joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Britų muziejus

Britų muziejus () – muziejus Londone apie žmonijos istoriją ir Londono kultūrą. Muziejus, kuriame yra virš 8 milijonų objektų, turi sukaupęs viena didžiausių ir išsamiausių kolekcijų visame pasaulyje, įtraukiant žmonijos kultūrą nuo pat jos atsiradimo iki pat dabarties.

Muziejus įkurtas 1753 m., daugiausia turėjo fiziko ir gamtininko Sir Hans Sloane kolekcijas. Muziejus pirmą kartą žmonėms atidarytas 1759 m. sausio 15 d. Montagu name Blumsburio rajone Londone. Per metus Britų muziejaus lankytojų skaičius gali siekti iki 6,8 mln.

Skyriai

Senovės Egiptas ir Sudanas 

Tai yra didžiausia Senovės Egipto kolekcija pasaulyje, neskaitant Egipto muziejaus Kaire. Skyriuje sukaupti eksponatai iš Nilo slėnio ir Sudano.

Egiptiečių kolekcija šiame muziejuje yra nuo pat jo atidarymo, kada turėjo 160 egiptietiškų eksponatų. 1924 m. kolekcijoje buvo jau 57 000 eksponatų. Dabar jų yra daugiau nei 110 000.

Graikai ir romėnai 
Britų muziejaus graikų ir romėnų skyriuje yra viena didžiausių Antikos kolekcijų. Dabar skyriuje yra virš 100 000 eksponatų. Kolekciją apima nuo Graikijos bronzos amžiaus iki Konstantino I valdymo.

Skyriuje taip pat yra ir italikų bei etruskų kolekcijos. Tai pat yra atvežta keletas dalių iš šių dviejų pasaulio stebuklų: Artemidės šventyklos ir Halikarnaso mauzoliejaus.

Artimieji Rytai 
Šiame skyriuje sukaupta 330 000 musulmoniškojo pasaulio, Mesopotamijos, Asirijos, Babilono bei Persijos eksponatų. Čia sukaupta viena didžiausių pasaulyje Mesopotamijos kolekcijų. Pirmieji Mesopotamijos eksponatai į muziejų atvyko iš diplomato ir istoriko Sir William Hamilton 1772 m.

Musulmoniško meno kolekciją sudaro apie 40 000 objektų.

Graviūros ir piešiniai 
Šitame skyriuje sukaupti Vakarų pasaulio piešiniai ir grafikos kūriniai. Daug graviūros eksponatų atvežti iš Paryžiaus muziejų bei Ermitažo Rusijoje.

Taip pat yra daug Leonardo da Vinčio, Rafaelio, Mikelandželo (tarp jų garsusis Epifania) piešinių. Taip pat yra virš 30 000 anglų akvarelinių piešinių, tarp jų V. Hogarto.

Azija 
Skyriuje sukaupta daugiau nei 75 000 objektų iš Azijos, nuo pat neolito iki dabarties, daugiausiai kinų, indų ir japonų kultūrų. Senojo Japonijos meno kolekcija yra didžiausia Vakarų kultūros pasaulyje.

Afrika, Okeanija ir Amerika 
Britų muziejus turi vieną didžiausių indėnų, afrikiečių ir aborigenų kultūrų artefaktų kolekciją pasaulyje. Tarp eksponatų yra ir bronzos dirbinių iš Benino karalystės. Taip pat yra didelė indėnų (actekų, inkų, majų) gyvenimo ir kultūros objektų kolekcija.

Monetos ir medaliai 
Britų muziejus turi sukaupęs didelę numizmatikos kolekciją, kurią sudaro apie 1 000 000 objektų.

Britanijos, Europos ir priešistorinio laikotarpio 
Skyriuje sukaupta priešistorinio laikotarpio ir tautų, gyvenusių dabartinėje Didžiosios Britanijos teritorijoje iki romėnų užkariavimo, darbų kolekcija.

Šaltiniai 

Londono muziejai
Istorijos muziejai
Adomiškės (Akmenė)

Adomiškės – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Akmenės.

Istorija 

XIX a. būta miško, kurį įsigijo ir iškirto V. Zubovas, o išvalytame lauke pastatė palivarką, kurį tvarkyti pavedė Adomui Daugirdui. Iš pradžių vadintas Adomiškių – Gaugarių palivarku, 1923 m. laikytas dvaru, kuriame buvo 4 ūkiai. Dvaro žemės 1931 m. išdalintos naujakuriams, kurių apgyventa teritorija pavadinta Gaugariai, o dvaro centrą įsigijo 3 savininkai. Po Antrojo pasaulinio karo buvo Lenino kolūkio brigados centras.

Akmenės apylinkės Adomiškių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Daunoriai (Akmenė)

Daunoriai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Klykolių.

Istorija 
Susiformavo po 1924 m., skirstant žemę naujakuriams.

Klykolių apylinkės Daunorių kaimas 1984 m. liepos 25 d. panaikintas LTSR AT Prezidiumo įsaku.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Giriniai (Švenčionys)

Giriniai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurę Pabradės, Labanoro girioje, šalia Girinių Molėtų rajone. Yra išlikusi sodyba.

Gyventojai

Išnašos 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Varnikai (Kariotiškės)

Varnikai – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 5 km į vakarus nuo Kariotiškių, rytiniame Varnikų miško pakraštyje.

Buvęs Varnikų užusienis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Dvyliškė

Keliu nuo Upynos toliau įsikūrusi Dvyliškė II.

Dvyliškė – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo dešiniojo Šunijos kranto ir apie 2 km į pietus nuo Gegužių piliakalnio. Kaimas nusidriekęs palei Upynos–Girdiškės žvyrkelį apie 2 km.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šilalės rajono savivaldybės gyvenvietės
Deremela

Deremela – baltų, aukštaičių genties žemė, buvusi šalia Nemuno vidurupio, aukštaičių žemių pietvakarių dalyje.

Aukštaičių žemės
1936 m. vasaros olimpinės žaidynės

1936 m. vasaros olimpinės žaidynės (), oficialiai XI Olimpiada () – vienuoliktosios vasaros olimpinės žaidynės, kurios vyko Berlyne, nacistinėje Vokietijoje. Tarptautinio olimpinio komiteto susitikimas, kuriame įvyko sprendimas išrinkti Berlyną vyko 1931 m., likus dvejiems metams iki nacių įsigalėjimo Vokietijoje. Nacistinio judėjimo lyderis Adolfas Hitleris skyrė didelį dėmesį olimpiadai: jis oficialiai paskelbė žaidynių atidarymą, vykdė miesto „apsivalymo“ programą iki olimpiados pradžios (uždarinėjo čigonus specialiose stovyklose ir t. t.). Dėl teisės surengti žaidynes Berlynas varžėsi su Barselona. Lietuva nebuvo pakviesta dalyvauti žaidynėse dėl principingos Lietuvos pozicijos Kauno procese teisiant Klaipėdos krašto nacius.

Sporto šakos 
 Boksas
 Buriavimas
 Dviračių sportas
 Fechtavimas
 Futbolas
 Gimnastika
 Imtynės
 Irklavimas
 Jojimas
 Baidarių ir kanojų irklavimas
 Krepšinis
 Lengvoji atletika
 Šiuolaikinė penkiakovė
 Šuoliai į vandenį
 Plaukimas
 Polas
 Rankinis
 Sunkioji atletika
 Šaudymas
 Vandensvydis
 Žolės riedulys

Žaidynėse pirmą kartą oficialiai vyko krepšinio, kanojų sporto ir rankinio varžybos, rengtos lauko aikštėse. Po šios olimpiados rankinis buvo pašalintas iš olimpinės programos iki 1972 m. vasaros olimpinių žaidynių. Po pertraukos olimpiadoje vėl vyko polo varžybos, tačiau vėliau vykusiose olimpiadose jos daugiau neberengtos.

Demonstracinės sporto šakos:
 Menai
 Beisbolas
 Lėktuvų sportas

Dalyvaujančios šalys 

Olimpinėse žaidynėse išviso dalyvavo sportininkai iš 49 šalių. Šešioms šalims tai buvo pirmosios žaidynės: Afganistanui, Bermudai, Bolivijai, Kosta Rikai, Lichtenšteinui ir Peru. Žaidynės boikotavo Ispanija.

