joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Nyderlandų vėliava

Nyderlandų vėliava - horizontali trispalvė, kurios juostos raudona, balta ir mėlyna. Oficiali Nyderlandų vėliava nuo 1937 metų vasario 19 d.

Istorija 
Pirmoji Nyderlandų vėliava buvo oranžinės, baltos ir mėlynos spalvų. Oranžinė spalva – dėl to, kad sukilimo vadas Vilemas Oranietis, vėliau tapęs pirmuoju nepriklausomų Nyderlandų valdytoju, buvo kilęs iš vokiškosios Nasau dinastijos ir paveldėjęs dar savo dėdės Pietų Prancūzijoje įsigytą Oranžo (Orange) kunigaikštystę. Iš čia kilo jo ir palikuonių vardas Oranžietis arba Oranietis. Beveik po šimto metų, 1689-aisiais, jo įpėdinis valdytojo poste Vilemas III Oranietis (1650–1702) tapo ir Anglijos karaliumi Viljamu III, 1690 m. Šiaurės Airijoje sumušė prancūzų remiamus sukilėlius katalikus, ir nuo to laiko Airijoje gyvenantys protestantai iki šiol švenčia Oranžinę dieną (Orange day). Oranžinę spalvą rasime ir šiandieninėje Airijos vėliavoje, tačiau pačių Nyderlandų vėliavoje jos nebeliko – nuo XVII a. ją pakeitė raudona. Nėra tikrai žinoma, kodėl taip nutiko. Vienų nuomone oranžinė spalva pamažu virto raudona dėl dažų gamybos sunkumų, kitų teigimu, dėl to, kad Oraniečių dinastija prarado populiarumą, kuo, aišku, sunku patikėti, nes ir šiandien ši dinastija sėkmingai tebevaldo šalį.

Nyderlandų atributika
Valstybinės vėliavos
Kraujalakė

Kraujalakė (Sanguisorba) – erškėtinių (Rosaceae) augalų gentis. Lotyniškai sanguis – kraujas, sorbere – siurbti; augalas turi rauginių medžiagų ir vartojamas kraujavimui sulaikyti. Jo raudoni kaip kraujas žiedynai buvo laikomi tos savybės žyme. Tai 20-90 cm aukščio daugiametės žolės, turinčios tamsiai rudą šakniastiebį ir lapų skrotelę. Žiedai susitelkę į galvutes.

Gentyje yra apie 20 rūšių, Lietuvoje auga vaistinė kraujalakė (Sanguisorba officinalis).

Erškėtiniai
Balis

Balis – Indonezijos sala ir provincija, esanti tarp Javos ir Lomboko salos, priklausanti Mažosioms Sundos saloms. Administracinis centras – pietinėje salos dalyje esantis Denpasaras.

Geografija 

Salos ilgis 153 km, plotis 112 km, ji tėra tik 3,2 km nutolusi nuo Javos salos. Aukščiausias taškas – Agungo ugnikalnis (3148 m, aktyvus 1963−64 m., atsinaujino aktyvumas 2017 m.). Prieš 30 000 metų Baturo ugnikalnio išsiveržimas buvo vienas galingiausių žmonijos istorijoje.

Į rytus nuo Balio salos eina Voliso linija.

Salas supa koraliniai rifai.

Klimatas karštas, vasaros lietingos.

Ekonomika 
Derlingose, vulkaninėse uolienose, pritaikius dirbtinį drėkinimą gerai auga ryžiai, kava, cukranendrės, tabakas. Svarbus turizmo vaidmuo.

Istorija 

Balio sala, nepaisant jos mažumo, Malajų salyno istorijoje visada buvo atskiras kultūrinis ir politinis vienetas, saugojęs savo nepriklausomybę ir savitą identitetą.

Ankstyvosios valstybės 
Žmonės į Balio salą atkeliavo iš Azijos žemyno, spėjama, apie 2500 m. pr. m. e.; apie 100 m. pr. m. e. – atvykėliai iš Indijos. 913 m. užfiksuotas pavadinimas Balidwipa (sanskrito kalboje „Dwipa“ – 'krantas', 'šalis').

Paskutinis hinduizmo avanpostas 

Madžapadhito imperija, kilusi iš Javos, suvienijo visą Malajų salyną, ir 1343 m. prijungė Balį. Maždaug apie 1500 m., vis labiau įsigalint islamui, imperija silpo. Visuotinė islamizacija sukėlė hinduizmo kultūros propaguotojų migracijas iš Javos. Dauguma jų kėlėsi į gretimą Balį. Tokiu būdu Balis liko vienintele neislamizuota sala salyne, ir šią kultūrą jis išsaugojo iki šiol.

Kolonizacija 
1597 m. saloje netoli Kutos išsilaipino olandas Kornelis de Hutmanas (Cornelis de Houtman), nors 1585 m. salą jau buvo pasiekę portugalai. Saloje esančios karalystės priešinosi olandų kolonizacijai. Olandai pasitelkė sasakus iš gretimos Lomboko salos, nukariavo salos šiaurę bei rytus, po to – Badungą pietuose. Ilgiausiai priešinosi Tabanano, Karangasemo ir Gianjaro (Gianyar) karalystės.

Antrojo pasaulinio karo metu salą trumpam okupavo japonai, po to – vėl olandai. 1946 buvo numalšintas sukilimas prieš olandus (dabar tarptautins Balio oro uostas vadinamas žuvusio sukilimo lyderio Ngurah Rai vardu).

Nepriklausoma Indonezija 
1950 m.Balis įėjo į Indonezijos sudėtį.

Demografija 
Saloje gyvena maždaug 3,1 mln. gyventojų. Vyraujančios tautos: baliečiai, javiečiai, madūriečiai. Kalbos – baliečių ir indoneziečių.

Pasiskirstymas pagal religijas:
 hinduizmas (93,18 %), islamas (4,79 %), krikščionybė (1,38 %), budizmas (0,64 %).

Indonezijos salos
Indonezijos provincijos
Mažosios Sundos salos
Oksitanų kalba

Oksitanų kalba – kalba, priklausanti romanų kalboms. Ja kalbama Prancūzijos pietuose, Ispanijos ir Italijos dalyje. Ji taip pat vadinta langue d'oc, nes šia kalba „taip“ yra „oc“, skirtingai nuo šalia esančių romanų kalbų „oil (oi)“ ar „sic (si)“.

Nuorodos 
 

Romanų kalbos
Prancūzijos kalbos
Oksitanija
UEFA Europos futbolo čempionatas

Europos futbolo čempionatas – stipriausių Europos žemyno futbolo rinktinių turnyras, vykstantis kas ketverius metus (tais pačiais metais, kaip ir vasaros Olimpiada). Šį čempionatą organizuoja UEFA.

Europos čempionatai pradėti rengti 1958–1960 metais (atrankos varžybos truko apie dvejus metus), pirmieji du turnyrai vadinosi Europos tautų taure. 1960–1976 metų finaliniuose turnyruose žaidė tik po 4 komandas, 1980–1992 metais – po 8, nuo 1996 metų – 16, o 2016 buvo jau 24 komandos. Turnyrą organizuojančios šalies rinktinė į čempionatą patenka be atrankos. Atrankinėse varžybose paprastai dalyvauja visos šalys, kurių federacijos priklauso UEFA.

2016 m. čempionatą, vykusį Prancūzijoje, laimėjo Portugalijos rinktinė. Finalą, vykusį Stade de France stadione, visame pasaulyje stebėjo 284 milijonai žiūrovų ir jis tapo antru pagal populiarumą Europos čempionatų finalu.

