joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pajūrinis stiebinukas

Pajūrinis stiebinukas (Mesoligia literosa) – pelėdgalvių (Noctuidae) šeimos drugys. Skraido liepos – rugpjūčio mėn. smėlynuose. Vikšrai gyvena ant įvairių žolinių augalų. Vikšras gelsvas, nugarinėjė pusėje yra dvi rausvos linijos

Lietuvoje labai reta rūšis. Rasta Klaipėdos, Kretingos rajonuose, Kuršių nerijoje. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Nuorodos 
 Mesoligia literosa (Haworth, 1809)
 Rosy Minor Mesoligia literosa

Pelėdgalviai
Katanija

Katanija – miestas Italijoje, antras pagal dydį Sicilijos miestas po Palermo ir Katanijos provincijos sostinė. Katanijos miestas yra įsikūręs rytinėje salos pakrantėje, aktyvaus Etnos vulkano papėdėje.

Laivų remonto, radioelektronikos, naftos chemijos pramonė, žemės ūkio įrengimų gamyba. Turizmas, balneologinis kurortas. Yra botanikos sodas, vulkanologijos institutas, astrofizikos observatorija.

Šalia miesto yra antras pagal dydį ir pirmas pagal aptarnautų keleivių skaičių Sicilijos oro uostas – Katanijos–Fontanarozos oro uostas.

2002 m. Katanijos senamiesčio barokiniai statiniai buvo įrašyti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija 

Miestas įkurtas VIII a. pr. m. e. graikų kolonistų.

Ši vieta buvo labai stipriai suniokota per 1169 ir 1693 metais įvykusius žemės drebėjimus ir lavos išsiveržimus.

1434 m. buvo pastatytas pirmasis siciliečių universitetas.

Miesto simbolis yra u Liotru arba Fontana dell' Elefante, kurį sukonstravo 1736 m. Giovan Battista Vaccarini. Tai kūrinys iš sustingusios lavos vaizduojantis dramblį, nugalėtą Obelisko. Legenda sako, kad Vaccarinio tikrasis dramblys buvo kastruotas, ką Katanijos vyrai priėmė kaip jų vyriškumo įžeidimą. Tam, kad juos nuramintų, Vaccarini pridėjo atitinkamas dramblio sėklides prie originalios statulos.

Architektūra 

Katanijoje, kaip ir didelėje dalyje Sicilijos, vyrauja baroko stiliaus pastatai.
Žymiausios Katanijos Barokinės bažnyčios ir rūmai:
 Katedra (Duomo)
 Šv. Agotos la Vetere
 Šv. Agotos alla Fornace
 Šv. Pranciškaus
 Šv. Benedikto
 Kolegijos bazilika
 Biokarių rūmai
 Dramblių rūmai
 Reburdonės rūmai
 Čerami vila

Sportas 
 Calcio Catania (Serie C, futbolas)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Katanijos svetainė

Sicilijos miestai
Juozas Paškevičius

Juozas Paškevičius (g. 1924 m. kovo 19 d. Anykščių rajone, Dabužėlių kaime) – geologas, geografas, gamtos mokslų daktaras, profesorius.

Biografija 

1943 m. baigė Veprių žemės ūkio mokyklą. 1944–1945 m. Musninkų valsčiaus agronomu. 1947 m. baigė Vilniaus žemės ūkio technikumą. 1952 m. baigė Vilniaus universiteto geologijos skyrių. 1958 m. apgynė geologijos ir mineralogijos kandidatinę disertaciją, suteiktas kandidato mokslinis laipsnis, 1994 m. nostrifikuotas gamtos mokslų daktaro laipsnis. 1973 m. apgynė geologijos ir mineralogijos mokslų daktaro disertaciją, nostrifikuotas į Gamtos mokslų daktaro laipsnį. 1976 m. patvirtintas profesoriaus vardas.

1952–1953 m. Lietuvos mokslų akademijos geologijos ir geografijos institute jaunesniuoju moksliniu bendradarbiu. 1953–1963 m. Vilniaus universitetą Geologijos katedros vyr. dėstytojas, 1963–1975 m. docentas, 1975–1990 m. profesorius, Geologijos ir mineralogijos katedros vedėjas. 1990–1992 m. Vilniaus universiteto Geologijos ir mineralogijos katedros profesorius, nuo 1993 m. – rentininkas.

Apdovanojimai: Garbės ženklo ordinas (1976 m.), Lietuvos valstybinė premija (1983 m.), Lietuvos mokslo premija (1997 m.), Juozo Dalinkevičiaus premija (1998 m.).

Lietuvos geologų sąjungos garbės narys.

Darbai 

 Paskelbtos 25 monografijos ir knygos (vieno autoriaus ir su bendraautoriais),
 publikuoti 205 moksliniai straipsniai respublikos ir tarptautiniuose žurnaluose,
 redaguoti ir išleisti žurnalo „Geologija“ 35 tomai (1980–2001),
 organizuota 10 mokslinių respublikinių ir tarptautinių konferencijų,
 daugelio publicistikos ir Lietuvos geologijos istorijos straipsnių autorius.

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos geologai
Valakas

Valakas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemės valda.

Valakų sistema 
1557 m. Lietuvos kunigaikštis Žygimantas Augustas paskelbė įsakymą, visiškai pertvarkantį žemės ūkį ir įvedantį valakų sistemą. Pagal šį valakų reformos įstatymą, valstiečiams paskirta po vienodą žemės kiekį – valaką, ne dvaro teritorijoje. Su šia reforma valakas pasidarė ūkio vienetas: nuo jo buvo imami mokesčiai, nuo jo buvo einamos ir pareigos. Naudotas iki metrinės matų sistemos įvedimo 1921 m. sausio 1 d.

Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė
Ploto matavimo vienetai
Valdas Dabkus

Valdas Dabkus (g. 1984 m. kovo 26 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Utenos „Juventus“ komandoje.

Profesionalo karjerą pradėjo „Žalgirio“ dublerių komandoje 2001 m., 2002 m. vasarą perėjo žaisti Floridos „Air Academy“, kur žaidė iki 2003 m. sausio. 2003 m. sausio-vasario mėnesiais žaidė Kauno „TOPO Centro-Atleto“ komandoje, vėliau perėjo į Vloclaveko „Anwil“, kur žaidė iki 2003 m. gruodžio mėnesio, kai perėjo į Varezės „Metis“. Nuo 2005 m. vasario žaidė Liepojos „Livu Alus“. 2006 m. perėjo į Kauno „Atletą“. 2008 birželio mėn. pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Kėdainių klubu.  2009 m. rugpjūčio mėn. viduryje sudarė sutartį su Kipro Larnakos "AEK" klubu. 2010 m. sausio pabaigoje sudarė sutartį su Prienų "Rūdupio" komanda. 2010 m. birželio viduryje sugrįžo į Kiprą ir žaidė "InterCollege Etha Engomis" komandoje. 2011 m. gegužės 28 d. pratęsė sutartį su Nikosijos komanda.

2012 m. liepos pradžioje iki sezono pabaigos buvo paskolintas Lenkijos Slupsko "Energa Czarni" klubui.

Pasiekimai 

 2002 m. Europos jaunių čempionate išrinktas į geriausių krepšininkų penketuką.
 2003 m. Pasaulio jaunių čempionato sidabro medalio laimėtojas.
 2003 m. Lenkijos čempionas.
 2004 m. Europos jaunimo čempionato bronzos medalio laimėtojas.
 2007 m. Žaidė LKL visų žvaigždžių rungtynėse.
 2007 m. Išrinktas LKL metų geriausiai besiginančiu žaidėju.
 2011 m. Kipro Supertaurė.
 2015 m. LKF ketvirtoji vieta.
 2015 m. BBL trečioji vieta.
 2015 m. LKL trečioji vieta.