Šaltiniai 

Vasaros olimpinės žaidynės
1936 sporte
Bytautė Pajėdienė

Bytautė Irena Jakštaitė-Pajėdienė (1929 m. rugsėjo 30 d. Mažeikiuose – 2015 m. lapkričio 3 d.) – Lietuvos krepšininkė, sporto žurnalistė, dokumentinio kino režisierė, kronikos redaktorė.

Biografija 
1948 m. vasarą su Telšių merginų krepšinio komanda respublikinėje moksleivių spartakiadoje tapo čempione. 1948–1953 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete. 1951–1958 m. žaidė Lietuvos moterų krepšinio rinktinėje.

1953–1956 m. vaikų žurnalo „Žvaigždutė“, laikraščio „Sportas“ literatūrinė darbuotoja. Nuo 1956 m. Lietuvos kino studijos literatūros konsultantė, 1958–1967 m. kino kronikos „Tarybų Lietuva“ redaktorė, 1967–1991 m. vyriausioji redaktorė, nuo 1965 m. dokumentinių filmų režisierė.  Lietuvos kinematografininkų sąjungos narė. 1995 m. su Vilniaus krepšininkėmis-veteranėmis įkūrė klubą „Kamanė“. Palaidota Saulės kapinėse.

Filmografija 
Kino studijoje įgijo režisierės specialybę – nuo 1965 m. kūrė autorines juostas. Beveik penkis dešimtmečius rašė įvykių ir žmonių gyvenimo metraštį, sukūrė per 20 dokumentinių filmų, 300 kino žurnalų, keliasdešimties scenarijų autorė.

B. Pajėdienės filmų problematika – sovietinis žmogus ir jo darbas. Tai dažniausiai apybraižos apie gamybos veteranus, darbininkus, daug dėmesio skyrė moterų darbo, lygiateisiškumo problemoms, kūrė menininkų portretus. Pateikė ne vieną filmą apie krepšinio žmones: „Krepšinis, krepšinis“, „Atsiplėšti nuo žemės“, kino žurnalas „Nr. 13“ ir kt. Jos kūrybiniai darbai sulaukė keleto apdovanojimų Pabaltijo ir Sovietų Sąjungos filmų festivaliuose.

Įvertinimas 
 1966 m. Pabaltijo kino festivalis, prizas už geriausią scenarijų
 1971 m. Tbilisio kino festivalis, prizas už geriausią kino žurnalą
 1976 m. Sverdlovsko kino festivalis, prizas už kino filmą „Laurų skonis“
 1979 m. LSSR nusipelniusi kultūros veikėja
 1982 m. sportinių filmų festivalis, prizas už filmą „Atsiplėšti nuo žemės“
 2009 m. KKSD aukso medalis, už nuopelnus Lietuvos sportui

Šaltiniai 

Lietuvos kino režisieriai
Lietuvos sporto žurnalistai
Lietuvos krepšininkės
Čonoso salynas

Čonoso salynas () – salų grupė Ramiajame vandenyne, prie vakarinių Pietų Amerikos krantų (atskirta Morelados sąsiauriu), Čilės salyno dalis. Driekiasi tarp Čilojės salos šiaurėje ir Taitao pusiasalio pietuose. Priklauso Čilei, Aiseno regionui. Yra apie 1000 salų, kurių bendras plotas apie 11 000 km².

Didesnės salos:
 Melčoras (864 km²)
 Benchaminas (618 km²)
 Traigenas (520 km²)
 Riveras (452 km²)
 Džeimso sala (388 km²)
 Viktorijos sala (354 km²)
 Kuptana (320 km²)

Paviršius kalnuotas (didžiausias aukštis 1660 m), apaugęs mišriaisiais visžaliais miškais. Šiaurinėje salyno dalyje yra Guaitekaso salų ir Guamblino salos nacionaliniai parkai.

Salynas gyvenamas labai retai, pagrindinė gyvenvietė – Melinka (Asensjono sala, Guaitekaso salos).

Šaltiniai 

Čilės salos
Germanas Titovas

Germanas Titovas (, g. 1935 m. rugsėjo 11 d. Altajaus krašte – 2000 m. rugsėjo 20 d. Maskvoje) – tarybinis kosmonautas, ketvirtasis Žemės žmogus, skridęs į kosmosą. Tarybų Sąjungos didvyris. Generolas pulkininkas.

Biografija 

1953 m. baigė Nalobichos kaimo vidurinę mokyklą, 1955 m. – Kustanajaus karinės aviacijos pirminio lakūnų parengimo mokyklą, o 1957 m. – Novosibirsko karo lakūnų mokyklą. Tarnavo karinėse oro pajėgose Leningrade.

Nuo 1960 m. – kosmonautų būrio narys. Buvo pirmojo kosmonauto J.Gagarino skrydžio dubleris.

1961 m. rugpjūčio 6-7 d. kosminiu laivu „Vostok-2“ majoras G. Titovas per 25 valandas ir 18 minučių 17 kartų apskrido Žemę, nuskridęs virš 700 tūkstančių kilometrų ir sėkmingai nusileido Saratovo srityje.

Skrydžio metu G. Titovui dar nebuvo sukakę 26 metai. Jis iki šiol yra jauniausias į kosmosą skridęs žmogus.

1972–1973 m. dirbo TSRS Gynybos ministerijos Karinės paskirties kosminių aparatų valdymo centro viršininko pavaduotoju, vėliau iki 1991 m. buvo TSRS Gynybos ministerijos Vyriausiosios kosmoso valdybos viršininko pavaduotojas.

Išėjęs į atsargą vadovavo Rusijos kosmonautikos federacijai.

1962–1970 m. G.Titovas buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas, 1995–2000 m. – Rusijos Valstybės Dūmos deputatas nuo Komunistų partijos.

Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

G. Titovo vardu pavadintas krateris Mėnulyje, Rusijos karinių kosmoso pajėgų bandymų centras, licėjus Maskvos srities Krasnoznamensko mieste, sala Tonkino įlankoje, Barnaulo oro uostas bei aviakompanijos „Aeroflot“ keleivinis lėktuvas А-320.

Nuorodos 
 Germanas Titovas („Skraiduolis“)
 Antrasis. Germanas Titovas Rusijos TV dokumentinis filmas

Šaltiniai 

Kosmonautai
Tarybų Sąjungos didvyriai
TSRS karininkai
TSRS lakūnai
Liepsnojantis Baltijos kelias

Liepsnojantis Baltijos kelias () – Baltijos šalių tautinių judėjimų – Lietuvos Sąjūdžio, Estijos ir Latvijos liaudies frontų – 1991-08-23 d. suorganizuota akcija.

Istorija 
Liepsnojantis Baltijos kelias surengtas 1939 m. rugpjūčio 23 d. Molotovo–Ribentropo paktui pasmerkti, jo padarinių žlugimui 1990 m. atkūrus Baltijos šalių nepriklausomybę paminėti, atkurtų valstybių suverenitetui paremti. Surengtas 1989 m. Baltijos kelio pavyzdžiu, tik vietoj žmonių grandinės palei 650 km automagistralę Vilnius–Ryga–Talinas tam tikrais atstumais pavakare buvo uždegti laužai, nuo to kilo ir akcijos pavadinimas.

Šaltiniai 

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis
Estijos istorija
Latvijos istorija
Liepų kalnas

Liepų kalnas, Didysis liepų kalnas (, ltg Līpukolns) – kalnas Latvijos pietryčiuose, 30 km į pietryčius nuo Rėzeknės; aukščiausias Latgalos aukštumoje ir trečias pagal aukštį Latvijoje.

Geografija 
Pasiekiamas keliu P55 Dagda – Rėzeknė, nuo Dubulių pasukus šiaurės rytų kryptimi, nuo kelio į Černikius – rytų kryptimi, už 450 m Kromonių miško proskynoje pasiekus miško keliuką, pasukus juo kairėn šiaurės vakarų kryptimi, už 100 m – keliuku vėl rytų kryptimi link Dzierkalių, dar už 400 m šiaurės kryptimi apie 400 m į kalną.

Kalnas 
Didžiausias aukštis 289,3 m, santykinis 55 m. Nuo antro pagal aukštį apylinkėje Dzierkalų kalno skiria 64 m gylio griova. Susidaręs iš moreninio priemolio, apaugęs mišriuoju mišku. Gamtos draustinis (42 ha).

