos šiaurės rytuose, Čiukčių autonominėje apygardoje. Įsiterpęs tarp Arkties vandenyno Čiukčių jūros ir Ramiojo vandenyno Beringo jūros. Rytuose užsibaigia Dežniovo kyšuliu. Plotas 49 tūkst. km². Krantai labai raižyti, gausu įlankų ir užutėkių (Koliučino, Mečigmeno, Kryžiaus ir kt.). Didžiąją pusiasalio dalį užima Čiukčių kalnynas.

Klimatas pakrantėse jūrinis, rūstus (stiprūs vėjai, dažni rūkai, žema vasaros temperatūra). Centrinės dalies klimatas ryškiai žemyninis (šaltos, nesniegingos žiemos, vėsios vasaros).

Azijos pusiasaliai
Rusijos pusiasaliai
Čiukčių autonominė apygarda
Alexander Fleming

Aleksandras Flemingas ( 1881 m. rugpjūčio 6 d. Lochfildas, Škotija – 1955 m. kovo 11 d. Londonas, Anglija) – britų biologas ir farmakologas, išgarsėjęs kaip penicilino atradėjas (1928 m.), už tai 1945 m. buvo apdovanotas Nobelio fiziologijos ir medicinos premija. 

Buvo du kartus vedęs. Pirmoji žmona buvo Sarah Marion McElroy, su kuria susilaukė sūnaus. Po jos mirties 1945 m. Alexander Fleming vedė Dr. Amalia Koutsouris.

Alexander Fleming palaidotas šv. Pauliaus katedroje.

Šaltiniai 

Fleming
Fleming
Fleming