joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Gaivališkė

Gaivališkė – kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 5 km į pietryčius nuo Salantų ir 2 km į pietvakarius nuo kelio , Blendžiavos dešiniajame krante.

Etimologija 
Pavadinimas kilo nuo žodžio . Oficialiai buvo rašomas , o vietos gyventojų tariamas . Jis sugalvotas 1927 m., išdalinus naujakuriams išparceliuoto Naujosios Imbarės dvaro žemę.

Vietos gyventojai kaimą neoficialiai dar vadinoTridvariu (žr. Naujosios Imbarės dvaras).

Geografija 
Kaimas plyti tarp Imbarės, Gedgaudžių, Žeimių, Reketės ir Skaudalių. Pietiniu pakraščiu teka Blendžiava (kairysis Salanto intakas), o centrine dalimi jos dešinysis intakas Kūlupis. Vakariniu pakraščiu praeina kelias . Pietinėje dalyje auga Vaivorinės miškas.

Istorija 
Įkurtas 1927 m. išparceliuoto Naujosios Imbarės dvaro žemėje.

Kaimui priklausė per 100 ha žemės, kurią 1935 m. dirbo 14 ūkininkų šeimų.

Buvusiame dvaro administraciniame pastate veikė Imbarės pradinė mokykla.

Gyventojai

Literatūra 
 Julius Kanarskas. Imbarės žemė: žvilgsnis į 755 metų praeitį. - Kretinga: Kretingos muziejus, 2008. - P. 22

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gaivališkė: Kretingos krašto enciklopedija

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Gedgaudžiai

Gedgaudžiai – kaimas šiaurinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietryčius nuo Salantų, prie kelio . Kultūros paveldas –
Gedgaudžių senosios kapinės (XVII–XIX a.; dabar Imbarės teritorijoje).

Etimologija 

Pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Gedgaudas daugiskaitos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas , , , , .

Geografija 

Kaimas įsikūręs Vakarų Žemaičių lygumoje, abipus rajoninio kelio , apsuptas Gargždelės, Žeimių, Gaivališkės, Imbarės ir Žvainių kaimų ir Šilo miško. Šiaurės rytiniu pakraščiu praeina krašto kelias . Iš kaimo išteka Gedgaudų upelis (Blendžiavos dešinysis intakas).

Istorija 

Nuo XVII a. priklausė Salantų dvarui ir Salantų parapijai. Minimas nuo 1675 m. 

1750 m. buvo 14 kiemų ir smuklė, 1821, 1843, 1846 ir 1866 m. – 11 dūmų. 

Lietuvos žemės reformos metu kaimas išskaidytas į vienkieminius ūkius. Jame 1923 m. buvo 5, 1935 m. – 16 sodybų.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Gimė
 Kazimieras Pakalniškis (1866–1933), kunigas, publicistas, rašytojas, redaktorius, blaivybės propaguotojas.

Šaltiniai

Literatūra 
 Julius Kanarskas. Imbarės žemė: žvilgsnis į 755 metų praeitį. – Kretinga. Kretingos muziejus, 2008.
 Gedgaudžiai. – Kretingos krašto enciklopedija

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Šatilgalis

Šatilgalis – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 4 km į pietus nuo Kūlupėnų, 2 km į šiaurės vakarus nuo Kartenos, prie kelio Kartena-Kūlupėnai, Minijos dešiniajame krante, abipus jos intako Palčio upelio.

Istorija 

Susiformavo XIX a. pirmoje pusėje Asteikių kaimo žemių pietiniame pakraštyje, prie Kretingos dvaro miško (dabar – Rubulių miškų masyvas). Žemėlapiuose žymimas nuo XIX a. antrosios pusės. Priklausė Kretingos valsčiaus Daktarų seniūnijos Asteikių kaimo bendruomenei. XX a. pradžioje tapo savarankišku kaimu, kuriame 1923 m. buvo 17 sodybų. Tarpukariu veikė pavasarininkų kuopa.

1945 m. rusų kareiviai nužudė kaimo gyventoją Petrą Rudį. Po Antrojo pasaulinio karo į Sibirą ištremtos Juozo Gaubio ir Juozo Žilio šeimos (6 žmonės).

Gyventojai

Kultūros paveldas 

 Kaimo pietvakarinėje dalyje buvusi pelkėta dauba, vadinama Karyklėmis. Pasakojama, kad carų laikais jose ponai bausdavo, mušdavo ir kardavo baudžiauninkus, o negyvus sumesdavo į pelkes. Pasak kitų padavimų, šiose pelkėse rusų kareiviai pakorė ir nuskandino 1863 m. sukilėlius.
 Senojoje kaimo kryžkelėje nuo seno stovėjo medinis koplytstulpis su Šv. Jurgio skulptūra, greta kurio 1901 m. pastatytas ažūrinis, stilizuoto augalinio ir geometrinio motyvo ornamentais papuoštas kaltinis kryžius, skirtas krikščionybės jubiliejui paminėti. Ta proga vietoje senojo buvo pastatytas naujas koplytstulpis su kaltiniu ornamentuotu kryželiu, kuris 1935 m. ir XX a. antroje pusėje atnaujintas. Kryžius ir koplytstulpis statyti bendromis kaimo gyventojų lėšomis, apjuosti statinių tvora. Kaltinis kryžius – saugotinas kultūros paveldo objektas, o koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu 1971 m. – registrinis kultūros paeldo objektas (unikalus kodas – 9552; senas kultūros paminklų sąrašo Nr. DV1554). Abu vertingi kaip Žemaičių kraštui būdingi kryždirbystės kūriniai, sukurti nežinomų XIX a. pabaigos – XX a. pradžios Kartenos apylinkės liaudies meistrų.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Diana Jomantaitė. Sodyboje kuria akmens ir geležies karalystę. – Pajūrio naujienos – 2011, rugsėjo 23

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Martynaičiai

Apie kaimą Radviliškio rajone žr. Martynaičiai (Radviliškis).

Martynaičiai – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybėje dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Kartenos, į šiaurę nuo Palangos–Šiaulių plento.

Etimologija 

Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio Martynas.

Istorija 

Archeologijos duomenys liudija, kad kaimo žemėse žmonės nuolatos gyvena nuo I tūkstantmečio pabaigos. Ties Minijos santaka su Pilės upeliu jie buvo įsirengę piliakalnį, priešais kurį dideliame plote plytėjo papėdės gyvenvietė.

XVI a. netoli piliakalnio susiformavo valakinis, gatvinio tipo kaimas, priklausęs Kartenos dvarui. Jame 1711 m. gyveno daugiau kaip 15 valstiečių šeimų, o 1846 m. buvo 23 dūmai. Panaikinus baudžiavą, valstiečiai grafui Pliateriui už jiems išdalintus 58 žemės rėžius mokėjo išperkamuosius žemės mokesčius. Kiekvienas valstietis turėjo 4–5 rėžius įvairiose kaimo vietovėse, o jo trobesiai stovėjo centrinėje kaimo dalyje, prie gatvės.

Minint krikščionybės jubiliejų, 1901 m. Jokymo Paulausko iniciatyva kaime buvo pastatytas kaltinis kryžius. Prie jo kiekvienais metais kaimo gyventojai rinkdavosi prieš Šeštines, giedodavo giesmes, skaitydavo maldas.

1923 m. kaime buvo 21 sodyba. Prasidėjus žemės reformai, 1928 m. kaimas pirmasis Kartenos valsčiuje buvo išskirstytas į vienkieminius ūkius. Į vienkiemius besikeliantiems ūkininkams žemės sklypas buvo duodamas didesnis. Po reformos kaime jau buvo apie 30 žemės sklypų. Stambiausias ūkininkas buvo V. Paulauskas, turėjęs apie 35 ha žemės.