Nuorodos 

 Basketnews.lt puslapis apie žaidėją
 

Dabkus, Valdas
Ūsenis dailidė

Ūsenis dailidė arba ūsuotis dailidė (Ergates faber), ) – ūsuočių (Cerambycidae) šeimos vabalas. Kūnas 23-60 mm ilgio. Patelė tamsiai ruda, patinas rausvai rudas. Skraido liepos – rugsėjo mėn. prieblandoje arba naktį. Kiaušinėlius deda į pušų kelmus bei rąstus. Lervos kamiene vystosi apie 6 metus, todėl, dėl ilgo lervų vystymosi ciklo ši rūšis sparčiai nyksta. 
Išsiritusios lervos gyvena po žieve, o vėliau medienoje graužia iki 2 cm skersmens takus.

Lietuvoje reta rūšis. Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

Taip pat skaitykite 
 Lietuvoje gyvenantys ūsuočiai

Nuotraukos:

Nuorodos 
 Ergates faber (Linnaeus, 1761) 
 Ergates faber (Linnaeus)

Ūsuočiai
Antanas Giedraitis (1848)

Antanas Giedraitis (, 1848 m. vasario 21 d. Vilniaus apskrityje, Karvio dvare – 1909 m. spalio 26 d. Vilniuje. Palaidotas Karvyje.) – kunigaikštis, Lietuvos mokslininkas, pirmasis lietuvių geologas, Lietuvos kvartero darinių tyrinėjimų pradininkas ir pagrindėjas, nuoseklus poliglacializmo šalininkas.

Biografija 

Kilęs iš lietuvių bajorų Giedraičių giminės, kuri nuo XV a. turėjo kunigaikščių titulą. 1878 m. baigė Freibergo kalnakasybos akademiją.

1878-1882 m. tyrinėjo Lietuvą, Baltarusiją ir šiaurės rytų Lenkiją. Pirmasis Lietuvoje detaliai aprašė kvartero nuogulas, buvo kontinentinio apledėjimo šalininkas. 1882 m. įkūrus Rusijos Geologijos komitetą tapo jo bendradarbiu, vykdė geologinius maršrutus Kauno ir Suvalkų gubernijose, o jų medžiagą panaudojo 10 varstų mastelio geologinio žemėlapio 5-tam lapui sudaryti. Šių tyrimų medžiaga paskelbta Komiteto leidinyje. Tyrinėjo Poliesės geologiją. Šių tyrimų ataskaitos pirmą kartą buvo paskelbtos 1886-1887 m.

Kurį laiką dirbo Turkmėnijoje, tyrė Amu Darjos senvagę, vėliau išvyko į Sibiro geležinkelio statybas dirbti geologu, daug metų tyrinėjo Užbaikalės Šilkos, Argūnės ir Selengos upių baseinuose. 1900-1903 m. Jekaterinoslavo aukštojoje kalnakasybos mokykloje skaitė rūdinių naudingųjų iškasenų ir lauko geologijos paskaitas. Tačiau sveikatos būklė privertė jį grįžti į gimtinę.

Lietuvos geologijos klausimais 1895 m. išleido stambų veikalą, kuriame apibendrino savo tyrinėjimų rezultatus, sudaręs Lietuvos ir kaimyninių sričių kreidos darinių paplitimo geologinį žemėlapį. Atrado ir aprašė daug naujų kreidos, terciaro uolienų atodangų. Jis pirmasis apibūdino vidurio Lietuvos prieledyninių ežerų nuosėdas, sudarytas iš sluoksniuotojo molio, priemolio, priesmėlio. Nurodė juros, kreidos ir terciaro uolienų intarpus kvartero nuogulose. Jis teigė, kad kreidos mergelis, baltasis kvarcinis smėlis, molis ir kitos uolienos ateityje bus pirmiausiai kasamos.

Bibliografija 
 Vilniaus, Gardino, Minsko, Voluinės gubernijų ir Lenkijos karalystės šiaurinės dalies geologiniai tyrimai (Geologičeskie issledovanija v gubemijach Vilenskoj, Grodenskoj, Minskoj, Volynskoj i sev. časti Carstva Polskogo), 1895 m.

Šaltiniai 

Antanas
Lietuvos geologai
Niūriaspalvis auksavabalis

Niūriaspalvis auksavabalis (Šerdvabalis) (Osmoderma barnabita) – auksavabalių (Cetoniidae) šeimos vabalas. Kūnas 22–32 mm ilgio, juodas ar juodai rudas, kiek metališko atspalvio.

Taksonomija 
Taksonomija nėra galutinai nusistovėjusi. Kurį laiką Europoje gyvenantys Osmoderma genties vabalai buvo laikomi viena rūšimi – Osmoderma eremita. Tačiau, atlikus eilę tyrimų, nustatyta, jog po šia rūšimi yra kelios panašios rūšys ir ji išskaidyta į Osmoderma eremita, Osmoderma cristinae, Osmoderma italicum, Osmoderma lassallei ir Osmoderma barnabita.

Lietuvoje iš šių rūšių gyvena tik Osmoderma barnabita.

Biologija 

Vabalai skraido dieną gegužės–rugpjūčio mėn. Aptinkami pamiškėse ir miško aikštelėse ant įvairių augalų žiedų ar ant medžių kamienų ar drevėse. Kvepia degutu.

Lervos vystosi trūnijančioje lapuočių medienoje, dažniau ąžuolo, nors tinka ir kiti medžiai. Vystymosi trukmė – 2–3 metai.

Vabalai geba skristi, tačiau iš tiesų skrenda tik nedaugelis ir dažniausiai ne daugiau šimto metrų, todėl plinta ribotai.  Laisvėje vabalai gyvena maždaug mėnesį, laboratorijos sąlygomis gali gyventi daug ilgiau.

Lietuvoje retas. Dažniausiai aptinkami tik pavieniai vabalai. Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Vabalų populiacijai grėsmę kelia sanitarinių kirtimų metu neišsaugomi seni drevėti medžiai.

Taip pat skaitykite 

 Lietuvoje gyvenantys auksavabaliai vabalai

Nuorodos 
 
 Niūriaspalvio auksavabalio (Osmoderma eremita) apsauga Kauno Ąžuolyne

Šaltiniai 

Auksavabaliai
Marijonas Tamošauskas

Marijonas Tamošauskas (1868 m. Žarėnų apylinkėje – 1926 m. sausio 11 d. Vilniuje. Palaidotas Telšių raj. Žarėnų kapinėse) – Lietuvos mokslininkas geologas, akmens anglių telkinių paieškos specialistas.

Biografija 
 
Baigęs Daugpilio realinę gimnaziją, 1889 m. įstojo į Krasnoufimsko kalnų pramonės mokyklą, bet netrukus perėjo į Peterburgo kalnų institutą. Dar tebestudijuojantį jaunuolį prof. Z. Voislovas pakvietė dirbti į dirvožemio tyrimo biurą, garsėjusį ne tik dirvožemio tyrimu, bet ir anglies, rūdų, naftos paieškomis, o ypač artezinių šulinių gręžimo darbais. M. Tamošauskui buvo pavesta vadovauti geologinių tyrimų partijai, atlikusiai tyrimus įvairiose Rusijos vietose.

1898 m. pirmojo laipsnio diplomu baigė Kalnų institutą ir buvo paskirtas į Peterburgo valstybinį geologijos komitetą. Vadovavo geologiniams naudingųjų iškasenų tyrimams Latvijoje – Šmardeno, Rygos, Tukumo geležinkelio stočių apylinkėse. 1902 m. pakviečiamas į Sibiro geležinkelio valdybą. Kaip žymų specialistą 1908 m. jį pakvietė Rusijos-Azijos akmens anglies kasyklų bendrovė. Čia jis daugiausia vadovavo akmens anglies paieškų darbams, pasižymėjo kaip puikus specialistas ir sumanus vadovas. Vėliau dirbo Vladivostoko anglies kasyklų pramonės įmonėse, o nuo 1920 m. atliko geologinius tyrimus Šiaurės ir Pietų Mandžiūrijos anglies baseine, surado aukštos rūšies telkinius.

