joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jonas Macevičius

Jonas Macevičius (1922 m. vasario 28 d. Krakėse, Kėdainių apskritis – 1999 m. gegužės 18 d. Vilniuje) – Lietuvos filosofas, partinis veikėjas, filosofijos mokslų kandidatas.

Biografija 
Brolis Kazys Macevičius. 1942–1943 m. 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos pulko komjaunimo sekretorius. Nuo 1943 m. SSKP narys. 1943–1944 m. LLKJS CK ir Šiaurės srities komiteto sekretorius, „Žalgirio“ raudonųjų partizanų būrio komisaras. 1944–1946 m. LLKJS CK I sekretorius. 1946–1950 m. SSRS AT deputatas. 1949 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie VKP(b) CK, 1952 m. Visuomenės mokslų akademiją prie SSKP CK Maskvoje. 1952 m. filosofijos mokslų kandidatas. 1953 m. LSSR mokslų akademijos narys korespondentas. 

1952–1957 m. Respublikinės partinės mokyklos Filosofijos katedros vedėjas; nuo 1954 m. docentas. Mažosios lietuviškosios tarybinės enciklopedijos (t. 1 1966 m., t. 2 1968 m.) vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1963–1969 m. LSSR MA Filosofijos katedros vedėjas. 1969–1977 m. Filosofijos, teisės ir sociologijos skyriaus prie LSSR MA Istorijos instituto vadovas. Filosofijos, sociologijos ir teisės instituto įkūrimo vienas iniciatorių, 1977–1984 m. jo direktorius. 1984–1987 m. LSSR MA Visuomenės mokslų skyriaus akademikas sekretorius.

Paskelbė straipsnių Lietuvos filosofijos ir visuomeninės minties istorijos klausimais.

Bibliografija 
 Šviesos! Daugiau šviesos! Juozo Adomaičio-Šerno pasaulėžiūros horizontai / Jonas Macevičius, Antanas Gaidys. – Vilnius: Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutas, 1998. – 174 p.

Įvertinimas 
 1986 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos filosofai
Juozas Macevičius (1928)

Juozas Macevičius (1928 m. spalio 4 d. Joniškyje – 2011 m. lapkričio 17 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse) – Lietuvos rašytojas, poetas, vertėjas.

Biografija 
Baigė Joniškio gimnaziją. 1946–1949 m. Vilniaus universitete studijavo teisę. 1948–1954 m. dirbo laikraščio „Tiesa“, žurnalo „Švyturys“, laikraščio „Kauno tiesa“ redakcijose.

1959 m. Maskvoje baigė M. Gorkio pasaulinės literatūros instituto Aukštuosius literatūros kursus. 1959–1964 m. dirbo savaitraščio „Literatūra ir menas“ redakcijoje. 1953–1954 m. LSSR rašytojų sąjungos Kauno filialo, 1965–1970 m. jos valdybos sekretorius.

1964–1965 m. ir 1970–1985 m. dirbo žurnalo „Pergalė“ redakcijoje; 1976–1985 m. šio žurnalo vyr. redaktorius.  Tuo laikotarpiu žurnale išspausdinti Jono Avyžiaus romanai „Sodybų tuštėjimo metas“, „Chameleono spalvos“, Mykolo Karčiausko „Žvirgždės poema“ ir kiti kūriniai, sukėlę didelį skaitytojų susidomėjimą.

Nuo 1956 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Žmona poetė Ramutė Skučaitė.

Kūryba 
Eilėraščių rinkiniuose „Pavasario žingsniai“ (1949 m.), „Statytojų karta“ (1953 m.), „Rudens liepsnos“ (1957 m.), eiliuotame laiške „Draugui Stalinui“ (su A. Jonynu, 1950 m., pavadinimu „Laiškas vadui“, 1952 m.) vyrauja poetinė retorika apie kolektyvizaciją, praėjusį karą, kelią į komunizmą.

Vėlesniuose eilėraščių rinkiniuose „Mano pozicija“ (1963 m.), „Kasdieniška knyga“ (1968 m., „Distancija“ (1972 m.) atsisakoma reportažinių eilėraščių, siekiama išreikšti kompromisų nepripažįstančios pokario komjaunuolių kartos pasaulėjautą.

Eilėraščių rinkiniuose „Šauksmas“ (1975 m.), „Neišduok“ (1983 m.) vyrauja dramatizmas, nusivylimas nesutapus idealams ir realybei. Draminėje poemoje „Apsaugok atmintį ir atminimą“ (1981 m.) sovietinės ideologijos požiūriu interpretuojamos pokario kovos Lietuvoje.

Parašė apybraižų (rinkiniai „Pavasarėjančiais arimais“, su A. Jonynu, 1957 m.), kritikos straipsnių (rinkiniai „Pastovios gairės“, 1978 m.). Išleistos jo eilėraščių rinktinės „Atošvaistės“ (1971 m.), „Suartėjimas“ (1978 m.), „Iš tos nakties“ (2004 m.), „Atsisveikinimas“ (2006 m.).

Išvertė V. Majakovskio kūrybos (eilėraščių rinkiniai „Kas gerai ir kas blogai“ (1952 m.); pjesės „Misterija buf“, „Blakė“, „Pirtis“, visos 1966 m.), D. Bedno (rinkiniai „Poezija“, 1961 m.), Š. Petefio, M. Tanko eilėraščių, P. Abrahamso, H. Hesės romanų. Jo eilėraščių knygų išleista rusų kalba.

Įvertinimas 
 1965 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
 1969 m. „Poezijos pavasario“ laureatas
 1970 m. LSSR valstybinė premija už eilėraščių rinkinį „Kasdieniška knyga“
 1978 m. „Tautų draugystės“ ordinas už literatūrinį darbą

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos poetai
Lietuvos vertėjai
Lietuvos redaktoriai
Kybartų Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė

Kybartų Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė stovi Kybartų mieste. Cerkvė priklauso Kybartų Šv. Aleksandro Neviškio parapijai.

Istorija 

Cerkvė pastatyta 1870 m. geležinkeliečiams. Lėšas (15 000 rublių) ir žemę skyrė caro valdžia. I pasaulinio karo metu vokiečiai cerkvę buvo pavertę sandėliu.

1919 m. pradžioje vidaus reikalų ministerija cerkvę, mokyklos pastatą ir 2 parapijos namus su žeme perdavė Seinų vyskupijai. Įkurta bažnyčia. Tuo metu apie 420 stačiatikių rinkdavosi maldai nuomojamose patalpose. Jie daug kartų kreipėsi į valdžią gražinti cerkvę. Pastatui reikėjo kapitalinio remonto. 1929 m. katalikų parapija iš finansų ministerijos išsireikalavo gauti paskolą naujai bažnyčiai statyti. Tada apgriuvusi cerkvė ministrų kabineto nutarimu grąžinta stačiatikiams. 1935 m. atnaujinta cerkvė iškilmingai pašventinta.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilkaviškio rajono paveldas
Kybartai
Tauragės Šv. Vilniaus kankinių Antano, Jono ir Eustachijaus cerkvė

Tauragės Šv. Vilniaus kankinių Antano, Jono ir Eustachijaus cerkvė stovi Tauragėje.

Istorija 
Pirmoji Vilniaus kankinių cerkvė Tauragėje pastatyta 1853 metais buvusios muitinės pastate. 1875 m. pastatyta nauja akmeninė cerkvė vidaus reikalų ministerijos lėšomis. I pasaulinio karo metu ir po jo cerkvė buvo tapusi sandėliu. Stačiatikiai ne kartą prašė vidaus reikalų ministerijos ir seimo grąžinti cerkvę, tačiau ji 1925 m. buvo parduota varžytinėse ir nugriauta. Jos vietoje pastatyti šaulių rūmai.

Stačiatikiai mišias laikydavo liuteronų maldos namuose ir nuosavuose butuose. Tik 1933 m. jie pastatė nedidelę medinę šventyklą kapinėse. Vyriausybė tam skyrė 5000 litų, kurių neužteko. Buvo pradėta rinkti aukas. 1937 m. parapijoje buvo 608 tikinčiųjų. 1948 m. sovietų valdžia parapiją oficialiai įregistravo. 1958 m. pastatas išplėstas, tais metais parapijoje buvo 170 tikinčiųjų.

Galerija

Nuorodos 

 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Tauragės rajono bažnyčios
Tauragė
Vitalija Maciejauskienė

Vitalija Maciejauskienė (g. 1945 m. birželio 14 d. Marijampolėje) – lietuvių kalbininkė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
1968 m. baigė Vilniaus universitetą. 1995 m. habilituota humanitarinių mokslų daktarė.

Nuo 1968 m. dirba Lietuvių kalbos institute; 1992–2003 m. Vardyno skyriaus vadovė, nuo 2003 m. Vardyno skyriaus vyriausioji mokslo darbuotoja. 1995–1997 m. Vytauto Didžiojo universiteto Lietuvių kalbos katedros vedėja. Nuo 1993 m. su pertraukomis ir Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytoja, nuo 2002 m. profesorė.

Mokslinė veikla 
Daugiausia tyrinėja lietuvių asmenvardžius. Parašė onomastikos straipsnių, organizavo onomastikos duomenų kaupimą, Lietuvos vietovardžių žodyno rengimą.

Bibliografija 
 Lietuvių pavardžių žodynas, 2 t. 1985-1989 m., viena autorių, t. 2 aiškino ir pavardžių kilmę
 Lietuvių pavardžių susidarymas: XVII–XVIII a., 1991 m.
 Kriaunų parapijos XVII–XVIII a. asmenvardžiai, 1993 m.
 Lietuvių pavardės: Raida ir kilmė, 1994 m.
 Vienkamieniai lietuviškos kilmės vardai XVI amžiuje, 1997 m.
 Aleksandras Vanagas. Lietuvos miestų vardai, parengė, 1996 m. 2 leid. 2004 m.

Įvertinimas 
 1993 m. Lietuvos mokslo premija
 2002 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos kalbininkai
Baltistai
Klaipėdos Šv. kankinių Veros, Nadeždos ir Liubovės bei jų motinos Sofijos cerkvė

Klaipėdos Šv. kankinių Veros, Nadeždos ir Liubovės bei jų motinos Sofijos šventykla stovi Klaipėdoje.

Istorija 

Šventyklos patalpos įrengtos 1995 metais tuometėje Andrejaus Rubliovo pagrindinėje mokykloje. 2014 m. mokykla reorganizuota ir iškeldinta, atsilaisvinusiose patalpose įsikūrė socialines paslaugas teikiančios įstaigos.

Parapijoje yra 150 tikinčiųjų.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 
 Cerkvės puslapis

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Klaipėdos bažnyčios
Mažeikių Dievo Motinos Dangun ėmimo cerkvė

Mažeikių Dievo Motinos Dangun ėmimo cerkvė stovi Mažeikiuose. Priklauso Mažeikių Dievo Motinos Dangun ėmimo parapijai.

Istorija 
Pirmoji medinė cerkvė Mažeikiuose pastatyta 1894 m. ir pašventinta Šv. Dvasios Apsireiškimo Apaštalams garbei. Ji pastatyta prie geležinkelio stoties Kronštato pirklio I. Kozlovskio lėšomis (5000 rublių).

Po I pasaulinio karo pastatas perduotas komendantūrai, vėliau – mokyklai. Ilgą laiką cerkvė buvo apleista, kadangi jai reikėjo kapitalinio remonto. Apie 300 miesto stačiatikių melsdavosi liuteronų maldos namuose ir nuosavuose namuose. 1928 m. cerkvė performuota į bažnyčią mokymo reikmėms.

1933 m. tikintiesiems vis tik pavyko pastatyti naują medinę cerkvę, kuriai vyriausybė skyrė 5000 litų ir medienos už 5000 litų. Projektą parengė architektas Vsevolodas Kopylovas. Religinių reikmenų iš senosios cerkvės atsiimti nepavyko. 1937 m. parapijoje buvo 379 tikintieji. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo. Tuo metu cerkvėje šventiko nebuvo, jis atvykdavo iš Viekšnių ir Telšių.

Literatūra 
 Apie ką kalba cerkvės varpai (sud. Algimantas Muturas). - Kaunas: Gabija, 2006. - 205 p.: iliustr. - ISBN 9955-440-40-6

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 
 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Mažeikiai
Telšių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė

Telšių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė stovi Telšiuose. Ši cerkvė – vienas iš retų kubizmo architektūros pavyzdžių Lietuvoje, o šio stiliaus panaudojimu sakralinėje architektūroje cerkvė yra apskritai unikali.

Istorija 

Telšių Šv. Nikolajaus Stebukladario parapija įkurta 1840 m. Iš pradžių maldos namai buvo nuomojamose patalpose. 1864–1867 m. Vilniaus generalgubernatoriaus N. Muravjovo iniciatyva pastatyta akmeninė Šv. Nikolajaus cerkvė (valdžios lėšomis ant katalikų bažnyčios pamatų). 1923 m. žemaičių katalikai ėmė pretenduoti į žemę ir pastatą. 1932 m. teismas pripažino žemę katalikams, bet pastatą – stačiatikiams. Už pastatą katalikai sumokėjo 32 590 litų kompensaciją stačiatikiams ir 1935 m. rudenį šventykla tapo katalikų, joje įrengta Telšių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia.

Stačiatikiai 1935–1938 m. pastatė naują akmeninę cerkvę (architektas Vsevolodas Kopylovas), pašventintą 1939 metų gegužę. 1937 m. parapijoje buvo 834 tikintieji. Sovietų valdžia parapiją įregistravo 1948 metais.

Architektūra 
Cerkvės planinės struktūros pagrindas yra kvadratas, ant kurio formuojamas kubo formos tūris, vainikuotas kupolu bei apjuostas masyviu, laužytu, kubizmo stiliui būdingu karnizu. Tokiu pat laužytu, į viršų platėjančiu karnizu apjuosti ir žemesni už pagrindinį tūrį apsidės ir prieangio priestatai rytinėje ir vakarinėje pastato dalyje. Lygias, baltai dažytas sienas skaido siauros langų angos. Į cerkvę perkeltas XIX a. trijų aukštų ikonostasas iš likviduotos cerkvės. Pokaryje įrengtas balkonas.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Telšių rajono paveldas
Telšiai
Federalinė rezervų sistema

Federalinė rezervų sistema () yra JAV centrinis bankas, įkurtas 1913 metais, priėmus Federalinį rezervų aktą. Federalinis rezervas yra pusiau valstybinė bankų sistema (vyriausybės subjektas su privačiais interesais) sudaryta iš (1) valstybės prezidento paskirtos Federalinės valdytojų tarybos, (2) Federalinio atvirosios rinkos komiteto, (3) dvylikos regioninių Federalinių rezervų bankų įsikūrusių didžiuosiuose JAV miestuose, turinčiu po devynis direktorių tarybos narius, (4) daugybės privačių JAV bankų bei (5) įvairių patariamųjų tarybų. 