Čempionatų finalai 

 1960 m. Prancūzijoje:
  –  2:1 (po pratęsimo)
 1964 m. Ispanijoje:
  –  2:1
 1968 m. Italijoje:
  –  1:1 (po pratęsimo) ir 2:0
 1972 m. Belgijoje:
  –  3:0
 1976 m. Jugoslavijoje:
  –  2:2 (po pratęsimo), 5:3 (11 m baudiniais)
 1980 m. Italijoje:
  –  2:1
 1984 m. Prancūzijoje:
  –  2:0
 1988 m. Vokietijoje:
  –  2:0
 1992 m. Švedijoje:
  –  2:0
 1996 m. Anglijoje:
  –  2:1 (auksinis įvartis)
 2000 m. Belgijoje ir Olandijoje:
  –  2:1 (auksinis įvartis)
 2004 m. Portugalijoje:
  –  1:0
 2008 m. Austrijoje-Šveicarijoje:
  –  1:0
 2012 m. Lenkijoje-Ukrainoje:
  –  4:0
 2016 m. Prancūzijoje:
  –  1:0
 2021 m. Europoje:
  –  1:1 (po pratęsimo), 3:2 (11 m baudiniais)

Nugalėtojų sąrašas

Šaltiniai

Nuorodos 
 UEFA Europos futbolo čempionatas uefa.com svetainėje

UEFA
Europos futbolo čempionatai
Aonas

Aonas graikų mitologijoje – Poseidono sūnus. Jis daugiausia garbintas Bojotijoje, kuri vėliau tapo žinoma kaip Aonija jo garbei.

Graikų dievai
Tiraspolis

Tiraspolis (, rus. ir ) – trečiasis pagal dydį Moldavijos miestas, nepripažintos Padniestrės respublikos administracinis centras. Miestas įsikūręs ant kairiojo Dniestro upės kranto.

Pavadinimas kilo iš graikiško Dniestro upės pavadinimo Tyras + polis (graik. – „miestas“).

Istorija 
Viduramžiais šios apylinkės buvo tarpinė (buferinė) zona tarp totorių ir moldavų. 1792 m., kai Rusijos imperija išsikovojo priėjimą prie Dniestro upės, Aleksandras Suvorovas totorių gyvenvietės Hagi-bei vietoje pastatė įtvirtinimą, ginantį vakarines imperijos sienas. 1812 m. Rusija užėmė pusę Moldovos teritorijos. 1828 m. mieste pradėjo veikti muitinė. 1929–1940 m. Tiraspolis – Moldavijos autonominės socialistinės respublikos sostinė. 1941 m. miestą užemė vokiečiai, 1941-1944 m. miestą valdė Rumunija. Po Antrojo pasaulinio karo Tiraspolis buvo vienas labiausiai industrializuotų Moldavijos TRS miestų. Po 1990 m. referendumo Tiraspolis tapo nepripažintos Padniestrės sostine.

Gyventojai 
2004 m. lapkritį mieste gyveno 159 163 gyventojai.

Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
 rusai – 41,6 %
 ukrainiečiai – 31,1 %
 moldavai – 15,2 %
 kiti (gagaūzai, bulgarai, baltarusiai, žydai) – 10,2 %

Sportas

Futbolas
 FC Sheriff – futbolo klubas;
 FC Tiraspol – futbolo klubas (2002–2015 m.)
 CS Tiligul-Tiras Tiraspol – futbolo klubas;
 SK Odesa – futbolo klubas (1972–1975 m.)
 Sheriff Arena – namų stadionas, kuriame žaidžia FC Sheriff;

Miestai partneriai 
Tiraspolis yra užmezgęs partnerystės ryšius su šiais miestais:
  Volgogradas, Rusija
  Obninskas, Rusija
  Severodvinskas, Rusija
  Suchumis, Gruzija (separatistinės Abchazijos sostinė)
  Cchinvalis, Gruzija (separatistinės Pietų Osetijos sostinė)
  Mykolajivas, Ukraina
  Trondheimas, Norvegija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė  (anglų k.)

Padniestrės miestai
Nepripažintų valstybių sostinės
Gerijonas

Gerijonas (Γηρυών arba Γηρυόνη) graikų mitologijoje – Chrisaoro ir Kalirojės (Kalirhoja) sūnus. Jis buvo sparnuotas milžinas, kurio kūną sudarė trys žmonių kūnai sujungti per liemenį. Mūšyje jis buvo nenugalimas, nes galėjo šešiose savo rankose vienu metu turėti tris kardus ir tris skydus, arba vienu metu šauti strėlę ir mesti ietis. Turėdamas tris galvas pasižymėjo ir dideliu protu.

Gerijonas gyveno Eritėjos saloje, už Heraklio stulpų, į vakarus nuo Viduržemio jūros. Gerijonas laikė dvigalvį šunį Ortrą, kuris buvo Cerberio brolis, ir purpurinių karvių bandą. Bandą saugojo Ortras ir žmogus Euritionas.

Heraklio žygis 
Heraklio dešimtas darbas buvo parvaryti Gerijono karves. Keliaudamas jis perėjo Libijos dykumą (Libijos vardu graikai tuomet vadino Afriką), jis buvo taip nualintas karščio, kad iššovė strėlę į Heliją, saulės dievą. Helijas maldavo Heraklio baigti, tada Heraklis pareikalavo auksinės valties, kuria Helijas kiekvieną naktį plaukdavo per jūrą. Heraklis pasinaudojo valtimi, kad pasiektų Eritėją.  

Heraklis mėgindamas pavogti bandą, užmušė Ortrą, vėliau Euritioną. Gerijonas atvyko, pagal kai kurias versijas, sužinojęs apie Heraklio veiksmus iš Menoetijo, Hado piemens. Galiausiai Heraklis užmušė ir Gerioną, sukapojęs jo kūną į tris dalis. Pasak kitos versijos, Heraklis Gerijoną nušovė Hidros krauju suvilgyta nuodinga strėle.

Graikų mitinės būtybės
Cefeidė

Cefeidė – kintamosios žvaigždės tipas, kuriam būdingas taisyklingas ir periodiškas ryškio (ir spektro) kitimas). Jų absoliutus ryškis priklauso nuo periodo. Todėl matuojant regimąjį ryškį (kuris priklauso nuo atstumo) galima nustatyti, kiek toli nuo stebėtojo yra toji cefeidė. Cefeidės tinka matuoti atstumams tiek iki mūsų galaktikos dalių, tiek ir iki kitų galaktikų, jei ten dar matyti atskiros žvaigždės ir yra cefeidžių. 

Atstumas iki žvaigždės apytikriai įvertinamas pagal bandymais nustatytą formulę

 

kur P yra pulsavimo periodas, o B ir V Džonsono mėlynasis () ir regimasis ryškiai. Tuomet d yra atstumas iki žvaigždės.

Yra keletas cefeidžių tipų kurių ryškio priklausomybė nuo periodo šiek tiek skiriasi, bet nelabai daug ir šiuos tipus galima nustatyti.

Šaltiniai 

Kintamosios žvaigždės
Rusijos imperija

Rusijos imperija (iki rev. rus. k. Россійская Имперія) – valstybė, gyvavusi nuo 1721 m. iki Vasario revoliucijos ir Rusijos respublikos paskelbimo 1917 m. Imperija paskelbta Rusijos caro Petro I po Šiaurės karo. Rusijos imperijos sostine 1713-1728 m. buvo Sankt Peterburgas, po to 1728-1730 m. Maskva, po to vėl Sankt Peterburgas iki 1917 m. (1914 m. miestas buvo pervadintas į Petrogradą). Tai buvo viena didžiausių imperijų pasaulio istorijoje (trečia pagal dydį po Mongolų imperijos ir Britų imperijos) ir tęsėsi nuo Arkties vandenyno šiaurėje ir Juodosios jūros pietuose iki Baltijos jūros vakaruose ir Ramiojo vandenyno rytuose. Imperijos vadovas - imperatorius - iki 1905 m. turėjo absoliučią, niekieno neribojamą valdžią. 1917 m. rugsėjo 1 (14) d. Rusijos laikinoji vyriausybė paskelbė šalį respublika (nors faktiškai Rusija respublika tapo jau po Vasario revoliucijos).

Rusijos imperijos istorija 

Rusijos imperijos pagrindus padėjo Rusijos caras Petras I, kuris savo reformomis 1695-1725 m. perorganizavo Rusijos carystės luominę-atstovaujamąją monarchiją į absoliutinę monarchiją Vakarų valstybių pavyzdžiu (Prūsija, Olandija, Švedija).

Reformų metu buvo sunaikinti pagrindiniai galios centrai, kurie galėjo priešintis caro valdžiai (Bojarų dūma ir Maskvos patriarchas), pagrindine monarchijos atrama tapo dvarininkai, organizuoti pagal Rangų lentelę, o bažnyčia pertvarkytą iš patriarcho valdomos į sinodinę. Petro I pastangomis buvo sukurta nuolatinė armija ir karinis laivynas, Rusijos sienos Šiaurės karo metu nustumtos į vakarus, užkariautas priėjimas prie Baltijos jūros, įkurtas Sankt Peterburgas. Tuo pat metu bandymas užkariauti išėjimą į Juodąją jūrą (Pruto žygis (1711), Persijos žygis (1722-3)) baigėsi nesėkmingai pasipriešinus Osmanų imperijai.

Administracinis suskirstymas 

Rusijos imperijos teritorija 1914 m. buvo suskirstyta į 51 gubernijų ir sričių. Lenkijos Kongreso karalystė ir Suomijos Didžioji Kunigaikštystė turėjo autonomiją.

Nuorodos
Gagaūzija

Gagaūzija ( arba Gagauz Yeri, , ) – Moldavijos pietuose esanti autonominė sritis turinti savo vyriausybę. Turi pasienio ruožą su Ukraina (Odesos sr.). Sudaryta iš gyvenviečių, kuriose daugiau nei 50 % gyventojų yra gagaūzai, taip pat tų, kurių dauguma gyventojų referendume savanoriškai prisijungė prie autonomijos.

Administracinis centras – Komratas (Komrat).

Istorija 

Pagal vieną teoriją gagaūzai kilę iš turkų seldžiukų, kurie apsigyveno Dobrudžoje kartu su pečenegais, ogūzais ir kumanais (kipčiakais), kurie kariavo kartu su Anatolijos seldžiukų sultonu Izedinu Keikavusu II (1236–1276 m.). Tiksliau vienas iš turkų ogūzų klanų migravo į Balkanus per vidinius tarpgentinius turkų konfliktus. Šie turkai ogūzai po apsigyvenimo Rytų Balkanuose (Bulgarijoje) priėmė stačiatikių tikėjimą ir tapo vadinami turkais gagaūzais. Daugelis mokslininkų sutaria, kad gagaūzai iš Bulgarijos  į Besarabiją persikėlė XVIII a. pabaigoje ir XIX a. pradžioje.

Gagaūzija yra Besarabijos dalis, todėl istorinė regiono raida sutampa su Besarabijos, po to – Moldavijos TSR istorija.

1856 m. Gagaūzijos teritorijos dalis perėjo Moldavijai (nuo 1859 m. – Rumunijai), 1871 m. – Rusijai.

Stalinizmo laikais 1944 m. tūkstančiai gagaūzų buvo ištremti, o 1946–1947 m. bado metu mirė apie pusę gagaūzų bendruomenės.

Nepriklausoma Moldavija 
Po to, kai 1991 m. Moldova tapo nepriklausoma, rugpjūčio mėn. Gagaūzija, kaip ir Padniestrė, pasiskelbė esanti nepriklausoma Gagaūzijos socialistinė respublika (premjeras Stepan Topol). 1994 m. gruodžio 23 d. Moldovos Vyriausybė suteikė teritorijai specialų autonominį statusą (, trumpiau – UTA Găgăuzia).

Gyventojai 
Gyventojų skaičius – 155 700 (2005 m.), iš jų 23 500 gyvena Komrate. 97 400 žmonių gyvena kaime, urbanizacijos laipsnis – 40 %.

Didžioji gyventojų dalis (82 %; 133,5 tūkst. gyv.) pagal tautybę yra gagaūzai (tiurkų grupė), todėl šis regionas etniškai skiriasi nuo kitų Moldovos regionų. Kitos tautybės: bulgarai (5,1 %), moldavai (4,8 %), rusai (3,8 %), ukrainiečiai (3,2 %). 2004 metų surašyme, gyventojams nebuvo galima pasirinkti dviejų tautybių. Sudėjus moldavus ir rumunus (dažnai laikomus viena etnine grupe), regione gyveno 7 519 (4,85 %).

Kalbos 

Oficialios kalbos – rumunų, gagaūzų, rusų.

Religija 

96 % gyventojų save laiko krikščionimis. Iš jų 93 % – stačiatikiais. Labiausiai paplitusios Gagaūzų stačiatikių, Moldavijos stačiatikių, Ukrainos stačiatikių ir Rusijos stačiatikių bažnyčios.

Geografija 
Plotas – 1 832 km²: pagrindinė teritorija aplink Komrato miestą ir anklavai aplink Čadir Lungos, Vulkeneščio miestus bei Kopčiako ir Karbolios kaimus.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gagaūzija

Buvę UNPO nariai
Moldavijos administraciniai vienetai
Kobė

Kobė ( 'dievų durys') – Japonijos miestas, Hiogo prefektūros sostinė. 1 533,9 tūkst. gyventojų (2008 m.). Tai didelis uostas Honšiū saloje, kurio metinė apyvarta siekia 150 mln. tonų (apie trečdalį visos šalies tarptautinės prekybos). Išvystyta metalurgija, mašinų gamyba, laivų statyba, karinė, chemijos, tekstilės pramonė.

Kobėje yra universitetas, dailės muziejus. Atvyksta daug turistų.

Geografija 

Miestas įsispraudęs tarp jūros kranto ir kalnų. Rytuose ribojasi su Ašija, Takaradzuka ir Nišinomija, vakaruose – su Akašiu, šiaurėje – su Sanda ir Mikiu.

Administraciniai rajonai 

Kobė suskirstyta į 9 rajonus.
 Vakarinis rajonas, vakariausias Kobės rajonas ir didžiausias miesto rajonas pagal gyventojų skaičių.
 Šiaurinis rajonas, didžiausias rajonas pagal plotą. Į jo teritoriją įeina Rokko kalnynas.
 Tarumi, kurios didžiąją dalį sudaro gyvenamieji kvartalai.
 Suma, rajonas, kuriame yra Suma paplūdimiai.
 Nagata, rajonas, kuriame yra Nagatos šventykla.
 Hiogas, labai pasikeitęs po Antrojo pasaulinio karo (iki tol buvo komercinis centras).
 Čiūo, Kobės miesto komercinis ir pramogų centras.
 Nada, rajonas, kuriame įsikūrę Odži zoologijos sodas ir Kobės universitetas.
 Rytinė Nada, ryčiausias rajonas, kurio pietuose yra dirbtinė Rokko sala.

Gyventojai 

2008 m. duomenimis, čia registruota apie 43 702 ne japonų tautybės asmenys, kurių 21 801 korėjiečiai, virš 12 764 kinai, 1 352 vietnamiečiai ir 1330 amerikiečių.

Sportas 

Kobėje 2002 m. vyko XVII pasaulio futbolo čempionatas.

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė yra hortenzija, medis – kalninė kamelija.

Išnašos

Nuorodos 
 Kobės miesto svetainė 

Hiogo prefektūros miestai
Milijoniniai miestai
Tėvas Braunas

Tėvas Braunas – anglo rašytojo Gilberto Keito Čestertono (Gilbert Keith Chesterton) sukurtas detektyvinis personažas. Apie jį sukurti apsakymai, padalinti į 5 tomus, kuriuose iš viso yra 48 trumpos istorijos.

Veikėjas 
Pirmieji apsakymai apie tėvą Brauną yra klasikinės detektyvinės istorijos, o vėlesniuose atsiranda ir platesnių kriminalistinių apmąstymų. Nors nė viename kūrinyje nesikartoja tas pats nusikaltimo ir jo išaiškinimo mechanizmas ar detalė, tačiau visuose yra viena bendra mintis: nusikaltimai, kokie bebūtų neįtikėtini,- tai ne Dievo bausmė, o žmogaus darbas.

1978 m. Lietuvos kino studijoje rež. Almantas Grikevičius šių apsakymų motyvais sukūrė meninį filmą "Veidas taikinyje".

Nuorodos 

Detektyvų veikėjai
Mažasis Magelano Debesis

Mažasis Magelano Debesis (NGC 292) – netaisyklinga galaktika, viena artimiausių Paukščių Tako Galaktikai, matoma pietiniame danguje – Tukano žvaigždyne.

Atstumas – 205 000 šm, skersmuo – 16 000 šm, masė – 2x109 Saulės masių. Paukščių Tako Galaktika (kurioje yra Saulė), Didysis Magelano Debesis, Mažasis Magelano Debesis, Andromedos ūkas, Trikampio Galaktika yra didžiausi Vietinės galaktikų grupės nariai.

Pirmą kartą paminėjo 964 Abd Al-Rahman Al Sufi, bet pavadintas po Magelano kelionės (jis aprašė abu Magelano dabesis).

Galaktikos
Yoshinori Watanabe

Jošinori Vatanabė (渡辺 芳則 Watanabe Yoshinori, gim. 1941 m. sausio 8 d. – 2012 m. gruodžio 1 d.) Japonijos jakudzos yamaguchi-gumi klano penktasis bosas, šią padėtį užėmęs nuo 1989 iki 2005 metų. Mirė savo namuose, sulaukęs 71 m.

Šaltiniai 

Jakudza
Japonijos nusikaltėliai
Nukualofa

Nukualofa – Tongos karalystės sostinė ir didžiausias miestas Tongatapu saloje.

Istorija 
Miesto ištakos – gynybinis įtvirtinimas, kelissyk sugriautas 1807 vidaus karų metu, bet vėl atstatytas. Kai Tonga buvo suvienyta, pirmasis karalius George Tupou I padarė savo sostine. Miesto pavadinimas reiškia – „meilės (namų) židinys“.

Ūkis ir transportas 
Nukualofa – pagrindinis šalies pramonės ir prekybos centras: eksportuojama kopra, vanilė, bananai, tradiciniai rankdarbiai. Didelę reikšmę turi turizmas. Miestas yra pagrindinis uostamiestis, 25 km nuo jo yra tarptautinis  Fua’amotu oro uostas.

Švietimas ir kultūra 
Vienintelė aukštoji mokykla – Atenisi institutas, be to – pedagoginė mokykla bei viešbučių darbuotojų mokykla. Svarbiausias miesto pastatas – karaliaus rūmai, karalių laidojimo vieta, šv. Antano Padujiečio bažnyčia bei Centenial bažnyčia. Mieste yra vienintelis šalies kino teatras, regbio stadionas.

Nuorodos 
 Miesto žemėlapis su svarbiausių objektų nuotraukomis

Sostinės
Tongos miestai
Vasario revoliucija

Rusijos 1917 metų vasario revoliucija – pirmasis Rusijos revoliucijos etapas, kurio metu buvo nuversta Pirmojo pasaulinio karo susilpninta caro valdžia.

1917 m. kovo mėnesį (pagal Julijaus kalendorių tai buvo vasaris) Petrograde (dabar Sankt Peterburgas) prasidėjo darbininkų streikas, kuris peraugo į visuotinį streiką. Valdžia bandė streiką pažaboti, bet prie jo prisidėjo 60 tūkst. Petrogrado garnizono kareivių. Streikai ir kareivių maištai prasidėjo ir kitose Rusijos regionuose, buvo pradėtos kurti Tarybos. Kovo 15 d. (kovo 2 d. pagal Julijaus kalendorių) imperatorius Nikolajus II, prieš pat atsisakydamas sosto, valdžią perdavė Laikinajai vyriausybei, vadovaujamai kunigaikščio Georgijaus Lvovo. Revoliucija įvyko dėl duonos trūkumo, nesėkmių fronte ir nepasitenkinimo caro valdžia.

Petrogrado darbininkų ir kareivių deputatų tarybos Vykdomasis komitetas 

Petrogrado darbininkų ir kareivių deputatų tarybos Vykdomasis komitetas buvo sudarytas pirmosiomis revoliucijos dienomis. Tarybos rinkimai prasidėjo savaveiksmiškai, iš pradžių atskiruose fabrikuose bei gamyklose, paskui per kelias dienas apėmė visas įmones. Vasario 27 dienos metu, dar prieš Tarybai susirenkant į pirmąjį posėdį, menševikai likvidatoriai K. Gvozdevas, B. Bogdanovas ir valstybės dūmos nariai N. Čcheidzė, M. Skobelevas ir kiti, norėdami patys vadovauti Tarybai, pasiskelbė Tarybos Laikinuoju vykdomuoju komitetu. Tos pačios dienos vakare įvykusiame pirmajame tarybos posėdyje buvo suformuotas Tarybos prezidiumas (N. Čcheidzė ir M. Skobelevas). Taryba pasiskelbė darbininkų ir kareivių deputatų organu ir faktiškai iki Tarybų I suvažiavimo (1917 m. birželio mėn.) buvo visos Rusijos centras. Taryba suėmė senosios valdžios atstovus ir paleido iš kalėjimų politinius kalinius. Kovo 1 d. Taryba išleido „Įstatymą Nr. 1 Petrogrado karinės apygardos įgulai“, turėjusį didžiulę reikšmę kariuomenės revoliucionizavimui. Faktiškai valdžia buvo Tarybos rankose. Tačiau lemiamu momentu, naktį į kovo 2 d. valdžia perduota Laikinajai vyriausybei.

Laikinoji vyriausybė 
Laikinoji vyriausybė buvo suformuota 1917 m. kovo 2 d. Valstybės dūmos Laikinajam komitetui susitarus su Petrogrado darbininkų ir kareivių deputatų tarybos Vykdomojo komiteto lyderiais eserais ir menševikais. Vyriausybės nariai buvo šie: kunigaikštis G. Lvovas (Ministrų tarybos pirmininkas ir vidaus reikalų ministras), kadetų lyderis P. Miliukovas (užsienio reikalų ministras), oktebristų lyderis A. Gučkovas (karo ir laikinai karo laivyno ministras) ir kiti stambiosios buržuazijos bei dvarininkų atstovai, taip pat trudovikas A. Kerenskis (teisingumo ministras).

Šaltiniai

Rusijos revoliucijos
Zaporožės sritis

Zaporožės sritis arba Zaporižės sritis () – Ukrainos sritis šalies pietryčiuose. Vakaruose ribojasi su Chersono, šiaurėje su Dniepropetrovsko, rytuose su Donecko, pietuose skalaujama Azovo jūros. Administracinis centras – Zaporožė.

Geografija

Plotas 
Srities plotas 27 180 km², kas sudaro 4,5 % Ukrainos teritorijos ir užima 11 vietą tarp šalies sričių.

Vandens telkiniai 
Per šią sritį teka 109 upės, kurių svarbiausia – Dniepras. Arčiau Azovo jūros gausiau sūrių ežerų.

Klimatas 
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė žiemos temperatūra nuo -4 °C, vasaros – 23 °C. Per metus vidutiniškai iškrenta 448 mm. kritulių. Metuose vidutiniškai būna 225 saulėtos dienos.

Istorija 
XV-XVIII a. šiaurinėje srities dalyje buvo Zaporožės Sečės respublika.

1984 m. pradėta eksploatuoti didžiausia Europoje Zaporožės atominė elektrinė.

Administracinis suskirstymas

Didžiausi miestai 
 Zaporožė
 Melitopolis
 Berdianskas
 Enerhodaras (Zaporožės AE miestas)
 Tokmakas

Gyventojai 
2006 m. srityje gyveno 1 861 000 gyventojų ir tai sudarė 3,97 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
 miesto gyventojų – 76 %
 kaimo gyventojų − 24 %

Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
 ukrainiečiai – 70,8 %
 rusai – 24,7 %
 bulgarai – 1,4 %
 kiti (baltarusiai, armėnai) – 3,1 %

Srities vidutinis gyventojų tankumas – 71 žm./km².

Ekonomika 
Srityje veikia didžiausia Europoje Zaporožės atominė elektrinė.

Ekonomikos rodikliai

Nuorodos 
 Oficiali srities svetainė (ukr.,rus. k.)
Luhansko sritis

Luhansko sritis ( arba Луга́нщина) – rytuose esanti Ukrainos sritis. Vakaruose ribojasi su Charkovo ir Donecko sritimis, rytuose – su Rusija. Administracinis centras – Luhanskas.

Po 2014 m. Krymo krizės, 2014 m. balandžio 7 d. pro-rusiški separatistai užėmė Luhansko srities administracinį pastatą, planuodami paskelbti nepriklausomybę. Tuo metu pro-rusiški separatistai paskelbė Donecko Liaudies Respubliką Donecko srityje. Po kelių dienų, separatistai paskelbė Luhansko Liaudies Respubliką ir gegužės 11 d. surengė referendumą dėl nepriklausomybės. Šio referendumo teisėtumo nepripažino jokia pasaulio valstybė, tarp jų ir pati Ukraina. Karo Donbase metu separatistams pavyko užimti ir išlaikyti didelę dalį Luhansko srities.

Geografija 

Srities plotas 26 684 km², o tai sudaro 4,42 % Ukrainos teritorijos. Didžiąją dalį ploto užima lygumos, pietuose driekiasi Doneco kalvagūbris (aukštis iki 367 m). Vyrauja sukultūrinti kraštovaizdžiai, Luhansko rezervate išlikę žmogaus neliestų stepių plotų.

Vandens telkiniai 
Per šią sritį teka 123 upės iš kurių 6 ilgesnės nei 100 km. Didžiausia upė – Šiaurinis Donecas kurio ilgis srityje 265 km (bendras 1053 km).

Klimatas 
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -7 °C, birželio – 21 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – apie 450 mm.

Administracinis suskirstymas

Didžiausi miestai 
 Luhanskas (425 848 gyv.)
 Sjevjerodoneckas (121 000 gyv.)
 Alčevskas (114 624 gyv.)
 Lysyčanskas (103 459 gyv.)
 Chrustalnas (82 765 gyv.)
 Kadijivka (76 492 gyv.)
 Dovžanskas (64 503 gyv.)

Gyventojai 

2006-aisias m. srityje gyveno 2 409 000 gyventojų ir tai sudarė beveik 5,13 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
 miesto gyventojų – 87 %
 kaimo gyventojų − 13 %

Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
 ukrainiečiai – 58 %
 rusai – 39 %
 kiti (baltarusiai, totoriai, žydai) – 3 %

Srities vidutinis gyventojų tankumas – 95 žm./km².

Ekonomika

Ekonomikos rodikliai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė (ukr. ir rus. k.)
Klaudijus Ptolemėjus

Klaudijus Ptolemėjus (; ~90 – ~168 m.) – graikų geografas, astronomas ir astrologas, gyvenęs ir dirbęs Aleksandrijoje.

Svarbiausi traktatai, kelis amžius buvę vieni svarbiausių mokslo veikalų Europos ir islamiškajame moksle – „Almagestas“ ir „Geografija“. Sudarė „Karalių chronologinį kanoną“ – svarbų chronologijos šaltinį. Apie jo biografiją duomenų praktiškai nėra.

Ptolemėjaus darbai

Astronomija 
Svarbiausias astronominis veikalas – „Almagestas“. Į jį sudėtos visos iki tol sukauptos astronominės žinios, labai daug remtasi Hiparcho astronominiais darbais (parašytais prieš 3 amžius). Ptolemėjus suformulavo geocentrinę sistemą. „Almageste“ buvo žvaigždžių katalogas, aprašyti 48 žvaigždynai. Ilgus metus ši knyga buvo navigacijos pagal žvaigždes vadovėlis.

Geografija 
Aštuonių tomų veikale „Geografija“ apibendrino senovės graikų ir romėnų geografijos žinias, išdėstė žemėlapių sudarymo pagrindus, surašė daugiau nei 8000 geografinių vietų, nurodė daugumos jų koordinates, įdėjo 26 žemės paviršiaus žemėlapius. Traktatas sudarė vieną knygą, o koordinačių lentelės - veikalo dalį nuo antro iki septinto tomo. Šis mokslo darbas teikė instrukcijas, kaip sudaryti matematiškai pagrįstus žemėlapius. Ptolemėjus nemažai rėmėsi kitų graikų mokslininkų – Eratosteno, Hiparcho, Poseidonijo, Marino Tyriečio darbais. Veikalas „Geografija“ net 14 šimtmečių buvo laikomas svarbiausiu Europoje geografijos ir kartografijos šaltiniu.
Ptolemėjas sukūrė dvi žemėlapių projekcijas: kūginę, kurioje platumą žyminčios lygiagretės parodytos kaip koncentriniai apsriti lankai, ir pseudokūginę, kurioje ilgumą žyminčios linijos yra ne lenktos, o tiesios.

Ptolemėjus savo darbe mini Sarmatų vandenyną (Baltijos jūrą), venedus ir Venedų įlanką (Gdansko įlanka), Turunto, Rubono ir Chrono upes, kurios tapatinamos su Dauguva, Venta ir Nemunu, bei kelias baltų gentis – sudinus (soduvius), galindus, sėlius (saloi), stavanus ir kitus.

Muzikos teorija 
Ptolemėjaus veikale „Harmonija“ aprašyti muzikos garsų matematiniai santykiai. Jis pirmasis apibūdino oktavos sąvoką.

Objektai, pavadinti Ptolemėjaus garbei 
 Ptolemėjaus krateris Mėnulyje,
 Ptolemėjaus krateris Marse.

Taip pat skaitykite 

Ptolemėjo pasaulio sistema

Šaltiniai 

Ptolemėjus
Geografai
Senovės Graikijos asmenybės
Erškėtžvirblis

Erškėtžvirblis (Prunella modularis) – erškėtžvirblinių šeimos paukštis.

Kūno ilgis 15 cm, sveria 21 g. Kūno viršutinė pusė tamsiai ruda, su juodomis dėmėmis, apatinė – melsvai pilka. Galva ir kaklas pilki, pilvas baltas, kūno šonai su išilginiais tamsiais dryžiais.

Gyvena lapuočių ir spygliuočių miškuose, kur tankus pomiškis. Slapstosi tankynėse. Lizdą suka neaukštai, krūmų tankmėje. Jo gamybai naudoja samanas, o vidų iškloja plaukais, plunksnomis. Deda 4-5 kiaušinius, kurie melsvai žalios spalvos. Peri 12-14 dienų. Išaugina dvi vadas (gegužės – liepos mėn.). Jaunikliail lizdą palieka po 11-14 dienų. Maitinasi dažniausiai ant žemės. Pagrindinis maistas – vabzdžiai, rudenį ir pavasarį lesa įvairias sėklas.

Lietuvoje išplitusi rūšis, tik dėl slapaus būdo nelabai pastebima.

Erškėtžvirbliniai
Užkarpatės sritis

Užkarpatės sritis ( arba Закарпаття) – Ukrainos sritis šalies vakaruose. Šiaurėje ribojasi su Lvovo, rytuose – su Ivano Frankivsko sritimis, pietuose – su Vengrija, vakaruose – su Slovakija bei šiaurės vakaruose – su Lenkija. Administracinis centras – Užhorodas.

Geografija

Plotas 
Srities plotas 12777 km², kas sudaro 2,11 % Ukrainos teritorijos ir užima 24-tą vietą tarp šalies sričių.

Vandens telkiniai 
Per sritį teka 9429 upės. Ilgiausia jų – Tisa.

Reljefas 
Apie 80 % srities teritorijos – Karpatų kalnai. Pasienyje su Ivano Frankivsko sritimi yra didžiausias šalies kalnas – Hoverla (2061 m.).

Klimatas 
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -4 °C, vasaros – 21 °C. Per metus iškrenta 640 mm kritulių Užhorode, ir 1000–1500 mm kalnuose.

Istorija 
Istoriškai šis regionas vadinamas Karpatų Rusia (). Svarbios ekonomikos šakos – pasienio prekyba, vyndarystė ir medžio apdirbimas.

Administracinis suskirstymas

Gyventojai 

2006-aisias m. srityje gyveno 1 241 887 gyventojų ir tai sudarė beveik 2,65 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
 miesto gyventojų – 37 %
 kaimo gyventojų − 63 %

Ypač smarkiai gyventojų srityje didėjo praėjusio amžiaus 6-7 dešimtmečiuose. Pirmą kartą gyventojų sumažėjimas srityje užfiksuotas 1995-aisiais, kai ypač sumažėjo gyventojų miestuose, tuo tarpu kaimuose gyventojų skaičius ir toliau augo.

Daugiausiai gyventojų srityje turintys rajonas – Tiačivo (13,7 % regiono gyventojų).

Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto (2001):
 ukrainiečiai – 80,5 %
 vengrai – 12,1 %
 rumunai – 2,6 %
 rusai – 2,5 %
 kiti (romai, slovakai) – 2,3 %
Taip pat 10 100 žmonių (0,8 %) pasisakė esą rusėnai (tiek Ukrainos, tiek tarptautinės arenos laikomi ukrainiečių subetnosu).

Srities vidutinis gyventojų tankumas – 98 žm./km².

Ekonomika

Ekonomikos rodikliai

Užkarpatės vaizdai

Išnašos

Nuorodos 
Oficiali srities svetainė (ukr.k.)
Sumų sritis

Sumų sritis () – Ukrainos sritis šalies šiaurėje. Vakaruose ribojasi su Černigovo, pietuose su Poltavos ir pietryčiuose su Charkovo sritimis bei šiaurės rytuose su Rusija. Administracinis centras – Sumai.

Sumų srityje gimęs Ukrainos prezidentas Viktoras Juščenka.

Geografija

Plotas 
Srities plotas 23834 km², kas sudaro 3,95 % Ukrainos teritorijos.

Vandens telkiniai 
Upės priklauso Dniepro baseinui. Ilgiausios: Desna, Vorskla.

Klimatas 
Klimatas vidutinių platumų; kontinentinis. Žiemos švelnios, vasaros šiltos. Vidutinė sausio temperatūra -7,5 °C, liepos – 19 °C. Per metus iškrenta 550–600 mm kritulių. Vegetacinis periodas – apie 200 dienų.

Augalija ir gyvūnija 
Miškai užima 17 % visos srities teritorijos. Srities šiaurėje – daugiausia pušų, ąžuolų, beržų. Srities centrinėje dalyje – liepų, klevų, uosių.

Administracinis suskirstymas

Didžiausi miestai 
 Sumai
 Konotopas
 Šostka
 Romnai
 Ochtyrka (Achtyrka)
 Hluchivas (Gluchovas)

Gyventojai 

2001 m. srityje gyveno 1 299 700 gyventojų ir tai sudarė beveik 2,61 % visų Ukrainos gyventojų. Tarp jų:
 miesto gyventojų – 64,9 %
 kaimo gyventojų − 35,1 %

Pagal tautybę gyventojai pasiskirsto:
 ukrainiečiai – 88,8 %
 rusai – 9,4 %
 kiti (baltarusiai, žydai) – 1,8 %

Srities vidutinis gyventojų tankumas – 55 žm./km².

Ekonomika

Ekonomikos rodikliai

Nuorodos 
 Oficiali srities svetainė (ukr. k.)
Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutas

Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutas (VU TSPMI) – fakulteto statusą turintis Vilniaus universiteto kamieninis akademinis padalinys, kurio specializacija – politikos mokslai.

Istorija

Genezė 
Institutas, įkurtas 1992 m. vasario 7 d., pedagoginę veiklą pradėjo dvejų metų Tarptautinių santykių programa.

1992 m. birželio 8 d. Vilniaus universitetas pasirašė Vyriausiojo Lietuvos Išlaisvinimo Komiteto pareiškimą ir protokolą dėl paramos VU TSPMI kūrimui.

Buveinės 

1992–2003 m. instituto buveinė buvo Baltupiuose, adresu Didlaukio g. 47. Dabar ten įsikūręs VU MIF.

2000 m. Vilniaus miesto savivaldybė perdavė Vokiečių g. 10 esantį pastatą Vilniaus universitetui.

Vykdant rekonstrukcijos darbus bei kuriant pastato interjerą buvo atsižvelgta į pastato istoriją: visuose aukštuose palikti autentiški raudono mūro fragmentai, kiemo flygelio patalpose renovuotos freskos, atnaujinti skliautuoti rūsiai.

2003 m. vasario mėn. jame įsikūrė institutas.

VU TSPMI buveinės pastatas yra įrašytas į Kultūros vertybių registrą.

Studijos 

Institutas vykdo trijų pakopų studijas.

 Bakalauro programos:
 Politikos mokslų (lietuviškai)
 Globalių iššūkių (angliškai)
 Magistro programos:
 Europos studijų
 Šiuolaikinės politikos studijų
 Tarptautinių santykių ir diplomatijos
 Viešosios politikos analizės
 Politikos ir medijų
 Rytų Europos ir Rusijos studijos (angliškai)
 Doktorantūra

Studentų organizacijos 
 TSPMI Studentų atstovybė.
 Nuo 2001 m. – korporacija RePublica
 Nuo 2003 m. – Studentų mokslinė draugija
 Nuo 2016 m. – Šv. Tomo Moro klubas

Mokslas 
Institute yra biblioteka su daugiau nei 42000 leidinių, įskaitant Atviros Lietuvos fondo padovanotą fondo biblioteką.

Leidžiami žurnalai 
 „Politologija“ (nuo 1995 m.)
 „Lithuanian Foreign Policy“ (drauge su Užsienio reikalų ministerija, nuo 1998 m.)
 „Lietuvos metinė strateginė apžvalga“ (su Lietuvos karo akademija, nuo 2003 m.)
 „Baltic Journal of Political Science“ (nuo 2012 m.)
 1999–2008 leistas „Lithuanian Political Science Yearbook“).

Padaliniai 
 Adaptyviosios lyderystės centras. Vadovė – Jurgita Griffin.
 Europos studijų centras. Vedėjas – prof. dr. Gediminas Vitkus.
 Politinės elgsenos ir institucijų tyrimų katedra. Vadovė – prof. dr. Ainė Ramonaitė.
 Politinės filosofijos ir idėjų istorijos katedra. Vedėjas – prof. dr. Alvydas Jokubaitis.
 Tarptautinių santykių katedra. Vedėja – prof. dr. Dovilė Jakniūnaitė.
 Viešojo administravimo ir politikos analizės centras. Vadovas – prof. dr. Vitalis Nakrošis.

Vadovai 

Institute VU fakulteto vadovo (dekano) pareigos vadinasi direktorius. Tokias pareigas ėjo:

 1992 Aleksandras Dobryninas, Rasa Ališauskienė.
 1992–1999 prof. Egidijus Kūris
 1999–2009 prof. Raimundas Lopata
 2009–2019 prof. Ramūnas Vilpišauskas
 2019-(2024) prof. Margarita Šešelgytė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 VU TSPMI tinklalapis
 VU SA TSPMI tinklalapis
 VU TSPMI studentų korporacijos „RePublica“ tinklalapis

Vilniaus universiteto institutai
Politikos mokslai Lietuvoje
Kurkliai

Kurkliai – miestelis Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo kelio , 14 km į pietus nuo Anykščių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė liaudiško klasicizmo formų Kurklių Šv. Jurgio bažnyčia, pastatyta 1874 m., medinė Kurklių sinagoga, pastatyta 1932 m. Yra paštas (LT-29015), 1946 m. įkurta biblioteka, vaikų darželis, kultūros namai, ambulatorija. Išplėtota smėlio, žvyro gavyba, statybinių medžiagų gamyba (bendrovė „Kurklių karjeras“), kiaulininkystė („Jara“). Kurklių kapinės, Tarybinių karių kapinės.

Etimologija 

Kurkliai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo upės vardo Kurklė arba iš ežero vardo Kurklys.

Geografija 

Kurkliai įsikūrę kairiajame Virintos upės krante, slėnyje, čia įteka jos kairysis intakas – Kurklė, už 7 km į šiaurę – Puntuko akmuo. Gamtos paminklas – Kurklių šilo eglė. Yra smėlio ir žvyro telkinys. Anykščių regioninis parkas.

Istorija 

Į rytus nuo Kurklių yra Buteikių piliakalnis, Kurklių pilkapynas.

XIII a. – XIV a. Kurkliai buvo valsčiaus ir Deltuvos krašto žemės centras. XV a. – XVI a. minimas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kurklių dvaras. XVI a. pradžioje įsteigta katalikų bažnyčia, 1622 m. pastatyta evangelikų reformatų bažnyčia, prie šios veikė mokykla. 1564 m. Kurkliai gavo prekybos privilegiją, kuri atnaujinta 1726 m., 1727 m. ir 1776 m. 1700 m. įsteigtas reguliariųjų kanauninkų vienuolynas, uždarytas 1832 m. 1706 m. leista statyti Kurklių sinagogą. Kurkliai nukentėjo per 1700–1721 m. Šiaurės karą.

Miestelis ėmė sparčiai plėstis netoliese nutiesus plento Sankt Peterburgas–Varšuva ruožą Daugpilis–Kaunas. 1905 m. įvyko anticarinių mitingų, susirėmimas su policija; iš dalies pakeista valsčiaus valdyba. 1919 m. ties Kurkliais įvyko Lietuvos kariuomenės susirėmimų su Tarybų Rusijos kariuomenės daliniais, vyko Kurklių-Panevėžio operacija. Po Antrojo pasaulinio karo Kurklių apylinkėse veikė Didžiosios kovos apygardos B rinktinės Lietuvos partizanai.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2014 m. patvirtintas Kurklių herbas.

|}

Architektūra 

Miestelio planas spindulinis. Svarbiausi statiniai:
 Medinė liaudiško klasicizmo formų Kurklių Šv. Jurgio bažnyčia, pastatyta 1874 m.; joje yra paveikslų („Jėzus Kristus pas Pilotą“, XVII–XVIII a., „Švč. Mergelė Marija Škaplierinė“, XX a. pirma pusė), medinių skulptūrų („Nukryžiuotasis“, XX a. pirma pusė); vertingi paveikslo „Švč. Mergelė Marija su Kūdikiu“ aptaisai (1874 m.)
 Bažnyčios šventoriuje – medinė šešiakampė 3 tarpsnių varpinė, 1874 m.
 Medinė sinagoga, 1932 m.
 Kurklių kapinėse – L. Oginskienės antkapinis paminklas, XX a. pradžia; koplyčia.
 Tarybinių karių kapinės.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kurkliuose gimė:
 Ona Baliukienė, poetė.
 Algimantas Bružas, teatro aktorius.
 Montague Burton, Didžiosios Britanijos verslininkas
 Stanislavas Dubauskas, bibliotekininkas, pedagogas, socialinių mokslų daktaras.
 Paulius Kavaliauskas, geografas, kraštotvarkininkas, fizinių ir technologijos mokslų daktaras.
 Alfonsas Leonavičius, baleto artistas, pedagogas.
 Arnoldas Lukošius, grupių Foje ir LT United narys.
 Antanas Paškus, teologas, psichologas, pedagogas.
 Juozas Zavaliauskas, estrados artistas, konferansjė.

Galerija

Šaltiniai
Daugailiai

Daugailiai – miestelis Utenos rajono savivaldybėje, prie kelio , 18 km į šiaurės rytus nuo Utenos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Gatvinis miestelis, su trikampio formos aikšte centre. Svarbiausi statiniai: barokinė medinė Daugailių Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1883 m., su dviem bokštais ir varpine), Lietuvos nepriklausomybės dvidešimtmečio paminklas (1940 m. apgadintas, 1989 m. restauruotas), Senoji pašto stotis. Veikia Daugailių pagrindinė mokykla (nuo 1988 m. joje veikia krašto muziejus), paštas (LT-28042), ambulatorija, vaikų darželis, kultūros centras, biblioteka.

Miestelio šiaurės vakariniame pakraštyje telkšo Indrajai. Plentais pasiekiami Utena, Zarasai, Dusetos.

Etimologija 

Pasakojama, kad šiose vietose buvę pelkėti miškai, kuriuose augo daug gailių. Daugailių vardas aptinkamas nuo XIII a. Pavadinimas taip pat kildinamas nuo asmenvardžio Daugėla (galbūt tai buvęs dvarininkas, įkūręs Daugailius).

Istorija 

Šiauriniame miestelio pakraštyje stūkso Daugailių I piliakalnis, pietiniame – Daugailių II piliakalnis. Ant pirmojo 15–18 m aukščio stačiašlaičio piliakalnio, apsupto pelkių, 1254 m. pastatyta Daugailių pilis pilis, kuri kovų su kalavijuočiais metu atliko svarbų vaidmenį ginant kraštą. 1435 m. sutriuškinus Livonijos ordiną ji prarado strateginę reikšmę ir sumenko. Prieš 1685 m. ant piliakalnio pastatyta pirmoji Daugailių bažnyčia, ji 1766 m. perstatyta, vėliau 1766 m. ją sudegino žaibas. 1745 m. Daugailiai minimi kaip miestelis.

Vietos gyventojai aktyviai dalyvavo 1831 m. sukilime. 1836 m. per Daugailius nutiestas traktas Sankt Peterburgas–Varšuva, veikė arklių keitimo stotis. Įsteigus pašto stotį bei nakvynės namus, Daugailiai pradėjo augti. XIX a. antrojoje pusėje kelionę diližanu pro Daugailius ir apsilankymą juose aprašė poetas Antanas Baranauskas. Gyventojai aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime, spaudos draudimo laikotarpiu platino lietuvišką spaudą. Per Pirmąjį pasaulinį karą Daugailiai sudegė. Po karo tapo valsčiaus centru. Pokario laikotarpiu apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Liūto partizanų rinktinės partizanai.

1938–1947 m. veikė sveikatos punktas, vėliau ambulatorija. 1945 m. įsteigta biblioteka, 1958 m. kultūros namai. 1940 m. atidaryta vaistinė. Sovietmečiu – kolūkio centrinė gyvenvietė. 2004 m. patvirtintas Daugailių herbas ir Daugailių vėliava. 2015 m. įrengta kultūrinių renginių vieta.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Daugailiuose gimė:
 Algimantas Petras Kavoliukas, vienas Lietuvos laisvės gynėjų, Sausio 13-osios auka.
 Ieva Dainytė, slidininkė, 2022 m. žiemos olimpinių žaidynių dalyvė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Daugailių svetainė
 Utenos krašto enciklopedija
Želva

Želva – miestelis Ukmergės rajono savivaldybėje, šalia kelio , prie Želvelės upelio (Siesarties intakas). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia (pastatyta 1892 m.), Želvos sinagoga, veikia Želvos gimnazija, Ukmergės meno mokyklos Želvos filialas, biblioteka, paštas (LT-20015), hipodromas (nuo 1979 m.), paminklas žydų žudynių vietoje.

Miestelyje vyksta Šv. Igno atlaidai, prie miestelio stūkso Paželvių piliakalnis.

Etimologija 

Seniau vietovė vadinta Pozelwa (Paželviai). Šis vardas pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose minimas 1582 m., nors Paželvių dvaras minimas dar XV a. Želvos vardas atsirado 1920–1923 m. Lietuvos topografiniuose žemėlapiuose, o gretimas kaimas, kuriame būta dvaro, liko Paželviais. Miestelio vardas tikriausiai kilęs nuo Želvos upelio, tekančio pro šias vietas, o pastarasis kalbininkų siejamas su būdvardžiais „žalias, žalsvas“.

Istorija 

Želva kaip Antazelve minima nuo 1373 m. (Livonijos ordino kronikos). Nuo 1500 m. žinomas Paželvių (Pozelvos) dvaras, vėliau priklausęs italų kilmės Morikonių giminei, po to bajorams Blinstrubams iš Tautvilo (valdė bent iki 1882 m.). XVII a. pradžioje ėmė kurtis miestelis, iki XX a. pradžios vadintas Paželviais. XVIII a. jis perėjo jėzuitų nuosavybėn, vėliau J. Morikoniui. Pirmąją bažnyčią Želvoje 1753 m. pastatė jėzuitai. Vėliau ji sudegė ir 1775 m. buvo pastatyta nauja Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia.

1859 m. minima pradinė mokykla (lankėsi Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius). 1892 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia stovi iki šiol. Nuo XIX a. pabaigos Želva garsėjo dideliais arklių turgumis, sovietmečiu – arklių lenktynėmis. Iki Antrojo pasaulinio karo daugumą miestelio gyventojų sudarė žydai (1939 m. jų čia gyveno 400).

1979 m. atidarius hipodromą, Želvoje vykdavo respublikinės ristūnų lenktynės, iš čia kilo keletas žirgų sporto meistrų.

2000 m. patvirtintas Želvos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Želvos žydų šeimoje gimė Aronas Kliugas (1926–2018), mokslininkas, 1982 m. gavęs Nobelio premiją chemijos srityje. 2005 m. spalio 14 d. čia jam atidengtas paminklas (autorius – V. Ramoška).
 1980 m. Želvoje gimė skulptorius Vaidotas Ramoška.

Galerija

Literatūra 
 Kai nebelieka net vardų…: žydų istorijos ir kultūros pėdsakai Želvoje (Zita Kriaučiūnienė, Rasa Povylienė). – Ukmergė: Valdo leidykla, 2009. – 36 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-712-45-9

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Želvos žemėlapiai
Baltabruvis strazdas

Baltabruvis strazdas (Turdus iliacus) – strazdinių (Turdidae) šeimos žvirblinis paukštis. 

Paplitęs Eurazijoje nuo Skandinavijos iki Kolymos slėnio. Gyvena nuo Arkties vandenyno pakrančių šiaurėje iki Tuvos, Sajanų pietuose. Sutinkamas Islandijoje, Fareruose. Žiemoja prie Viduržemio jūros. 

Lietuvoje gausesnis šiaurės rytuose, tačiau dauguma baltabruvių strazdų per Lietuvą tik migruoja.

Gyvena lapuočių ir spygliuočių miškuose, kur gausu krūmų. Laikosi prie miško upių, ežerų, pelkynų. Lizdą krauna neaukštai nuo žemės: ant stuobrio, tarp žemutinių medžių šakų, krūmuose. Deda 5-6 pilkšvai žalsvus kiaušinius. Peri 13 dienų.

Tar žolių, samanų, supuvusių lapų ieško vabzdžių, lervų, moliuskų. Kartais gaudo esančius ant šakų ar skraidančius.

Šaltiniai 
 

Strazdiniai
Miežiškiai

Miežiškiai – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, šalia plento , 13 km į pietryčius nuo Panevėžio. Didžioji gyvenvietės dalis įsikūrusi Nevėžio kairiajame krante, centre įteka Alkupis. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Miežiškių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1920 m.), veikia Miežiškių pagrindinė mokykla, paštas (LT-38004), medicinos punktas, kultūros centras, biblioteka (nuo 1947 m.), eglutės žaisliukų muziejus.

Istorija 

Istorijos šaltiniuose Miežiškiai pirmą kartą paminėti 1554 m. Upytės valsčiaus inventoriuje. 1634 m. dabartinių Miežiškių vietoje buvo Didieji Miežiškiai (būsimasis miestelis) ir Mažieji Miežiškiai; tais metais vietos valstiečiai dėl činšo didinimo pasipriešino Vareikių vaitystės (jai priklausė ir Miežiškių kaimas) laikytojai Reginai Rajeckienei, už tai 3 valstiečiai nubausti mirties bausme. Apie 1700 m. įkurtas Miežiškių dvaras. XIX a. antrojoje pusėje dvarui priklausė vandens malūnas ir karčema.

Nuo 1669 m. minima Miežiškių koplyčia, pirmoji (medinė) Miežiškių bažnyčia pastatyta 1782 m. 1909 m. įkurta Miežiškių parapija, 1916–1920 m. pastatyta nauja mūrinė Miežiškių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia.

Nuo 1784 m. veikė parapinė mokykla, nuo 1885 m. iki Pirmojo pasaulinio karo – rusiška pradinė mokykla, 1915(?)–1947 m. – lietuviška pradinė mokykla, 1947–1949 m. – progimnazija, 1949–1954 m. – septynmetė mokykla, 1954–1991 m. – vidurinė, 1991–2000 m. – devynmetė mokykla (2000 m. pertvarkyta į pagrindinę mokyklą).

1923 m. miestelyje buvo 26 sodybos ir 125 gyventojai, kaime – 328, dvare – 25 gyventojai. Iki 1926 m. vasario mėn. Miežiškiai (visos trys šio vardo gyvenvietės) oficialiai vadinti Meškais, o Miežiškių valsčius – Meškų valsčiumi.  Tarpukariu veikė vėjo ir vandens malūnai, lentpjūvė, kooperatyvas, pieninė, kelios krautuvės, amatininkų dirbtuvėlės, 1926–1928 m. – žemės ūkio draugija „Juosta“, 1926–1940 m. – Beturčių globos draugija.

XX a. 1-ojoje pusėje Miežiškių kaimas prijungtas prie miestelio.

1940–1941 m. ir 1944–1953 m. sovietų okupacinė valdžia ištrėmė 6 Miežiškių gyventojus. 1941 m. liepos 21–rugpjūčio 24 d. nacių Vokietijos okupacinės valdžios įsakymu išžudyti miestelio gyventojai žydai.

Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Vyčio apygardos Krištaponio rinktinės partizanai.

1949–1959 m. Miežiškiai buvo „Raudonosios vėliavos“ kolūkio centrinė gyvenvietė, 1959–1989 m. – daržininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 2008 m. patvirtintas Miežiškių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Jonas Šukys, kalbininkas.
 Alfonsas Grigonis, fizikas, medžiagotyros specialistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Miestų partnerystė 
  Ainažiai, Latvija

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 Miežiškiai (sud. Vladislovas Marciuška, Jonas Šukys). – Kaunas: Spindulys, 2003. – 238 p.: iliustr. – ISBN 9955-466-17-0

Nuorodos 
 
 Miežiškių seniūnija 
 Straipsnis apie Miežiškius
 Žemėlapiai
Tarptautinė sanskrito alfabeto transliteracija

Tarptautinė sanskrito alfabeto transliteracija (angl. International Alphabet of Sanskrit Transliteration, IAST) – akademinis sanskrito ir kitų Indijos kalbų simbolių perrašymo lotyniškais simboliais standartas. Ši sistema sukurta pagal schemą, kuri buvo pasiūlyta dar XIX amžiuje, ją 1894 m. rugsėjo mėn. oficialiai patvirtino Ženevos Orientalistų kongreso perrašos komitetas.

Sistema ir klasifikacija

Išnašos 
Sanskritas