1924 m. grįžęs į Lietuvą pradėjo dirbti Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakulteto geologijos katedros vyr. asistentu. 1924 m. vasarą fakultetas išsirūpino lėšų geologinei ekspedicijai, kuri turėjo pradėti Lietuvos naudingųjų iškasenų žvalgybą. Formalus ekspedicijos vadovas buvo tuometinis Geologijos katedros vedėjas olandas prof. Gerardas Leonardas Smit Sibinga, tačiau faktiškai ją organizavo ir lauko darbus atliko M. Tamošauskas. 1925 m. pradžioje Matematikos-gamtos fakulteto mokslinė taryba M. Tamošauskui suteikė docento vardą, o po netikėto G. L. Smit-Sibingos pasitraukimo iš pareigų, išrinktas Geologijos katedros vedėju. Per tuos metus daug prisidėjo prie Lietuvos universiteto Matematikos-gamtos fakulteto bazės išplėtimo. Jis tiesiogiai vadovavo fakulteto botanikos sodo irigavimo sistemos sukūrimo darbams. Atliko Fizikos-chemijos fakulteto rūmų statybos vietovės grunto inžinerinius geologinius tyrimus ir kitus darbus.

Šaltiniai 

Tamošauskas Marijonas
Stasys Žeiba

Stasys Žeiba (1916 m. vasario 3 d. Adomavoje, Anykščių rajonas – 1999 m. gruodžio 12 d. Vilniuje) – Lietuvos karinis veikėjas, mokslininkas geologas.

Biografija 
Augo jauniausias keturių vaikų šeimoje. Mokėsi Anykščių progimnazijoje ir Ukmergės gimnazijoje, kurios nebaigęs, 1935 m. pradėjo karo tarnybą Kauno miesto ir apskrities komendantūroje, karo policijos mokykloje. 1936 m. perkeltas į Kauno karo aviacijos mokyklą, kurią baigęs ir gavęs II eilės karo lakūno vardą, paliktas puskarininkiu-liktiniu 7-oje naikintuvų eskadrilėje Kaune. 1939 m. suteikus I eilės karo lakūno vardą, perkeltas į Šiaulius, 1940 m. spalio mėn. paleistas į atsargą.

1940–1944 m. Vilniuje dirbo ką tik susikūrusioje Lietuvos geologinėje tarnyboje techniku, vyr. inžinieriumi, agrogeologu. Kartu 1941 m. lankė Vilniaus universiteto (VU) geologijos kursus, 1943 m. mokėsi Lietuvos žemės ūkio akademijos dirvožemininkų kursuose, kur įgijo agrogeologo kvalifikaciją. 1943 m. baigė Vilniaus suaugusiųjų gimnaziją. 1944–1949 m. VU Gamtos mokslų fakultete studijavo geologijos specialybę, dirbo laborantu Geologijos katedroje. 

1949–1960 m. VU Geologijos katedros vyresnysis dėstytojas. Skaitė daugelį geologijos kursų – paleontologijos, bendrosios ir istorinės geologijos, regioninės geologijos, facijų ir formacijų bei kitus, vadovavo studentų mokomosioms ir gamybinėms praktikoms, ne vienerius metus su studentais lankėsi Kryme. Tobulinosi Maskvos universitete (1952 m.), Prahoje (1971 m.), Greifsvalde (1972–1974 m.), dalyvavo VU Gamtos fakulteto jungtinėse ekspedicijose. Parengė paleontologijos rinkinių ekspoziciją VU Geologijos muziejui. 1960 m. apgynė geologijos ir mineralogijos mokslų kandidato disertaciją „Lietuvos famenio stratigrafija ir fauna“. 1960–1963 m. VU Mineralogijos, 1963–1975 m. Geologijos ir mineralogijos katedros vedėjas, 1963 m. docentas.  1993 m. išėjo į pensiją.

1981–1985 m. Lietuvos aviacijos sporto federacijos veteranų komiteto pirmininkas. 1991 m. suteiktas dimisijos jaunesniojo leitenanto, 1993 m. dimisijos leitenanto laipsnis.  1995–1999 m. Lietuvos atsargos karininkų sąjungos Vilniaus miesto skyriaus pirmininkas.

Palaidotas Rokantiškių kapinėse, Lakūnų kalnelyje.

Svarbiausi darbai 
Mokslinių tyrimų kryptis – Lietuvos devono uolienų paleontologija ir stratigrafija bei paleogeografija. Paskelbė per 80 mokslinių straipsnių, yra kelių monografijų bendraautoris.

Įvertinimas 
 1993 m. Dariaus ir Girėno medalis 
 1994 m. Lietuvos geologų sąjungos garbės narys

Šaltiniai

Literatūra 
 Stasys Žeiba – karo lakūnas ir geologas: bendražygių prisiminimai (sud. Gailė Žalūdienė, Eugenija Rudnickaitė, Gediminas Motuza). – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2008. – 151 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-33-340-1

Lietuvos karininkai
Lietuvos karo lakūnai
Lietuvos geologai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Virbališkė

Virbališkė (arba Virbališkės) – Palangos miesto dalis, esanti į rytus nuo miesto centro. Dar žinoma kaip C kvartalas. Yra gyvenamųjų daugiabučių namų kvartalai, vaikų darželiai, Palangos Baltijos pagrindinė mokykla. Dviejų konfesijų maldos namai – stačiatikių ir evangelikų liuteronų.

Istorija

Prie Palangos prijungta sovietmečiu.

Šaltiniai

Palangos miesto dalys
Panaikintos Palangos miesto savivaldybės gyvenvietės
Adaptyvioji optika

Adaptyvioji optika – techninės priemonės, kuriomis galima greitai (per šimtąsias sekundės dalis) pakeisti antrinio arba papildomo specialaus veidrodėlio formą, siekiant ištaisyti teleskopo židinyje susidarančių kosminių objektų vaizdų iškraipymus dėl oro turbulencijos Žemės atmosferoje.  Dėl to kelis kartus pagerėja vaizdo kokybė, skiriamoji geba. Žvaigždžių vaizdų dydis teleskopuose net kalnų sąlygomis retai kada būna mažesnis negu 1“. Adaptyvioji optika sumažina juos iki 0.1“. Adaptyvioji optika įrengiama daugelyje didelių šiuolaikinių teleskopų. Ji gali būti naudojama taip pat ir mikroskopuose  bei kitose optinėse sistemose.  Atmosfera trukdo visiems didesnio nei 20 cm skersmens teleskopams.

Adaptyvi optika buvo pirmąkart pasiūlyta 1953 m, vėliau minėta fantastikoje, tačiau idėja įgyvendinta tik apie 1970-1980 m., pirmiausia JAV kariniuose projektuose. Buvo investuota apie milijardas dolerių.  

Adaptyviosios optikos nereikia painioti su aktyviąja optika, kurios paskirtis yra koreguoti pagrindinio (didžiojo) teleskopo veidrodžio formą dėl daug lėčiau kintančių faktorių - teleskopo deformacijos dėl svorio, šilumos, vėjo poveikio.

Šaltiniai 

Teleskopai
Optika
Arsenal de Sarandí

Arsenal de Sarandí (arba tiesiog Arsenal) – Argentinos futbolo klubas iš Aveljanedos kvartalo Sarandí. Įkurtas 1957 m. sausio 11 d.

Garsiausi žaidėjai 
 Cristian Osvaldo Álvarez (2002-2003 m.)
 Antonio Valentin Angelillo (1952-1955 m.) 
 Jorge Burruchaga (1979-1981 m.) 
 José Luis Calderón (2004-2005 m.) 
 Christian Gómez (2002-2004 m.) 
 Alejandro Limia (1999-2000, 2001-2005 m.) 
 Leonel Ríos (2005-2006 m.)

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Argentinos futbolo klubai
Club Atlético Banfield

Banfield – Argentinos futbolo klubas iš Banfildo gyvenvietės, esančios Lomas de Samoros partide. Įkurtas 1896 m.