1948 m. iš kaimo į Sibirą buvo ištremta Paulauskų šeima. Jų sodyboje buvo įkurdinta 1949 m. įsteigto Martynaičių kolūkio valdyba ir apgyvendintos jaunos kolūkiečių šeimos. Pirmuoju kolūkio pirmininku tapo I. Karčiauskas.

Kaimą smarkiai pakeitė 1967–1968 ir 1976–1977 m. melioracija, kurios metu žemdirbiai iš vienkiemių vėl buvo perkelti į gatvinį kaimą.

Gyventojai

Kultūros paveldas 
 Martynaičių piliakalnis su senovės gyvenviete.
 Krikščionybės jubiliejaus kryžius (1901) m.

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Tinteliai (Kūlupėnai)

Tinteliai – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 2 km į šiaurę nuo Kūlupėnų, prie Kūlupio upelio, Salanto dešiniajame krante.

Istorija 
Susiformavo XVIII a. Platelių dvaro žemėje. 1846 m. buvo 6, 1866 m. – 11 dūmų. Valstiečiai lažą ėjo Terespolio palivarke. Baudžiavą panaikinus, kaime buvo suformuotas 91 rėžis žemės, už kurią valstiečiai mokėjo Terespolio dvarininkui J. Stančikui išperkamuosius žemės mokesčius. 1870 m. kaime buvo 44 revizinės sielos (prievolininkai valstiečiai).

XVIII a. pab. – XIX a. pr. kaimo vakarinėje dalyje, miškingoje žemėje susiformavo vienkieminis Tintelių Medsėdžių kaimas, o rytinėje dalyje, įdirbtoje žemėje – Tintelių palivarkas. 1923 m. kaime buvo 23 kiemai.

Dvasiniais kaimo reikalais rūpinosi Salantų, nuo 1926 m. – Kalnalio, nuo 1997 m. – Kūlupėnų Šv. Motiejaus parapijos kunigai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Gimė
 Rita Lubienė (g. 1962 m.), Kūlupėnų seniūnė.
 Steponas Vaičikauskas (g. 1955 m.), Lietuvos ir Kauno miesto politinis bei visuomenės veikėjas.

Kultūros paveldas 
 Pirmosios senosios kapinės, vadinamos Švedkapiu (XVI–XVIII a.).
 Antrosios senosios kapinės, vadinamos Markpiais (XVI–XIX a.).
 Trečiosios senosios kapinės, vadinamos Markapiais (XVII–XIX a.).
 Tintelių palivarko sodybos fragmentai (XIX a.).
 Koplyčia (XIX a.).
 Koplytstulpis (1845m)., P. Maksvytis; atnaujintas 1964 m.).
 Koplytstulpis trečiosiose kapinėse (XX a. pr.; restauruotas 2006 m., meistras A. Pocius).
 Skulptūra „Kristus, nešantis kryžių“ (XIX a.).

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Lapgaudžiai

Lapgaudžiai – kaimas rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 5 km į šiaurės rytus nuo Kartenos ir 2 km į pietryčius nuo Kūlupėnų, Minijos kairiajame krante.

Istorija 
Kaimas atsirado XIX a. kaip Grabšyčių dvaro žemių užusienis.

Pasakojama, kad kaime gyvenęs apykvailis žmogelis, kuris nieko daugiau nedaręs, o tik gaudęs lapes. Žmonės jį praminė Lapgaudžiu, o laikui bėgant šis vardas prigijęs visam kaimui. Šis pasakojimas liudija, kad pirmieji jo gyventojai vertėsi lapių gaudymo verslu, kuris senais laikais buvo pelningas. Lapių šioje Minijos vingio pakrantėje niekados netruko. Dėl gausybės jų urvų tarp Lapgaudžių ir Sakuočių esantis miškas buvo pavadintas Lapurviais.

1919 m. savanoriu į Lietuvos kariuomenę įstojo Petras Joneckis, dalyvavęs Lietuvos nepriklausomybės kovose su lenkais ir bermontininkais, pabuvojęs lenkų nelaisvėje.

1923 m. kaime buvo 3 ūkiai. Apie 40 ha valdė stambūs ūkininkai Kubilius ir Šiaulys. Ūkininkų valdos buvo išskirstytos rėžiais, o Lietuvos žemės reforma kaimą aplenkė.

1944 m. spalio mėn. plėšikaujantys sovietų kareiviai apiplėšė Jonkų namus, nušovė Barborą Joneckienę.

1948 m. Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės partizanu tapo Petras Joneckis–Riteris (1924-1991). Rudenį jis buvo išduotas, suimtas ir išvežtas į Kazachstano lagerius. Į Lietuvą grįžo 1961 m., gyveno Kretingoje, o 2002 m. Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimų centro Rezistentų teisių komisija pripažino jam po mirties kario savanorio statusą.

1949 m. Lapgaudžių ir Sakuočių kaimų žemėse buvo įkurtas kolūkis, kuris vėliau prijungtas prie Martynaičiuose veikusio „Pergalės vėliavos“ kolūkio.

2002 m. sausio 1 d. kaime buvo 1 sodyba.

Gyventojai

Šaltiniai 

 Irena Šeškevičienė. Lapgaudžių kaime siautėdavo lapės. - Pajūrio naujienos. - 2009 m. gegužės 22

Nuorodos 
 Vakarų ekspresas. - 2009 m. gegužės 23

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kiokiai

Kiokiai – kaimas šiaurės vakarinėje Klaipėdos rajono savivaldybės dalyje, 4 km į vakarus nuo Kretingos.

Istorija 
Kaime lokalizuojama 1253 m. balandžio 5 d. Kuršo vyskupo Henriko rašte minima Caukų vietovė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Liepynė

Liepynė – kaimas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 4 km į vakarus nuo Kretingos.

Istorija

Gyventojai

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Pajuodupiai

Pajuodupiai – kaimas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurę nuo Kretingos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Jurizdika (Švėkšna)

Jurizdika – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Švėkšnos, kelio Švėkšna – Veiviržėnai deš. pusėje. Ribojasi su Švėkšna, Alseikų, Šnypšlių, Jurkiškės, Papjaunio kaimais.

Jurizdikos kaime yra Švėkšnos radijo relinė stotis (veikia nuo 1988 m.; bokšto aukštis 96,2 m), senosios kaimo kapinės (dar vadinamos Kruono arba pakaruoklių kapais).

Etimologija 

Kaimo pavadinimas yra lotyniškas vietovardis, kilęs nuo lotyniško žodžio jurisdictio, reiškiančio „administavimo teisė“. LDK laikais jurisdika (arba jurzdika) buvo vadinama feodalinių miesto žemių arba paties miesto dalis, priklausanti ne magistratui, o kuriam nors feodaliniam savininkui, dažniausiai – bažnytiniam.

Gyventojai 

1923 m. Jurizdikos kaime buvo 14 ūkių, 92 gyventojai, 1997 m. – 9 ūkiai, 20 gyventojų. 1936 m. Jurizdikos kaime buvo 11 ūkių, kurie turėjo 105 ha žemės, stambiausias ūkis – 20 ha.

Šaltiniai 

 Šilutės kraštas. Enciklopedinis žodynas. Prūsija. Šilutė. 2000.

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Jurkiškė

Jurkiškė – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Švėkšnos, 2 km į rytus nuo kelio Švėkšna–Veiviržėnai, prie Graumenos (Šalpės kair. intakas) upelio.

Jurkiškės kaimas ribojasi su Šnypšlių, Jurizdikos, Papjaunio, Gedminaičių (visi Švėkšnos sen.) ir Bareikų (Veiviržėnų sen.) kaimais.

Jurkiškės kaime yra kapinynas (X-XI a.), nebenaudojamas smėlio – žvyro karjeras.

Jurkiškės kaimas minimas 1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje. Gyveno 8 šeimos. 1695 m. – 18 šeimų.