JAV centrinio banko funkcijas atlieka Federalinė rezervų sistema (FED). Monetarinę politiką FED įgyvendina naudodama tris įrankius – atvirosios rinkos operacijas, diskonto normą ir privalomųjų atsargų reikalavimus. Už diskonto normą ir privalomų atsargų reikalavimus bankams atsakinga FED valdyba (angl. The Board of Governors), tuo tarpu Federalinis atvirosios rinkos komitetas (angl. The Federal Open Market Committee, FOMC) yra atsakingas už atviros rinkos operacijas. Naudodamasi visais šiais įrankiais, FED daro įtaką bankų sistemos likvidumui ir lėšų, kurias bankai laiko federaliniuose rezervų bankuose kiekį. Federalinė fondų norma (angl. federal funds rate) yra palūkanų norma, už kurią bankai skolina šias federaliniuose rezervų bankuose laikomas lėšas kitiems bankams vienai nakčiai. Ši palūkanų norma yra laikoma bazine JAV dolerių palūkanų norma, nes jos pokyčiai veikia trumpalaikes palūkanų normas, užsienio valiutų santykius, ilgalaikes palūkanų normas, pinigų kiekį ir paskolų rinką. Šie pokyčiai taip pat turi įtakos ir ekonomikos procesams – nedarbo lygiui, gamybos apimtims, prekių ir paslaugų kainoms – tai ir yra vienas pagrindinių monetarinės politikos tikslų. FOMC sudaro 12 narių. Iš jų 7 – FED valdybos nariai ir Niujorko federalinio rezervų banko prezidentas. Likusias 4 vietas užima 11 FED priklausančių rezervų bankų prezidentai, kurie kasmet keičiasi rotacijos principu.

FOMC posėdžiauja 8 kartus per metus. Šiuose posėdžiuose FOMC įvertina ekonomikos ir finansinius rodiklius ir nustato monetarinės politikos kryptis. Komitetas taip pat vertina, kaip siekiama ilgalaikių tikslų – kainų stabilumo ir tvaraus ekonomikos augimo. Posėdžiuose nutariama, ar esama bazinė palūkanų norma atitinka ekonomikos vystymąsi, jeigu ne, ji keičiama.

Šiuo metu Federalinės rezervų sistemos pirmininkas yra Jerome Powell.

Centriniai bankai
JAV bankai
JAV organizacijos
Mečislovas Mackevičius

Apie Rusijos imperijos kariuomenės kapitoną ir Lenkijos kariuomenės generolą žr. Mieczysław Mackiewicz.
Mečislovas Mackevičius (1906 m. balandžio 17 d. Savičiūnai, Antalieptės valsčius – 2003 m. gruodžio 10 d. Albukerkas) – teisininkas, JAV lietuvių visuomenės ir Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto veikėjas.

Biografija 
1936 m. Mečislovas Mackevičius baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1933 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos generalinis sekretorius, vicepirmininkas, t. p. studentų draugijos „Varpas“ pirmininkas, priklausė studentų korporacijai „Žalgiris“. 1932–1934 m. – Lietuvos jaunimo sąjungos centro valdybos sekretorius. 1936 m. Freiburge studijavo vokiečių kalbą, 1937–1939 m. Sorbonoje – teisę. 1925–1940 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Jaunimas“, „Lietuvos ūkininkas“, žurnale „Varpas“ ir kituose.

1939–1940 m. Kauno apygardos teismo kandidatas. 1941 m. Lietuvos laikinosios vyriausybės teisingumo ministras, teisingumo generalinis tarėjas (1941–1943 m.). 1942–1943 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto dėstytojas.

1943 m. vasario mėn. vokiečių okupacinei administracijai sumanius sudaryti lietuvių SS legioną, generalinis teisingumo tarėjas Mečislovas Mackevičius ir generalinis švietimo tarėjas Pranas Germantas sumanymui griežtai pasipriešino, visi generaliniai tarėjai atsisakė pasirašyti atitinkamus potvarkius. Dėl to 1943 m. įkalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje, išlaisvintas 1945 m.

1946–1948 m. dėstytojavo Pabaltijo universitete Hamburgo priemiestyje Pineberge. 1949 m. persikėlė į JAV, aktyviai dalyvavo lietuvių visuomeninėje veikloje. 1947–1949 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto, JAV lietuvių bendruomenės Čikagos apygardos organizacinio komiteto narys.

Bibliografija 
 Mykolas Sleževičius, monografija, 1954 m.;
 Atsiminimai, 1997 m.

Įvertinimas 
 1994 m. Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro kryžius.

Šaltiniai 

Lietuvos visuomenės veikėjai
Lietuvos teisingumo ministrai
JAV lietuviai
Vytautas Mackevičius

Vytautas Mackevičius (1911 m. sausio 14 d. Šiauliuose – 1991 m. liepos 11 d. Vilniuje) – Lietuvos tapytojas.

Biografija 
1923–1928 m. mokėsi Šiaulių mokytojų seminarijoje. 1928–1935 m. studijavo Kauno meno mokykloje pas Petrą Kalpoką ir Vladą Didžioką. Buvo kairiųjų pažiūrų, 1932 m. Lietuvos raudonosios pagalbos organizacijos narys, 1933–1935 m. LKP narys. 1934–1935 m. bendradarbiavo pogrindiniame satyros žurnale „Šluota“. 1938–1939 m. tobulinosi Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje Paryžiuje.

1940–1941 m. Meno reikalų valdybos prie LSSR MT dailės skyriaus inspektorius, 1944–1951 m. valdybos vedėjas. 1945–1951 m. Vilniaus dailės instituto, 1951–1974 m. LSSR dailės instituto dėstytojas, nuo 1954 m. profesorius, 1953–1974 m. LSSR dailės instituto rektorius. 1956–1958 m. LSSR dailininkų sąjungos valdybos pirmininkas. 

Mirė 1991 m., palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse, Menininkų kalnelyje.

Kūryba 
Nuo 1939 m. dalyvavo parodose, individualios parodos surengtos Vilniuje, Kaune ir Šiauliuose (1961 m.). Nutapė realistinių, apibendrintos formos figūrinių paveikslų, portretų, peizažų, natiurmortų, sukūrė knygų iliustracijų, politinių plakatų, karikatūrų. Ankstyviesiems peizažams („Tiltas per Seną“, „Paryžius. Lotynų kvartalas“, abu 1938 m.; „Vilnelės krantai“, 1943 m.; „Florencija“, 1957 m.) ir natiurmortams būdinga tapybiška maniera ir plenerinės tapybos principai.

Sovietinės okupacijos metais tapė politizuotus istorinio žanro paveikslus („Sušaudymas“, 1945 m.; „Partizanai“, 1946 m.; „1919 metai Lietuvoje“, 1957 m.), kurie pasižymėjo iliustratyvumu, pilkšvu koloritu, portretuose neišvengė laikotarpiui būdingo akademiškumo, oficialumo („Borisas Dauguvietis“, 1946 m.; „Jonas Kuzminskis“, 1955 m.). Sukūrė politinių plakatų, knygų iliustracijų, karikatūrų.

Vėlesnėje kūryboje išryškėjo sąlygiškumas, ekpresionizmo tendencijos, romantiška nuotaika, dekoratyvus plokštumų modeliavimas. Figūrinėse kompozicijose derinami realios ir sąlygiškos erdvės plotai („Apasionata“, 1969 m.), portretuose pabrėžiama asmens aplinka („Tapytojas Jonas Rustemas tarp savo studentų“, 1979 m.). Paveiksluose vyrauja sodrus šiltų tonų koloritas, platus, ekspresyvus potėpis.

Įvertinimas 
 1954 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1963 m. LSSR liaudies dailininkas
 1970 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai

Literatūra 
 Vytautas Mackevičius: albumas / Pranas Gudynas. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1961. – 11 p.
 Vytautas Mackevičius: reprodukcijų albumas / Pranas Gudynas. – Vilnius: Vaga, 1971. – 111 p.

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos istorinio žanro tapytojai
Lietuvos pedagogai
Vilniaus dailės akademijos rektoriai
Vulgata

Vulgata ( – visuotinis, visiems prieinamas) – šv. Jeronimo atlikto Biblijos vertimo į lotynų kalbą pavadinimas.

Pirmą kartą Vulgata išspausdinta 1450 m.

Vulgatą kaip oficialų Biblijos vertimą pripažino visuotinis Tridento bažnytinis susirinkimas 1546 metais ir pripažino vieninteliu teisingu lotynišku vertimu, savo reikšme ir dieviškuoju įkvėpimu tolygiu originalui. Iš tiesų tame vertime buvo daugybė klaidų, atsiradusių dėl vertėjo kaltės ir dėl perrašinėtojų neatidumo. 1590, 1592, 1593, 1598 metais popiežiai stengėsi pašalinti klaidas, o 1598 metų leidimas buvo pripažintas galutiniu variantu, kurio nebegalima taisyti, nors ir jame liko daug žymių klaidų. Paskutinį kartą Vulgatos tekstas koreguotas 1907 m. popiežiaus Pijaus X paliepimu.

Pavestas popiežiaus Damazo I, šv. Jeronimas 382–406 m. išvertė Bibliją iš hebrajų bei aramėjų kalbų. Į šį vertimą buvo įtrauktos ir papildomos knygos, kurių nėra hebrajų Biblijoje. Jos vadinamos deuterokanoninėmis. Vulgata katalikų bažnyčioje tapo oficialiu Šventojo Rašto tekstu. Tokiu pripažįstamas iki šiol.

Šaltiniai 

Biblija
Zigmas Mackevičius (1898)

Zigmas Mackevičius (1898 m. balandžio 28 d. Narovčiatai, Tambovo gubernija, Rusija – 1978 m. lapkričio 11 d. Poznanė) – Lietuvos ir Lenkijos agronomas selekcininkas, žemės ūkio mokslų daktaras.

Biografija 
1916–1922 m. studijavo Petrovsko žemės ūkio akademijoje Maskvoje. 1922 m. atvyko į Lietuvą, dirbo Dotnuvos selekcijos stotyje. 1926 m. baigė Žemės ūkio akademiją. 1950 m. žemės ūkio mokslų daktaras.

1927–1932 m. jo įkurtos Joniškėlio bandymų stoties vedėjas. 1932–1944 m. (su 1940–1941 m. pertrauka) Dotnuvos selekcijos stoties vedėjas. 1932 m. stažavo Švedijoje, Svalofo selekcijos stotyje. 1945 m. pasitraukė į Vokietiją, vėliau apsigyveno Lenkijoje. Nuo 1945 m. Bydgoščiaus žemdirbystės instituto selekcininkas ir skyriaus vedėjas, prie instituto įkūrė Minikovo bandymų stotį. 1956–1969 m. dėstė Ščecino aukštojoje žemės ūkio mokykloje, katedros vedėjas, prorektorius, nuo 1960 m. profesorius.

Mokslinė veikla 
Jam vadovaujant Dotnuvos selekcijos stotyje buvo pakeista selekcinės medžiagos vertinimo metodika, pradėti taikyti tarpveislinės ir tarprūšinės hibridizacijos metodai, kuriamos kryžmadulkių augalų savidulkės linijos, išplėtoti selekciniai darbai. 1933–1939 m. vienas ir su kitais sukūrė 13 veislių: rugių, linų, avižų, sojų, cukrinių runkelių, pašarinių griežčių.

Lenkijoje sukūrė 9 veisles: avižų, pašarinių žirnių, žieminių vikių, sojų, turnepsų ir kanapių. Paskelbė apie 60 mokslinių straipsnių.

Bibliografija 
 Sekime Lietuvoje išaugintų veislių sėklas, 1933 m.
 Dotnuvos selekcijos stoties darbai ir jų nauda mūsų kraštui, 1939 m.
 Saulėgrąžos pašarui (Slonecznik na paszęn), 1956 m., 1963 m.
 Pelėžirniai (Peliuszka), 1956 m., 2 leid. 1965 m.
 Sojų auginimas (Uprawa soi), 1965 m.

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos selekcininkai
Lenkijos mokslininkai
Vimana (šventykla)

Vimana () – senovės indų šventyklų architektūrinis elementas. Pastatas sudarytas iš keturkampio plano laiptuotos piramidės pavidalo bokšto (sikaros) su kupolo formos viršūne, atviro portiko su kolonomis ir maldų salėmis (mantapamais). Kartais tarp portiko ir šventyklos būna į vestibiulį panaši patalpa.

Vimana statoma iš tašytų akmenų, tinkuojama, gausiai puošiama skulptūrinėmis kompozicijomis. Būdinga VI–VIII a. pietų Indijos architektūrai..

Šaltiniai 

Hinduizmo šventyklos
Indijos architektūra
Lietuvos policija

Lietuvos policija – teisėsaugos institucija Lietuvoje; policija.

Istorija 

Lietuvoje iki 1924 m. ir 1940–1990 m. buvo vadinama milicija ( 'karo tarnyba'). 1924 m. sausio 1 d. milicija oficialiai pervardyta į policiją. Jos veiklą reglamentavo to meto įstatymai ir statutai. Pagrindiniai jų: 1920 m. gegužės 14 d. Milicijos įstatymas, 1935 m. gegužės 19 d. – Valstybinio saugumo departamento statutas, Policijos aplinkraščių Sąvadas ir Instrukcija policijos tarnautojams.

Iki 1933 m. viešoji policija buvo pavaldi savivaldybėms ir vidaus reikalų ministerijai, nuo 1933 m. kriminalinė ir valstybės saugumo policija buvo perduotos valstybės saugumo departamentui, kitos policijos rūšys buvo pavaldžios policijos departamentui ir apskričių viršininkams.

1936 m. įsteigta Vandens kelių policija prie Susisiekimo ministerijos.

Struktūra 
Šiuo metu Lietuvoje yra dvi sudėtinės policijos dalys: kriminalinė ir viešoji. Tai vientisa policijos organizacija, kurios jungiamoji ir vadovaujamoji grandis – Policijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos.

Galerija

Šaltiniai
Raseinių Švč. Trejybės cerkvė

Raseinių Švč. Trejybės cerkvė – veikiantys stačiatikių maldos namai, stovintys Raseiniuose, Vytauto Didžiojo g. 12. Vienas seniausių miesto pastatų.

Be stačiatikių, šventovėje meldžiasi atkurtos Raseinių evangelikų liuteronų parapijos tikintieji, sovietmečiu praradę savo bažnyčią.

Istorija 

1832 m. caro valdžios uždaryto pijorų vienuolyno vietoje buvo numatyta pastatyti stačiatikių cerkvę. 1840 m. jau buvo parengtas sklypo projektas. Pirmoji medinė cerkvė Raseiniuose valdžios lėšomis buvo pastatyta 1842 m. Ji vadinosi Šv. apaštalo Jono Evangelisto, buvo dviejų kupolų, turėjo įrengtą dviejų eilių, 19 ikonų ikonostasą. 1844 m. paskelbta savarankiškos parapijos centru.

Raseiniai buvo apskrities centru, kuriame augo caro valdžios narių ir jų šeimų skaičius, buvo dislokuota kariuomenė, todėl nedidelė cerkvė tapo per maža. Mediniai maldos namai XIX a. viduryje ėmė nykti: prakiuro stogas, pasviro varpinė ir šventoriaus tvoros. Po 1863 m. sukilimo sustiprėjus caro valdžios vykdomai rusifikacijai, buvo tinkamas metas pastatyti naują cerkvę. Vilniaus generalgubernatoriaus N. Muravjovo iniciatyva nuspręsta čia pastatyti akmeninę cerkvę. 1869 m. senoji medinė cerkvė buvo perkelta į stačiatikių kapines ir pertvarkyta į kapų koplyčią. Pastaroji sudegė per Antrąjį pasaulinį karą.

Naujoji Švč. Trejybės cerkvė pastatyta 1865–1870 m. nugriautos katalikų bažnyčios vietoje. 1923 m. žemaičių katalikai reikalavo pastatą su sklypu grąžinti jiems, tačiau šventykla išliko stačiatikiams.

1937 m. parapijoje buvo 1321 tikintysis.

1947 m. sovietai įregistravo stačiatikių parapiją. 1949 ir 1956 m. atliktas cerkvės remontas. 1957 m. parapijoje buvo 205 tikintieji. 1996–1997 m. cerkvė vėl remontuota. Šiuo metu ji priskirta Kėdainių stačiatikių parapijai.

Architektūra 

Cerkvę suprojektavo architektas Ivanas Dmitrijevas. Statinys mūrinis, neobizantinio stiliaus, su neobarokiniais elementais. Išorės ir vidaus darbus 1868 m. atliko iš Prūsijos kilęs meistras Johanas Abšinekatas. Ikonostasą sukūrė meistras iš Kauno Girša Elijaševskis. Jo kūrinys architektūriniu sprendimu skyrėsi nuo standartinio dydžio ikonostaso. Jame nėra bažnytinėms šventėms skirtos trečiosios ir ketvirtosios ikonų eilių su pranašais ir Dievo Motinos atvaizdu. 1892 m. ikonostasas buvo paauksuotas. Tais pačiais metais atvykusio šventiko Piotro Preobraženskio pastangomis buvo plečiamas ir tvarkomas cerkvės perimtas vienuolių pijorų sodas, beje, vėliau davęs pradžią dabartiniam Raseinių miesto parkui, 2012 m. pavadintam Maironio vardu.

Varpinė 

Varpinės bokšte kabojo trys varpai, kuriuos cerkvė prarado per Pirmąjį pasaulinį karą. Iš jų du buvo nulieti XVIII a. ir anksčiau priklausė katalikų bažnyčioms (galėjo būti paimti iš vietos pijorų vienuolyno). Trys nauji varpai nulieti 1931 m., o 1938 m. prie jų pridėtas mažesnis ketvirtas. Šiuo metu cerkvės bokšte likę du varpai. 

2018 m. sutvarkytas varpinės bokštas: rekonstruoti laiptai, atnaujinta vidaus apdaila, įrengta šventovės istorijos ekspozicija, pritaikyta lankymui.

Galerija

Nuorodos 

 Orthodoxy.lt
 Raseinių cerkvė (fotogalerija panoramas.lt)

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Raseinių rajono bažnyčios
Raseiniai
Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė

Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė stovi Šiauliuose. Priklauso Šiaulių Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapijai.

Istorija

Pirmoji cerkvė 

Pirmoji Šv. Petro ir Povilo cerkvė Šiauliuose pastatyta 1864–1867 m. miesto centre. Anuomet stačiatikių tikėjimo žmonių buvo nedaug, tik 1,8 % visų miesto gyventojų. Tai daugiausia rusų tautybės žmonės. Jie telkėsi ir gyveno prie Šv. Petro ir Povilo cerkvės.

Karo metu 

I pasaulinio karo metu čia buvo karo ligoninė. Vėliau atkurta parapija. Tačiau į pastatą pretendavo miesto valdžia, norėjusi čia įkurti magistratą. 1929–1933 m. teismuose cerkvės sklypas pripažintas miesto valdžiai, todėl cerkvė per mėnesį turėjo būti pašalinta. Tačiau jau 1935 m. pateiktas prašymas šalies valdžiai dėl naujos cerkvės ir 1936 m. pabaigoje ji buvo pastatyta Šiaulių stačiatikių kapinėse (švietimo ministerija skyrė 30.000 litų), nors nuo 1878 m. kapinėse jau stovėjo Šiaulių Visų gedinčiųjų Dievo Motinos ikonos cerkvė.

Antroji cerkvė 

1937 m., pastačius naują cerkvę stačiatikių kapinėse, čia pradėjo veikti stačiatikių centras. Bažnyčiai tada vadovavo šventikas Mikalojus Savickis. Stačiatikiai stengėsi išlaikyti senąją dogmatiką, laikėsi Rytų bažnyčios apeigų (jas atlikinėjo senąja bažnytine slavų kalba), Julijaus kalendoriaus datų, kuriomis vadovavosi per visas šventes. 1937 m. parapijoje buvo 1832 tikintieji. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo, 1957 m. joje buvo apie 600 tikinčiųjų. Nuo 2009 m. parapijos kunigu paskirtas Oleg Štelman.

Nuotraukų galerija

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 
 Cerkvė žemėlapyje
 Šiaulių šv. Petro ir Povilo stačiatikių cerkvė 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Šiaulių bažnyčios
Mykolas Mačiukas

Mykolas Mačiukas (Mikas, 1899 m. kovo 17 d. Gudeliai, Pilviškių valsčius – 1950 m. ? Ryga) – Lietuvos kariuomenės karininkas, generalinio štabo pulkininkas leitenantas, Lietuvos pasipriešinimo sovietinės okupacijos režimui veikėjas.

Biografija 
Nuo 1919 m. sausio 2 d. Lietuvos kariuomenės savanoris, tarnavo Antrajame pėstininkų pulke. 1919 m. gruodžio mėn. baigė Karo mokyklą, 1926 m. – Aukštųjų karininkų kursų Bendrąjį, 1937 m. – Generalinio štabo skyrių, 1936 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. 1937 m. generalinio štabo pulkininkas leitenantas.

Tarnavo įvairiuose Lietuvos kariuomenės daliniuose, nuo 1937 m. Kariuomenės štabe. 1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo 11 d. paskirtas LTSR respublikinio karinio komisariato šaukiamųjų karinio parengimo vyr. inspektoriumi. Aktyvus 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis, vienas jo vadovų, vėliau įsitraukė į antinacinį pasipriešinimą, Lietuvos aktyvistų fronto karinio skyriaus viršininkas. 1941–1943 m. Valstybinio stiklo fabriko direktorius. Okupantų suimtas ir 1943–1945 m. kalintas Štuthofo koncentracijos stovykloje. 1945 m. grįžęs į Lietuvą įsitraukė į antisovietinį pasipriešinimą. Slapstėsi Rygoje, gyveno svetima pavarde, ten jo ieškojo KGB. Manoma, 1950 m. žuvo Rygoje. Jo šeima 1948–1957 m. buvo tremtyje Sibire (Krasnojarsko kraštas).

Įvertinimas 
 1928 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
 Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas (2001 m., po mirties)

Šaltiniai 

Lietuvos pulkininkai leitenantai
Lietuvos rezistentai
Živilė Antanina Mačionienė

Živilė Antanina Mačionienė (g. 1933 m. lapkričio 21 d. Utenoje) – Lietuvos architektė.

Biografija 
Vyras Zenonas Mačionis. 1958 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1958–1965 m. dirbo Miestų statybos projektavimo institute, 1965–1966 m. Techninės estetikos mokslo tyrimų instituto sektoriaus vadovė, 1966–1973 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto grupės vadovė, 1973–1989 m. dirbo Paminklų konservavimo institute (nuo 1987 m. Paminklų restauravimo institutas), nuo 1994 m. dirba nuosavoje bendrovėje Vilniuje.

Kūryba 
Parengė projektų: Klaipėdos senamiesčio, Šuminų, Strazdų, Vaišnoriškių kaimų Aukštaitijos nacionaliniame parke regeneravimo, dvarų ir parkų Rokiškyje, Pandėlyje, Renave, Plungėje, Pikeliškėse, kapinių Plungėje, Nirtaičiuose (Radviliškio rajono savivaldybė), Rasų kapinėse Vilniuje, memorialinių sodybų – M. K. Čiurlionio Druskininkuose, S. Nėries Alvite, J. Basanavičiaus Ožkabaliuose (Vilkaviškio rajono savivaldybė), Vaižganto Kunigiškiuose I (Anykščių raj.) ir kitų restauravimo. 1973–1989 m. parengė skulptūrų architektūrinių dalių, paminklų ir skulptūrų restauravimo konservavimo projektų. 1958–1965 m. suprojektavo parkų, skverų, su kitais parengė Alytaus, Kelmės, Kupiškio bendruosius (buv. generalinius) planus.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Lietuvos parkų projektuotojai
Prancūzijos kolonijinė imperija

Prancūzijos kolonijinė imperija – kolonijinė imperija, kontroliuojama iš Prancūzijos. Didžiausios galybės pasiekė XX a., kuomet valdė apie 12 347 000 km² pasaulio teritorijos. Tuo metu tai buvo antroji pagal dydį pasaulio imperija.

Ispanijai saugant savo kolonijinės plėtros monopoliją ir dėl vidinių problemų – Prancūzijos religinių karų pirmosios pastangos kurti kolonijas buvo gana vėlyvos. Ankstyvosios kolonijos Pietų Amerikoje – Pusiaujo Prancūzija 1612 m. San Luise, Antarktinė Prancūzija 1555 m. Rio de Žaneire ir Floridoje nebuvo sėkmingos dėl menkos valdžios paramos ir Ispanijos bei Portugalijos pasipriešinimo. Kolonijinės imperijos kūrimas prasidėjo tik nuo 1605 m. liepos 27 d., įkūrus Port Rojalį Šiaurės Amerikos Akadijos kolonijoje.

Imperija vystėsi dviem etapais. Iš pradžių (XVII a.) ji daugiausia dėmesio skyrė Šiaurės Amerikai, kur buvo įkurta Naujoji Prancūzija, taip pat Karibams ir Pietų Azijai. Pagal 1763 m. Paryžiaus taikos sutartį Prancūzija buvo priversta didžiąją dalį savo Amerikos ir Indijos valdų atiduoti Anglijai (Luizianą dar anksčiau perdavė sąjungininkei Ispanijai, kad ji nepatektų į britų rankas).

Antrosios imperijos metu (nuo 1830 m.) Prancūzija didžiausią dėmesį kreipė į Afriką ir Pietryčių Aziją. Tarp 1845 m. ir 1897 m. Prancūzija užėmė visą Sacharą. Tuo pačiu metu Prancūzija užėmė beveik visas Indijos vandenyno salas ir didžiąją dalį Okeanijos. 1954 m. Prancūzijos kolonijinė imperija žlugo Azijoje, o 1960 m. ir Afrikoje.

Dabartinė imperijos liekana yra Prancūzijos užjūrio departamentai ir teritorijos, tarp kurių didžiausia teritorija yra Prancūzijos Gviana.

Dėl prancūzų imperializmo buvusiose kolonijose išplito prancūzų kalba, švietimas.

Prancūzijos valdos Afrikoje

Europoje Prancūzijos valdytos teritorijos 

Be užjūrio valdų Prancūzija skirtingais laikotarpiais valdė ir kai kurias Europos šalis, tačiau jų negalima painioti su kolonijomis, nes jų teisinis statusas visada buvo kitoks.
Viekšnių Šv. Sergejaus Radonežiečio cerkvė

Viekšnių Šv. Sergijaus Radonežiečio cerkvė – stačiatikių cerkvė, stovinti  Viekšnių mieste, Mažeikių rajone.

Istorija 
 
1867 metais Viekšniuose stačiatikiai įkūrė cerkvę gyvenamajame name, tais pačiais metais įkurta Viekšnių Šv. Sergijaus Radonežiečio parapija. Vėliau pradėta statyti cerkvė, kurios statybos darbus prižiūrėjo šventikas Vasilijus Krukovskis. 1875 m. liepos 20 d. statybos baigtos ir akmeninė cerkvė pašventinta. Caro valdžia cerkvei perleido malūną ir 5 ha žemės. 1937 m. parapijoje buvo 1297 tikintieji. 1944 m. per karą pastatas stipriai nukentėjo, todėl pamaldos laikytos nuosavame name. 1947 m. cerkvė atstatyta, iškilmingai pašventinta ir oficialiai įregistruota.

Architektūra 

1875 m. pastatyta cerkvė buvo prailginto kryžiaus formos, viduje išdažyta geltona spalva, papuošta baltais piliastrais ir karnizais. Šventoriuje stovi akmuo raudonarmiečiams, 1919 m. žuvusiems už Tarybų valdžią.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Храм во имя преподобного Сергия Радонежского в Векшняй orthodoxy.lt
 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Mažeikių rajono bažnyčios
Viekšniai
Anykščių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė

Anykščių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė –  stačiatikių maldos namai, esantys Anykščiuose, į šiaurės rytus nuo miesto centro, Janydžių mikrorajone, buvusioje dvarvietėje. Cerkvė stovi skvere šalia Anykščių regioninio parko direkcijos. Priklauso Anykščių Šv. Aleksandro Neviškio parapijai.

Istorija 

Pirmoji stačiatikių šventovė Anykščiuose buvo pastatyta XVI a. pradžioje Didžiojo kunigaikščio Ivano III ir Sofijos Paleolog duktės, Didžiosios Lietuvos kunigaikštienės (nuo 1494 m.), Lenkijos karalienės (nuo 1501 m.) Elenos rūpesčiu. Pasibaigus 1487–1494 metų rusų-lietuvių karui, susitaikymo tarp dviejų valstybių vardan, ji susituokė su Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Aleksandru Jogailaičiu (1461–1506), kuris įsipareigojo nekeisti jos stačiatikių tikėjimo. Elena tapo visų stačiatikių globėja Lietuvos valstybėje.

1526 ar 1529 metais Anykščių cerkvė buvo nugriauta.

Antroji medinė cerkvė Anykščiuose pastatyta 1867 metais. Cerkvė priskirta VI klasei. 1867 metų rugsėjo 24 dieną ją pašventino Kauno vyskupas Aleksandras (Dobryninas). 1873 m. netoli jos pastatyta nauja mūrinė cerkvė. Ji priskirta ketvirtajai klasei. 1873 metų rugsėjo 17 dieną Surdegio Šv. Dvasios vyrų vienuolyno vyresnysis,  archimandritas Leonidas  Anykščių cerkvę pašventino taip pat kunigaikščio Šv. Aleksandro Neviškio vardu. Prie cerkvės buvo trys dešimtinės sklypo, 23 dešimtinės ganyklų, iš jų apie šešios dešimtinės miško (pušynas – statybinis, retas) ir 10 dešimtinių nederlingos žemės.  Cerkvė žemę išnuomodavo.  1898 metais ji nuomojo Andrioniškio dvaro 11 ežerų palei Šventosios upę (86,82 dešimtinių plotą), tris ežerus prie Juškonių kaimo (124,12 dešimtinių plotą) ir kt. Cerkvės kapinės užėmė pusę dešimtinės. I pasaulinio karo metu išvogta. 1873 m. parapijoje buvo 439, 1937 m. – 386, 1946 m. – 450 tikinčiųjų. 1930 metų lapkričio 5 dieną Žemės reformos valdyba nutarė nusavinti cerkvės žemės sklypą (14,4508 ha) Storių kaime. 1947 m. sovietai parapiją oficialiai įregistravo.

Šventikai 

Parapiją aptarnavę šventikai: iki 1875 m. – Aleksandras Čestnojus, 1876–1880 m. – Joanas Savickis, 1880–1883 m. – Joanas Kudriavcevas, 1883 m. – Nilas Šaninas, 1900–1901, 1907, 1910–1914 m. – Jakovas Budnikovas, 1902–1906 m. – Fiodoras Kunachovičius, nuo 1924 m. – jerėjus t. Ilija Gabecas, nuo 1935 m. – t. Nikolajus Savickis, nuo 1941 m. – jerėjus t. Timofejus (Orlovas), nuo 1948 m. – t. Aleksandras (Vlasovas), nuo 1959 m. – jerėjus t. Vasilijus (Mironovas), vėliau – jeravienuolis t. Nikonas (Vorošilovas), nuo 2003 m. – t. Aleksejus (Smirnovas), nuo 2015 – t. Fiodoras (Guriliovas).

Nuorodos 

 Аникщяйский православный приход в честь св. Александра Невскогo orthodoxy.lt
  Anykščių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė panoramas.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Anykščių rajono bažnyčios
Anykščiai
Panevėžio Viešpaties Prisikėlimo cerkvė

Panevėžio Viešpaties Prisikėlimo cerkvė – stačiatikių maldos namai, stovintys Panevėžyje.

Istorija 

Medinė Panevėžio cerkvė pastatyta 1892 metais. 1937 m. parapijoje buvo 621 tikintysis. Nuo 1936 m. kovo – lapkričio mėn. cerkvėje būdavo Surdegio Dievo Motinos ikona. Prie cerkvės veikė labdaros draugija. 1945 m. parapijoje buvo 400 tikinčiųjų, 1947 m. sovietų valdžia ją įregistravo.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Panevėžio šventyklos
Gegabrastos Šv. Mikalojaus cerkvė

Gegabrastos Šv. Nikolajaus cerkvė stovi Gegabrastoje, Pasvalio rajone. Priklauso Gegabrastos Šv. Nikolajaus parapijai.

Stačiatikių tikinčiųjų daugiausia susirenka gegužės mėn., švenčiant titulinius cerkvės atlaidus. Šalia cerkvės stovi šventiko sodyba, yra veikiančios kapinės.

Istorija 

Cerkvė pastatyta 1889 metais kolonistams, kuriems dar 1861 m. buvo išdalinta 563 ha žemės, o gyvenvietė pavadinta Никольское. 1937 m. parapijoje buvo 885 tikintieji, 1945 m. – apie 200. 1947 m. sovietų valdžia parapiją įregistravo.

Nuorodos 

 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Pasvalio rajono bažnyčios
Inturkės Dievo Motinos Užtarėjos cerkvė

Inturkės Dievo Motinos Užtarėjos cerkvė – stačiatikių maldos namai, stovintys Inturkėje, Molėtų rajone. Priklauso Inturkės Dievo Motinos Užtarėjos parapijai.

Istorija 

Cerkvė pastatyta 1868 m. caro valdžios lėšomis (10.000 rublių). Pastatas mūrinis, tinkuotas, istorizmo stiliaus. Cerkvė statyta pagal tipinį projektą. 1937 m. parapijoje buvo 613 tikinčiųjų, 1946 m. – 285. 1947 metais sovietų valdžia įregistravo parapiją.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Molėtų rajono bažnyčios
Inturkė
Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro cerkvė

Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro cerkvė stovi Lebeniškiuose, Biržų rajone. Link cerkvės veda 2,6 km . Priklauso Lebeniškių Šv. kankinio Nikandro parapijai.

Istorija 

Cerkvė pastatyta 1909 m. pirklio I. Markovo lėšomis (5000 rublių). Tuo metu čia gyveno apie 50 rusų šeimų, kurios šventyklai skyrė žemės, o caro valdžia davė medienos. 1924 m. čia buvo 150 tikinčiųjų, kuriais rūpinosi šventikas iš Gegabrastos. 1945 m. parapijoje buvo 180 tikinčiųjų. 1947 m. sovietai įregistravo parapiją. Čia iki savo mirties 1954 m. dirbo Nikolajus Krukovskis, vėliau kas mėnesį į cerkvę atvykdavo šventikas iš Rokiškio.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Biržų rajono bažnyčios
Rokiškio Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė

Rokiškio Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė stovi Rokiškyje.

Cerkvė įsikūrusi gyvenamajame name, kur jai skirta maždaug pusė pastato. Likusioje gyvena šeima, besirūpinanti cerkvės priežiūra. Vietos stačiatikių bendruomenė kruopščiai stengėsi gyvenamajam namo fasadui suteikti maldos namams deramą formą. Pastato stogą puošia nedidelis, mėlynai nudažytas tradicinės svogūno formos bokštelis su metaliniu ažūriniu kryžiumi. Nedidelis metalinis kryželis puošia ir pastato paradines duris. Viduje, maldos namų nedideliame prieangyje, kabo šventieji paveikslai, pastatytas suolelis, stalelis su religine literatūra. Maldos namų interjeras kurtas senosios, rekvizuotosios cerkvės pagrindu. Jo centre - puošnus medinis, dailiais raižiniais išdabintas ikonostasas, jame kelios dešimtys šventųjų paveikslų - ikonų.

Istorija 

Pirmoji medinė cerkvutė Rokiškyje pastatyta 1895 m. valdžios lėšomis. Parapija įkurta 1903 m. I pasaulinio karo metu vokiečiai cerkvėje įkūrė ligoninę. 1921 m. vidaus reikalų ministerija perdavė cerkvę katalikams ir ji rekonstruota į Šv. Augustino bažnyčią.

Stačiatikiai reikalavo grąžinti cerkvę. Nuo 1933 m. šventikas Grigorijus Vysockis pamaldas laikė savo namuose. 1937 m. buvo 264 parapijiečiai. 1939 m. gegužę šventiko namo dalyje įrengta nedidelė šventykla (parapija gavo kompensaciją už senąją cerkvę). 1946 m. parapijoje buvo 90 tikinčiųjų. 1947 m. tarybų valdžia parapiją įregistravo. Šv. Augustino bažnyčioje įrengta sporto salė, o 1957 m. ji išvis nugriauta.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt
 Viasagino dekanatas
  Rokiškio stačiatikių šv. Aleksandro Neviškio cerkvė - kultūros ir istorijos paminklas

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Rokiškio rajono bažnyčios
Nyderlandų kolonijinė imperija

Nyderlandų kolonijinė imperija – kolonijinė imperija, kontroliuojama iš Nyderlandų.

Didžiausios ekspansijos laikotarpiu, ypač XVII a., Nyderlandai buvo viena svarbiausių kolonijinių valstybių. Apie 1650 m. Nyderlandų prekybinė imperija pasiekė savo zenitą, tuo metu apie pusę pasaulio prekybos buvo kontroliuojama iš Nyderlandų. Tai buvo vadinamasis Nyderlandų aukso amžius.

Nyderlandų kolonializmas ir iškilimas į kolonijines valstybes prasidėjo nuo nepriklausomybės karų prieš Ispaniją, kuriai Nyderlandai priklausė dėl dinastinių ryšių. Iš pradžių Nyderlandai domėjosi tik Europos prekyba ir finansais, tačiau nuo XVII a. pradžios ėmėsi globalesnės politikos, nes Ispanija ir Portugalija uždarė savo uostus Nyderlandų laivams.

Skirtingai nuo Ispanijos ir Portugalijos, olandų (kaip ir Anglijos atveju) kolonizacija prasidėjo prekybos bendrovių įkūrimu. Didžiausia jų buvo Nyderlandų Rytų Indijos kompanija ir Nyderlandų Vakarų Indijos kompanija. Nuo XVII a. Nyderlandai daugiausia dėmesio skyrė Amerikai, kur buvo įkurta daug olandiškų kolonijų: Nyderlandų Vakarų Indijos, Nyderlandų Brazilija, Naujieji Nyderlandai, Nyderlandų Gajana ir kt.

Nyderlandai daugelį savo kolonijų ir didžiosios valstybės statusą prarado, kai metropolija per Prancūzijos revoliucijos karus buvo užimta prancūzų. Didžiąją dalį jos kolonijų užėmė Britų imperija. Nyderlandai savo kolonijinę valdžią atstatė Nyderlandų Ost Indijoje ir Suriname, kurie olandų valdžioje išliko iki Europos imperializmo eros pabaigos po Antrojo pasaulinio karo.

1954 m. šešios smulkios Nyderlandų kolonijos (Karibų jūros salos) Vest Indijoje sujungtos kaip Nyderlandų Antilai. Pagal tų metų „Karalystės statutą“ Nyderlandai, Nyderlandų Gajana ir Nyderlandų Antilai tapo federacine karalyste. Tačiau 1975 m. nepriklausomybė paskelbta Gajanoje (kaip Surinamas), o Nyderlandų Antilai patyrė palaipsnišką dezintegraciją: 1986 m. atsiskyrė Aruba, Nyderlandų Antilai buvo galutinai suskaidyti į 5 administracinius vienetus Nyderlandų Karalystės sudėtyje. Tai – Bonairė, Saba, Sint Estatijus, Sint Martenas, Kiurasao.
Vahabitai

Vahabitai – musulmonų sunitų sekta, atsiradusi XVIII a. I pusėje Nedždo regione (dabartinėje Saudo Arabijoje). Doktrinos kūrėjas – Muhamedas ibn Abd al Vahabas (1703–1787 m.). 

Vahabizmas reikalauja grąžinti islamui jo „pirmapradį grynumą“, o vieninteliu tikėjimo šaltiniu skelbia esant Koraną. Vahabitai nepripažįsta islamo šventųjų vietų, išskyrus Meką ir Mediną, islamo šventųjų ir net pranašo Mahometo kultą jie laiko politeistiniu nukrypimu. Vahabizmas smerkia ir atmeta vad. gimimo dienų, jubiliejų, metinių ir kitų musulmonų religinių švenčių šventimą, tam tikrų dienų ir savaičių išskyrimą religinėms apeigoms atlikti, iš tikinčiųjų reikalauja tiek viešajame, tiek privačiame gyvenime laikytis griežtos askezės. 

Arabijos pusiasalyje vahabizmą įtvirtino ir išplatino Saudidai, XIX a. ir XX a. pirmaisiais dešimtmečiais čia sukūrę valstybę, kurios institucinė teisinė sąranga yra grįsta būtent vahabizmo religine doktrina bei vahabizmu kaip politine ideologija.

Šaltiniai 

Islamo judėjimai
Mulasenas

Mulasenas () – aukščiausia viršukalnė Pirėnų pusiasalyje. Iškilusi Ispanijoje, Andalūsijoje, Siera Nevados kalnuose. Aukštis 3479 m. Tai nėra aukščiausias Ispanijos kalnas, kadangi už Mulaseną aukštesnis Teidės ugnikalnis Tenerifės saloje. Kalną dengia labiausiai į pietus nutolęs ledynas Europoje.

Kalno pavadinimas kilo nuo Granados sultono Abu al Hasano Ali, dar vadino Mulej Hasenu.

Šaltiniai 

Ispanijos kalnai
Dmitrijus Olderoggė

Dmitrijus Olderoggė (rus. Дмитрий Алексеевич Ольдерогге, moksl. transliteracija Dmitrij Aleksejevič Olderogė; g. 1903 m. gegužės 6 d., senuoju kalendoriumi balandžio 23 d. Vilniuje, tuometinėje Rusijos Imperijoje – m. 1987 m. balandžio 30 d. Leningrade, SSRS) – vokiečių kilmės sovietinis rusų etnografas, istorikas, lingvistas ir vienas iš sovietinės afrikanistikos kūrėjų, SSRS Mokslų Akademijos narys – korespondentas (1960 m.).

Tėvas, Rusijos armijos pulkininkas, buvo kilęs iš senos kilmingos Šlėzvigo-Holšteino bajorų giminės, kurios nariai tris šimtus metų tarnavo Rusijos valstybei. Sūnui suėjus trejiems metams, šeima pervažiavo į Sankt Peterburgą, kur vėliau Dmitrijus mokėsi Kadetų korpuse, tarnavo Raudonojoje armijoje. Iš armijos gavęs siuntimą, studijavo Petrogrado universitete, kurį baigė 1925 metais. Pasirinkęs mokslininko kelią, dirbo Leningrado antropologijos ir etnografijos muziejuje ir specializavosi egiptologijoje. 1927–1928 metais stažavosi Vokietijoje, Belgijoje ir Olandijoje. Grįžęs dėsto įvairiose Leningrado aukštosiose mokyklose Afrikos kalbas ir etnografiją, paskiriamas Leningrado antropologijos ir etnografijos muziejaus direktoriumi. Istorijos mokslų kandidato disertaciją apsigynė 1935 m., o 1945 metais tapo etnografijos mokslu daktaras. Nuo 1946 m. iki gyvenimo pabaigos vadovavo Leningrado universiteto Afrikanistikos katedrai, profesorius. Vienas iš nedaugelio sovietinių mokslininkų, kurie dalyvavo įvairiose tyriamosiose ekspedicijose Afrikoje, po Antrojo pasaulinio karo kelis kartus buvo išvažiavęs dirbti į Egiptą (1957–1958 m.), Malį (1961 ir 1963-64), Senegalą ir Sudaną (1961).

Svarbiausi darbai skirti Afrikos tautų kultūrų ir kalbų giminystės ryšiams, socialinės sanklodos problemoms. Kartu su Ivanu Potechinu (1903–1964) išleido fundamentalų veikalą `` Afrikos tautos: praeitis ir dabartis ``. (Maskva, 1954 m.).

Nuorodos 
 Straipsnis Sankt Peterburgo enciklopedijoje 
  K. Kalinovskajos straipsnis apie Olderoggės šimtmetį 

Olderoggė, Dmitrijus
Olderoggė, Dmitrijus
Olderoggė, Dmitrijus