Pasiekimai 
Primera División 
 2009 (Apertura) – 1 vieta
 1951, 2005 (Clausura) – 2 vieta
 2004 (Apertura) – 3 vieta
Primera B Nacional 
 1939, 1946, 1962, 1973, 1992, 2001–1 vieta
 1987 – laimėtos atrankos varžybos į pirmąjį divizioną

Garsiausi žaidėjai 
 Ricardo Lavolpe
 Mariano Barbosa 
 Ángel Comizzo (1993-1996) 
 Gabriel Paletta (2004-2006) 
 Renato Civelli (2003-2006) 
 Pablo Paz (1994-1996) 
 Nestor Craviotto 
 Jorge Núñez (2003-2004) 
 Javier Zanetti (1993-1995) 
 Cristian Leiva (2002-2006) 
 Mauro Camoranesi 
 Daniel Rubén Bilos (2001-2005) 
 Jesús Dátolo (2004-2006) 
 Gabriel Amato (2003-2004) 
 Julio Cruz (1993-1996) 
 Rodrigo Palacio (2004) 
 Roberto Colautti (2002-2003)

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Argentinos futbolo klubai
Belgrano de Córdoba

Belgrano de Córdoba – Argentinos futbolo klubas iš Kordobos. Įkurtas 1905 m. ir pavadintas šalies herojaus Manuel Belgrano garbei. Iki 1986 m. žaidė vietinėse lygose. 1992-1996 m. žaidė Primera divizione. 2006 m. Belgrano klubas įveikė Olimpo de Bahía Blanca ir grįžo į aukščiausią lygą, tačiau 2007 m. vėl iškrito į žemesnę lygą.

Garsiausi žaidėjai 
 Osvaldo Ardiles
 José Luis Cuciuffo 
 Luis Galván 
 Luis Fabián Artime 
 José Luis Villarreal
 Luis Ernesto Sosa
 Juan Heredia
 Carlos Guerini
 Tomás Cuellár
 José Reinaldi
 Matiás Suárez 
 Germán Montoya
 Mario Bolatti

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Argentinos futbolo klubai
Dariaus ir Girėno medalis

Dariaus ir Girėno medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, skiriamas pagerbti asmenims, ypač nusipelniusiems Lietuvos aviacijai. Dariaus ir Girėno medaliu apdovanojami Lietuvos Respublikos ir kitų valstybių piliečiai, taip pat asmenys be pilietybės.

Dariaus ir Girėno medaliu paprastai apdovanojama Stepono Dariaus ir Stasio Girėno 1933 m. skrydžio per Atlantą metinių proga.

Istorija 
Įsteigtas 1993 m. liepos 1 d. Lietuvos Respublikos Seimo įstatymu Nr. I-196 „Dėl Dariaus ir Girėno medalio įsteigimo bei Lietuvos Respublikos ordinų, medalių ir kitų pasižymėjimo ženklų įstatymo pakeitimo ir papildymo“. Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministro ir susisiekimo ministro 2003 m. gruodžio 15 d. įsakymu Nr. V-1346/3-672 patvirtintas Dariaus Ir Girėno medalio Statutas.

Medalio projekto autorius – skulptorius Petras Garška. Medalis gaminamas Lietuvos monetų kalykloje. Kaspinas buvo gaminamas Lietuvos tekstilės institute, dabar – Danijos firmoje „Morch and Sons“.

Aprašas 
Dariaus ir Girėno medalis yra bronzinis, apskritas. Priekinės medalio pusės krašte yra 1,5 mm pločio ir 0,5 mm aukščio briauna. Medalyje yra reljefinis Stepono Dariaus ir Stasio Girėno galvų atvaizdas ir aplink įrašas „Darius ir Girėnas“. Kitos medalio pusės krašte yra tokia pat kaip ir priekinėje pusėje briauna. Per centrą, Dariaus ir Girėno maršrutus žyminčių kontinentų silueto fone, įrašas „1933 07 15-17 Už nuopelnus Lietuvos aviacijai“. Medalio kaspinas žydras su dviem žaliomis juostelėmis. Medalio pakaitas yra medalio kaspino spalvų juostelė.

Dariaus ir Girėno medaliu apdovanojama šio medalio komisijos teikimu. Komisiją sudaro ordinų kancleris, susisiekimo ministras, krašto apsaugos ministras ir 2 nariai, kuriuos paskiria ordinų kancleris. Netekti Dariaus ir Girėno medalio galima tik teismo sprendimu. Asmenis, ypač nusipelniusius Lietuvos karo aviacijai, Dariaus ir Girėno medaliu apdovanoja krašto apsaugos ministras, o asmenis, ypač nusipelniusius Lietuvos civilinei aviacijai – susisiekimo ministras. Antrą kartą Dariaus ir Girėno medaliu neapdovanojama. Apdovanojimui Dariaus ir Girėno medaliu neteikiami asmenys, teisti už tyčinius nusikaltimus.

Apdovanotam Dariaus ir Girėno medaliu asmeniui įteikiamas medalis, jo pakaitas ir krašto apsaugos ar susisiekimo ministro pasirašytas ir antspaudu patvirtintas medalio liudijimas.

Medalininkai 
Pirmaisiais medaliais apdovanoti Lietuvos karo ir civilinės aviacijos veteranai. Vienas pirmųjų Dariaus ir Girėno medaliu pagerbtas visame pasaulyje žinomas akrobatinio pilotažo meistras Jurgis Kairys. Iš viso Dariaus ir Girėno medaliu pagerbti 79 asmenys.

Lietuvos valstybiniai apdovanojimai
Lietuvos aviacija
Sausio 13-osios atminimo medalis

Sausio 13-osios atminimo medalis – Lietuvos valstybės apdovanojimas, skiriamas pagerbti Lietuvos bei užsienio valstybių piliečiams, pasižymėjusiems ginant Lietuvos laisvę ir nepriklausomybę 1991 m. sausio – rugsėjo mėnesiais. Medaliu apdovanojami Lietuvos ir kitų valstybių piliečiai, taip pat asmenys be pilietybės.

Istorija 
Įsteigtas 1991 m. gruodžio 18 d. Lietuvos Respublikos Seimo įstatymu Nr. I-2119 „Dėl Sausio 13-osios atminimo medalio įsteigimo ir Lietuvos Respublikos ordinų, medalių ir kitų pasižymėjimo ženklų įstatymo pakeitimo ir papildymo“ 1991 m. sausio 13 dienai atminti. Sausio 13-osios atminimo medalis – pirmasis atkurtoje Lietuvos valstybėje naujai įsteigtas apdovanojimas. 2002 m. birželio 18 d. Valstybės apdovanojimų įstatymu Nr. IX-957 įteisinti nauji medalio nuostatai.

Medalio projekto autorius – skulptorius Leonas Pivoriūnas. Medalis gamintas TŪB „Gurtana“, dabar – UAB „Metalo forma“. Kaspinas buvo gaminamas Lietuvos tekstilės institute, dabar – Danijos firmoje „Morch and Sons“.

Aprašas

1991 m. 

Sausio 13-osios atminimo medalis yra bronzinis, sidabruotas, apskritas. Priekinės medalio pusės krašte yra 1,5 mm pločio ir 0,5 mm aukščio briauna. Medalyje yra reljefinis sužeistojo karžygio, besiremiančio į angelą, atvaizdas; karžygio dešinėje rankoje – skydas su Gediminaičių stulpais. Viršuje įrašas „Sausio 13 d.“, o apačioje skaičiai „1991“. Kitos medalio pusės krašte yra tokia pat, kaip ir priekinėje pusėje, briauna; per centrą – horeljefinis žodis „Lietuva“, ant kurio mažesnėmis raidėmis reljefinis įrašas „buvom, esame ir būsim“. Medalio viršuje – reljefinis Vytis, apačioje – ąžuolo šaka. Medalio kaspinas geltonas, su vertikaliomis juoda ir raudona juostelėmis iš kraštų ir dviem žaliomis viduryje.

2002 m. 

Sausio 13-osios atminimo medalis – sidabro, 38 mm skersmens. Priekinėje medalio pusėje sužeisto karžygio, besiremiančio į angelą, atvaizdas; karžygio dešinėje rankoje skydas su Gediminaičių stulpais. Viršuje įrašas „SAUSIO 13“, apačioje „1991“. Kitoje pusėje – įrašas „LIETUVA“, ant kurio mažesnėmis raidėmis įrašas „BUVOM, ESAME IR BŪSIM“. Viršuje – Vytis, apačioje – ąžuolo šakelė.
 