Šaltiniai 

Rėzeknės savivaldybė
Latvijos kalvos
Žemutinės Upės padalinys

Žemutinės Upės padalinys () – vienas iš Gambijos padalinių. Yra šalies vakarinėje dalyje, tarp pietinio Gambijos upės kranto ir Senegalo sienos. Administracinis centras – Mansa Konko.

Tautinė sudėtis: 70,3 % mandinkai, 20,9 % fulai, 2,5 % volofai, 1,3 % džolai, 3 % soninkai, 0,4 % sererai ir kt.

Svarbesni miestai: Soma, Baro Kunda, Sankvija, Toniataba.

Suskirstymas 

Padalinys suskirstytas į 6 rajonus:
 Vidurio Džara
 Rytų Džara
 Vakarų Džara
 Vidurio Kiangas
 Rytų Kiangas
 Vakarų Kiangas

Gambijos padaliniai
Vidurinės Upės padalinys

Viduriniosios Upės padalinys () – vienas iš Gambijos padalinių. Yra šalies centrinėje dalyje, abipus Gambijos upės, šiaurėje ir pietuose ribojasi su Senegalu. Administracinis centras – Džandžanburė.

Tautinė sudėtis: 29,5 % mandinkai, 37,2 % fulai, 26 % volofai, 0,6 % džolai, 4,1 % soninkai, 0,4 % sererai, 0,6 % bambarai, ir kt.

Svarbesni miestai: Bansangas, Brikama Ba, Džandžanburė, Kuntauras.

Suskirstymas 

Padalinys suskirstytas į 10 rajonų:
 Vakarų Fuladu
 Džandžaburė
 Žemutinis Salumas
 Niamina Dankunku
 Rytų Niamina
 Vakarų Niamina
 Niani
 Nianidža
 Sami
 Aukštutinis Salumas

Gambijos padaliniai
Aukštutinės Upės padalinys

Aukštutinės Upės padalinys () – vienas iš Gambijos padalinių. Yra šalies rytinėje dalyje, abipus Gambijos upės, iš trijų pusių ribojasi su Senegalu. Administracinis centras – Bas Santa Su.

Tautinė sudėtis: 33,4 % mandinkai, 23,9 % fulai, 0,3 % volofai, 0,2 % džolai, 40,5 % soninkai, 0,2 % sererai, 0,7 % bambarai, ir kt.

Svarbesni miestai: Bas Santa Su, Gambisara, Sabi, Garovolas.

Suskirstymas 

Padalinys suskirstytas į 4 rajonus:
 Rytų Fuladu
 Kantora
 Sandu
 Vuli

Gambijos padaliniai
Vakarinis padalinys

Vakarinis padalinys () – vienas iš Gambijos padalinių. Yra šalies vakarinėje dalyje, į pietus nuo Gambijos upės, pietuose ribojasi su Senegalu, o vakaruose skalauja Atlanto vandenynas. Administracinis centras – Brikama.

Tautinė sudėtis: 45,3 % mandinkai, 11,4 % fulai, 5,8 % volofai, 27,1 % džolai, 1,2 % soninkai, 2,3 % sererai, 4 % mandžakai, ir kt.

Svarbesni miestai: Brikama, Laminas, Nema Kunku, Brufutas, Gundžūras, Sukuta.

Suskirstymas 

Padalinys suskirstytas į 9 rajonus:
 Foni Bintangas-Karenajus
 Foni Bondali
 Foni Brefetas
 Foni Džarolis
 Foni Kansala
 Vidurio Kombo
 Rytų Kombo
 Šiaurės Kombo/Šv. Marija
 Pietų Kombo

Gambijos padaliniai
Šiaurinio Kranto padalinys

Šiaurinio Kranto padalinys () – vienas iš Gambijos padalinių. Yra šalies vakarinėje dalyje, į šiaurę nuo Gambijos upės, šiaurėje ribojasi su Senegalu, o vakaruose skalauja Atlanto vandenynas. Administracinis centras – Kerevanas.

Tautinė sudėtis: 41,9 % mandinkai, 16,4 % fulai, 30 % volofai, 0,7 % džolai, 0,5 % soninkai, 6,3 % sererai, 2,1 % bambarai, 1,1 % mandžakai, ir kt.

Svarbesni miestai: Farafenis, Esau, Bara, Salikenė, Kerevanas.

Suskirstymas 

Padalinys suskirstytas į 6 rajonus:
 Centrinis Badibu
 Džokadu
 Žemutinis Badibu
 Žemutinis Niumi
 Aukštutinis Baddibu
 Aukštutinis Niumi

Gambijos padaliniai
Bakau

Bakau () – miestas vakarų Gambijoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, Bandžulio aglomeracijoje, į šiaurę nuo Serekundos. Svarbus žvejybinis uostas ir žuvies turgus. Bakau yra pagrindinis Gambijos kurortas, yra viešbučių, restoranų, pakrantėse driekiasi smėlio paplūdimiai, įrengtas pagrindinis šalies stadionas Independence Stadium. Veikia botanikos sodas, Kačikalio muziejus ir šventasis krokodilų baseinas.

Bakau buvo įsikūrusi bendrovės Afrinat International Airlines administracija, veikia medicinos tyrimų centras, atliekantis maliarijos tyrimus, kelios aukštosios mokyklos.

Istorija 

Bakau išaugo XIX a., kai čia kūrėsi kolonistai, naujakuriai, buvo statomos kolonistų vilos, bei poilsiavietės.

Galerija

Nuorodos 
 Informacija apie Bakau

Gambijos miestai
Brikama

Brikama () – miestas vakarų Gambijoje, 21 km į pietryčius nuo Serekundos. Vakarų padalinio administracinis centras. Pro miestą eina Bandžulio-Somos plentas. Į šiaurę nuo Brikamos, ties Jundumu yra Bandžulio tarptautinis oro uostas.

Verčiamasi prekyba, žemės ūkiu. Veikia pedagoginė kolegija, 4 vidurinės mokyklos, mečetė, katalikų misija. Į rytus nuo Brikamos yra Furujaro miško parkas.

Gambijos miestai
Stasė Samulevičienė

Stasė Samulevičienė (1906 m. vasario 22 d. Arzgire – 1988 m. liepos 25 d. Kaune, palaidota Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos tautodailininkė.

Biografija 

Sūnus Raimundas Samulevičius, vyro brolis Antanas Samuolis. 1932 m. kartu su tėvais grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Kaune. 1944–1960 m. gyveno Prauliuose. 1960 m. grįžo į Kauną, kur ir mirė. 1994 m. Prauliuose atidaryta ekspozicija Samulevičių memorialinėje sodyboje.

Išleistos knygos 
 „Padaužiukai“ (1976 m.),
 „Broliai nykštukai“ (1980 m.),
 „Nykštukai atostogauja“ (1981 m.),
 „Padaužiukų bičiuliai“ (1984 m.),
 „Broliukai nykštukai“ (1987 m.).

Įvertinimas 
1935 m. Paryžiaus pasaulinė paroda – aukso medalis.

1977 m. Šypsenos Ordinas.

Nuorodos 
 Stasės Samulevičienės nuotraukos įvairiais gyvenimo laikotarpiais 
 Apie S.Samulevičienę

Samulevičienė, Stasė
S13

Justinas Mikulskis (g. 1986), geriau žinomas S13 slapyvardžiu, yra elektroninės muzikos kūrėjas, DJ ir muzikos publicistas iš Lietuvos, kuris taip pat leidžia eksperimentinės muzikos žurnalą "Secret Thirteen" anglų kalba.

Kūrybos bruožai 

Kurdamas S13 monotoniją apaugina susipinančiomis ir kitose dimensijose išplėtojamomis atmosferų kreivėmis. Prie jų jungdamas intensyvius akordus ir kvapą gniaužiančias bosines linijas, jis savo muziką paverčia tarsi „skaitmeniniu organizmu“. Vienatvė stipriai išgraviravo Justino pasąmonę, taip įtakodama nežemiškus garsus ir emocijas jo kūryboje. Sunkiai suvokiamu ir sumaišties kupinu pasauliu alsuoja ezoterinis singlas „Yourself “. Jame sintezatoriai ir kintančios ritmikos persipina su balsais iš kitų pasaulių, o pabaigoje pagaliau atrandamas taip trokštamas nušvitimas. „Mono“ – vienas labiausiai egzistencinių S13 kūrinių. Plastiškos bosinės linijos, ypač melancholiškos melodijos ir niūri kūrinio aura uždega jausmą, lyg stovėtumei ant milžiniško dangoraižio viršaus, o merkiantis lietus neštų amžinojo gyvenimo prisiminimus. Slapyvardžio „Secret thirteen“ reikšmė išplaukia iš sunkiai apibrėžiamų Justino minčių ir vis netikėtai gyvenime išnyrančio skaičiaus 13. Tik kurdamas jis susisuka į kūrybinį kokoną, o pasibaigus kūrybiniam procesui visus stebina savo dosnumu. Miksų trilogija „Now, Voyager “ aiškiai atspindi šio kūrėjo minčių horizontus ir išlydo bet kokias ribas muzikoje.

Diskografija

Singlai 
 "End" singlas, išleistas IM:LTd (FR) įrašų kompanijoje (2009)
 '"Yourself " nemokamas singlas, išleistas Secret Thirteen Music (LT) įrašų kompanijoje (2010)
 '"Mono " septynių kūrinių singlas, išleistas Blikmuzik  (UK) įrašų kompanijoje (2011)

Kiti kūriniai 
 "Telescope, išleistas Liquid V (UK) įrašų kompanijoje "Liquid V Club Sessions Vol .3" muzikos rinkinyje (2009)
 "Malawi (feat. Intakz)", išleistas Vampire  (UK) įrašų kompanijoje "Drumz Of The Damned" muzikos rinkinyje (2010)
 "In Japan", išleistas Beyondjazz'' (UK) įrašų kompanijoje "Beyondjazz Vol. 4" muzikos rinkinyje (2011)

Miksai 
 Duofilm  (2008)
 Rotator  (2009)
 IM:LTd Podcast 01  (2009)
 Sensor  (2009)
 Now, Voyager  (2010)
 Now, Voyager II (2010)
 Now, Voyager III (2010)
 "Redubtor" podcast 05 (2011)
 Reπhlex  (2011)
 R∞N (2011)

Nuorodos 
 S13 Oficiali svetainė
 S13 Muzikos svetainė

Lietuvos atlikėjai
Elektroninės muzikos atlikėjai
Lietuvos diskžokėjai
Estonia (keltas)

„Estonia“ – 1979 m. Papenburgo (Vokietija) laivų statykloje pastatytas mašinų ir keleivių keltas. Keletą kartų keitė savininkus, įvairiu laiku vadinosi „Viking Sally“, „Silja Star“, „Wasa King“. 1993 m. keltą įsigijo bendra Estijos–Švedijos įmonė „EstLine A/S“. Keltas pervadintas į „Estonia“ ir pradėjo kursuoti maršrutu Talinas–Stokholmas.

Katastrofos vietos koordinatės 
 . Gylis – 70–80 m.

Katastrofa 
1994 m. rugsėjo 27 d. 19.15 val. keltas išplaukė iš Talino. Jame buvo 989 žmonės (803 keleiviai ir 186 įgulos nariai), dauguma jų – pagyvenusio amžiaus švedai. Jūroje siautė audra, vėjo greitis buvo apie 20 metrų per sekundę. Rugsėjo 28 d. apie 1 val. nakties dėl bangų ir vandens slėgio kelto priekinis skydas atitrūko, vanduo pradėjo plūsti į automobilių denį. Manoma, kad situaciją pablogino dar ir tai, jog keltas plaukė per dideliu greičiu. Nuo į denius patekusio vandens keltas pasviro ir pradėjo skęsti. Paskutinis nelaimės signalas priimtas 2.04 val.

Gelbėjimo sraigtasparniai atskrido į nelaimės vietą po poros valandų, vėliau atplaukė keleivinis keltas „Mariella“. Išgelbėti 137 žmonės (94 keleiviai ir 43 įgulos nariai). Be žinios dingo 757 žmonės (651 keleiviai ir 106 įgulos nariai), atpažinti 95 nuskendę ar vandenyje sušalę žmonės. Katastrofoje žuvo 17 šalių piliečiai, tarp jų trys lietuviai. Tarp išsigelbėjusių buvo lietuvis vairuotojas Artūras Tamašauskas.

Tiriant katastrofos priežastis, kelta daug versijų. Žiniasklaidoje buvo pranešimų, kad keltu buvo gabenami į Švediją ginklai, atitekę Estijai iš pasitraukusios Rusijos armijos, tai galėjo tapti jo žūties priežastimi. Taip pat buvo keliamos laivo susprogdinimo versijos.

Oficiali Estijos, Suomijos ir Švedijos tarpvyriausybinė komisija padarė išvadą, kad laivo katastrofos priežastys buvo jo konstrukcijos trūkumai ir nepalankios oro sąlygos.

Kelto „Estonia“ katastrofa – didžiausia Europoje po Antrojo pasaulinio karo.

Vėlesni įvykiai
2019 m. spalį Talino administracinis teismas patenkino žuvusiųjų artimųjų prašymą pradėti naują tyrimą.

Estijos premjeras Jüri Ratas pareiškė, kad Vyriausybės nariai aptars „Estonia“ katastrofą ir reikalavimą pradėti naują tyrimą, kurio prašo žuvusiųjų artimieji.

2020 m. buvęs Estijos prokuroras Margus Kurmas pareiškė, kad nauja medžiaga iš laivo nuolaužų leidžia manyti, jog keltas veikiausiai nuskendo susidūręs su povandeniniu laivu. M. Kurmas vadovavo 2004–2009 Vyriausybės komisijai, kuri tyrė kelto „Estonia“ nuskendimą Baltijos jūroje 1994 m.

2021 m. tyrimai 
2021 m. birželį įstatymai, leidžiantys iš naujo tirti avarijos vietą, buvo patvirtinti Švedijos ir Estijos parlamentų. Iš karto po to Švedijos tyrėjai paskelbė nuo 2021 m. liepos mėnesio pradėsiantys naujus tyrimus avarijos vietoje.

Nuotraukos

Šaltiniai

Nuorodos 

 The Case Estonia  Dokumentis filmas (anglų k.)
 Гибель парома «Эстония»  Dokumentinis filmas (rusų k.)

Katastrofos laivyboje
Nuskendę laivai
Keltai (laivai)
Kanutas Ruseckas

Kanutas Ruseckas (piln. Pranciškus Kanutas Felicijanas; 1800 m. vasario 22 d. Stebėkiuose – 1860 m. rugsėjo 2 d. Vilniuje, palaidotas Bernardinų kapinėse) – lietuvių tapytojas.

Biografija 

Gimė Stebėkių kaime (Panevėžio rajone), smulkiųjų bajorų šeimoje. Rašoma, kad Kanutas Ruseckas jau nuo vaikystės rodė didelį susidomėjimą menu. Būdamas vaikas lipdydavo iš duonos minkštimo ar vaško išraiškingas žmonių ir gyvūlių figūrėles ir tuo stebinęs visus suaugusiuosius. Po žmonos mirties tėvas vedė antrą kartą Grasildą Prontnickytę su kurią susilaukė dar dviejų vaikų: Prospero ir Adelės. 

1809–1815 m. K. Ruseckas mokėsi Troškūnų mokykloje. 1816 m. įstojo į Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultetą. 1818 m. perėjo į Literatūros ir laisvųjų menų fakultetą. 1820–1821 m. lankė litografijos dirbtuvę. Priklausė Spindulingųjų draugijai; manoma, kad 1820–1821 m. buvo priimtas į Filomatų draugiją. 1821 m. vasarą gavęs Vilniaus universiteto rekomendacinius laiškus tėvo lėšomis išvyko studijuoti į Prancūziją. Prieš išvykdamas slapta susituokė su žydų kilmės neturtinga neofite Antanina Červinskyte. Buvo vedęs du kartus. Antroji žmona Paulina Šubertaitė. 

1822 m. rudenį persikėlė į Romą. Dailės studijas gilino Prancūzų dailės akademijoje. 1823–1824 m. su kitais Romoje studijavusiais dailininkais (Jonu Trojanausku, Juliumi Miševskiu, Romanu Postemskiu, Vaitiekumi Korneliu Statleriu, Jonu Zelinskiu, Pranciškumi Pfanhauzeriu) sudarė lietuvių ir lenkų dailininkų būrelį. Gyvendamas Italijoje keliavo po šalį, tapydamas peizažus bei portretus. Aplankė Neapolį, Kaprio salą, Sorentą, Pompėją ir Herkulanumą, Tirolį, Fraskatį, Grotaferata, Popiežiaus olą, Nemi ir Albano ežerus, Monte Kavo kalną ir kitas vietas.

1831 m. grįžo į Vilnių. 1834–1860 m. dirbo piešimo mokytoju Vilniaus bajorų institute. 1848–1852 m. bandė ūkininkauti, nuomojo netoli Vilniaus Dziekaniškių dvarą. 1856 m. kartu su V. Dmachausku ir K. Jelskiu mėgino įsteigti Vilniuje Meno mokyklą.

Kūryba 
Nutapė altorinių paveikslų Vilniaus katedrai, Vilniaus Šv. Teresės, Salų, Giedraičių, Ukmergės, Svėdasų, Maišiagalos, Kreslaujos ir kt. bažnyčioms, „Nukryžiuotojo“ freską Vilniaus Bernardinų bažnyčiai. Restauravo molbertinę ir sienų tapybą: 1833 m. Vilniaus Šv. Teresės bažnyčios freskas ir Aušros Vartų Švč. Dievo Motinos paveikslą, 1837 m. Michelangelo Palloni freskas Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčioje. Sukūrė portretų, animalistinių kompozicijų, Vilniaus ir jo apylinkų paeizažų, buitinio žanro paveikslų.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Marius Vyšniauskas, Lietuvos dailininkų gyvenime
 Paryžiaus mokyklų įtaka Lietuvos menui (I dalis)

Lietuvos dailininkai
Filomatai
Walter Röhrl

Valteris Riolis (; 1947 m. kovo 7 d. Rėgensburgas, Vokietija) – vokiečių ralio ir automobilių lenktynių vairuotojas. Savo pergales pasiekė vairuodamas Fiat, Opel, Lancia ir Audi, taip pat Porsche, Ford ir BMW.

Karjera 
Būdamas 16 metų, Riolis pradėjo dirbti Rėgensburgo vienuolyne ir netrukus tapo vienuolio vairuotoju, nuvažiavusiu 120 000 km. Mėgo aktyvų sportą, tokį kaip slidinėjimas, todėl 1968 m. buvo pakviestas sudalyvauti savo pirmajame ralyje.

Pasaulio ralio čempionate V. Riolis buvo žinomas aštuntajame ir devintajame dešimtmečiuose, keturis kartus laimėjęs Monte Karlo ralį su keturiais skirtingais automobiliais. Jo ilgametis šturmanas buvo Kristianas Gaistdiorferis. 1980 m. Pasaulio ralio čempionatą laimėjo vairuodamas Fiat 131 Abarth. Dar įspūdingesnę pergalę pasiekė 1982 m. čempionate, kai sugebėjo pasipriešinti Mišelės Mouton pilotuojamai keturių varomųjų ratų Audi Quattro, kai pats vairavo seno modelio, galiniais varomaisiais ratais Opel Ascona 400. Tuo pat metu jis tapo ir Afrikos ralio čempionato nugalėtoju.

1983 m. jis prisijungė prie Lancia komandos, kur pilotavo naują, galiniais ratais varomą Lancia 037. 1984 m. persėdo į keturias varomaisiais ratais Audi Quattro, kuri buvo gaminama jo gimtojoje žemėje – Bavarijoje.

Vis dar dalyvaudamas aukščiausio lygio varžybose jis nebepatekdavo tarp pajėgiausių čempionato vairuotojų. Iki šiol yra laimėjęs 14 Pasaulio ralio čempionato etapų.

V. Riolis yra talentingas lenktynininkas, Nikio Laudos pavadintas „Ratų genijumi“. 1992 m. 24 valandų Niurburgringo lenktynėse naktį buvo tankus rūkas ir stiprus lietus, bet V. Riolis važiavo nemažindamas tempo. Vis tik lenktynės kelioms valandoms buvo nutrauktos.

Italijoje jis buvo išrinktas Šimtmečio ralio vairuotoju. 2000 m. lapkritį Prancūzijoje buvo išrinktas Tūkstantmečio ralio vairuotoju. Žiuri susidedanti iš 100 pasaulyje žinomų motosporto ekspertų išrinko jį Geriausiu visų laikų ralio vairuotoju Italijoje.

Pasaulio ralio čempionato pergalės 
{|class="wikitable"
! Nr.
! Ralis
! Sezonas
! Šturmanas
! Automobilis
|-
| 1
|  22-asis Akropolio ralis
| 1975
| Jochen Berger
| Opel Ascona
|-
| 2
|  25-asis Akropolio ralis
| rowspan=2 | 1978
| rowspan=13 | Christian Geistdörfer
| rowspan=6 | Fiat 131 Abarth
|-
| 3
|  5-asis Kanados ralis
|-
| 4
|  48-asis Monte Karlo ralis
| rowspan=4 | 1980
|-
| 5
|  14-asis Portugalijos ralis
|-
| 6
|  2-asis Argentinos ralis
|-
| 7
|  22-asis Sanremo ralis
|-
| 8
|  50-asis Monte Karlo ralis
| rowspan=2 | 1982
| rowspan=2 | Opel Ascona 400
|-
| 9
|  14-asis Dramblio Kaulo Kranto ralis
|-
| 10
|  51-asis Monte Karlo ralis
| rowspan=3 | 1983
| rowspan=3 | Lancia Rally 037
|-
| 11
|  30-asis Akropolio ralis
|-
| 12
|  13-asis Naujosios Zelandijos ralis
|-
| 13
|  52-asis Monte Karlo ralis
| 1984
| rowspan=2 | Audi Quattro
|-
| 14
|  27-asis Sanremo ralis
| 1985
|}

Šaltiniai

Nuorodos 

 Ofiaciali Walter Röhrl svetainė

Rohrl
Rohrl
Juozapas Katkus

Juozapas Katkus, slapyvardžiai Anužis Jonas, Mikifora (Nikiforas, Nikiporas) (1918 m. kovo 19 d., Lazdininkų k., Darbėnų vls., Kretingos aps.) – 1950 m. spalio 28 d., Vaineikių miške, Kretingos raj. – Lietuvos partizanas, vienas Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardos rinktinės kūrėjų, rinktinės vadas.

Biografija 
Užaugo Lazdininkuose, tėvų ūkyje. 1944 m. įstojo į Vietinę rinktinę, o ją paleidus grįžo į tėviškę, slapstėsi nuo mobilizacijos į okupacinę sovietų kariuomenę. Nuo 1944 m. Lietuvos laisvės armijos Kretingos bataliono narys, vienas iš Kardo rinktinės kūrėjų. Nuo 1945 m. lapkričio 15 d. Kardo rinktinės štabo Ūkio skyriaus viršininko pavaduotojas, nuo 1946 m. sausio 30 d. – Ūkio skyriaus viršininkas, vėliau – rinktinės štabo žvalgybos viršininkas. Nuo 1950 m. spalio vidurio – rinktinės vadas.

Žuvo kartu su grupės vadu Petru Žeimiu-Povilu (g. 1925 m. Tūbausiuose) ir rinktinės štabo apsaugos būrio partizanu Steponu Matijausku-Tamošiumi (g. 1929 m. Kūlupėnuose) 1950 m. spalio 27-spalio 28 d. MGB vidaus kariuomenės kareiviams bei MGB Kretingos rajono skyriaus stribams apsupus Vaineikių miške partizanų stovyklą.

Vardas įamžintas 1992 m. Kretingos senųjų kapinių paminkle žuvusių Kardo rinktinės partizanų atminimui.

2004 m. kovo 9 d. pripažintas Kario savanorio statusas, 2004 m. gegužės 27 d. suteiktas leitenanto laipsnis (po mirties).

Šaltiniai 
 Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3, b. 1827. – L. 6. – Ap. 16, b. 827. – L. 134–135
 Hitleriniai parašiutininkai. – Vilnius, 1966. – P. 86
 Stanislava Petraitienė. Brangi tylos kaina // Švyturys. – 1966 m. liepos 14, 19, 21. – Nr. 80, 82, 83
 Bronius Kviklys. Mūsų Lietuva. – Vilnius, 1992. – T. 4. – P. 247
 Dalia Kuodytė. Žemaičių apygarda Kardo (Kardų) rinktinė. – Laisvės kovų archyvas. – Kaunas, 1993. – T. 7. – P. 4, 8, 15
 Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo departamento archyvinė pažyma. – 1998 m. kovo 6

Lietuvos karininkai
Lietuvos rezistentai
Vronkos

Vronkos () – miestas vakarų Lenkijoje, prie Vartos upės. Yra didžiausias šalyje kalėjimas.

Sportas 
 KS Amica Wronki (futbolas)

Lenkijos miestai
Belchatuvas

Belchatuvas – miestas vidurio Lenkijoje, 160 km į pietvakarius nuo Varšuvos. Veikia didžiausia Europoje Belchatuvo šiluminė jėgainė.

Nors miesto herbas yra santykinai nesenas (sukurtas 1847 m.), tačiau nėra tiksliai aišku, kokiais motyvais jame pavaizduoti Adomas ir Ieva.

Sportas
 GKS Bełchatów (futbolo klubas);
 GKS stadionas

Šaltiniai 

Lenkijos miestai
Taimyro (dolganų–nencų) autonominė apygarda

Taimyro (dolgano-nencų) autonominė apygarda () arba Taimyrija buvo federalinis subjektas Rusijos šiaurėje, Sibire, daugiausia Taimyro pusiasalyje. Centras – Dudinka.

Istorija 

Taimyro nacionalinė apygarda įkurta 1930 m. priklausė Krasnojarsko kraštui. 1977 m. pervadinta į Taimyro (dolgano-nencų) autonominę apygardą. Po 1990 metų tapo savarankišku administraciniu vienetu Rusijos sudėtyje, 2007 m. sausio 1 d. vėl prijungta prie Krasnojarsko krašto, tačiau visiškai panaikinta (be atskiro statuso), tapo Taimyro rajono dalimi.

Gyventojai

Miestai 

Didžiausios Taimyrijos gyvenvietės buvo:
 Norilskas
 Kajerkanas
 Dudinka
 Talnachas
 Snežnogorskas
 Chatanga
 Diksonas

Tautinė sudėtis 
2002 m. tautinė sudėtis buvo:

 rusai – 58,6 %
 dolganai – 13,9 %
 nencai – 7,7 %
 nganasanai – 1,9 %
 evenkai – 0,8 %
 encai – 0,5 %
 kiti – 16,7 %

Rajonai 

Apygardoje buvo 3 administraciniai rajonai:
 Diksono
 Ust Jenisiejaus
 Chatangos

Rusijos istoriniai administraciniai vienetai
Exxon Mobil

ExxonMobil yra viena iš pačių didžiausių JAV tarptautinių bendrovių ir pati stambiausia naftos bendrovė pasaulyje. „ExxonMobil“ yra didžiausia nevalstybinė įmonė naftos ir dujų pramonėje. Ši bendrovė perdirba apie 3 % naftos ir 2 % energijos pasauliniu mastu. Ji turi 37 naftos perdirbimo gamyklas 21 šalyse, o jose perdirba 6,3 milijono naftos barelių per dieną. Tai John D. Rockefellerio „Standard Oil“ bendrovės tiesioginis palikuonis. Ši bendrovė buvo įsteigta 1999 m. susijungus dviem naftos perdirbimo milžinams – „Exxon“ ir „Mobil“ bendrovėms. „ExxonMobil“ pastaraisiais metais yra viena pirmaujančių bendrovių Forbes Global 2000 sąrašo viršuje rinkos kapitalizacijos atžvilgiu.

Veikla 
„ExxonMobil“ savo veiklą skaido į tris pagrindines sritis:
 Padalinys, atsakingas už naftos telkinių paieškas, naftos gavybą ir jos transportavimą bei didmeninę prekybą.
 Padalinys, atsakingas už naftos gaminių rinkodarą, naftos perdirbimą ir mažmeninę prekybą.
 Chemijos pramonės padalinys.

JAV energetikos bendrovės
Rusinų kalba

Rusinų kalba – rytų slavų pogrupio kalba, kuria kalba rusinai Užkarpatėje, Slovakijoje, Vengrijoje ir kai kuriose buvusios Jugoslavijos valstybėse, taip pat didelėse emigrantų bendruomenėse Kanadoje ir JAV.

Dėl rusinų išsimėtymo po skirtingas valstybes būta keleto skirtingų bendrinės kalbos kūrimo bandymų.

Šaltiniai 
 

Slavų kalbos
Juozas Kėkštas (1911)

Juozas Kėkštas (Kiekšė, Kekšas, slap. Drulis Juozas, Kaupas, Kanapė (Kanapis), Kanalas, 1911 m. kovo 14 d. Vildūnai, Joniškėlio vls., Panevėžio aps., Kauno gub. – 1948 m. gegužės 6 d., Vaiteliai, Gargždų vls., Kretingos aps.) – Lietuvos karininkas, šaulys, policijos tarnautojas, partizanas, Kardo rinktinės vadas.

Biografija  
Baigė Kauno karo mokyklą, tapo leitenantu, 1938-1939 m. mokėsi Kauno policijos mokykloje. Lietuvos šaulių sąjungos, 1941 m. – Lietuvių aktyvistų fronto narys,  1941 m. sukilėlių Joniškėlio valsčius sukilėlių būrio vadas.

Nacistinės Vokietijos okupacijos laikais gyveno Daugailiuose (Utenos aps.), paskirtas Daugailių valsčiaus policijos nuovados viršininku. Kitais duomenimis dirbo Valstybės saugumo policijos Panevėžio skyriaus viršininku.

1944 m. įstojo į Vietinę rinktinę. Ją panaikinus, 1944 m. liepos mėn. su šeima persikėlė pas žmonos motinos seserį Akveliną Pudžmienę Laukžemėje (Darbėnų vls., Kretingos aps.), tapo Lietuvos laisvės armijos organizacijos Vanagų būrio nariu. Legaliai dirbo Kūlupėnų geležinkelio stoties malkų sandėlyje, o priartėjus frontui persikėlė į Lazdininkus (Darbėnų vls., Kretingos aps., apsigyveno pas Juozą Katkų. Kretingos apskritį užėmus okupacinei sovietų kariuomenei, 1944 m. spalio mėn. kartu su J. Katkumi ir Alfonsu Knystautu iš Laukžemės pasitraukė į Vaineikių miškus.

Nuo 1945 m. sausio mėn. vėl gyveno legaliai, dirbo Šventosios žuvų treste (Palangos vls., Kretingos aps.), o 1945 m. gegužės mėn. kartu su A. Knystautu antrąkart pasitraukė į mišką, įstojo į Klevo partizanų kuopą.

Vienas iš Lietuvos laisvės armijos Žemaičių legiono Kardo rinktinės kūrėjų, nuo 1945 m. lapkričio 15 d. rinktinės štabo organizacinio skyriaus viršininkas, nuo 1946 m. sausio 30 d. štabo žvalgybos ir rikiuotės, propagandos skyrių viršininkas, rinktinės stovyklos apsaugos komendantas (štabo viršininkas). Nuo 1946 m. kovo mėn. rinktinės vadas, partizanų kapitonas.

Žuvo NKVD Kartenos valsčiaus skyriaus ir stribų karinės-čekistinės operacijos metu Vaiteliuose (Gargždų vls., Kretingos aps.).

Šaltiniai 
 Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3, b. 1231. – L. 67
 Hitleriniai parašiutininkai. – Vilnius, 1966. – P. 84-87, 90, 92
 Stanislava Petraitienė. Brangi tylos kaina // Švyturys. – 1966, liepos 14, 16, 19
 Bronius Kviklys. Mūsų Lietuva. – Vilnius, 1992. – T. 4. – P. 247
 Dalia Kuodytė. Žemaičių apygarda Kardo (Kardų) rinktinė. – Laisvės kovų archyvas. – Kaunas, 1993. – T. 7. – P. 4-6, 8, 16-21
 Lietuvos gyventojų genocidas 1948, t. 3 (A-M). – Vilnius, 2007. – P. 638.

Lietuvos karininkai
Lietuvos rezistentai
Raggruppamento Operativo Speciale

Raggruppamento Operativo Speciale ('Specialioji operatyvinė grupuotė'), ROS – Italijos Karabinierių korpuso padalinys, įkurtas 1990 m. gruodžio 3 d. Paskirtis – koordinuoti organizuotų nusikaltimų tiriamąją veiklą. Dabar tai pagrindinis karabinierių padalinys, besispecializuojantis kovoje su organizuotu nusikalstamumu ir terorizmu. ROS tiesiogiai pavaldus bendrajai korpuso vadovybei.
  
Buvo sukurtas iš Specialiojo antiteroristinio dalinio, kurį apie 1970 m. buvo įkūręs karabinierių generolas Carlo Alberto Dalla Chiesa kovai su terorizmu Italijoje (tuomet tai buvo Raudonosios brigados ir mafija. Šis dalinys turėjo centrus Genujoje, Neapolyje, Milane, Padujoje, Romoje ir Turine. Sunaikinus Raudonąsias brigadas šis dalinys dirbo prieš organizuotą nusikalstamumą.

Struktūra 
ROS vadovavimo centras koordinuoja 26 regioninių skyrių kovai su nusikaltimais veiklą. Štabą sudaro:
 Trys tiriamųjų tarnybų centrai:
 Organizuotų nusikaltimų tyrimų;
 Nelegalios prekybos narkotikais ir žmonių grobimų tyrimų;
 Analizės
 Kovos su ardomąja veikla skyrius
 Techninio palaikymo skyrius.

ROS darbuotojai yra labai specializuoti, apie 75 procentai personalo yra karabinierių karininkai ir puskarininkiai. Likęs ketvirtadalis personalo yra nedidelių laipsnių policininkai. Siekdamas didinti sąveiką su teritoriniais vienetais, ROS personalas dažnai dalyvauja profesionalų kvalifikacijos kėlimo kursuose bei konferencijose kartu su Polizia di Stato ir Guardia di Finanza.

Veikla 
Vienas pavojingiausių, bet efektyviausių ROS veiklos metodų yra agentų prasiskverbimas į gaujas tiriant narkotikų, žmonių grobimo, pinigų plovimo, ginklų ir šaudmenų kontrabandos bylas.

Nuorodos 
 Official site 
 Isole nella rete Il ROS è nudo, (The ROS in the News) Information about the service

Karabinieriai
Italijos ginkluotosios pajėgos
Organizuotas nusikalstamumas
Priešteroristinės organizacijos
Italijos policija
Specialiosios pajėgos
Navonos aikštė

Navonos aikštė (it. Piazza Navona) – Romos aikštė, pastatyta I a. antikinio Domiciano stadiono vietoje.

Ši aikštė vadinama gražiausia Romos barokine aikšte. Aikštė atitinka imperatoriaus Domiciano statyto stadiono formą. Aikštė pradėjo įgyti dabartinį pavidalą XVII a., kai popiežius Inocentas X, kurio giminės rūmai stovėjo aikštėje, užsakė pastatyti naują bažnyčią, rūmus ir fontaną. Gražiausią aikštės fontaną – Keturių upių fontaną (Fontana dei Quattro Fiumi) – sukūrė Džanas Lorencas Berninis. Jį puošia keturių žemynų pagrindinių upių (Nilo, La Platos, Dunojaus ir Gango) alegorinės figūros, sėdinčios ant uolų po obelisku. Dž. L. Berninis sukūrė ir raumeningą maurą Maurų fontanui (Fontana del Moro).

Iki XIX a. rugpjūčio mėnesiais aikštė patvindavo, užsikimšus fontanų nutekėjimo angoms. Iki šių dienų aikštė išliko svarbiu visuomeniniu miesto centru.

Aikštės apylinkės 
Rajonas aplink Navonos aikštę, vadinamas centro torico (istoriniu centru), buvo apgyvendintas maždaug prieš 2000 m. Rajonas suklestėjo XV a., kai popiežius grįžo į Romą. Renesanso ir baroko laikais čia gyveno kunigaikščiai, popiežiai ir kardinolai, taip pat dailininkai bei amatininkai, kurie gaudavo užsakymus pastatyti ir išpuošti prabangius rūmus, bažnyčias ir fontanus.

Nuorodos 

Roma
Aikštės
Žaganis

Žaganis – miestas vakarų Lenkijoje.

Istorija 

Minimas nuo 1202 m. Miestą valdė Silezijos vokiečiai. 1945 m. po karo vokiečiai išvaryti ir atkelti lenkai.

Sportas 
 MKS Czarni Żagań (futbolas)

Lenkijos miestai
Rybnikas

Rybnikas () – miestas-apskritis Silezijos vaivadijoje, pietų Lenkijoje, aukštutinės Silezijos aglomeracijoje, 50 km nuo Katovicų, greta sienos su Čekija. 140 789 gyventojai (2012 m. duomenys). Išvystyta mašinų gamybos pramonė, akmens gavyba. Svarbus žvejybos centras.

Sportas 
 KS Energetyk ROW Rybnik (futbolas)

Miestai partneriai

Išnašos 
Rybnik Centrum

Rybnik
Lenkijos miestai
Keturių upių fontanas

Keturių upių fontanas (it. Fontana dei Quattro Fiumi) – fontanas Italijoje, Romoje, Navonos aikštėje. 

Šį fontaną sukūrė Džiovanis Lorenzo Berninis. Fontaną puošia keturių pasaulio upių − Nilo, La Platos, Dunojaus ir Gango − alegorinės figūros, sėdinčios ant uolų po egiptietišku obelisku. Fontano kūrimą užsakė popiežius Inocentas X, o visuomenei jis buvo atidengtas 1651 m. birželio 12 d.

Roma
Baroko skulptūros
Fontanai
Marija Regina Buračienė

Marija Regina Buračienė (g. 1936 m. gruodžio 10 d. Lieplaukėje, Žemaitijoje) – filosofijos, sociologijos tyrinėtoja, poetė.

Biografija 

1956-62 m. studijavo lietuvių literatūrą Vilniaus pedagoginiame universitete. Brolis – edukologijos ir psichologijos prof. Leonas Jovaiša.

1970-1975 m. Vilniaus universiteto (VU) Filosofijos fakulteto katedros referentė, aspirantė - tarp pirmųjų socialinės psichologijos tyrinėtojų Lietuvoje.

1975-1990 m. Sociologijos, filosofijos ir teisės instituto mokslinė bendradarbė.

Nuo 1998 m. „Pilių“ draugijos narė. Keliautoja.

Mokslinė veikla 

Socializacijos procesų instituciniai aspektai, kolektyvų formavimosi tyrimai Sociologijos, filosofijos ir teisės institute. Kelių monografijų bendraautorė, pranešimai sąjunginėse ir respublikinėse mokslinėse konferencijose.

Bibliografija 
 Renė Jovaišaitė. Kalbėjimas tyloje: lyrika, 2006. 
 Latvija, kurios nepažįstame. Voruta, 2002.

Šaltiniai 

mokslotyrininkai
Lietuvos mokslininkai
Koninas

Koninas () – miestas-apskritis vidurio vakarų Lenkijoje, prie Vartos upės. Paminėtas Ptolemėjo kaip Setidava (Getidava). Dabar rudosios anglies gavybos centras. Veikia aliuminio gamykla.

Sportas
 KS Avans Górnik Konin (futbolas)

Lenkijos miestai
Rytis Buračas

Rytis Buračas (g. 1976 m. balandžio 3 d. Vilniuje) – rinkodaros žinovas, neuromarketingo populiarintojas Lietuvoje.

Biografija 
Nuo 2000 m. dirbo prekinių ženklų bei rinkodaros vadovo pozicijose bendrovėse verslas-verslui, greito apyvartumo prekių, mados verslo ir namų apdailos prekių sektoriuose bei reklamos sferoje. Nuo 2010 m. prekybos tinklo „Senukai" rinkodaros direktorius.

Nuo 2009 m. Lietuvos marketingo asociacijos tarybos narys. ,,

Žiniasklaidos komentatorius rinkodaros klausimais.

Šaltiniai 

Lietuvos vadybininkai
Marussia Motors

Marussia (rus. Маруся) – buvęs Rusijos sportinių automobilių gamintojas. Šis gamintojas pasižymėjo tuo, kad tapo pirmuoju sportinių automobilių gamintoju Rusijoje.

„Marussia Motors“ buvo pirmasis Rusijos aukštos klasės transporto priemonių gamintojas. Ji projektavo, kūrė ir gamino B1 ir B2 sportinius automobilius Rusijoje. Marussia B1 buvo pradėta gaminti 2008 m. gruodžio 16 d. 2010 m. rugsėjo 10 d. „Marussia Motors“ atidarė savo pirmąją parodų salę Maskvoje.

„Marussia“ vadovavo Nikolajus Fomenko. 2010 m. lapkričio 11 d. buvo paskelbta, kad kompanija išpirko dalį Formulės 1 „Virgin Racing“ komandos akcijų. Pagal tai nuo 2011 m. sezono ekipa vadinsis „Marussia Virgin Racing“.

2014 m. balandį kompanijos veikla buvo sustabdyta, tuo tarpu Formulės 1 ekipa tęsė savo lenktyniavimą.

Kėbulas 

Marussia B1 ir B2 modeliai turi tą pačią pusiau monolitinę važiuoklę su plieno (spaceframe) kėbulu, uždengtu anglies pluošto plokštėmis – skiriasi tik kėbulo formos.

Variklis 
Abu „Marussia“ sportiniai modeliai yra su viduryje montuojamu varikliu, variklis sumontuotas skersai ant galinės ašies.
Anglų kompanija „Cosworth“ tiekia „Marussia“ du skirtingus V6 variklius. Vienas iš jų yra 3,5 litro atmosferinis variklis išvystantis 300 arklio galių, 2,8 litro turbokompresorinis variklis siūlomas dviejų variantų – 360 arba 420 arklio galių. 420 arklio galių variklis leidžia „Marussia“ automobiliui pasiekti maksimalų 250 km/h greitį ir pagreitį nuo 0 iki 100 km/h per 3,8 sekundes.

Transmisija 
B1 ir B2 automobiliuose naudojama šešių greičių automatinė pavarų dėžė. Šešių greičių mechaninė pavarų dėžė yra kuriama.

Saugumas ir patikimumas 

Jėgą sugeriantis kėbulas yra iš trijų Space Frame rėmo dalių, ši konstrukcija yra iš plieno vamzdžių ir įvairių skyrių. Priekinė ir galinė konstrukcijos sujungtos su centrine. Susidūrimo metu rėmas sugeria energiją deformuodamasis. B1 ir В2 automobiliai praėjo Rusijos saugumo bandymus ir gavo jų sertifikatus.

Modeliai

B1 
Pirmasis rusiškas sportinis automobilis ir pirmasis automobilis pagamintas „Marussia Motors“. Turi viduryje išdėstytą variklį ir galinius varomuosius ratus. „Marussia“ paskelbė, kad pagamins apribotą (2999 vienetų) kiekį šių automobilių.

B2 
B2 pasižymi agresyvesniu ir brutalesniu dizainu. Varikliai tokie patys kaip ir B1. Kaina tokia pati kaip ir B1 – apie 100 000 eurų.

Marussia F2, visureigis 
„Marussia“ teigia kad F2 modelis gali būti naudojamas kaip mobilusis valdymo centras, kaip karinė transporto priemonė, arba kaip pagalbos tronsportas. Prototipas buvo parodytas 2010 m. gegužės 12 d..

Nuorodos 

 Oficiali kompanijos svetainė

Šaltiniai 

 
 

Automobilių gamintojai
Jacques Majorelle

Žakas Mažorelis (, 1886 m. kovo 7 d. Nansi – 1962 m. spalio 14 d. Paryžius, palaidotas Nansi) – prancūzų dailininkas, landšafto dizaineris.

Biografija 
Žako tėvas, žinomas dailidė, dekoratorius Lui Mažorelis , „École de Nancy“ meno dirbtuvių vice-prezidentas. Šiose dirbtuvėse ir prabėgo Žako jaunystė.

1901 m. įstojo į Nansi vaizduojamosios dailės mokyklos () architektūros ir dekoro klasę.

1903 m. išvyko studijuoti į Džulian akademiją, Paryžiuje. 1908 m. Paryžiuje, Prancūzijos dailininkų sąjungoje, įvyko pirmoji jo paroda.

1917 m. Žakas Mažorelis išvyko į Maroką, kur tęsė dailininko karjerą. Marakeše įsigytame žemės sklype užsiėmė landšafto dizainu,  pasistatė maurų stiliaus namą.

1919 m. vedė Andrė Longvil  iš Lotaringijos.

Daug keliavo po pietų Maroką ir Atlaso kalnus. Išleido kelionių dienoraštį „Dailininko keliai Atlase ir Antiatlase“ ().

1931 m. formuojamame Žako sode, architektas Paulius Sinoiras () dailininkui pastatė dirbtuves,  kurios 1937 m. buvo išdažytos ryškia mėlyna spalva. Toks Žako dekoravimo stilius gavo savą pavadinimą „Bleu Majorelle“.

1947 m. Marakeše atidarytas Mažorelio sodas visuomenės lankymui.

1955 m. įvykusios auto avarijos metu Žakas Mažorelis neteko kojos, persikėlė gyventi į Paryžių. 

Mirė Žakas Mažorelis 1962 m. spalio 14 d. Paryžiuje. Palaidotas šeimos kape Nansi „Préville“ kapinėse.

Šaltiniai 

Prancūzijos dailininkai
Prancūzijos tapytojai
Françoise Gilot

Fransuaz Žilo (Françoise Gilot, g. 1921 m. lapkričio 26 d.) – prancūzų dailininkė ir knygų autorė, gyvenanti Niujorke ir Paryžiuje. Išgarsėjo kaip Pablo Picasso draugė ir mūza 1944–1953 m., ir jo vaikų Claude Picasso ir Paloma Picasso motina. Vėliau ji ištekėjo už amerikiečių mokslininko Jono Salko, sukūrusio vakciną nuo poliomelito ir įsteigusio pasaulinio garso Salko biologinių studijų instiutą.

Biografija 
Gimė Neji prie Senos miestelyje, Prancūzijoje. Jos tėvas buvo verslininkas ir agronomas, o motina – akvarelistė. Fransuaz studijavo anglų literatūrą Kembridžo universitete ir Britų institute Paryžiuje.  Besimokydama teisės dalykų Žilo praleisdavo rytines paskaitas, kad galėtų užsiimti savo tikrąja aistra – menu.

Būdama 21 metų amžiaus, susipažino su Pablu Pikaso, kuriam tuomet buvo 61 m. Jo meilužė Dora Maar buvo sugniuždyta žinios, kad Pikaso iškeičia ją į daug jaunesnę menininkę. Su juo susilaukė vaikų Klodo (g. 1947) ir Palomos (g. 1949), kuriuos užaugino. Abu tėvai dažnai piešdavo vaikus savo drobėse. Žilo palaikė santykius su ispanų menininku nuo 1944 iki 1953 m. Vienuolika metų po jų išsiskyrimo Žilo parašė knygą Gyvenimas su  Pikaso. Parduota daugiau nei milijonas knygos egzempliorių, knyga išversta į keliolika kalbų, nepaisant Pablo Pikaso pastangų uždrausti knygos spausdinimą.

Žilo ištekėjo už Liuko Simono 1954 m. ir susilauke dukters Aurelijos. Išsiskyrė 1962 m.

1969 m. Žilo susipažino su Jonu Salku, poliomelito vakcinos kūrėju, La Chojos miestelyje, Pietų Kalifornijoje. Abiejų aistra architektūrai ir menui išsivystė į greitą santuoką 1970 m. Paryžiuje. Ištekėjusi Žilo užsiėmė tapybos darbais Niujorke, La Chola miestelyje ir Paryžiuje. Pora santuokoje išgyveno iki pat Salko mirties 1995 m.

Žilo gyvena Niujorke ir Paryžiuje bei darbuojasi Salko instituto Kalifornijoje labui, dalyvauja su savo darbais tarptautinėse parodose.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali Frasuaz Žilo svetainė
 Fransuaz Žilo kūrinių kolekcija Teksaso Ostino universiteto Hario Ransomo centre

Prancūzijos tapytojai