1923 m. Jurkiškės kaime buvo 11 ūkių ir 85 gyventojai, 1997 m. – 12 ūkių ir 25 gyventojai.

Gyventojai

Šaltiniai 
 Šilutės kraštas. Enciklopedinis žodynas. Prūsija. Šilutė. 2000.

Šaltiniai 

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Žiogeliai (Kretinga)

Žiogeliai – kaimas vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 5,5 km į pietryčius nuo Darbėnų. Kultūros paveldas:
 Genčų dvaro sodybos fragmentai (XIX a. – XX a. pr.).
 Paminklas 1947 m. žuvusiems Lietuvos partizanams A. Grabiui ir A. Jurevičiui (2007 m.) atminti.

Iš šiaurės vakarų, vakarų ir pietvakarių pusių kaimo žemes juosia Daubėnų miškų masyvas. Per kaimą teka Akmenos upė, į kurią rytinėje dalyje įteka Šukupis, o pietvakariniu pakraščiu teka kitas Akmenos intakas Kunigupis. Reljefas lygus, išvagotas gilių minėtų upelių slėnių. Kaime prasideda Akmenos slėnyje tyvuliuojantis Tūbausių tvenkinys.

Istorija 

Kaimas įkurtas 1925–1927 m. Lietuvos žemės reformos metu išparceliuotoje Genčų dvaro žemėje, išdalintoje kumečiams ir iš Kašučių apylinkių kilusiems Lietuvos kariuomenės kariams savanoriams.

Kaime veikė kalvė, kurioje ilgus metus dirbo buvęs grafų Tiškevičių kalvis V. Petreikis.

1947 m. balandžio 27 d. MGB Darbėnų valsčiaus poskyrio stribai ir kareiviai apsupo kaime apsistojusius Kardo rinktinės partizanus. Per susišaudymą žuvo link Daubėnų miškų masyvo pasitraukti bandę Narimanto kuopos vadas Apolinaras Grabys–Vaidila ir partizanas Albertas Jurevičius–Sakalas.

1949 m. į buvusį dvarą perkelta Kašučių septynmetė (nuo 1961 m. – aštuonmetė) mokykla, kuri XX a. 8 dešimtmetyje uždaryta.

Įrengus Tūbausių tvenkinį, XX a. pabaigoje prie Žiogelių kaimo buvo prijungta dešiniajame Akmenos krante esanti Genčų kaimo žemė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Gimė
 1936 m. – Steponas Žilys, lietuvių verslininkas.
 1949 m. rugpjūčio 12 d. – Vytautas Kusas, Lietuvos dailininkas, poetas.

Šaltiniai 

 Julius Kanarskas. Darbėnų apylinkės kaimai. – Švyturys (Kretinga), 1992 rugpjūčio 22

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Užparkasiai

Užparkasiai – kaimas centrinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 4 km į pietryčius nuo Darbėnų ir 3 km į šiaurės vakarus nuo Šukės, dešiniajame Akmenos krante.

Geografija 
Kaimo žemė plyti lygumoje tarp Giralės miško, kelio Darbėnai–Kūlupėnai, Akmenos upės, Kašučių ir Žiogelių kaimų.

Istorija 
Susiformavo XVIII a. pabaigoje – XIX a. pirmoje pusėje, Kašučių kaimo pakraštyje buvusioje bendro naudojimo žemėje, į pietvakarius nuo XVIII a. antroje pusėje nutiestos naujos kelio Darbėnai–Kūlupėnai atkarpos. Kaimas atsidūrė kitapus kelio sampilui perkasto ploto (perkaso), todėl gavo Užparkasių (t. y. už perkaso esančios gyvenvietės) vardą. Žymimas XIX a. antrosios pusės žemėlapiuose. Iki 1922 m. priklausė Kašučių kaimo bendruomenei, po Lietuvos žemės reformos tapo savarankiška gyvenviete. 2010 m. buvo 4 sodybos.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Kaime gyvena akmens skulptoriai Laura ir Rimantas Jarošiai, įkūrę viešąją įmonę Užparkasių skulptorių dirbtuvė.

Šaltiniai 

 Julius Kanarskas. Darbėnų apylinkės kaimai. Švyturys – 1992, rugsėjo 9.

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kumponai

Kumponai – viensėdis pietinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurės rytus nuo Jokūbavo, Minijos dešiniajame krante. Kolektyviniai sodai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Palestinos išsivadavimo organizacija

Palestinos išsivadavimo organizacija – 1964 m. įkurta politinė - karinė organizacija, atstovaujanti palestiniečiams. 1969–2004 m. jai vadovavo Jasiras Arafatas.

 Iki 1974 m. gavo JT stebėtojos statusą.
 1976 m. priimta į Arabų valstybių lygą.
 1993 m. pradėjo derybas su Izraeliu dėl palestiniečių autonomijos Gazos ruože ir Vakarų krante.
 1993 m. rugsėjo 13 d. Izraelis ir Palestinos išsivadavimo organizacija pasirašė taikos sutartį Vašingtone – Izraelio premjeras Yitzhakas Rabinas spaudė ranką PIO pirmininkui Yasserui Arafatui.

Azijos organizacijos
Palestinos teritorijos
Petrikaičiai

Apie kaimą Kelmės rajone žr. Petrikaičiai (Kelmė).

Petrikaičiai – kaimas pietinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žalgirio seniūnijoje, 6 km į pietryčius nuo Kretingos ir 3 km į šiaurės vakarus nuo Jokūbavo.

Geografija 
Kaimo sodybos vienkiemiais išsimėtę tarp Petrikaičių, Kūlupio, Kraštinės ir Šilo kalno miškų, Petreikių, Jokūbavo ir Skudžių kaimų. Per kaimą teka Babrūnės ir Degalo upeliai, praeina keliai Kretinga–Gargždai ir Petreikiai–Toliai.

Istorija 
Kaimas įkurtas XVII a., priklausė Kartenos dvarui, administruojamas buvo iš Mišučių dvaro. Nuo XIX a. priklausė Jokūbavo dvarui. Kaimo gyventojai buvo katalikai, kurie priklausė Kartenos parapijai, o 1639 m. pusė kaimo sodybų buvo priskirta Kretingos parapijai.

1846 m. kaime buvo 10 dūmų (5 Kartenos ir 5 Kretingos parapijose). XIX a. pastatytas Rusijos imperijos Petrikaičių pasienio sargybos postas (kordonas). XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje pro kaimą iš Vokietijos imperijos buvo gabenamos kontrabandinės prekės ir draudžiama lietuviška spauda. Lietuvišką spaudą gabeno kaime gyvenę Aleksandras Jablonskis ir Antanas Rudis, o prie Petrikaičių sienos sargybos posto su draudžiamais spaudiniais 1900–1902 m. buvo sulaikyti knygnešiai Kazimieras Prialgauskas iš Asteikių ir Kazys Matyžius iš Jokūbavo.

Pagal administracinį-teritorinį suskirstymą iki 1918 m. kaimas priklausė Kartenos valsčiui, o tarpukariu – Kretingos valsčiui. 1923 m. jame buvo 14 ūkių.

Lietuvą okupavus Sovietų sąjungai, Lietuvių aktyvistų frontas Petrikaičiuose 1940 m. pabaigoje įrengė slaptą pasienio perėjimo punktą „Varpėnų dvaras“. Juo naudojosi tiek lietuviai, norintys pasitraukti į Vokietiją, tiek ryšininkai, keliaujantys iš ten į Lietuvą.

1954–1960 m. kaimas buvo Kretingos apylinkės administracinis centras.

Kaime projektuojamos Kretingos miesto naujosios kapinės.

Gyventojai

Žymūs asmenys 
Gimė
 Alfonsas Žvilius (g. 1944 m.) – Vilniaus dailės akademijos profesorius, dailininkas grafikas, knygų apipavidalintojas
 Bronislovas Mačernis (1945–1993) – Lietuvos sunkiaatletis, tarptautinės klasės sporto meistras, sunkiosios atletikos treneris

Kultūros paveldas 
 Petrikaičių senosios kapinės, vadinamos Markapiais (XVI–XVIII a.).

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Pskovo respublika

Pskovo Respublika () buvo viduramžių valstybė šiaurės rytų Europoje, kurios santvarka buvo feodalinė respublika, sukurta Naugardo respublikos pavyzdžiu.

Ši valstybė su sostine Pskove susikūrė 1348 m. ir egzistavo iki 1510 m. Vėliau buvo prijungta prie Maskvos Didžiosios Kunigaikštystės, kartu likviduojant jos feodalinės demokratijos bruožus.

Kilmė 

Po Kijevo Rusios susiskaldymo XII a., Pskovo miestas ir aplinkinės teritorijos palei Velikaja upę, Peipuso ežerą, Pskovo ežerą ir Narvos upę tapo Naugardo respublikos dalimi. Pskovas išlaikė specialias autonomijos teises, įskaitant teisę nepriklausomai kurti priemiesčius (seniausias iš jų buvo Izborskas). Dėl Pskovo reikšmės kovojant su Livonijos ordinu, jo įtaka žymiai padidėjo. Ilgas Daumanto valdymas (1266-1299 m.) ir ypač jo pergalė Rakverės mūšyje (1268 m.) Pskovą padarė faktiškai nepriklausomu. Naugardo bojarai formaliai pripažino Pskovo nepriklausomybę Bolotovo sutartimi (1348 m.), atsisakydami skirti Pskovo posadnikus. Pskovas liko priklausomas nuo Naugardo tik bažnytiniuose reikaluose, kol 1589 m. nebuvo sukurta Pskovo vyskupystė, o Naugardo arkivyskupai iš savo titulo pašalino Pskovą ir titulavosi tik "Naugardo Didžiojo ir Velikije Luki arkivyskupais".

Socialinė, ekonominė ir politinė struktūra 

Pskovo respublikoje buvo gerai išvystytas žemės ūkis, žvejyba, kalvystė, juvelyrika ir statyba. Apsikeitimas prekėmis respublikos viduje ir prekyba su Naugardu bei kitais Rusios miestais, Baltijos jūros regionu ir Vakarų Europos miestais padarė Pskovą vienu didžiausiu Rusios amatų ir prekybos centrų. Skirtingai nuo Naugardo, Pskove nebuvo didelių dvarininkų, jų žemės buvo mažesnės ir labiau išmėtytos nei Naugarde. Pskovo vienuolynų ir bažnyčių žemės taip pat buvo mažesnės. Pskovo respublikoje susiklostę socialiniai santykiai atspindėti Pskovo Teisyne.

Nepriklausomybės praradimas 

1510 m. Maskvos didysis kunigaikštis Vasilijus III atvyko į Pskovą ir pasiskelbė Pskovo žemių paveldėtoju, panaikino Pskovo respubliką ir jos autonomines teises.

Šaltiniai

Nuorodos

Pskovo respublika
Maceniai

Maceniai – kaimas centrinėje Plungės rajono savivaldybės dalyje, į šiaurės vakarus nuo Plungės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Plungės rajono savivaldybės gyvenvietės
Juozapas Kukta

Juozapas Kukta (1873 m. lapkričio 3 d. Trakiniuose (dab. Anykščių raj.) – 1942 m. birželio 16 d. Kaune) – vyskupas, visuomenininkas, lietuvybės puoselėtojas. Palaidotas Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedroje.

Biografija 

Tėvai – pasiturintys ūkininkai.

Pasimokęs namuose, išvyko į Vilnių pas dėdę Martyną Kuktą, vieną pirmųjų lietuvių spaustuvininkų. Mokydamasis privačiai baigė vidurinį mokslą.

Būdamas 18 m., įstojo į Vilniaus kunigų seminariją. Ją baigęs 1895–1899 m. mokėsi Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1898 m. įšvęstas į kunigus, 1899 m. gavo teologijos magistro laipsnį ir paskirtas į Vilnių. 1899–1901 m.- Švč. Trejybės – Aušros vartų bažnyčios vikaras.

Vilniaus lietuviams katalikams atgavus Šv. Mikalojaus bažnyčią, Juozapas Kukta 1901–1906 m. buvo jos klebonas. Bažnyčioje buvo lietuviškos spaudos slėptuvė. Čia pradėjo laikyti pamaldas lietuvių kalba, subūrė lietuvių giedotojų bažnytinį chorą. Bažnyčia tapo lietuvybės centru Vilniuje.

1902 m. paskirtas tikybos mokytoju Vilniaus komercinėje mokykloje, keturklasėje miesto mokykloje ir nepilnamečių nusikaltėlių kolonijoje. Tikybą lietuviams dėstė lietuvių kalba. Buvo uolus lietuvių reikalų gynėjas. Vilniuje 1904 m. po spaudos draudimo panaikinimo buvo vienas iš Vilniaus žinių laikraščio organizatorių. 1905 m. dalyvavo Didžiojo Vilniaus Seimo darbe. Nuo 1906 m. dėstė lietuvių kalbą Vilniaus kunigų seminarijoje. 1922 m. kartu su 33 lietuviais veikėjais lenkai ištrėmė iš Vilniaus. Nuo 1926 m. iki mirties – pirmasis Kaišiadorių vyskupas.

Nuorodos 
 J. Kukta Anykštėnų biografijų žinyne

Vilniaus konferencijos dalyviai
Knygnešiai
Lietuvos vyskupai
Lietuvos visuomenės veikėjai
Antanas Kmieliauskas

Antanas Kmieliauskas (1932 m. kovo 8 d. Olendernėje, Butrimonių valsčius, Alytaus apskritis – 2019 m. rugpjūčio 31 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas tapytojas, grafikas, skulptorius.

Biografija 
1939–1947 m. mokėsi Butrimonių pradžios mokykloje ir Jiezno gimnazijoje, 1947–1949 m. tęsė mokslus Butrimonių progimnazijoje. 1949–1951 m. mokėsi Kauno vidurinėje dailės mokykloje, baigė aukso medaliu. 1951–1957 m. LSSR dailės institute studijavo tapybą. 1962–1977 m. dėstė Vilniaus vaikų dailės mokykloje. 1977 m. Dailės institute pradėjo dėstyti plastinę anatomiją, vėliau dėstė piešimą. 1994 m. suteiktas profesoriaus vardas. 

Nuo 1957 m. dalyvavo parodose. Nuo 1975 m. buvo Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Palaidotas Antakalnio kapinėse, Menininkų kalnelyje.

Kūryba 

Nutapė portretų (Stepas Jukna, Chackelis Kibarskis, Vida Žvironaitė), peizažų, kompozicijų, freskų, sukūrė dekoratyvinių skulptūrų, skulptūrinių portretų, apie 30 antkapinių paminklų, daugiau kaip 320 ekslibrių, estampų. Sukūrė originalią spalvotos grafikos atspaudimo techniką. Didžioji jo kūrybos dalis, ypač religinė dailė, ilgą laiką buvo nepelnytai ignoruojama. 
Sukurti portretai, freskos, skulptūros:
 1978 m. Vilniaus universiteto knygynas „Littera“
 1983 m. VU rektorato iškilmių salė
 1984 m. Kauno „Žaliosios“ vaistinės laukiamasis (Vilniaus g. 8)
 1986, 1988 m. Šiluvos Švč. Mergelės Marijos Apsireiškimo koplyčia. „Šv. Kazimieras ant žirgo“, „Marija ir Lietuva“ (drobė, aliejus)
 1989 m. Klaipėdos Švč. Mergelės Marijos Taikos Karalienės bažnyčia
 Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčios altorius
 Granitinė Mozės skulptūra, priešais Kernavės bažnyčią (Širvintų raj.)
 Rainių kankinių koplyčios freskos (Telšių raj.)
 1998 m. Angelo skulptūra kankinės E. Spirgevičiūtės atminimui (Kaunas)
 2004 m. Poeto Jono Aisčio kapo skulptūra (Rumšiškių kapinės)
 2008 m. Bistrampolio knygnešių koplyčios freskos (Panevėžio raj.)
 2010 m. Guronių koplyčių freskos (Kaišiadorių raj.)
 2010 m. paminklas kun. Broniui Laurinavičiui jo žūties vietoje Vilniuje
 2018 m. Monsinjoro A. Svarinsko skulptūra Kryžkalnio koplyčioje (Raseinių raj.)

Įvertinimas 
 Apdovanotas tarptautinių ekslibriso parodų prizais, medaliais, premijomis
 1994 m. Lietuvos nacionalinė premija, už Rainių kančių koplyčios freskas
 2007 m. LDK Gedimino ordino Riterio kryžius 
 2007 m. Benedikto XVI skirtas Popiežiaus Grigaliaus Didysis ordinas
 2008 m. Alytaus rajono garbės pilietis 
 2012 m. LR kultūros ministerijos garbės ženklas „Nešk savo šviesą ir tikėk“

Šaltiniai

Nuorodos 
 Iš gimtojo kaimo, liaudies dainų ir papročių, rūpintojėlių semiamas įkvėpimas, 2012-05-11

Lietuvos dailininkai
Lietuvos grafikai
Lietuvos skulptoriai
Lietuvos dėstytojai
Lietuvos ekslibrisų kūrėjai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Lietuvos religinių paveikslų tapytojai
Rapolas Jakimavičius

Rapolas Jakimavičius (1893 m. spalio 20 d. Vilniuje – 1961 m. vasario 19 d.) – dailininkas, skulptorius.

Biografija 

1913–1915 m. mokėsi Ivano Trutnevo piešimo mokykloje, 1915–1919 m. Antano Vivulskio skulptūros studijoje Vilniuje, 1919–1922 m. ir 1923–1926 m. Vilniaus universiteto dailės fakultete.

1922–1923 m. studijavo Krokuvos dailės akademijoje. 1925 m. tobulinosi Paryžiuje, 1927 m. Italijoje.

1915–1919 m. dėstė Vilniaus amatų mokykloje, 1944–1951 m. Vilniaus dailės institute. 1951–1961 m. dėstė LTSR dailės institute.

1947 m. suteiktas docento laipsnis.

Nuo 1916 m. dalyvavo parodose.

Kūryba 

Sukurtos skulptūrinės kompozicijos:
 1919 m. „Ikaro mirtis“
 1922 m. „Kariatidė“
 1925 m. „Kova su kentauru“

Sukurti portretai:
 1930 m. Vladislovo Sirokomlės;
 1930 m. Tado Vrublevskio;
 1931 m. Petro Vaičiūno;
 1941 m. Vinco Krėvės;
 1960 m. Eugenijos Tautkaitės.

Sukurti paminkliniai biustai:
 1930 m. kunigaikščio Vytauto Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčioje;
 1945 m. „Pergalės“ paminklo generolo S. Gurjevo biustas Kaliningrade;
 1960 m. Boriso Dauguviečio Vilniuje.

Sukurti antkapiniai paminklai:
 1960 m. Tado Vrublevskio Vilniuje, Rasų kapinėse;
 1933 m. Juozapo Godvudo Vilniuje, Rasų kapinėse).

Sukurti monumentaliosios propagandos kūriniai:
 1919 m. Raudonosios Armijos triumfo arka (Vilnius), neišliko;
 1919 m. Revoliucijos kovotojų paminklas (projektas)

Sukurti paminklai:
 1926 m. Adomo Mickevičiaus;
 1930 m. Silezijos sukilėlių;
 1930 m. kunigaikščio Vytauto.

Sukūrė projektų, dekoravo Vilniaus namus, kūrė skulptūras bažnyčioms. Ankstyvieji kūriniai stilizuoti, dekoratyvūs, apibendrintų formų, vėlesnieji atsirado detalizuoti.

Jakimavičius, Rapolas
Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedra

Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedra stovi Kaišiadorių miesto centre.

Istorija 

1906 m. susikūrė Kaišiadorių bažnyčios statybos komitetas. Stasiūnų (Vladikiškių) dvaro savininkas būsimai bažnyčiai dovanojo 2 dešimtines žemės. Patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas, pašventinti jos pamatai. 1907 m. buvusiame grūdų sandėlyje įrengta bažnyčia. Pirmasis Kaišiadorių klebonas Valerijonas Goliakas atsisakė turimo bažnyčios projekto. 1908 m. parengtas ir patvirtintas naujas gelžbetoninės bažnyčios projektas.

1912 m. klebonas Alfonsas Varnas sutarė statyti akmenų mūro bažnyčią. Per Pirmąjį pasaulinį karą statybinės medžiagos išvogtos. 1914 m. inžinierius Vaclovas Michnevičius parengė trečiąjį mūrinės bažnyčios projektą. 1913 m. įsteigtas „Ryto“ draugijos skyrius, kuris 1914 m. birželio 28 d. Kiemelių kaime surengė pirmą viešą vaidinimą. 1920 m. Kaišiadoris aplankė Šv. Tėvo atstovas Lenkijai ir vizitatorius arkivyskupas A. Ratis (būsimasis popiežius Pijus XI). 1922 m. Kaišiadoryse įsikūrė Lietuvos Respublikoje esančios Vilniaus vyskupijos dalies administracija, Kaišiadorys 1926 m. tapo vyskupijos centru.

1932 m. pastatyta bažnyčia, 1934 m. – kurijos namai. Bažnyčia 1936 m. gegužės 10 d. bažnyčia įšventinta katedra (konsekravo vyskupas Juozapas Kukta), šia proga popiežius Pijus XI atsiuntė dovaną – monstranciją. Kapitulos kanauninku ir katedros rektoriumi paskirtas Alfonsas Varnas (1884–1952; palaidotas prie katedros). 1944 m. apgriautas katedros bokštas po karo suremontuotas. Kaišiadoryse 1956–1966 m. klebonavęs Petras Laskauskas (1903–1988) pastatė kleboniją, ūkinį pastatą. Kaišiadoryse 1962–1980 ir 1983–1989 m. vargonininkavo Anastazas Janulis (1917–1989), kalintas už pogrindinės spaudos platinimą.

Architektūra 
Katedra neogotikinė, su trisiene apside, aukštu centriniu bokštu ir bokšteliais kampuose. Vidus 3 navų, atskirtų daugiabriauniais pilioriais. Skliautai kryžminiai. Šventorių juosia geležinių stulpelių tvora. Jame stovi keletas kryžių, čia palaidotas muzikologas kunigas Teodoras Brazys (1870–1930).

Nuorodos 

 Kaišiadorių katedra

Kaišiadorių rajono bažnyčios
Lietuvos katedros
Kaišiadorys
Lietuvos lenkų rinkimų akcija

Lietuvos lenkų rinkimų akcija – Krikščioniškų šeimų sąjunga (LLRA-KŠS) () – Lietuvos politinė partija, skelbiasi atstovaujanti tautinių mažumų interesams.

Istorija 

1994 metais Lietuvoje įsigaliojo visuomeninių organizacijų įstatymas, pagal kurį visuomeninė-politinė organizacija Lietuvos Lenkų Sąjunga (LLS) privalėjo reorganizuotis į visuomeninę organizaciją arba į politinę partiją. 

Kad būtų išlaikyta visuomeninė organizacija ir kartu būtų galimybė dalyvauti Lietuvos politiniame gyvenime, nuspręsta sukurti savo politinę partiją. 

Rugpjūčio 14 d. buvo sušauktas V Ypatingasis LLS Suvažiavimas, kurio metu buvo priimtas sprendimas pertvarkyti LLS į visuomeninę organizaciją bei sukurti partiją pavadinimu LLS Rinkimų Akcija. 

Spalio 23 d., po Lietuvos Teisingumo Ministerijos raginimų pašalinti iš pavadinimo žodį „Sąjunga”, buvo įregistruota Lietuvos Lenkų Rinkimų Akcija.

1994 ir 1997 metų suvažiavimuose partijos pirmininku buvo išrinktas Jan Senkevič, o 1999 metais - Valdemar Tomaševski, pakartotinai išrenkamas pirmininku taip pat IV ir V LLRA suvažiavimų metu.

LLRA dalyvauja savivaldybių, Seimo bei Europos Parlamento rinkimuose. Šiuo metu LLRA priklauso 1212 narių.

Rinkimai 
 1996 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 1 mandatas.
 2000 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 2 mandatai.
 2004 m. Europos Parlamento rinkimai: 0 mandatų.
 2004 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 2 mandatai.
 2007 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 53 mandatai.
 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 3 mandatai.
 2009 m. Europos Parlamento rinkimai: 1 mandatas.
 2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 65 mandatai.
 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 8 mandatai.
 2014 m. Europos Parlamento rinkimai: 1 mandatas.
 2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 67 mandatai.
 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 8 mandatai.
 2019 m. Europos Parlamento rinkimai: 1 mandatas.
 2019 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 56 mandatai.
 2020 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 3 mandatai.

Lyderiai 
 1995 – 1999 - Jan Senkevič
 1999 – dabar - Valdemar Tomaševski

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

Lietuvos lenkų partijos
Akmenynų Šv. Roko bažnyčia

Akmenynų Šv. Roko bažnyčia (anksčiau Akmenynų Švč. Mergelės Marijos, Krikščionių Pagalbos, bažnyčia) stovi Akmenynų kaime, 9 km į vakarus nuo Kalvarijos, 7 km į šiaurės rytus nuo Liubavo.

Istorija 

1941 m. iš Akmenynų pasitraukę raudonarmiečiai paliko didelį baraką. Jį iš Vokietijos administracijos nupirko Jonas Varanka. Kalvarijos klebono Mykolo Krupavičiaus remiami gyventojai iš barako medžiagos pasistatė karkasinę medinę 27 × 12 m bažnyčią (inž. Kazio Garmaus projektas). Joje 1942 m. gegužės 24 d. laikytos pirmosios Šv. Mišios. Pastatyta klebonija, pradėti statyti ūkiniai trobesiai.

1944 m. raudonarmiečiai nugriovė bažnyčią ir kleboniją. Kunigo Petro Sitkos rūpesčiu ant buvusios klebonijos pamatų pastatytas namas, kurio viename gale įrengta koplyčia, kitame gyveno kunigas. 1956 m. namas nusavintas, perduotas mokyklai. 1989 m. atkurta parapija, 1991 m. pastatyta bažnyčia.

Kalvarijos savivaldybės bažnyčios
Akmenynai
Alantos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia

Alantos Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Alantos miestelyje, prie kelio , Virintos dešiniajame krante. Neoromaninė.

Istorija 
Pirmoji Alantos bažnyčia ar koplyčia pastatyta apie 1504 m. Jokūbas Astikas Alantos bažnyčiai 1534 m. dovanojo Dapkūniškių palivarką su smukle, dešimtinę iš Alantos (Naujasodžio) dvaro ir kitų žemių. Jurgis Astikas 1575 m. vietoj dešimtinės bažnyčiai dovanojo naujų žemių. Per 1656 m. marą visi Alantos kunigai išmirė. Tada bažnytinius reikmenis pasiėmė dvaras. Didysis altorius išvežtas į Kavarsko bažnyčią. 1658 m. vėl paskirtas kunigas.

1675 m. bažnyčia buvo kryžminio plano, be bokštų, su dviem šoninėmis koplyčiomis, kurių viena restauruota, kita sena, apleista. Bažnyčia laikinai dengta šiaudais (čerpių stogą nuardė Kristupas Radvila ir jomis apdengė Biržų rotušę). Altarijai 1682 m. dovanoti Džiugų ir Luciūnų kaimai. Klebonijai 1818 m. priklausė Duobinių ir Kazlų kaimai. Klebono Antano Mažeikos rūpesčiu bažnyčia 1827 m. pailginta, vėliau perstatyti altoriai.

1903 m. patvirtintas naujos mūrinės bažnyčios projektas, paruoštas švedų tautybės architekto Karlo Eduardo Strandmanno (sąmatinė vertė 37 396 rb). Nuo 1904 iki 1909 m. išmūryta bažnyčia, ištinkuota presbiterija, pastatytas senosios bažnyčios altorius ir pradėtos laikyti pamaldos. Baigta 1912 m. Statyba rūpinosi klebonas Domininkas Vainauskis. Bažnyčia įrengta po Pirmojo pasaulinio karo.

1915 m. vokiečiai pasiėmė vargonų metalines dalis. 1921 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. 1929–1931 m. perstatyti altoriai. Klebono Adomo Vyšniausko rūpesčiu 1937 m. meistrai Benediktas ir Pranas Zakarkos atnaujino ir perdažė bažnyčios vidų, koplyčiai nutapė paveikslų. 1944 m. apardyti bokštai, sienos. Vėliau bažnyčia suremontuota. Klebonas Konstantinas Šimašis (1888–1955) 1951 m. suimtas ir nuteistas 10 m. kalėti.

Alantos klebonas Sigitas Sudentas buvo prezidento A. Brazausko nuodėmklausys.

Architektūra 
Bažnyčia neoromaninė, lotyniško kryžiaus plano, halinė, su pusapskrite apside, dviem 51 m aukščio fasado bokštais. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Nuorodos 
 Alantos parapija

Nuotraukos 

Molėtų rajono bažnyčios
Neoromaninė architektūra Lietuvoje
Alanta
Aleksandravėlės Šv. Pranciškaus Serafiškojo bažnyčia

Aleksandravėlės Šv. Pranciškaus Serafiškojo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Aleksandravėlės kaime, prie Obelių–Zarasų kelio.

Istorija 

1789 m. spalio 22 d. nuncijus leido įrengti parapiją ir statyti bažnyčią (anksčiau parapijai priklausė ir Antazavė). Dabartinę mūrinę bažnyčią 1782–1796 m. pastatė Aleksandravėlės dvaro sodybos savininkas Ignotas Morikonis. 1795 m. įsteigta parapija, paskirtas klebonas. Klebonija buvo mūrinė, vėliau pastatyta medinė. 1832 m. bažnyčiai priklausė 1,5 valako žemės. XIX a. antrojoje pusėje Aleksandravėlėje 30 metų klebonavo Pranas Savickas (1778–1863), rašęs eiles. Kapinių koplyčioje ginklus slėpdavo 1863 m. sukilėliai. Bažnyčiai 1940 m. pradžioje priklausė 30 ha žemės.

2007 m. rugsėjo 11 dieną buvo baigti Aleksandravėlės bažnyčios remonto darbai, per kuriuos buvo sutvarkytas ir perdažytas bažnyčios fasadas.

Architektūra 

Bažnyčia klasicistinė (30×15 m), su bokšteliu ant kraigo. Turi 3 altorius. Nedidelio šventoriaus (40x30 m) tvora akmenų mūro, jo kampuose yra 2 mūrinės varpinės (9 m aukščio).

Nuorodos 
 Parapijos puslapis 
  
 Aleksandravėlės Šv. Pranciškaus Serafiškojo bažnyčia

Rokiškio rajono bažnyčios
Aleksandravėlė
Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia

Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Alksninės kaime, 6 km į pietryčius nuo Bartninkų. Istoristinė, turi neogotikos ir neobaroko bruožų.

Istorija 

Vilkaviškio klebonas Juozapas Zenkovičius savo Vilkabalių dvaro laukuose 1859 m. pastatė mūrinę giminės laidojimo koplyčią. Prie jos 1920 m. įkurta parapija pavadinta Alksnine. Pirmojo jos klebono Leono Seniūno rūpesčiu pastatyti klebonijos trobesiai. Klebonas Povilas Jakulevičius po 1938 m. prie koplyčios pastatė bažnyčią (archit. A. Kudoko projektas). Ją po Antrojo pasaulinio karo suremontavo klebonas Bronius Antanaitis.

Architektūra 

Bažnyčia istoristinė, turi neogotikos ir neobaroko bruožų, stačiakampio plano, su trisiene apside, bebokštė.

Vilkaviškio rajono bažnyčios
Alvito Šv. Onos bažnyčia

Alvito Šv. Onos bažnyčia – bažnyčia Alvito kaime, tarp Virbalio ir Vilkaviškio. Kelis kartus sunaikinta ir atstatyta, buvo istoristinė, turėjusi neogotikos, neorenesanso ir neoklasicizmo bruožų. Paskutinį kartą sugriauta 1944 m., atstatymas inicijuotas 2005 m., statybos pradėtos 2009 m., konsekruota 2020 m. liepos 26 d. Iki bažnyčios atstatymo pamaldos vykdavusios netoliese esančiame Gauronskių mauzoliejuje.

Istorija 

Pirmąją medinę bažnyčią apie 1615 m. pastatė Paširvinčio seniūnė Ona Radvilienė. Bažnyčiai dovanotas Boblaukio kaimas (15 valakų) ir dar 6 valakų užežeris. Be to, visi Paširvinčio dvaro valdiniai nuo kiekvieno valako privalėjo kasmet klebonui mokėti po 6 grašius. Dėl Alvito parapijos XVII a. ginčijosi Vilniaus ir Žemaičių vyskupai.

1674 m. minima didelė gerai išlaikoma bažnyčia. Prie jos buvo kunigo Adomo Starkevičiaus pristatyta koplyčia. 1680 m. įsteigta altarija.

Klebono Adomo Dilevskio rūpesčiu 1804 m. pradėta statyti mūrinė bažnyčia. Ją 1824 m. konsekravo pavyskupis Augustinas Polikarpas Marcejevskis. Bažnyčią XIX a. pabaigoje suremontavo  Šūklių dvaro savininkas Stanislovas Gauronskis.

1907 m. įsikūręs „Žiburio“ draugijos skyrius (pirmininkas kunigas Vladislovas Tautkevičius) 1909 m. įsteigė biblioteką - skaityklą.

Bažnyčia per Pirmąjį pasaulinį karą apgriauta, sunaikinta klebonija, ūkiniai pastatai. Pamaldos 1925 m. pradžioje perkeltos į Gauronskių koplyčią. Kunigas Petras Maslauskas 1921–1924 m. atstatė bažnyčią. Kitus pastatus – kunigas Andrius Povilaitis. 1921 m. įsikūrė pavasarininkų kuopa.

1944 m. bažnyčia susprogdinta. Ją atstojo šventoriaus kampe buvusi koplyčia – Gauronskių mauzoliejus, pastatytas XIX a. viduryje. Prie jos pristatytos šoninės zakristijos.

2006 m. rugsėjo 25 d. Vilkaviškio vyskupas Rimantas Norvila, reaguodamas į praėjusių metų gruodį pateiktą bendruomenės prašymą, pasirašė dekretą leisti atstatyti šv. Onos bažnyčią Alvite. 2009 m. pašventinti pamatai, tačiau dėl lėšų trūkumo statybos užtruko. 2018 m. gavus ženklią verslininko Arvydo Paukščio paramą, statybos per porą metų buvo užbaigtos, pagaminti ir įrengti vokiški vargonai. Bažnyčia buvo pašventinta 2020 m. liepos 26 d. Pastato projekto autorius – architektas Vilius Urbonas.

Architektūra 

Bažnyčia istoristinė, turi neogotikos, neorenesanso ir neoklasicizmo bruožų, stačiakampio plano, bebokštė, su rūsiu. Vienanavė, altorius – nišoje. Šventoriaus tvora mūrinė.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Alvito Šv. Onos oficiali svetainė 

Vilkaviškio rajono bažnyčios
Anciškio Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia

Anciškio Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia – bažnyčia, stovinti Anciškio kaime, 5 km į rytus nuo Truskavos, Linkavos kairiajame krante.

Istorija 

Aukštadvaryje (1 km į šiaurę nuo Anciškio) 1744 m. minima koplyčia. Dvarininkai Adomas Kasakovskis ir Teresė Kasakovskienė 1783–1786 m. pastatė medinę bažnyčią. Jai 1790 m. dovanojo 2 valakus žemės ir 2000 auksinų. Klebonas Juozapas Pikturna paskyrė bažnyčiai 10 000 auksinų.

1791 m. įkurta parapija. Bažnyčia buvo maža, turėjo 2 altorius, be lubų; 1810 m. sudegė. Pagirių klebonas kanauninkas Pranciškus Kasakovskis 1812 m. pastatė naują eglinių rąstų bažnyčią (toje pačioje vietoje). Ji buvo be lubų, dengta šiaudais. Bažnyčia 1828 m. sudegė. Pamaldos laikytos laikinoje lentinėje stoginėje.

1846 m. iš Ramygalos parapijos Joskildų kaimo atvežta koplyčia ir pastatyta Anciškyje. Kunigo Igno Vitkaus rūpesčiu 1893 m. įdėtos skliautinės lubos, grindys, pakeista dalis rąstų, stogas apdengtas skarda. 1906 m. priešais bažnyčią pastatytas ir pašventintas paminklas išeiviams iš Anciškio parapijos. Bažnyčia 1935 m. išdažyta. Parapijai 1936 m. priklausė 61,2 ha žemės. 1938 m. dar pirkta 10 ha miško.

Architektūra 
Bažnyčia klasicistinė, stačiakampio (28×14 m) plano, su atviru portiku ir kolonomis bei bokšteliu ant kraigo. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Jame stovi medinė varpinė.

Nuotraukos

Nuorodos 

 Anciškio Šv. apaštalo evangelisto Mato parapija 

Kėdainių rajono bažnyčios
Andrioniškio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Andrioniškio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Andrioniškio miestelyje, prie kelio , Šventosios ir Griežos santakos. Liaudies architektūros formų.

1935 m. inžinieriaus Prano Markūno iniciatyva ir pinigais pagal architekto Vaclovo Michnevičiaus projektą vietoje senos medinės buvo pastatyta akmeninė Andrioniškio bažnyčia. Bažnyčios dydis 29 × 13,5 m. Bažnyčią konsekravo vyskupas Kazimieras Paltarokas. Prie statybos daug prisidėjo tų laikų Andrioniškio bendruomenė. Šiuo metu bažnyčia yra saugomas valstybės architektūros paminklas. Bažnyčioje yra paveikslas „Šv. Baltramiejus“. Bažnyčios šventoriaus vartuose yra 3 medinės skulptūros. 1936 m. kunigo M. Šermukšnio rūpesčiu vietoj Anykščių parapijos filijos buvo įkurta Andrioniškio parapija.

Istorija 

Pirmąją medinę bažnyčią 1726 m. pastatė Čartoriskiai. Jai pasenus, 1789–1790 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia. Andrioniškyje apsigyveno kunigas. Jam 1796 m. leista teikti sakramentus. Bažnyčia buvo Anykščių parapijos filija.

1911 m. parengtas mūrinio grūdų sandėlio pritaikymo bažnyčiai projektas. 1914 m. pašventintos naujos Andrioniškio kapinės.