Kaspinėlis – geltono muaro, 32 mm pločio, su juoda ir raudona juostelėmis kraštuose ir dviem žaliomis viduryje.

Sausio 13-osios atminimo medaliu apdovanojama šio medalio komisijos teikimu. Komisiją sudaro ordinų kancleris ir Krašto apsaugos, Užsienio reikalų, Vidaus reikalų, Sveikatos apsaugos, Socialinės apsaugos ministerijų atstovai. Netekti Sausio 13-osios atminimo medalio galima tik teismo sprendimu. Apdovanotam asmeniui įteikiamas medalis, jo pakaitas ir medalio liudijimas.

Medalininkai 

Tai masiškiausias Lietuvos Respublikos apdovanojimas – juo pagerbti 3984 (2006 m. gruodžio 11 d. duomenimis) Lietuvos bei užsienio piliečiai. Už tvirtą poziciją Lietuvos atžvilgiu, parodytą 1991 metais, medalis įteiktas ir pirmajam Rusijos Prezidentui Borisui Jelcinui. Juo apdovanoti ir kiti Lietuvos nepriklausomybei pritarę bei konkrečiais veiksmais ją parėmę užsienio šalių politiniai veikėjai.

Lietuvos valstybiniai apdovanojimai
Liudvigas Leichhardtas

Liudvigas Leichhardtas (, 1813 m. spalio 23 d. Prūsijoje, dabar Brandenburgas, Vokietija – 1848 m. Australijoje) – vokiečių tyrinėtojas, gamtininkas.

Biografija 
Liudvigas Leichhardtas gimė Prūsijoje 1813 m. spalio 23 d. fermerio šeimoje. Būdamas gabus mokslams, Liudvigas įstojo į Getingeno universitetą, kurį baigęs tikėjosi tapti vidurinės mokyklos mokytoju. Tačiau du jo bendramoksliai įtikino jį studijuoti mediciną Berlyno universitete.

Pasimokęs Berlyne dvejus metus, tačiau nebaigęs universiteto, nes norėdamas išvengti karinės tarnybos, Leichhardtas 1837 m. išvyko į Londoną pas savo bendramokslį Viljamą Nikolsoną. Abudu jie keliavo po Prancūziją, Šveicariją ir Italiją. Keliaudami jie sumanė nuvykti į Australiją – mažai ištirtą žemyną, į kurį tik prieš pusę šimtmečio buvo pradėję keltis anglų naujakuriai. Tačiau paskutiniu momentu Nikolsonas nusprendė likti Europoje ir Liudvigas Leichhardtas išvyko vienas.

1842 m. vasario 14 d. Leichhardtas atvyko į Australiją. Dvejus metus Liudvigas vertėsi skaitydamas paskaitas iš botanikos ir geologijos, keliavo po apylinkes rinkdamas augalų, vabzdžių ir uolienų pavyzdžius. Tuo metu jam ir kilo mintis siekti šlovės tyrinėjant žemyno centrines sritis.

Brisbane Leichhardtas sužinojo, kad vyriausybės rengiama ekspedicija per šiaurės rytų Australiją iki karinio avanposto Port Esingtone buvo atšaukta dėl lėšų stygiaus. Tačiau pakrančių fermeriai vis dar troško surasti ūkininkauti tinkamų žemių žemyno centrinėse srityse. Naudodamasis proga, Leichhardtas sugrįžo į Sidnėjų, paskelbė apie savo ketinimus vadovauti privačiai ekspedicijai, turėjusiai pakeisti vyriausybės planuotą sumanymą. Netrukus prie jo prisijungė dar penki ekspedicijos dalyviai, ir buvo gauta reikalinga finansinė parama.

1844 m. spalio 1 d. iš Brisbano išvyko dešimties žmonių būrys. Jų kelionės tikslas buvo Port Esingtonas. Po keturiolikos mėnesių, 1845 m. gruodžio 17 d., įveikusi beveik 5000 km, Leichhardto ekspedicija atvyko į Port Esingtoną. Šios ekspedicijos metu, Leichhardtas padarė didžiulio šiaurės rytų Australijos žemyno ploto žemėlapį.

Savo antrąją ekspediciją Leichhardtas pradėjo 1846 m. gruodžio 7 d. Po šešių mėnesių ekspedicija grįžo namo. Keliautojai nukeliavo tik 800 km šiaurės vakarų kryptimi. Tačiau Leichhardtas nebuvo linkęs atsisakyti savo svajonės pereiti per visą žemyną ir, nepaisydamas antrosios ekspedicijos nesėkmės, jis susiruošė į dar vieną ekspediciją 1848 m. pradžioje.

1848 m. balandžio 4 d. jis parašė savo paskutinį laišką iš avių fermos, kuri buvo už 400 km nuo Brisbano į krašto gilumą. Nuo tada apie Leichhardto ekspediciją negauta jokių žinių.

Po Leichhardto dingimo buvo suorganizuotos devynios paieškos ekspedicijos, tačiau tikslių duomenų apie jo žūtį taip ir negauta.

Liudvigo Leichhardto vardu pavadinta viena Australijos upė, krioklys, kalnynas, viršukalnė ir Sidnėjaus miesto dalis. Šiame mieste jam buvo pastatytas paminklas ir įsteigtas Liudvigo Leichhardto fondas.

Nuorodos 
Liudvigas Leichhardtas  

Vokietijos keliautojai
Biologai
Kauno Šv. Jurgio Kankinio bažnyčia

Šv. Jurgio Kankinio bažnyčia – viena pirmųjų bažnyčių Kauno senamiestyje. Pastatas stovi Santakos parke priešais Kauno pilį. Šalia bažnyčios veikia Kauno bernardinų vienuolynas.

Istorija 

1468 m. prie pilies pastatyta medinė bažnyčia, skirta mieste įsikūrusiems vienuoliams bernardinams. 1471 m. pradėta statyti mūrinė Šv. Jurgio bažnyčia. Tiksliai nežinoma, kada ji baigta, bet 1503 m. jau veikė. 1603 ir 1624 m. bažnyčią smarkiai apgadino gaisras, o karo su Maskva metu, 1656 ir 1659 m. – Maskvos kariuomenė.

Pasak 1819 m. Kaune apsilankiusio LDK politiko, literato Juliano Ursino Nemcevičiaus, 1812 m. Napoleono vadovaujama Prancūzijos armija čia įsirengė ginklų ir parakos sandėlį, o traukdamiesi netyčia padegė, todėl dalis vienuolyno buvo susprogdinta. Paskutinį kartą kapitalinis remontas atliktas 1936 m. Po Antrojo pasaulinio karo buvo paversta vaistų sandėliu. Šalia esančiame vienuolyne sovietmečiu veikė P. Mažylio medicinos mokykla.

2005 m. vienuoliai atgavo labai prastos būklės bažnyčią. Prie bažnyčios prisišliejęs mūrinis XV a. pabaigoje-XVI a. pradžioje pastatytas vienuolyno pastatas, išlaikęs daug gotikos elementų. Šalia įrengtas Santakos parkas.

2009 m. liepos mėn. pradėti bažnyčios ir vienuolyno rekonstrukcijos darbai.

Architektūra 

Ši vėlyvosios gotikos šventovė yra viena iš penkių 1495–1510 m. statytų paminklų, priskiriamų originaliam Lietuvos nacionalinės gotikos architektūros paveldui. Tai monumentalus, ištįsęs (halės ilgis - 36,5 m, presbiterijos - 20,8 m), vertikalių proporcijų ir ritmiškos kompozicijos pastatas, kurio fasadus skaido smailiaarkiai langai bei liekni ir grakštūs daugiatarpsniai kontraforsai. Ypač saviti presbiterijos kontraforsai, tarsi kolonos visai nesiliečiantys su siena ir remiantys ne ją, o arkas virš langų ir pastogės karnizų.

Bažnyčia halinė; visos trys navos uždengtos bendru dvišlaičiu stogu, atskirta tik aiškiai žemesnė presbiterija, virš kurios iškyla tapybiškas barokinis bokštelis. Pats pastatas sumūrytas iš tamsraudonių plytų, taikant gotikinį jų rišimo būdą; puošybai saikingai naudotos perdegtos juodos spalvos plytos, iš kurių dažniausiai sudėlioti rombų ir kryželių raštai. Sienos labai storos: navų dalies – 1,3 m, presbiterijos – 1 m. Trys navos dalinamos į penkias travėjas, dengtas pusapskričiais kryžminiais skliautais. Bažnyčia ne kartą nukentėjo nuo gaisrų, karų ir buvo perstatyta.

Šaltiniai

Literatūra 
 Jonas Puzinas. Iš Kauno bažnyčių istorijos // Savivaldybė, 1928 m., Nr. 12, 10-12 psl. 
 Kauno pranciškonų (bernardinų) Šv. Jurgio bažnyčia (sud. Laima Šinkūnaitė). – Vilnius: Nestardartiniai. LT, 2010. – 40 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95189-0-9
Šinkūnaitė, Laima; Valinčiūtė-Varnė, Rima. Kauno Šv. Jurgio Kankinio pranciškonų observantų konventas. Praeities vizija: monografija. Vilnius: Lietuvos Mažesniųjų brolių ordino Šv. Kazimiero provincija, 2018.

Nuorodos 

 Apie bažnyčią ir vienuolyną
 Apie bažnyčios rekonstrukciją forume

Kauno bažnyčios
Kauno senamiestis
Gotikos architektūra Lietuvoje
Norfolkas

Norfolkas () – rytinė Anglijos grafystė prie Šiaurės jūros. Ribojasi su Linkolnšyru vakaruose, Kembridžšyru vakaruose ir pietvakariuose bei Safolku pietuose. Norfolkas yra penkta pagal dydį ceremoninė grafystė, kurios plotas 5371 km².

Iš 34 nemiestietiškų Anglijos grafysčių Norfolkas su 832 400 gyventojų (2006 m.) septintas pagal gyventojų skaičių. Kadangi tai kaimiška grafystė, labai mažas gyventojų tankumas 155 gyv./km² Norfolkas turi 1/30 Centrinio Londono tankumo, dešimtą nuo galo gyventojų tankumą Anglijoje, 38 % gyventojų susitelkę trijuose miestuose: Noridžas (194 200 žm.), Didysis Jarmutas (66 400 žm.) ir Kings Linas (40 700 žm.). Broudai (The Broads) yra ežerų ir upių tinklas, esantis grafystės rytiniame krante šalia Safolko sienos. Pastangos paskelbti teritoriją nacionaliniu parku nepasiteisino, nes tuo atveju išsaugojimas būtų svarbiau už laivybą. Istorinės vietos kaip Noridžo centras prisideda prie turizmo.

Plantlife konkurse grafystės gėle buvo išrinkta aguona.

Istorija 

Norfolko vakarinėse kalvose randamos neolito stovyklavietės, nes ten buvo lengviau gauti titnago. Britų gentis icenai apgyvendino grafystę I a. pr. m. e. – I a. Jie sukilo prieš romėnus 47 m. ir vėl 60 m. vadovaujant Baudikai. Sutriuškinus antrą sukilimą romėnai užėmė Norfolką. Jiems valdant nutiesti keliai, pastatyti uostai ir regione paplito žemės ūkis.

Dėl rytinės pakrantės Norfolkui grėsė invazija iš Skandinavijos ir Šiaurės Europos, tad buvo pastatytos tvirtovės apsiginti nuo anglų ir saksų. V a. anglai užėmė regioną, o rytinėje Anglijoje buvo susiformavę du pagrindiniai regionai – Norfolkas ir Safolkas. Pirmasis reiškė „šiauriečius“ (north folk), o antrasis – „pietiečius“ (south folk). Norfolkas ir gretimos sritys tapo Rytų Anglijos karalystės dalimi, kuri susijungė su Mersija, o vėliau Veseksu. Anglų įtaką rodo daugybė torp“, „ton“ and „ham“ miestų pavadinimuose. IX a. sritį užpuolė vikingai, kurie nužudė karalių Edvardą Kankinį. Prieš Normanų užkariavimus dykynės rytinėje grafystės dalyje buvo paverstos dirbama žeme ir išaugo gyvenvietės. Migracija į Rytų Angliją tikriausiai buvo didelė, nes pagal Teismo Dienos knygą tai buvo viena iš tankiausiai apgyvendintų Britų salų sričių.

Viduramžiais Norfolke išsivystė žemės ūkis ir vilnos pramonė. Ekonomika patyrė nuosmukį prasidėjus Juodajai mirčiai, o gyventojų skaičius 1349 m. sumažėjo taip smarkiai, kad tik dabar jis yra beveik toks pat, koks buvo tada. XVI a. Noridžas buvo antras pagal dydį miestas Anglijoje, bet 1665 m. maras nužudė trečdalį miesto gyventojų. Per Anglijos pilietinį karą Norfolkas palaikė parlamentą. Grafystės ekonomika nusmuko, o per pramonės revoliuciją išsivystė tik Noridžas.

XX a. Norfolke vystėsi aviacija. Pirmi pakilimo takai pastatyti per Pirmąjį Pasaulinį karą, o per Antrąjį Pasaulinį karą buvo didelė plėtra, kai didėjo Karališkos Oro Pajėgos ir atvyko Amerikos Aštuntosios Oro Pajėgos, veikusios daugelyje Norfolko oro uostų. Tuo metu suintensyvėjo žemės ūkis ir toks išliko, kai atsirado javų ir rapsų laukai. Norfolko žemumos labai pažeidžiamos iš jūros, pastarasis didelis įvykis buvo jūros potvynis 1953 m.

Šaltiniai 

Anglijos grafystės
Alfonsas Žalys

Alfonsas Žalys (1929 m. spalio 5 d. Raizgiuose, Padubysio valsčius, Šiaulių apskritis – 2006 m. gruodžio 12 d. Klaipėdoje) – partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

Mokėsi Šiauliuose, Telšiuose, Lyduvėnuose, Šiluvoje, Radviliškyje. 1949–1950 m. mokėsi ir kartu dirbo Raseinių apskrities Šiluvos valsčiaus sporto komiteto pirmininku. 1950–1953 m. tarnavo sovietinėje armijoje Baltarusijoje. 1953–1957 m. Tytuvėnų rajono laikraščio „Komunistiniu keliu“ redakcijos korespondentas. 1954–1957 m. LLKJS Tytuvėnų rajono komiteto I sekretorius. Nuo 1955 m. SSKP narys. 1957–1961 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje, kurią baigęs išvyko į Klaipėdą.

1961–1969 m. LKP Klaipėdos miesto komiteto sekretorius ideologijai. 1964 m. baigė VU Ekonomikos fakultetą. 1969–1990 m. Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas. Nuo 1971 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1989 m. LKP CK narys. 1985–1990 m. LSSR AT Prezidiumo narys. 

1990–1992 m. Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatas, signataras, Savivaldybių reikalų komisijos pirmininko pavaduotojas.  Klaipėdos miesto, 1993–1999 m. Klaipėdos miesto savivaldybės vyriausiasis specialistas, Martyno Mažvydo paminklo organizacinio komiteto pirmininkas, Mažosios Lietuvos istorijos muziejaus konsultantas. 1995–2001 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 

1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1995–1998 m. Lietuvos liberalų sąjungos, 1999–2001 m. Lietuvos centro sąjungos narys.

Žmona Eugenija, sūnūs Vytautas ir Artūras. Palaidotas Lėbartų kapinėse.

Įvertinimas 
 1971 m. Darbo raudonosios vėliavos ordinas
 1974 m. Garbės ženklo ordinas
 1979 m. LTSR nusipelnęs ekonomistas
 1981 m. Darbo raudonosios vėliavos ordinas
 1982 m. LSSR valstybinė premija
 1994 m. DLK Gedimino 4 laipsnio ordinas 
 1996 m. Klaipėdos universiteto garbės daktaras 
 1998 m. Klaipėdos miesto garbės pilietis 
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Bibliografija 
 Klaipėda: savivaldos žingsniai: leidinys apie pirmąją po Nepriklausomybės atstatymo išrinktą Klaipėdos m. Tarybą. – Klaipėda: Klaipėdos rytas, 1995. – 153 p.: iliustr. – ISBN 9986-499-32-1
 Martyno Mažvydo paminklas Klaipėdoje: dokumentai, kalbos, skaičiai, faktai, rėmėjai, nuotraukos / Bernardas Aleknavičius, Algis Kliševičius, Inga Matač, Antanas Stanevičius, Eglė Zalatoriūtė, Aleksandras Žalys, Alfonsas Žalys. – Klaipėda: Organizacinis komitetas pirmajai knygai įamžinti, 1998. – 63 p.: iliustr. – ISBN 9986-31-016-4
 Prisikėlimas: prisiminimai ir apmąstymai. – Klaipėda: Eglės leidykla, 2005. – 371 p.: iliustr. – ISBN 9955-542-20-9

Šaltiniai

Literatūra 
 Alfonsas Žalys: biografinė apybraiža / Antanas Stanevičius. – Vilnius: Artlora, 2009. – 259 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-508-29-8

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Kovo 11 akto signatarai
Seimo nariai
Klaipėdos politikai
Klaipėdos garbės piliečiai
KU garbės daktarai
Vidugiriai (Punskas)

Vidugiriai () – lietuviškas kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietryčius nuo Punsko, apie 10 km į šiaurę nuo Seinų ir 121 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Virš 90 % gyventojų yra lietuviai. Daugiau nei 50 vidugiriečių priklauso Lenkijos lietuvių draugijai. Valsčiaus keliai Paliūnai – Seinai ir Taurusiškė – Seivai (buvusio senovinio kelio iš Lazdijų į pietinę Prūsiją dalis). Apylinkėje daug kapų – praėjusių karų pėdsakų. Valstybės saugomas 29 m aukščio ir 5,2 m apimties paprastasis klevas. Išliko keletas XIX a. statytų pastatų. Biblioteka su lietuviškomis ir lenkiškomis knygomis.

Istorija 
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pirmą kartą kaimą 1418 m. paminėjo Janas Dlugošas rašydamas, kad, sužinojęs jog Vidugirių miškuose slapstosi kryžiuočiai, Jogaila nedelsiant nutraukė ten vykusią medžioklę. Vidugiriai užėmė 120 margų plotą, kaimo šiaurėje esantis kelias Alytus – Suvalkai jau 1895 m. buvo kieta danga. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 249 gyventojai, iš kurių 231 lenkai ir 18 lietuvių. Vytauto Didžiojo 500-osioms gimimo metinėms paminėti Šv. Kazimiero draugijos rūpesčiu 1930 m. pastatytas paminklas – kryžius. Tarpukaryje veikė lietuviškų organizacijų skyriai. 1941 metais kaime be 40 lietuvių šeimų gyveno ir 4 vokiečių. 1955 metais susikūrė kolūkis, veikė žemės ūkio mašinų punktas. 1959 m. spalio 8 d. įsikūrė Lenkijos visuomeninės kultūros draugijos padalinys. Kaimo saviveiklininkai 1955–1968 m. suvaidino vienuolika vaidinimų. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Pavadinimo kilmė

Tikėtina, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo lietuvių kalbos žodžių junginio Vidus ir Giria.

Bažnyčia 
XX a. pabaigoje Marijos ir Antano Rudžių iš JAV paramos dėka pastatyta Palaimintojo Jurgio Matulaičio bažnyčia, kuri yra Punsko bažnyčios filija.

Mokykla 
Carizmo laikais veikė valdiška triklasė mokykla, mokytojas buvo lietuviai, bet mokoma rusiškai. Tėvai slapta samdė daraktorių, kuris mokė vaikus lietuviškai. 1921 metais įsikūrė keturklasė lenkiška mokykla su keleta lietuviškų pamokų. Mokė mokytojas Vincas Nevulis iš lietuviško Sakalėlio elementoriaus.
Nuo 1956 metų veikė lietuviška pradinė mokykla, 1976 m. vyresnės klasės perkeltos Punską. Kaime veikia lietuvių-lenkų pagrindinė mokykla su šešiais mokytojais ir keliasdešimt mokinių bei vaikų folkloro ansambliu Lenciūgėlis. Direktorė Irena Nevulienė.

Žymūs žmonės 
 Teresė Degutienė (g. 1968 m.) – pedagogė, saviveiklininkų vadovė,
 Petras Kadziauskas (1902 – ?) – agronomas ir mokslininkas. (Kitais duomenimis gimė Menciškėje),
 Petras Mockus-Mockevičius slapyvardis Diemedėlis (1895–1922) – mokytojas, prozininkas ir poetas,
 Juozas Vaina (g. 1916 m.) – mokytojas ir kraštotyrininkas, Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Informacija apie Vidugirių mokykla 
 Vidugirių mokykla 
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčius (Lenkija)
Abarauskai

Abarauskai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Viktarino, prie  kelio. Yra biblioteka. Abarauskų paštas yra Viktarine. Pokario metais veikė Dainavos apygardos, Šarūno partizanų rinktinės partizanai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kalėda Vytautas s.Petro (Dobilas) gim. 1930 m. Šutronių kaime - žuv. 1952 m. sausio 7 d. Abarauskų kaime. Lietuvos partizanas.

Šaltiniai 

 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Paluobė

Paluobė – kaimas Skuodo rajono savivaldybės rytuose, prie Luobos upės. Auga saugoma Paluobės daugiakamienė liepa. Paluobės piliakalnis yra gretimame kaime – Ylakaičiuose.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Gyveno
 Pranas Liutikas (1918–1948) – Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos partizanas, Alkos rinktinės vado pavaduotojas.

Šaltiniai 

Skuodo rajono savivaldybės gyvenvietės
Kauno VIČI-Aistės

Kauno „VIČI-Aistės“ – moterų krepšinio klubas iš Lietuvos.

Istorija 
1961 m. įkurta komanda „Kibirkštis“. Vėliau tapo „Ryšininkas-Šviesa“, paskui „Telerina“. Nuo 1995 m. komanda vadinosi „Lietuvos Telekomas“, o Vilniaus „TEO“ tapo po 2005–2006 m. sezono pabaigos.

2010 m. pasitraukus klubo pagrindiniam rėmėjui (TEO LT) ir juo tapus Vičiūnų grupei, komanda iš Vilniaus persikėlė į Kauną ir nuo 2010 m. rudens sezono dalyvauja Lietuvos moterų krepšinio čempionate (LMKL) ir Moterų Eurolygos turnyre kaip Kauno „Viči-Aistės“.

Pasiekimai 

 1995, 1996, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006 m. Lietuvos čempionės
 1999, 2000 m. Lietuvos krepšinio federacijos moterų taurės laimėtojos
 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006 m. Baltijos moterų krepšinio lygos čempionės
 Eurostars 2000 turnyro nugalėtojos
 2004 m. Jantar Cup laimėtojos
 2000, 2001, 2002, 2003 m. TELETKNO Challenge turnyro nugalėtojos
 2005 m. Moterų Eurolygos trečiosios vietos laimėtojos
 2006 m. Moterų Eurolygos ketvirtosios vietos laimėtojos

Komandos sudėtis 

Komandos sudėtis 2008-2009 m.

  Aušra Bimbaitė
  Indrė Dudenaitė
  Lindsey Wilson
  Šarūnė Jasiunskaitė
  Yelena Leuchenka
  Daiva Pabrėžaitė
  Gintarė Petronytė
  Šarūnė Povilionytė
  Nykesha Sales
  Ieva Šimkutė
  Jurgita Štreimikytė-Virbickienė
  Eglė Šulčiūtė
  Sandra Valužytė
  Rima Valentienė

 Vyr. treneris  Algirdas Paulauskas
 Trenerio asistentas  Alfredas Vainauskas

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Vilniaus krepšinio klubai
Kauno krepšinio klubai
Lietuvos moterų krepšinis
Moterų sporto klubai
Krūmyninis kiškis

Krūmyninis kiškis (Bunolagus monticularis) – kiškinių (Leporidae) šeimos žinduolis. Tai vienintelė rūšis, priklausanti krūmyninių kiškių (Bunolagus) genčiai.

Kūnas 42 cm, uodega 9 cm ilgio. Galūnės trumpos, apaugusios tankiu kailiu. Turi ilgas, beveik plikas, geltonai pilkos spalvos ausis. Kailis minkštas. Galva ir nugara rudos spalvos. Pilvas rausvai geltonas. Aplink akis yra balti žiedai. Uodega vienspalvė, ruda.

Paplitęs Pietų Afrikos Respublikoje, Kapo provincijoje. Gyvūnas aktyvus naktį.

Nuorodos 
 ADW: Bunolagus monticularis: Information

Kiškiniai
Pietų Afrikos triušiai

Pietų Afrikos triušiai (Pronolagus) – kiškinių (Leporidae) gentis.

Gentyje yra 3 rūšys:
 Raudonasis triušis (Pronolagus crassicaudatus)
 Pronolagus randensis
 Pronolagus rupestris

Nuorodos 
 ADW: Pronolagus: Classification

Kiškiniai
Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius

Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius – Lietuvos valstybės apdovanojimas, kuriuo Lietuvos Respublikos Prezidento dekretu apdovanojami asmenys, kurie, nepaisydami gresiančio aiškaus pavojaus savo gyvybei, pasižymėjo gelbėdami žūvančius žmones. Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi apdovanojami Lietuvos Respublikos ir užsienio valstybių piliečiai, kurie žmones gelbėjo Lietuvos Respublikos teritorijoje ir Lietuvos Respublikos piliečius – užsienyje. Žūvančiųjų gelbėjimo kryžiumi tas pats asmuo gali būti apdovanotas kelis kartus. Kiekvienas naujas apdovanojimas pažymimas aukso žvaigždute, kuri prisegama prie kaspinėlio.

Istorija 
Prieš karą šis apdovanojimas vadinosi „Žūstančių gelbėjimo kryžius“ ir buvo gaminamas „Arthus Bertrand“ dirbtuvėse Paryžiuje. Atkurtas ženklas gamintas Vilniaus Dailės kombinate, vėliau TŪB „Gurtana“ dirbtuvėse. Kaspinėlius gamina Danijos firma „Morch and Sons“.

Prieš karą Kryžiumi apdovanoti 44 asmenys, 1991 m. atkūrus apdovanojimą iki 2006 m. gruodžio 15 d. apdovanoti 1058 asmenys. Iš jų apie 250 asmenų yra Lietuvos piliečiai, nacistinės okupacijos metais gelbėję žydus ir daugelis iš jų buvę įvertinti Pasaulio tautų teisuolio garbės vardais. Kita apdovanotųjų grupė – pasižymėję gelbstint žmonių gyvybes gaisrų, kitų stichinių nelaimių metu. Tarp jų – keletas dešimčių vaikų ir paauglių, gelbėjusių skęstančiuosius ar gaisre žūvančius žmones. Nusipelniusiam asmeniui mirus, garbės ženklas ir diplomas įteikiami saugoti jo šeimai.

Aprašymas 
Žūvančiųjų gelbėjimo kryžių sudaro:
 Kryžius – aukso, dengtas raudonu emaliu, 36 mm dydžio. Priekinėje pusėje, kryžiaus viduryje – laurų šakelę nešantis baltas balandis, po juo – aukso raidės „SOS“. Kitoje pusėje, centre – stilizuotas raitelis, aplink jį, juodame žiede – įrašas „Žūvančiųjų gelbėtojui“;
 Kaspinėlis – tamsiai raudono muaro, 32 mm pločio, su dviem plačiomis ir dviem siauromis baltomis juostelėmis kraštuose.

Lietuvos valstybiniai apdovanojimai
Kim Basinger

Kim Basinger (tikrasis vardas Kimila Ann Basinger, g. 1953 m. gruodžio 8 d. Atėnuose, Džordžijos valstijoje) – JAV aktorė.

Biografija 
Jos tėvas buvo džiazo muzikantas, motina – šokėja. Šeimoje dar augo dvi jaunesnės seserys ir du vyresni broliai. Vaikystėje tėvai tylią ir uždarą mergaitę užrašė į baleto pamokas. Sulaukusi 17 metų, Kim laimėjo „Mis Džordžijos“ konkursą, pradėjo dirbti modeliu, o netrukus persikėlė gyventi į Niujorką. Būdama 27 metų, ji ištekėjo už visažisto Ron Snyder – Brittono. Sutuoktinis už ją buvo vyresnis 15 metų. 1989 m. pora išsiskyrė. Tuo tarpu Kim Basinger karjera vystėsi milžinišku greičiu – nuotraukos puošė ne vieno madingo žurnalo viršelį, tapo žymiu fotomodeliu. Norėdama įgyvendinti vaikystės svajonę, Kim pradėjo lankyti aktorių meistriškumo pamokas, dainuoti naktiniuose klubuose.

1976 m. ji persikrausto į Los Andželą, kur netrukus gauna pirmuosius vaidmenis. Pradžioje vaidino serialuose („Čarlio angelai“, „Žmogus, vertas šešių milijonų“), vėliau televizijos filmuose. 1983 m. Kim suvaidina filme apie Džeimsą Bondą „Niekada nesakyk "niekada“, nusifotografuoja nuoga žurnalui „Playboy“. Tai tampa lūžiu jos karjeroje. 1986 m. Kim nusifilmuoja juostoje „Devynios su puse savatės“ ir tampa Holivudo sekso simboliu.

Vaidindama komedijoje „Pasmerktas vesti“, aktorė susipažįsta su savo antruoju vyru – Alec Baldwin. Pora susituokė 1993 m. 1995 m. jiems gimė dukrelė Ireland Eliesse Baldwin. Grįžusi po motinystės atostogų, Kim Basinger suvaidino filme „Los Andželo paslaptys“ () (1997), kuris jai pelnė Oskarą. 2002 m. Kim ir Alekas išsiskyrė. 2004 m. Kim suvaidino filme "Durys grindyse" pagal Johno Irvingo romaną "Našlė vieneriems metams". 2006 m. aktorė nusifilmavo juostoje „Sargybinis“.

Basinger, Kim
Basinger, Kim
Fosa

Fosa (Cryptoprocta ferox) – Eupleridae šeimos plėšrusis žinduolis. Sutinkamas tik Madaskare. Seniau priskirtas viveriniams, tačiau genetiniai tyrimai parodė, jog Madagaskaro plėšrieji žinduoliai sudaro atskirą evoliucinę šaką, todėl jie buvo išskirti į atskirą šeimą .

Išvaizda kiek panašus į jaguarundį ar mažą pumą. Kūnas 61-80 cm, uodega iki 65 cm ilgio. Aukštis iki 37 cm. Sveria apie 7-12 kg. Kūnas masyvus, kojos ilgos, su trumpais aštriais nagais. Eidama įspaudžia visą pėdą. Snukutis trumpas ir kvadartinis, kakta plati, ausys stambios, apskritos, turi labai ilgas vibrisas. Dantų 32-36. Gerai išvystytos iltys ir plėšrieji dantys. Viršutiniai krūminiai dantys beveik išnykę.

Kailis trumpas, lygus ir švelnus. Nugara rusvai ruda, su pilku atspalviu. Pilvas šviesesnis.  

Tai stambiausias Madagaskaro plėšrūnas.

Šaltiniai 

Viveriniai
Tebešpolis

Tepešpolis – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Pabradės. Viensėdžio kryžkelėje stovi medinis kryžius. Šiaurėje ir pietryčiuose prieina Naujašilio miškas.

Pavadinimo kilmė 

Kaimo pavadinimas kilo nuo lenkiško žodžio czebać – genėti. XVIII a. pradžioje iš Švenčionių apylinkių į apleistas, užžėlusias, dvarui priklausančias pievas atsikraustė pirmieji žmonės, kurie pradėjo genėti laukymes, įsisavinti naujus plotus, ūkininkauti.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės