joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Margiai (Varėna)

Margiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Dubičių, Dainavos girioje, prie Kaniavelės upelio, buvusio Dubos ežero šiauriniame krante. Aptiktos 6 akmens amžiaus gyvenvietės.

Gyventojai 

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 11 žmonių, iš kurių 10 užsirašė lietuviais ir 1 lenku.

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Golda Meir

Golda Meir (, tikroji pavardė – Golda Mabovitch, JAV – Golda Meyerson, 1898 m. gegužės 3 d. Kijeve – 1978 m. gruodžio 8 d. Jeruzalėje) – Izraelio diplomatė, valstybės veikėja; 4-toji Izraelio ministrė pirmininkė nuo 1969 m. kovo 17 d. iki 1974 m. balandžio 11 d.

Biografija 

Gimė Moišos Icchoko ir Bliumos Mabovič šeimoje. 1906 m. šeima emigravo į JAV, apsigyveno Milvokyje, Viskonsino valstijoje. Baigė pedagoginį koledžą, dirbo mokytoja. 1915 m. įstojo į „Poalei Cion“ (kairiųjų sionistų) organizaciją. 1921 m. kartu su vyru Morisu Mejersonu emigravo į Palestiną (tuomet – Osmanų imperijos dalis). 1921–1924 m. dirbo Merchavijos kibuce. Nuo 1924 m. gyveno Tel Avive, dirbo profsąjungose ir valstybės tarnyboje, iki išrinkimo į Knesetą 1949 m. 1948 m. pabaigoje buvo paskirta pirmąja Izraelio ambasadore TSRS.

Politinė veikėja 
 1949–1956 m. – darbo ministrė;
 1956–1966 m. – užsienio reikalų ministrė;
 1969 m. kovo 19 d. po Levio Eškolio mirties tapo Izraelio ministre pirmininke. Jos valdymo laikotarpiu stiprėjo nesantaika valdančioje koalicijoje. 1972 m. Miuncheno olimpiadoje palestiniečių teroristams sušaudžius Izraelio sportininkų rinktinę, įsakė MOSSAD surasti ir sunaikinti visus, susijusius su pasikėsinimu.

1973 m. spalio 6 d. prasidėjusio Teismo dienos karo rezultatai sukėlė politinę krizę; 1974 m. balandžio 11 d. Golda Meir vyriausybė atsistatydino. Kitą vyriausybę suformavo Ichakas Rabinas.

Izraelio parlamento nariai
Izraelio ministrai pirmininkai
Izraelio diplomatai
Arnas Rosenas

Arnas Rosenas (1933 m. kovo 31 d. Kaune – 2002 m. birželio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos aktorius, literatūros kūrinių skaitovas.

Biografija 
1956 m. baigęs LSSR konservatoriją debiutavo Kapsuko dramos teatre, tais pačiais metais perėjo į LSSR dramos teatrą (dab. Nacionalinis), kur dirbo beveik keturis dešimtmečius.

Šiame teatre sukūrė keliasdešimt ryškių vaidmenų, tarp jų – įsimintini personažai lietuvių dramaturgijos pastatymuose: Vismantas, Laurynas, Berankis (Justino Marcinkevičiaus „Mindaugas“, 1969, „Katedra“, 1971, „Mažvydas“, 1978), Dangelis (Jono Avyžiaus „Sodybų tuštėjimo metas“, 1975), Jaksas (Juozo Grušo „Cirkas yra cirkas“, 1976), Bialozaras (Balio Sruogos „Kazimieras Sapiega“, 1979), Trakimas (Vytauto Bubnio „Po vasaros dangum“, 1983), Profesorius (Romualdo Lankausko „Svečiai atvyksta prieš perkūniją“, 1985). 

Nuo 1990 m. dirbo Vilniaus mažajame teatre – čia vaidino Firsą Antono Čechovo „Vyšnių sode“.

Garsėjo kaip skaitovas – deklamavo Algimanto Baltakio, Vytauto Mačernio, Eugenijaus Matuzevičiaus, Vytauto Montvilos, Antano Strazdo, Pauliaus Širvio eiles. Yra įrašyta ir išleista nemažai aktoriaus skaitomų pasaulinės literatūros kūrinių (Ernesto Hemingvėjaus „Kam skambina varpai“ ir daugelis kitų). Daug vaidino radijo ir televizijos spektakliuose.

A. Rosenas mirė 2002 m. birželio 29 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse.

Filmografija 
 1956 m. Uosinis – Tiltas, rež. Borisas Šreiberis
 1971 m. Gurauskas – Žaizdos žemės mūsų, rež. Marijonas Giedrys
 1977 m. Tadas – Vaikinas iš Darbo gatvės, rež. Algirdas Dausa
 1978 m. Harkeris – Veidas taikinyje, rež. Almantas Grikevičius
 1986 m. Rodžeris – Visi prieš vieną, rež. Artūras Pozdniakovas
 1990 m. Gužas – Miškais ateina ruduo, rež. Raimondas Vabalas

Šaltiniai

Literatūra 
 Arnas Rosenas: prisiminimai apie aktorių Arną Roseną, pokalbiai, straipsniai, faktografija / Daiva Šabasevičienė. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2008. – 254 p.: iliustr. + 1 garso diskas (CD). – ISBN 978-9986-39-564-5

Lietuvos aktoriai
Lietuvos skaitovai
Stulgeliai

Stulgeliai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Kybartų, 2 km nuo sienos su Rusija. Yra molio telkinys.

Istorija 

Buvęs Stulgelių dvaras. XX a. tarpukariu kaimas priklausė Kybartų valsčiui. Pirmojo Lietuvos visuotinio gyventojų 1923 m. surašymo metu, čia buvo 4 sodybos ir 36 gyventojai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

 Romanas Krasninkevičius (1926–1996) – tautodailininkas.

Šaltiniai 

Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Žiūriai (Vilkaviškis)

Žiūriai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 7 km. į rytus nuo Pilviškių. Anksčiau buvo vadinamas ir Gudeliais arba Žiūriais-Gudeliais. Išlikęs namas, kuriame 1901 m. buvo surengtas pirmasis Suvalkijoje lietuviškas vakaras.

Istorija 

Iki 1950 m. priklausė Vilkaviškio apskrities Paežerių valsčiui. Pagal pirmajį Lietuvos visuotinį gyventojų 1923 metų surašymą Žiūrių kaime buvo 35 ūkiai ir 236 gyventojai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė rašytojas Vincas Pietaris (1850–1902).

Šaltiniai 

Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Pabalčiai

Pabalčiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių, kairiajame Balčios krante. 2 km į šiaurės vakarus nuo kaimo irgi kairiajame Balčios krante stūkso Pabalčio piliakalnis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Milviečiai

Milviečiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių, dešiniajame Balčios krante. Į šiaurės rytus nuo kaimo stūkso Pabalčio piliakalnis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Medekšinė

Medekšinė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 4 km į pietryčius nuo Nemakščių, dešiniajame Šešuvies krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Mažintai (Raseiniai)

Mažintai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 4 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, dešiniajame Šešuvies krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Šūkliai

Šūkliai – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, Kybartų seniūnijoje, 5 km į vakarus nuo Klausučių, Šeimenos kairiajame krante. Išliko didelis buvusio dvaro parkas.

Istorija 
Pirmąkart Šūklių vardas paminimas 1595 m. Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Zigmanto Vazos privilegijoje Jonui Vyšniauskui ir jo žmonai Galinai Bankovskai.

Vos 3 km į vakarus nuo Žaliosios gyvenvietės, Širvintos ir Šeimenos santakoje, 9 ha sulaukėjusiame parke stovi Šūklių dvaro sodybos pastatai. Legendos byloja, kad rūmai iškilo senoje kryžiuočių piliavietėje.

XVII a. Šūkliai priklausė Kauno pavieto Alvito seniūnijai. 1694 m. dvare įvykdyta inventorizacija. 1827 m. Šūklių dvare gyveno 410 gyventojų. XIX a. viduryje savininko Viktoro Gauronskio iniciatyva iškilo ponų rūmai (apleisti tebestovi iki šiol). Aplink suvešėjo angliško stiliaus parkas su kuklias gėlynais. Paskutinysis Šūklių dvaro savininkas Viktoro sūnus Stanislavas (1860–1942) valdė 1115 margų žemės (1868 m. duomenys). Jo žmona kunigaikštytė Helena Liubomirskytė–Gauronskienė (1870–1950) įsteigė vaikų prieglaudą, kurioje veikė ir slapta daraktoriška mokykla.

Jųjų sūnus Janas Gavronskis (1892–1983) užaugęs tapo lenkų rašytoju ir diplomatu. Buvo vedęs žinomo italų dienraščio „La Stampa“ įkūrėjo dukterį Lučianą Frazati (1902–2007), abu Antrojo pasaulinio karo metais dalyvavo Antinaciniame pasipriešinime. Šeima užaugino Jasių Gavronskį (g. 1936), Italijai atstovavusį europarlamentarą.

Po Pirmojo pasaulinio karo Šūkliai įėjo į Nepriklausomos Lietuvos sudėtį. 1923 m. rugsėjo 17 d. surašymo duomenimis kaimas buvo pati didžiausia, 3678 gyv. turinčio, Žaliosios valsčiaus vietovė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Gintautas Iešmantas (g. 1930) – žurnalistas, rašytojas, politinis kalinys.

Išnašos

Šaltiniai 
 Šūklių dvaras // etnografija.vilkaviskis.lt 
 Algirdas Žalnierius. Šūklių dvarvietė
 Šūklių dvaras pagal „Dvylika kėdžių“
 Miestai ir architektūra: Šūklių dvaras
 Šūklių medžiotojų būrėlio svetainė 

Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Skališkės

Skališkės – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurės vakarus nuo Buivydžių. Kaimas įsikūręs Neries kairiajame krante, priešais Liucionis, miškuose. Šalimais praeina Vilniaus–Turmanto geležinkelis (stotelė Skersabaliuose, 1,6 km). Kitame krante stūkso Skališkių uola ir šaltinis. Yra žvyro telkinys.

Tarybiniais metais Skališkėse ir apylinkėse vasarnamius statėsi vilniečiai, atvykėliai iš Rusijos.

Skališkių pavadinimas (Скалишки, Сколишки) kilo nuo savo gydančiu vandeniu garsėjančios Skališkių uolos, vietinių tiesiog vadinamos skala („uola“).

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Skersabalių GS

Skersabalių geležinkelio stotis – gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Bezdonių, netoli Neries kairiojo kranto, Lavoriškių girios apsuptyje. Stotelė prie Vilniaus–Turmanto geležinkelio. Yra didelis žvyro ir smėlio telkinys. Aptiktas Skersabalių pilkapynas.

Šalimais, ties Papune, buvo nutiestas kabantis tiltas per Nerį į Liucionis ir Skališkių uolą (2020 m. dėl avarinės būklės išardytas).

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Antanas Gabrėnas

Antanas Gabrėnas (1922 m. vasario 7 d. Kuršėnuose – 1984 m. rugpjūčio 10 d. Kaune) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.

Biografija 
1943 m. baigė Raseinių gimnaziją. 1952 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą.

1952–1982 m. Kauno dramos teatro aktorius, 1977–1981 m. ir direktorius. 1955–1982 m. Kauno mokytojų namų liaudies teatro režisierius. Nuo 1960 m. vaidino kino ir TV filmuose. 1965 m. LSSR nusipelnęs artistas.  Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Šeima 
Žmona Genovaitė Tolkutė, duktė Eglė Gabrėnaitė, sūnus Žilvinas Gabrėnas, anūkai – Rokas Ramanauskas, Ieva Gabrėnaitė, Mindaugas Gabrėnas.

Vaidmenys

Teatre 
 Cyganovas – Maksimas Gorkis. Barbarai, 1952 m.
 Kareninas – Levas Tolstojus. Gyvasis lavonas, 1954 m.
 Dūdaris – Rudolfas Blaumanis. Siuvėjų dienos Silmačiuose, 1956 m.
 Kulyginas – Antonas Čechovas. Trys seserys, 1960 m.
 Glosteris – Viljamas Šekspyras. Karalius Lyras, 1961 m.
 Lunačiarskis – Michailas Šatrovas. Bolševikai, 1970 m.
 Helmeris – Henrikas Ibsenas. Nora, 1972 m.
 Registratorius – Maksas Frišas. Biografija: vaidinimas, 1974 m.
 Gelovinis – Vincas Krėvė. Šarūnas, 1980 m.

Kine ir televizijoje 
 Kranininkas – Gyvieji didvyriai, 1960 m., rež. Vytautas Žalakevičius, Lietuvos kino studija (LKS)
 Naktys be nakvynės, 1966 m., rež. Algirdas Araminas, Gediminas Karka, LKS
 Ave, Vita, 1969 m., rež. Almantas Grikevičius, LKS
 Džonas Grifinas – Juodas, kaip aš, 1969 m., rež. Tonis Kaskas, Ekran
 Kapitonas Kosovskis – Paskutinis „Albatroso“ reisas, 1971 m., rež. Leonidas Pčiolkinas, Ekran
 Protėvių paslaptis, 1972 m., rež. Maratas Aripovas, Tadžikfilm
 Džonas Belju – Smokas ir Mažylis, 1975 m., rež. Raimondas Vabalas
 Fabriko direktorius – Nesėtų rugių žydėjimas, 1978 m., rež. Marijonas Giedrys
 Mokyklos direktorius – Pasigailėk mūsų, 1978 m., rež. Algirdas Araminas
 Finansų ministras – Veidas taikinyje, 1978 m., rež. Almantas Grikevičius, LTV
 Kunigas - Kaimynai, 1979 m., rež. Vidmantas Bačiulis, LTV
 Karo ministras – Žaltvykslės, 1980 m., rež. Gytis Lukšas, LKS
 Gordonas – Ispaniškas variantas, 1980 m., rež. Erikas Lacis, Rygos kino studija
 Raudonmedžio rojus, 1981 m., rež. Bronius Talačka, LTV
 Dėdė Albertas – Lošimas be kozirių, 1981 m., rež. Algimantas Kundelis, LKS
 Teisėjas – Amerikietiška tragedija, 1981 m., rež. Marijonas Giedrys, LKS
 Rektorius – Turtuolis, vargšas…, 1982 m., rež. Arūnas Žebriūnas, LKS

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos režisieriai
Lietuvos kultūros veikėjai
Vytautas Gabriūnas

Vytautas Gabriūnas (1930 m. liepos 7 d. Kaunas – 1992 m. gegužės 3 d. Vilnius) – Lietuvos architektas.

Biografija 
1954 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1954–1976 m. dirbo Mokslinėse restauracinėse gamybinėse dirbtuvėse Vilniuje, Paminklų konservavimo instituto grupės vadovas, projektų vyr. architektas. 1961–1968 m. ir 1976–1978 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas.

Kūryba 

Suprojektavo individualių gyvenamųjų namų, interjerų, antkapinių paminklų. Nuliejo akvarelių su Vilniaus architektūros vaizdais. Pagal jo projektus pastatyta:
 J. Biliūno antkapinis paminklas, Liudiškiai, 1958 m.
 Motina, paminklas, Pirčiupiai, 1960 m., skulptorius Gediminas Jokūbonis
 Vilniaus Šv. Kotrynos bažnyčia, restauravimo projektas, 1960 m.
 Paminklų konservavimo instituto pastatas Vilniuje, 1969 m.
 Juozo Naujalio paminklas, Raudondvaris, 1969 m.
 Monumentas Pergalė, Kryžkalnis, 1970 m., skulptorius Bronius Vyšniauskas, dail. Kazys Morkūnas, 1973 m. – LTSR valstybinė premija, su kitais; 1999 m. perkeltas į Grūto parką
 L. Gucevičiaus paminklas, Migonys, Kupiškio rajono savivaldybė, skulptorius Petras Aleksandravičius, 1978 m.
 Jono Biliūno sodyba (restauracija), 1979 m.
 Žagarės dvaro žirgynas, restauravimo projektas, 1980 m.
 Aikštė su A. Vienuolio paminklu, Anykščiai, 1982 m., skulptorius Petras Aleksandravičius
 A. Baranausko ir A. Vienuolio muziejai, Anykščiai, 1982 m.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Lietuvos pedagogai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Pranas Gaida-Gaidamavičius

Pranas Gaidamavičius-Gaida (1914 m. sausio 26 d. Bajoruose, Želvos valsčius, Ukmergės apskritis – 2013 m. liepos 24 d. Aukštadvaryje, Trakų rajonas) – Lietuvos kunigas, žurnalistas, redaktorius, publicistas, teologijos daktaras.

Biografija 
1924–1927 m. mokėsi Širvintų progimnazijoje, 1931 m. baigė Kėdainių gimnaziją. 1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą ir Kauno kunigų seminariją, įšventintas kunigu. 1938–1940 m. vikaravo Širvintose. 1940 m. pasitraukė į Vokietiją. Apsistojo Gleisgarbeno pabėgėlių stovykloje, vėliau persikėlė į Berlyną. 1940–1946 m. studijavo Miunsterio, Freiburgo (ten gavo teologijos daktaro laipsnį) ir Leveno universitetuose.  1944–1946 m. Freiburgo lietuvių tremtinių kapelionas.

1950 m. išvyko į Kanadą. 1950–1952 m. dėstė filosofiją Mont-Laurier (Kvebekas) kunigų seminarijoje. 1954 m. persikėlė į Torontą. Nuo 1954 m. dirbo laikraščio „Tėviškės žiburiai“ redakcijoje, nuo 1961 m. vyr. redaktorius. Bendradarbiavo laikraščiuose „Darbininkas“, „Draugas“, „Rytas“, „XX amžius“, žurnaluose „Židinys“, „Naujoji Romuva“, „Aidai“.  1987 m. pakeltas Popiežiaus garbės prelatu. 2010 m. grįžo į Lietuvą – Kaišiadorių vyskupiją, apsigyveno vyskupijos administruojamuose namuose Aukštadvaryje (Trakų rajonas).  Palaidotas Kaišiadorių katedros šventoriuje.

Bibliografija 
 Išblokštasis žmogus: benamio likimo perspektyvos. – Augsburg: Venta, 1951. – 278 p.
 Milžinas, didvyris, šventasis: žmogiškosios pilnaties vizija. – Brooklyn, N. Y.: Tėvų pranciškonų leidinys, 1954. – 246 p.
 Didysis nerimas: žvilgsnis jieškančion žmogaus širdin. – Putnam, Conn.: Immaculata, 1961. – 297 p.: iliustr.
 Lithuanians in Canada = Les lituaniens au Canada / by Pr. Gaida, S. Kairys, J. Kardelis, J. Puzinas, A. Rinkūnas, J. Sungaila. – Ottawa: Lights Printing; Toronto: Time Press Litho, 1967. – 370 p.: iliustr.
 Krikščionis tarp kolektyvizmo ir individualizmo. – Roma: Lietuvių katalikų mokslo akademija, 1974. – 24 p.
 Nemarus mirtingasis arkivyskupas Teofilius Matulionis: ganytojas, kalinys, kankinys ir laimėtojas. – Roma: LKMA, 1981. – 369 p.
 Raštai / Pranas Gaida-Gaidamavičius. – Vilnius: Mintis, 1996. – 603 p.: portr. – ISBN 5-417-00727-7
 Undying mortal: Archbishop Teofilius Matulionis – shepherd, prisoner, martyr. – Toronto: Lights of Homeland, 1997. – 176 p.: portr. – ISBN 0-9682427-0-7

Įvertinimas 
 1993 m. Sausio 13-osios atminimo medalis 
 2002 m. LDK Gedimino ordino Riterio kryžius 
 2009 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro didysis kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Lietuvos kapelionai
Lietuvos teologai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Kanados lietuvių bendruomenės veikėjai
Dalija Salomėja Gaidamonienė

Dalija Salomėja Šiurkutė-Gaidamonienė (g. 1938 m. gegužės 2 d. Kaune) – Lietuvos gydytoja pulmonologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija 
1961 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1967 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute apgynė disertaciją „Suaugusių pirminės tuberkuliozės klinikinės eigos ypatumai šiuolaikinio antibakterinio gydymo laikotarpiu“, medicinos mokslų kandidatė. 1982 m. Maskvos centriniame tuberkuliozės mokslo tyrimų institute apgynė disertaciją „Kvėpavimo organų sarkoidozės diagnostika ir gydymas tuberkuliozės endemijos sumažėjimo sąlygomis“, medicinos mokslų daktarė. 

Nuo 1966 m. dirba Respublikinėje tuberkuliozės ir infekcinių ligų ligoninėje (iki 2003 m. veikė kitais pavadinimais), nuo 1974 m. klinikinio skyriaus vedėja, nuo 1989 m. direktorė. Nuo 1990 m. profesorė. Medicinos diagnostikos centro gydytoja.

Nuo 1989 m. Lietuvos tuberkuliozės asociacijos prezidentė. 1992–1996 m. Europos respirologų asociacijos Lietuvos skyriaus pirmininkė.

Mokslinė veikla 
1970 m. pirmoji Lietuvoje pradėjo tirti sarkoidozės epidemiologiją, pritaikė kepenų punkciją sarkoidozei diagnozuoti. Mokslinio darbo sritis – plaučių ligų, ypač intersticinių (difuzinių), tuberkuliozės diagnostika ir gydymas. Parengė (su kitais) Nacionalinę tuberkuliozės profilaktikos ir kontrolės programą.

Bibliografija 
 Sarkoidozė, su kitais, 1982 m., rusų k.

Šaltiniai 

Lietuvos pulmonologai
Lietuvos pedagogai
Valentas Gaidelis

Valentas Gaidelis (g. 1936 m. gegužės 10 d. Šiūlėnuose, Utenos apskritis) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1959–1964 m. ir 1969–1994 m. Elektrografijos mokslinio tyrimo instituto mokslo darbuotojas. 1964–1969 m. ir nuo 1994 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1985 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras. 

Mokslinių tyrimų sritys: organinių puslaidininkių tyrimai, organinių elektrofotografinių sluoksnių kūrimas ir tyrimai.

Bibliografija 
 Fizikiniai procesai elektrofotografiniuose ZnO sluoksniuose, su kitais, 1968 m., rusų k.

Įvertinimas 
 1978 m. LSSR valstybinė premija (kartu su Edmundu Montrimu)
 2006 m. Lietuvos mokslo premija (kartu su Edmundu Montrimu, Vygintu Jankausku, Vytautu Getaučiu ir Donatu Jonu Sidaravičiumi)

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos fizikai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Leokadija Diržinskaitė-Piliušenko

Leokadija Diržinskaitė-Piliušenko (1921 m. sausio 20 d. Ančlaukyje, Vilkaviškio rajonas – 2008 m. Vilniuje) – sovietinės Lietuvos valstybės ir partinė veikėja, tuo metu aukščiausią partinį postą užėmusi moteris.

Biografija 
Tėvas Juozas Diržinskas (1889–1941), Spalio revoliucijos Rusijoje bei pogrindinio komunistinio judėjimo Lietuvoje dalyvis; po sovietų okupacijos 1940 m. paskirtas Pajevonio valsčiaus vykdomojo komiteto pirmininku ir sušaudytas prasidėjus karui su Vokietija.

1940–1941 m. Pajevonio valsčiaus sekretorė ir LLKJS Pajevonio valsčiaus komiteto sekretorė, vėliau LLKJS Vilkaviškio apskrities komiteto instruktorė. Karo metais gyveno Ivanovo srityje, dirbo gamykloje, 1943–1944 m. mokėsi sovietinių darbuotojų kursuose Šujoje, vėliau mokytojavo lietuvių vaikų namuose Kirovo srityje.

1946–1949 m. dirbo komjaunimo darbą Tauragėje, Šiauliuose ir kt. 1949–1951 m. mokėsi Respublikinėje partinėje mokykloje. 1951–1953 m. LKP Šiaulių srities komiteto instruktorė, sektoriaus vedėja. 1953–1958 m. LKP Šiaulių miesto komiteto sekretorė, 1958–1960 m. I sekretorė. 1958 m. Maskvoje baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1960–1976 m. LSSR MT pirmininko pavaduotoja, 1966–1976 m. dar ir butaforinė LSSR užsienio reikalų ministrė. 1976–1985 m. LSSR AT prezidiumo pirmininko pavaduotoja. 

Nuo 1950 m. SSKP narė. Nuo 1958 m. LKP CK narė, 1960–1964 m. kandidatė į LKP CK biuro narius. 1959–1963 m. ir nuo 1967 m. LSSR AT deputatė, 1962–1966 m. SSRS AT deputatė. 1985 m. išėjusi į pensiją kurį laiką dirbo Lietuvos kraštotyros draugijoje. Teigiama, kad jos nurodymu buvo organizuotas Kryžių kalno naikinimas.

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos užsienio reikalų ministrai
Ūta (Kaniava)

Ūta – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 12 km į pietryčius nuo Varėnos, prie kelio . Per kaimą teka Ūlos intakas Mazupis, aplink supa Dainavos giria (Ūtos, Noškūnų miškai). 2005 m. pastatytas paminklas A. Barauskui (1899–1940 m.).

Istorija 

Seniau kaime būta lentpjūvės („ūtos“). XIX a. pab. gyventojai vertėsi daugiausia bitininkyste.

XX a. tarpukariu kaimas buvo Lydos apskrityje, Kaniavos valsčiuje. Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 54 žmonių, iš kurių 48 užsirašė lietuviais ir 6 lenkais.

1940 m. birželio 15 d. paryčiais Ūtos pasienio sargybos postą užėmė Raudonosios armijos 185-osios šaulių divizijos žvalgybos grupė ir nužudė pasienio policininką Aleksandrą Barauską, nors TSRS vadovybė dar nebuvo davusi oficialaus įsakymo pulti Lietuvą.

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kotujis

Kotujis () – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašte, Evenkijoje ir Taimyre; viena iš Chatangą sudarančių upių. Prasideda Putorano plynaukštėje. Pradžioje teka į pietryčius, o vidurupyje pasuka į šiaurę. Žemupyje teka Šiaurės Sibiro žemuma. Susilieja su Cheta ir sudaro Chatangą.

Didžiausi intakai: Mojeras, Kotujkanas, Eriječka, Čangada, Tukalanas. Vaga slenkstėta. Kotujis būna užšąlęs nuo rugsėjo pabaigos ar spalio pradžios iki gegužės pabaigos ar birželio pradžios.

Šaltiniai 

Rusijos upės
Krasnojarsko kraštas
Kočečiumas

Kočečiumas () – upė Rusijoje, Krasnojarsko krašte, Evenkijoje; Žemutinės Tunguskos dešinysis intakas. Prasideda Putorano plynaukštės pietiniame pakraštyje. Teka į pietus Vidurio Sibiro plokščiakalniu. Įteka į Žemutinę Tunguską ties Turos gyvenviete.

Pagrindiniai intakai – Embenčimas, Tembenčis (dešinieji), Turus (kairysis). Užšąla spalį, atitirpsta gegužės pabaigoje.

Šaltiniai 

Rusijos upės
Ramūnas Bradūnas

Ramūnas Bradūnas (1975 m. kovo 22 d. – 2004 m. liepos 11 d.) – žurnalistas, muzikantas, grupės „Juodos rožės“ įkūrėjas ir vokalistas.

2004 m. liepos 11 d. žuvo automobilio avarijoje. Žurnalistas R. Bradūnas dirbo Žinių radijuje, prieš tai TV3 vedė laidą "Meile mano".

Bradūnas, Ramūnas
Kojukukas

Kojukukas () – upė JAV, centrinėje Aliaskoje; Jukono dešinysis intakas. Prasideda susiliejus kelioms upėms, ištekančioms iš Endikoto kalnų. Teka į pietvakarius kalnais, o vėliau pelkėta žemuma. Įteka į Jukoną ties Kojukuko gyvenviete.

Pagrindiniai intakai – Gleiseris, Alatna, Džonas. Upės baseine įsteigtas Kojukuko nacionalinis laukinės gamtos draustinis. Upė laivuojama.

Upės pavadinimas kilo nuo jos baseine gyvenančių indėnų kojukonų.

Šaltiniai 

Aliaskos upės
Antanas Valaitis (1906)

Antanas Valaitis (1906 m. rugpjūčio 11 d. Skaistgiriuose, Sintautų vlsč. – 1998 m. gruodžio 24 d. Minelguose, Jurbarko r.) – politinis veikėjas, Pavasarininkų vadovas, mokytojas, rezistentas.

Biografija 
Tėvas Juozas Valaitis buvo vidutinis ūkininkas, Skaistgirių kaimo seniūnas.

A. Valaitis mokėsi Zyplių ir Katilių pradinėse mokyklose, o 1918 m. įstojo į Šakių „Žiburio“ gimnaziją, čia baigė 6 klases. Po to iki 1929 m. mokėsi Vilkaviškio kunigų seminarijoje, ją paliko dėl ligos. 1931–1935 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete Teologijos–filosofijos fakultete (prancūzų ir lotynų kalbas, pedagogiką, psichologiją, logiką, lietuvių kalbą). Taip pat studijavo Prancūzijos Lilio katalikiškajame universitete, politinių ir socialinių mokslų fakultete.

Prieš prasidedant Antrajam pasauliniam karui, ėjo Lietuvos pavasarininkų federacijos pirmininko pareigas, redagavo žurnalą „Pavasaris“.

1951 m. rugsėjo 5 d. Antanas Valaitis buvo suimtas, 25 metus kalėjo Sibiro lageriuose. Nuo 1952 m. spalio kalėjo Kajarkane netoliese Norilsko; po trejų metų, 1955 m., perkeltas į Irkutsko srities lagerius, o 1960 m. – į Mordoviją. Kalėdamas dirbo prie geležinkelio tiesimo, akmens anglies ir nikelio kasyklose.

Į Lietuvą grįžo 1976 m. Gyveno netoli Veliuonos esančiame Minelgų kaime, čia ir mirė.

Išnašos 

Lietuvos politikai
Pavasarininkai
Vladas Gaidys

Vladas Gaidys (g. 1952 m. birželio 14 d. Šiauliuose) – Lietuvos sociologas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
Tėvas Antanas Gaidys, komunistas. 1975 m. baigė Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą. 1976–1979 m. TSRS mokslų akademijos Sociologinių tyrimų instituto Maskvoje aspirantas. 1981 m. filosofijos mokslų kandidatas.

Nuo 1980 m. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto (dab. Socialinių tyrimų institutas) mokslo darbuotojas, 1990–2001 m. socialinių pokyčių skyriaus, 2002–2003 m. Teorijos ir metodologijos skyriaus, nuo 2003 m. Eurointegracijos skyriaus vedėjas. 1997–2000 m. dėstė Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete; nuo 2000 m. docentas. Nuo 1993 m. privataus visuomenės nuomonės ir rinkos tyrimų centro „Vilmorus“ direktorius. 1990–1994 m. Lietuvos sociologų draugijos prezidentas.

Bibliografija 
 Laikas sociologiniuose tyrimuose: Metodologinės ir metodinės problemos, monografija, 1986 m., rusų k.
 Nuomonės: 1989–1994 m., su D. Tureikyte, 1994 m.
 Visuomenės nuomonės tyrimai: Teorija ir praktika, 1999 m.
 Ar saugi Lietuvos visuomenė?, su A. Dobryninu, 2004 m.

Šaltiniai 

Lietuvos sociologai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos filosofai
Elena Gaigalaitė

Elena Gaigalaitė-Gaidienė (1933 m. gruodžio 17 d. Dotnuvoje, Kėdainių apskritis – 2015 m. gruodžio 3 d. Klaipėdoje) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija 
1953 m. baigė Kaišiadorių vidurinę mokyklą. 1953–1957 m. studijavo LSSR konservatorijoje. 1956–1962 m. Kapsuko, 1963–2015 m. Klaipėdos dramos teatro aktorė. Scenoje suvaidino per 120 vaidmenų. Lietuvos teatro sąjungos narė. 

Kūryboje išryškino psichologines detales, meistriškai perteikė charakterį, ypač raiškūs komiški vaidmenys. 

Palaidota Lėbartų kapinėse.

Žymesni vaidmenys 
Teatre:
 1963 m. Smeraldina – Karlas Goldonis. Dviejų ponų tarnas
 1963 m. Komisarė – Vsevolodas Višnevskis. Optimistinė tragedija
 1964 m. Vingienė – Žemaitė. Marti
 1970 m. Klapatauskienė – Kazys Saja. Abstinentas
 1975 m. Motušė Kuraž – Bertoldas Brechtas. Motušė Kuraž
 1977 m. Marfa – Aleksandras Kopkovas. Dramblys
 1983 m. Vasa – Maksimas Gorkis. Vasa Železnova
 1991 m. Misis Vair – Tenesis Viljamsas. Senasis kvartalas
 1994 m. Marta Rul – Heinrichas fon Kleistas. Sukultas ąsotis
 2001 m. Megė Foulen – Martinas McDonahas. Lineino grožio karalienė
 2003 m. Sesilė Robson – Ronaldas Harvudas. Kvartetas

Kine:
 1957 m. Marijona – Kol nevėlu..., rež. Vytautas Žalakevičius, Marijonas Giedrys
 1973 m. Laimingas laimės neradęs, rež. Algirdas Araminas
 1984 m. Baronienė – Čia mūsų namai, rež. Saulius Vosylius
 1987 m. Šeimininkė – Parodų rūmai, rež. Marijonas Giedrys, Andrius Šiuša
 1990 m. Vaikai iš „Amerikos“ viešbučio, rež. Raimundas Banionis
 2000 m. Elzė iš Gilijos, rež. Algimantas Puipa
 2004 m. Bobutė – Egzistencija, rež. Giedrė Beinoriūtė
 2015 m. Edeno sodas, rež. Algimantas Puipa

Įvertinimas 
 1982 m. LSSR nusipelniusi artistė

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Mikalajavas

Mikalajavu vadinamos gyvenvietės:

 buvęs kaimas Kalvarijos savivaldybėje;
 buvusio dvaro Kazlų Rūdos savivaldybėje senasis pavadinimas, dabar Guobai;
 buvusi Panevėžio miesto dalis Mikolajavas;
 gyvenvietė Vijos rajone Baltarusijoje.
Astravo rajonas

Astravo rajonas () – rajonas Baltarusijoje, Gardino srities šiaurėje, pasienyje su Lietuva. Centras – Astravas. Plotas – 1569 km², 24 266 gyventojai (2009 m. duomenys).

Rajonas įkurtas 1940 m. sausio 15 d.

Istorija 
Rašytiniuose šaltiniuose Astravas pirmą kartą paminėtas 1468 m., kai Kijevo vaivada Martynas Goštautas įkūrė bažnyčią ir domininkonų vienuolyną. Po jo mirties 1542 m. Astravą valdė Žygimantas Senasis, kuris po kiek laiko perdavė miestą savo sūnui Žygimantui Augustui.

Pavadinimas Astravas yra slavų kilmės ir kilęs iš žodžio sala, kuri yra dešiniame Lošos upės krante.

Yra kelios senovės gyvenvietės. Varnionių kaimas pirmą kartą paminėtas 1391 m. kaip Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Jogailos žemė.

Kaimas Bistryčia yra viena seniausių gyvenviečių Astravo rajone. Motiejaus Strijkovskio (1547–1593) ir Kojalavičiaus (1609–1677) kronikose teigiama, kad kaimas Bistryčia buvo pirmoji LDK sostinė.

Gyvenvietės 

Vienintelis miestas – Astravas.

Nuorodos 

 http://www.emaps-online.com/rus_win/maps/oblast/obl_grodno/regions/reg_ostrovets/map.shtml
 http://www.radzima.org/pub/miesta.php?lang=ru&rajon_id1=hras
 http://region.grodno.by/ru/oblast/regions/ostrovets 
 http://globus.tut.by/_regs/ostrov.htm
Vaidminiai (Zarasai)

Vaidminiai – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Suvieko, prie plento . Stūkso Vaidminių akmuo su įvairiomis „gyvūnų pėdomis“ (archeologijos paminklas). Yra kaimo kapinės.

Gyventojai

Išnašos 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Šlyninka

Šlyninka – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, rytiniame Štadvilių pakraštyje, prie Nikajos upės. Išlikęs 300 metų veikiantis vandens malūnas (XVIII a. istorijos paminklas; nuo 1963 m. varomas tik elektra).

Gyventojai

Nuorodos 
 Vandens malūnas

Šaltiniai 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Murliškės

Murliškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje. Yra išlikęs XIX a. užvažiuojamasis kiemas ().

Gyventojai

Šaltiniai 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Medoliškės

Medoliškės – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Suvieko, prie kelio . Stūkso archeologinis Medoliškių akmuo. Kaime telkšo ežerėlis Vaitonka.

Gyventojai

Išnašos 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Nijolė Gaigalaitė

Nijolė Gaigalaitė (g. 1928 m. gruodžio 10 d. Gaižūnuose, Linkuvos valsčius) – Lietuvos skulptorė.

Biografija 
Sesuo Aldona Gaigalaitė, brolis Algirdas Gaigalas. 1953 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1953 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

Kūryba 
Sukūrė skulptūrinių portretų (Janina Degutytė, 1962 m., Salezijus Pavilonis, 1979 m., Elena Nijolė Bučiūtė, 1985 m.), antkapinių paminklų (Rapolas Jakimavičius, 1963 m., Nepriklausomos Lietuvos kariams, kritusiems kovose su lenkais 1994 m., abu Vilniuje), dekoratyvinių („Jūratė ir Kastytis“, Palanga, 1961 m.) ir kamerinių (triptikas „1863 metų atminimui“ 1967 m., „Lopšinė“ 1972 m.) kompozicijų. Vėlesnėje kūryboje vyrauja religinės tematikos skulptūros, dažna Pietos tema („Pieta Nr. 3“ TV bokšto gynėjams, 1992 m.). Bronzos, marmuro, granito, medžio skulptūros ekspresyvios, apibendrintų formų. Nuo 1953 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje.

Šaltiniai 

Lietuvos skulptoriai
Alfonsas Gailevičius

Alfonsas Gailevičius (1910 m. liepos 28 d. Rygoje, Latvija – 1998 m. vasario 24 d. Vilniuje) – sovietinis administracinis ir saugumo veikėjas, vienas iš aktyviausių stalininių represijų Lietuvoje organizatorių, LSSR AT deputatas, SSRS vidaus tarnybos generolas majoras, LSSR ministras, ministro pavaduotojas.

Biografija 
1928–1929 m. LKJS Biržų parajonio komiteto sekretorius, 1929–1930 m. LKP Biržų parajonio komiteto sekretorius. Nuo 1928 m. dalyvavo antivalstybinėje komjaunimo, nuo 1929 m. Lietuvos komunistų partijos veikloje, už tai 1935–1940 m. buvo kalinamas. 1940 m. sovietams okupavus Lietuvą, iš kalėjimo išleistas. 1940 m. birželio-rugpjūčio mėn. Saugumo departamento Ypatingojo skyriaus viršininkas, vėliau LSSR NKVD-NKGB viršininkas. Aktyviai dalyvavo 1940 m. liepos 11-12 d. ir kitose masinėse Lietuvos gyventojų suėmimo ir trėmimo akcijose. Prasidėjus SSRS-Vokietijos karui, 1941 m. pasitraukė į SSRS. 1943–1944 m. Lietuvoje vadovavo specialiajai žvalgų grupei „Sakalai“.

1944–1948 m. SSRS Religinių kultų reikalų tarybos įgaliotinis Lietuvos SSR. Kontroliavo ir varžė Lietuvos religinių bendruomenių, daugiausia Katalikų bažnyčios, veiklą, rengė dvasininkų represijas. 1948–1953 m. LSSR valstybės saugumo, 1953–1954 m. vidaus reikalų ministro pavaduotojas.  1954–1962 m. LSSR vidaus reikalų, 1962–1968 m. viešosios tvarkos apsaugos ministras. 1957 m. SSRS vidaus tarnybos generolas majoras. Vienas stalininių represijų Lietuvoje organizatorių. 1958 m. jo siūlymui tremti į Lietuvą grįžusius politinius kalinius sovietinė administracija nepritarė.

1954–1970 m. LKP CK narys. 1955–1959 m. ir 1963–1971 m. LSSR AT deputatas.

Šaltiniai 

TSRS generolai
KGB tarnautojai
Lietuvos TSR viceministrai
Lietuvos vidaus reikalų ministrai
B'Day Anthology

B'Day Anthology  – Amerikos R&B atlikėjos Beyoncé video albumas, išleistas kartu su albumu B'Day Deluxe Edition Amerikoje 2007 m. balandžio 3 dieną.
Šiam DVD albumui buvo sukurti devyni nauji vaizdo klipai.

Video dainos 

Beyoncé video albumai
2007 albumai
Kulunda (Rusija)

Kulunda () – kaimo gyvenvietė (anksčiau miesto tipo gyvenvietė) Rusijoje, Altajaus krašto vakaruose, netoli sienos su Kazachstanu, Kulundos stepėje. Rajono centras. 15,5 tūkst. gyventojų (2003 m.). Geležinkelių mazgas (linijos į Barnaulą, Tatarską, Astaną). Taip pat praeina Alėjsko-Pavlodaro kelias. Statybinių medžiagų, maisto, avalynės pramonė.

Istorija 

Kulunda įkurta 1917 m. kaip geležinkelio statybas aptarnaujanti gyvenvietė.

Altajaus krašto gyvenvietės
Jasimas bin Muhamadas al Tanis

Jasimas bin Muhamadas al Tanis (g. apie 1825 m. – m. 1913 m.) – Šeichas, Kataro emyras ir valdė nuo 1878 m. iki 1913 m. Šeichas laikomas dabartinio Kataro įkūrėju.

Šaltiniai 
 Jassim Bin Mohammad Bin Thani

Kataro emyrai
Aukštelkės pensionatas

Aukštelkės socialinės globos namai (anksčiau – Aukštelkės pensionatas) – valstybinė stacionari socialinės globos įstaiga, skirta gyventi suaugusiems neįgaliems asmenims, sergantiems lėtinėmis psichikos ligomis, turintiems intelekto sutrikimų, kurie negali gyventi savo namuose ar savarankiškai ir jiems būtina priežiūra, slauga ar medicininis aptarnavimas.

Adresas: Poilsio g. 16A, Aukštelkės km, LT-80013 (Šiaulių rajonas).

Yra Pagryžuvio filialas.

Istorija 
1949 m. buvusiame dvare įsteigti senelių ir invalidų namai. Tuo metu buvo apgyvendinti 25 globotiniai. O dirbo 7 darbuotojai. 1954 m. pastatytas nedidelis 2 aukštų medinis namas, kuriame įsikūrė raštinė bei apgyvendinti pensionato darbuotojai. 1956 m. pensionato vadovu tapo Jonas Gilys, kuriam vadovaujant 1958–1959 m. buvo pastatytas dviejų aukštų mūrinis 80 vietų pirmasis korpusas. 1960 m. pastatytas naujas pastatas, kuriame buvo: pirtis, skalbykla, katilinė bei minkšto inventoriaus sandėliai.

1962 m. panaikintas „Auksinės varpos kolūkis“, o jam priklausiusi 400 ha žemė perduota globos namams. 1963 m. užbaigtas statyti (pradėtas 1961 m.) didelis dviejų aukštų antrasis korpusas. Jame buvo 200 vietų kambarių globotiniams, virtuvė, valgykla, salė-biblioteka, medicinos punktas. 1965 m. į visus namus buvo įvestas vanduo, kanalizacija ir šildymas.

1969 m. pensionate gyveno 400 globotinių ir dirbo 76 darbuotojai. 1985 m. antrame korpuse išplėsta virtuvė, valgykla. Globotiniai pradėjo valgyti viena pamaina. 1996 m. pensionatas tapo psichoneurologinio profilio, skirtas gyventi suaugusiems asmenims, turintiems psichikos ar proto negalia.

2006 m. atidarytas Aukštelkės pensionato filialas Pagryžuvio kaime (Kelmės raj.).

Nuorodos 
 Aukštelkės socialinės globos namų tinklavietė 

Globos namai
Šiaulių rajono įstaigos
Juozas Meškauskas (1906)

Juozas Meškauskas (1906 m. liepos 21 d. Vajėšiuose, Anykščių valsčius, Utenos apskritis – 2010 m. spalio 21 d. Beverly Shores, JAV) – gydytojas, Lietuvos ir JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Debeikių pradžios mokykloje, Utenos „Saulės“ gimnazijoje, 1923 m. baigė Anykščių mokyklą. 1923–1927 m. mokėsi Ukmergės gimnazijoje. 1927–1933 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Medicinos fakultete. Nuo 1929 m. priklausė at­ei­ti­nin­kų organizacijai, „Gajos“ korporacijos pirmininkas. 1929 m. gruodžio mėn. už ateitininkų veiklą buvo suimtas ir 44 dienas praleido Varnių koncentracijos stovykloje. 1937 m. apsigynė disertaciją „Skrandžio ir dvylikapirštės žarnos opų ankstyvos diagnozės ir gydymo klausimu“, gavo medicinos daktaro laipsnį. 1938 m. stažavosi Vienoje, Miunchene ir Berlyne. 

1933–1939 m. VDU Medicinos fakulteto Vidaus ligų klinikos felčeris, vėliau asistentas, 1941–1944 m. vedėjas. 1939–1941 m. VDU Medicinos fakulteto privatdocentas, docentas, nuo 1941 m. profesorius, fakulteto dekanas, šias pareigas ėjo net ir uždarius universitetą, iki 1944 m. liepos 24 d. 1942 m. naciams siekiant, kad VDU studentai eitų į darbo tarnybą, su kitais senato nariais ir profesoriais suimtas, savaitę kalintas. Artėjant frontui palydėdamas vokiečių konfiskuotą Medicinos fakulteto turtą išvyko į Vokietiją, dirbo Kemfenhauzo, 1945–1949 m. Augsburgo ligoninėje. 1946–1948 m. lietuvių gydytojų tremtinių sąjungos pirmininkas, 1949 m. Tarptautinės tremtinių gydytojų sąjungos komiteto narys.

1949 m. vasarą persikėlė į JAV. Vertėsi gydytojo praktika, rūpinosi lietuvių gydytojų aklimatizacija JAV. Apie 20 metų Čikagos Alkoholikų ir narkomanų gydymo instituto medicinos direktorius. 1949–1957 m. Ateitininkų federacijos tarybos pirmininkas, Ilinojaus lietuvių gydytojų draugijos pirmininkas, Lietuvių medicinos muziejaus Čikagoje garbės kuratorius. Rašė straipsnius į žurnalą „Medicina“, parašė knygų, propagavo sveiko gyvenimo būdą.  Palaidotas Debeikių (Anykščių raj.) kapinėse.

Bibliografija 
 Skrandžio ir dvylikapirštės žarnos opų ankstyvos diagnozės ir gydymo klausimu: disertacija. – Kaunas, 1937. – 223 p.: iliustr.
 Diabeto problema ir jo gydymas dabartiniu metu. – Kaunas, 1939. – 84 p.: iliustr.
 Elektrokardiografijos pagrindai. – Nördlingen: Sudavija, 1947. – 120 p.: iliustr.
 Lietuvos medicinos istorija: medicinos mokslas, gyventojų medicininio ir socialinio aprūpinimo istorinė ir dokumentinė apžvalga. – Chicago: Pasaulio lietuvių gydytojų sąjunga, 1987. – 814 p.: iliustr.
 Gaja: ateitininkų medikų korporacija (su kitais). – Chicago: Lithuanian Research and Studies Center, 2005. – 386 p.: iliustr. – ISBN 0-929700-54-6

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
VDU dėstytojai
JAV lietuviai
Ateitininkai
Arvaidas Galdikas

Arvaidas Galdikas (g. 1963 m. lapkričio 7 d. Lendimuose, Kretingos raj.) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1985 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, 1989-1991 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete. 2000 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.

1985-1989 m. dirbo Karmėlavos vidurinėje mokykloje. 1994-1999 m. Vytauto Didžiojo universiteto, nuo 1999 m. Kauno technologijos universiteto, nuo 2003 m. dar ir Kauno medicinos universiteto dėstytojas. Nuo 2003 m. profesorius. 1998 m. dirbo mokslinį darbą Salonikų Aristotelio universitete, 1996 m., 2001-2002 m., 2004 m. – Puatjė universitete Prancūzijoje.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritys: jonizuotųjų dalelių ir kietųjų kūnų paviršiaus sąveikos fiziniai ir cheminiai procesai. Ištyrė masės pernašos mechanizmus kietajame kūne kintamosios jonų apšvitos sąlygomis. Išnagrinėjo nanoklasterių susidarymo ir augimo pirmines stadijas plonųjų dangų sintezės proceso metu. Sukūrė deimantų tipo anglies dangų magnetroninės sintezės kinetinį matematinį modelį. Ištyrė masės pernašos procesus jonų pluoštais švitinamuose daugiasluoksniuose dariniuose.

Bibliografija 
 Paviršiaus apdorojimas jonų pluoštais: kompozicija ir morfologija (Ion Beam Surface Processing: Composition and Morphology), su L. Pranevičiumi, 1998 m.
 Jonų ir kondensuotosios medžiagos sąveika (Interaction of Ions with Condensed Matter), su L. Pranevičiumi, 2000 m.
 Matematinė medžiagotyra, 2006

Šaltiniai 

Lietuvos fizikai
Lietuvos pedagogai
Birutė Galdikas

Birutė Marija Filomena Galdikas-Brindamour, Galdikaitė (1946 m. gegužės 10 d. Vysbadene, Vokietija) – lietuvių kilmės pasaulinio garso antropologė, gamtosaugininkė, žymiausia orangutanų tyrinėtoja, fizinės antropologijos daktarė (1969 m.) ir biologijos daktarė (1978 m.).

Biografija 
1966 m. baigė psichologiją Britų Kolumbijos universitete Vankuveryje, 1969 m. antropologiją – Kalifornijos universitete Los Andžele. Nuo 1979 m. Džakartos nacionalinio universiteto, nuo 1989 m. – ir Simono Fraserio universiteto Kanadoje profesorė.

Tyrinėti primatus paskatino žymus antropologas profesorius Luisas Lykis. 1967–1979 m. dalyvavo archeologiniuose kasinėjimuose Pietų Kalifornijoje, Balkanų šalyse. 1971 m. atvyko į Indoneziją, Tandžungputingo nacionaliniame parke įkūrė orangutanų stebėjimo centrą. Sukūrė ir įgyvendino septynis orangutanų tyrimų ir išsaugojimo projektus. 1986 m. įkūrė Tarptautinį orangutanų fondą Los Andžele, jo skyriai yra Indonezijoje, Australijoje, Kanadoje, Didžiojoje Britanijoje, jų prezidentė, Taivane (garbės pirmininkė). 1998 m. dalyvavo Baltijos psichologų konferencijoje Vilniuje. Indonezijos, JAV ir kelių tarptautinių mokslo draugijų narė.

Sengirės fondo globėja. 

Jos gyvenimas ir darbai aprašyti 6 knygose, apie ją sukurta dokumentinių filmų Indonezijoje, Japonijoje, JAV, Prancūzijoje, Italijoje, Australijoje. Pelnė daug apdovanojimų.

Bibliografija 
 Rojaus atspindžiai. Mano gyvenimas su orangutanais Borneo saloje (Reflections of Eden. My Years with the Orangutans of Borneo) 1995 m. 3 leid. 1999 m., vokiečių k. 1995 m., prancūzų k. 1997 m., lietuvių k. 2012.
 Vadovas po Tanjung Putingo nacionalinį parką (A Guidebook to Tanjung Puting National Park), su G. Shapiro, 1997 m.
 Orangutanų odisėja (Orangutan Odyssey), su N. Briggs, 1999 m.

Įvertinimas 
 1994 m. Jungtinių Tautų pasaulinė premija
 1991 m. E. Bauerio Žemės didvyrės premija
 1990 m. PETA humanitarinė premija
 1997 m. Tylerių aplinkos apsaugos premija ir aukso medalis

Šaltiniai

Nuorodos 
 birutegaldikas.lt Tarptautinis Birutės Galdikas globos fondas
 Tarptautinis orangutanų fondas

Lietuvos antropologai
Lietuvos ekologai
Lietuvos zoologai
Lietuvos biologai
Teriologai
Galdikas
Valerijonas Galdikas

Valerijonas Galdikas (1923 m. rugsėjo 12 d. Šiluose, Žarėnų valsčius – 2012 m. spalio 18 d. Vilniuje ) – Lietuvos dailininkas grafikas.

Biografija 
1948 m. baigė Lietuvos dramos teatro vaidybos studiją, 1950 m. – Vilniaus dailės institutą. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, Lietuvos nusipelnęs meno veikėjas.

Palaidotas Menininkų kalnelyje, Antakalnio kapinėse.

Kūryba 
Pirmą kartą darbus eksponavo Telšiuose 1943 m. Sukūrė estampų („Vilnius“ 1972 m., „M. K. Čiurlionis“ 1975 m., ciklai „Kinietiškas ciklas“ 1958 m., „Vasaros atostogos Skiemonyse“ 1963 m., „Lietuvių liaudies dainos“ 1965–1970 m., Lietuvių liaudies daina „Aš atsisakiau savo močiutei“, 14 estampų, Lietuvių liaudies daina „Oi lekia lekia gulbių pulkelis“, 18 estampų; abu ciklai 1970 m.) ir ekslibrisų. Kūriniai aiškios, lakoniškos kompozicijos, dekoratyvūs; būdinga storų štrichų ir linijų raižyba, didelės kontrastingos dėmės. Nuliejo akvarelių. Nuo 1950 m. dalyvauja parodose. Individualios parodos surengtos Vilniuje 1973 m., 1983 m., 1993 m., 1998 m., 2003 m.

Medžio raižiniais, linoraižiniais apipavidalino ir iliustravo knygas:
 Aleksandras Gudaitis-Guzevičius. Broliai, 4 kn. 1951–1955 m.
 Petras Cvirka. Žemė maitintoja, 1956 m.
 Vaižgantas. Dėdės ir dėdienės, 1956 m.
 Julius Janonis. Raštai, 2 t. 1956 m., Pūslėtosioms rankoms, 1973 m.
 Vincas Krėvė. Raganius, 1958 m., Bedievis, 1966 m.
 Jonas Biliūnas. Lazda, 1959 m.
 Lietuvių liaudies dainos, 1965 m., rusų k.
 Maironis. Jūratė ir Kastytis, 1968 m., Pavasario balsai, 1970 m.
 Kristijonas Donelaitis. Metai, 1993 m.
 Adomas Mickevičius. Ponas Tadas, 1998 m.

V.Galdiko darbų yra įsigijęs Lietuvos dailės muziejus, Tretjakovo galerija Maskvoje.

Bibliografija 
 Valerijonas Galdikas. Vilnius, 1977 m.

Šaltiniai 

Lietuvos grafikai
Lietuvos ekslibrisų kūrėjai
Lietuvos iliustratoriai
Žatajus

Žatajus () – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Jakutijoje, Lenos kairiajame krante, 15 km į šiaurę nuo Jakutsko. 9,1 tūkst. gyventojų (2008 m.). Laivų statyba ir remontas, naftos saugykla.

Istorija 

Žatajus oficialiai įkurtas kaip darbininkų gyvenvietė 1948 m., nors iš tikro egzistavo kur kas anksčiau (maždaug nuo 1920 m.). 2004 m. Žatajui suteiktas miesto apygardos statusas.

Jakutijos gyvenvietės
Abijaus ulusas

Abijaus ulusas (, ) – ulusas šiaurės rytų Jakutijoje, Kolymos žemumoje. Administracinis centras – Belaja Gora.

Geografija 

Uluso teritorija teka Indigirka, yra gausybė ežerų (­­­~12 000), iš kurių didžiausias – Ožoginas. Vyrauja tundra su daūrinių maumedžių priemaiša.

Gyventojai 

Tautinė sudėtis (2002 m.):
 jakutai – 81 %
 rusai – 11 %
 evenai – 5 %
 kiti – 4 %

Naslegai 

Uluse yra 5 naslegai:
 Abijus – centras Abijus
 Urahalachas – centras Sutorocha
 Mugurdachas – centras Syaganachas
 Uolbutas – centras Kien Kiuelis
 Majyaras (nacionalinis) – centras Kėbėrengė

Nuorodos 
 Uluso žemėlapis 

Jakutijos ulusai
Belaja Gora

Belaja Gora (, ) – gyvenvietė Rusijoje, šiaurės rytų Jakutijoje, Indigirkos dešiniajame krante. Abijaus uluso administracinis centras. 2400 gyventojų (2007 m.).

Istorija 

1975 m. gyvenvietė gavo Liaudies ūkio statybų premiją už geriausiai šiaurės sąlygomis pritaikytą projektavimą.

Jakutijos gyvenvietės
Ikstapa

Ikstapa () – miestas pietvakarinėje Meksikoje, Gerero valstijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo savivaldybės centro Siuatanecho. 6,4 tūkst. gyventojų (2005 m.). Istapa yra svarbus vakarų Meksikos kurortas: čia dažnai sustoja kruiziniai laivai, yra Ikstapos-Siuatanecho tarptautinis oro uostas su tiesioginiais skrydžiais iš JAV ir Kanados miestų. Populiarus poilsis paplūdimiuose, povandeninis nardymas, vandens pramogos.

Ikstapa pradėta kurti 1968 m. remiant Meksikos bankui.

Ikstapoje atostogų metu ilsisi prezidentas Valdas Adamkus.

Galerija 

Meksikos miestai
Meksikos kurortai
Gereras

Gereras () – valstija pietvakarių Meksikoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Ribojasi su Mičoakanu vakaruose, Oašaka rytuose, Meksiko valstija, Morelosu ir Puebla šiaurėje. Valstijos sostinė – Čilpansingas. Valstija pavadinta Meksikos nepriklausomybės karo didvyrio Vicente Guerrero garbei.

Didžiausi miestai 
 Akapulkas
 Čilpansingas
 Iguala
 Taskas
 Tlapa de Komonfortas
 Siuatanechas
 Siudad Altamiranas

Meksikos valstijos
Fraktalinis miestas

Fraktalas – sudėtinis geometrinis darinys, kurio atskiri fragmentai yra panašūs arba identiški visumai arba sau patiems.
 
Pagrindinė fraktalo savybė yra tai, kad jis apima struktūrą skirtinguose jos hierarchijos lygmenyse ir masteliuose. Skirtingi procesai ir struktūros gyvame mieste sąveikauja sąlygojami bendros esminės manieros. Pagrindinė idėja yra tai, kad egzistuoja susieta struktūra visuose masteliuose, veikianti pagal hierarchinę tvarką nuo pačių didžiausių iki mažiausių. Mieste galioja taisyklė: kuo mažesni urbanistiniai komponentai, tuo jų turėtų būti daugiau. Žmogaus masteliu laikomi dydžiai nuo 1 cm iki 2 m.

Vienu geriausiu fraktalinės struktūros pavyzdžių yra laikomas viduramžių miestas, kur dominuojančių pėsčiųjų srautų miestas buvo statomas palaipsniui pagal fraktalinį augimo modelį. Nikos A. Salingaros teigimu, žmogaus protas turi fraktalo modelį įrašytą savyje, vadinasi tai, ką jis intuityviai sukurs taip pat turės šį modelį.

Fraktalinio miesto teorija priešinama modernistų, o ypač Le Corbusier, formuotam miestui. Akcentuojama žmogaus mastelio svarba, teigiama kad jam turi būt skiriama pirmenybė, o ryšių, jungčių sistema turi pasižymėti daugiasluoksniškumu ir skirtingų judėjimo takų pasirinkimu, taip išvengiant nepageidaujamos koncentracijos, o tuo pat metu ir fizinių bei psichologinių kliūčių, dalijančių miestą į nedarnią sistemą. Teigiama, kad mazgai („nodes“) mieste turi būti skirtingi tiek funkcijos, tiek mastelio atžvilgiu. Matematiškai pagrįsta, kad nebūtina visus juos sujungti tiesioginiais ryšiais, tačiau didinant tokių mazgų porų jungčių skaičių, jis didėja progresiškai. Būtina jungčių nepraradimo sąlyga – struktūros kapiliariškumas, pralaidumas. Jungčių paskirtis – užtikrinti informacijos mainus tarp skirtingų mazgų – tai gyvo miesto katalizatorius, jo savarankiškumo ir tolesnio augimo priežastis. Išskiriami du miesto plėtros komponentai: viršus – apačia (teisiškai reguliuojamas mišrių zonų formavimas, intensyvumas, aukštingumas); apačia – viršus – tai natūralios (nesukontroliuojamos) plėtros rezultatas.

Šaltiniai 
 http://zeta.math.utsa.edu/~yxk833/connecting.html
 http://www-sre.wu-wien.ac.at/ersa/ersaconfs/ersa99/Papers/a033.pdf 
 http://sandsandsounds.wordpress.com/2007/03/07/urban-fractals/

Miestų planavimas