Pagal inžinieriaus Prano Markūno (1873–1964) projektą ir jo lėšomis 1933–1935 m. pastatyta dabartinė bažnyčia. Buvusi medinė bažnyčia parduota Juostininkų bendruomenei ir dabar stovi kaimo kapinėse kaip Juostininkų koplyčia. Kunigo Mato Šermukšnio rūpesčiu 1936 m. įkurta parapija. Bažnyčią 1940 m. konsekravo vyskupas Kazimieras Paltarokas. Pastatyta nauja klebonija (dabar ten paštas ir gyvenamosios patalpos). Tikinčiųjų patogumui 1941 m. netoli bažnyčios pastatytas Andrioniškio tiltas. Po Antrojo pasaulinio karo bažnyčia suremontuota ir išdažyta.

XXI a. pradžioje prof. A. Dovydėno iniciatyva 8 bažnyčios languose įrengti vitražai. Vitražus kūrė Vokietijos, Latvijos, D. Britanijos ir Lietuvos menininkai.

2019 m. šventoriuje įrengtas Lietuvos laisvės kovų memorialas – akmeninės lentos ant postamentų su iškaltomis Andrioniškio krašto Vyties Kryžiaus kavalierių ir savanorių ir pavardėmis.

Architektūra 

Bažnyčios sienos išorėje iš tašytų akmenų, viduje degtų plytų, tinkuotos. Statinys liaudies architektūros formų, turi modernizuoto neoklasicizmo bruožų. Kryžminio asimetriško plano (29×13,5 m), su trisiene apside, varpinės bokšteliu, iškylančiu iki 30 m aukščio. Vienanavė, yra 2 zakristijos, presbiterija. Įrengti 3 altoriai, vitražiniai langai. Šventoriaus tvora akmenų mūro, išlikę XIX a. čia buvusių kapinių palaidojimų su paminklais. Vartai molio plytų, su medinėmis skulptūrėlėmis nišose. Priekiniame šventoriaus kampe, į dešinę nuo vartų, stūkso varpinės pamatai.

Senojoje bažnyčioje galėjo būti sumontuoti vargonų meistrų Juozapo Radavičiaus arba Martyno Masalskio XIX a. pabaigoje gaminti vargonai, kurie vėliau ne kartą pertvarkyti. Tą patį instrumentą iš senosios bažnyčios į naująją 1936–1940 m. perkėlė kaunietis vargonų meistras Jurgis Astrauskas. Šiais vargonais buvo grojama iki pat 2000 m.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Parapijos svetainė 
 Andrioniškio šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Anykščių rajono bažnyčios
Andrioniškis
Varėnai

Varėnai – buvęs kaimas centrinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 1 km į vakarus nuo Kėdainių miesto ir Janušavos.

Šalia kaimo prasideda Klamputis (Smilgos intakas). Pro Varėnus eina kelias . Steigiasi nausėdijos (kaip Kėdainių priemiesčiai).

Istorija 

Spėjama, kad Varėnai galėję būti 1372 m. Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje minimas Vergo kaimelis, nuniokotas kryžiuočių.

2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Janušavos kaimo.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

Panaikintos Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Janušava (kaimas)

Janušava (arba Jonušava) – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, faktiškai Kėdainių miesto dalis. Apima Janušavos gyvenamojo rajono dalį tarp kelių  ir  (Janušavos gatvės galas, dalis Topolių gatvės), taip pat kelios sodybos tarp Krakių kelio ir Smilgos upės. Į Janušavos teritoriją įeina Kėdainių medelynas, prekybos centras Norfa. Iš šiaurės ribojasi su Varėnais ir Tubiais. Plečiasi nausėdijos.

Istoriškai Janušava vadinta visa vakarinė, virš Nevėžio slėnio iškilusi Kėdainių dalis.

Istorija 

Janušava kūrėsi kaip Kristupo II Radvilos įkurtas priemiestis, kurį laiką turėjęs miesto savivaldą. Vėliau pirminė Janušavos dalis (apie turgų) prijungta prie miesto, o toliau vakaruose, prie kelio į Šiaulius, kūrėsi kaimas.

XIX a. pabaigoje tai buvo šlėktų kaimas (bajorkaimis), Gedeikų valda. Priklausė Josvainių parapijai ir pasižymėjo derlingu dirvožemiu.

XX a. 10-ajame dešimtmetyje didžioji kaimo dalis priskirta Kėdainiams (Janušavos gatvės galas, Skroblų, Gluosnių, Akacijų ir kt. gatvės). Likusioje kaimiškoje dalyje netrukus ėmė augti naujų namų kvartalai.

2020 m. prijungtas Varėnų kaimas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kaime gimė Mykolas Mikalajūnas (1936–2012), meteorologas, kalvinizmo veikėjas.

Galerija

Šaltiniai 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Keleriškiai

Apie kaimą Pagėgių savivaldybėje žr. Keleriškiai (Pagėgiai).

Keleriškiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybės vidurinėje dalyje, 3 km į vakarus nuo Kėdainių. Seniūnaitijos centras. Svarbiausia įmonė – UAB „Laumetris“ (žemės ūkio technikos gamyba ir prekyba). Yra Kėdainių „Aušros“ mokyklos skyrius, veikia 2 lentpjūvės, žemės ūkio bendrovė, medicinos punktas, biblioteka.

Geografija 

Keleriškiai išsidėstę prie Josvainių miškų ir kelio į Josvainius. Į vakarus nuo kaimo teka Smilgaitis, užtvenktas Keleriškių tvenkiniu. Prie kelio  yra autobusų stotelė, kurioje stoja Kėdainių–Josvainių kryptimi važiuojantys priemiesčio ir tarpmiestiniai autobusai. Pro pačią Keleriškių gyvenvietę kursuoja maršrutas „Kėdainiai–Krakės–Pašušvys“.

Istorija 

1955–1993 m. Hidrotechnikos ir melioracijos instituto centrinė gyvenvietė.  Greta kaimo buvo raketinė bazė, dabar miške įrengtas kliūčių ruožas ekstremalių pojūčių mėgėjams.

2020 m. prijungtas Klamputės viensėdis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Klamputė

Klamputė – buvęs viensėdis centrinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į vakarus nuo Kėdainių, tarp Keleriškių gyvenvietės ir Josvainių miško, Keleriškių tvenkinio (Smilgaitis) pakrantėje. Veikia kaimo turizmo sodyba „Ąžuolotas“.

Klamputė pasiekiama vietinio kelio „Bartkūniškiai–Keleriškiai“ atšaka link Josvainių miško (buvusios karinės bazės).

Istorija 

Tarybiniais metais Klamputėje būta sandėlio, buvo įveisti sodai.

2020 m. spalio 14 d. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Keleriškių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Tubiai

Tubiai – kaimas centrinėje Kėdainių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į vakarus nuo Kėdainių miesto, išsibarstęs prie kelio . Taip pat atsišakoja keliai į Keleriškius ir Bartkūniškius. Vakariniu pakraščiu teka Smilgos upė, rytiniu – jos intakas Klamputis. Į pietvakarius nuo kaimo prasideda Josvainių miškai, o aplinkui plyti dirbami laukai.

Yra nebenaudojamas nedidelių lėktuvų pakilimo takas (dabar – medienos paruošų aikštelė), greta jo – sandėlis.

Tubiuose yra Kėbonius aptarnaujanti autobusų stotelė. Tubių stotelė yra greta Janušavos. Įrengtas dviračių takas greta kelio į Krakes. Smilgos pakrantėje, prie kelio, yra kaimo turizmo sodyba „Zaraza“.

Istorija 
Tarpukariu Tubiai buvo Kėdainių priemiesčių palivarkas.

Gyventojai

Nuotraukos

Šaltiniai 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės