joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jürgen Marcus

Jürgen Marcus (tikrasis vardas Jürgen Beumer; g. 1948 m. birželio 6 d. Hernėje, Šiaurės Reinas-Vestfalija) – vokiečių šlagerio dainininkas, populiarumo viršūnę pasiekęs aštuntajame dešimtmetyje, savo gimtojoje Vokietijoje išleidęs 14 hitais tapusių dainų.

1975 m. Jürgen dalyvavo Vokietijos „Eurovizijos“ dainų konkurso atrankoje su daina „Ein Lied zieht hinaus in die Welt“. Nors nacionaliniame užėmė tik devintą vietą, Vokietijos muzikos įrašų tope „Media Control Charts“ užėmė trečią vietą.

Kitais metais liuksemburgiečių transliuotojo RTL išrinktas kaip vienas iš penkių dalyvių „Eurovizijos“ dainų konkursui. Tais metais buvo surengtas nacionalinis finalas, kuriame Jürgen dalyvavo su daina „Chansons pour ceux qui s’aiment“ (). Atlikėjas atrankoje įveikęs keturis varžovus, užėmė pirmą vietą bei išrinktas dalyvauti 1975 m. „Eurovizijos“ konkurse, kuris vyko balandžio 3 d. Hagoje. Tarptautiniame konkurse jam sekėsi prasčiau nei tikėtasi, užėmė 14 vietą tarp 18 dalyvių.

Diskografija

Albumai 
 1972: Heut' hau’n wir auf die Pauke (Schlagerfilm mit Jack White)
 1973: Ein Festival der Liebe
 1974: Der Grand Prix d′amour
 1975: Premiere
 1975: Ein Lied zieht hinaus in die Welt
 1976: Ich bin Jürgen
 1976: Der Tingler singt für euch alle
 1977: Das weiß die ganze Nachbarschaft
 1977: Die Uhr geht vor – du kannst noch bleiben
 1978: Jürgen Marcus
 1979: Ein Teil von mir
 1980: Portrait
 1981: Engel der Nacht
 1982: Ich will dich so wie du bist
 2004: Ich glaub an die Welt
 2006: Tausend Lichter, tausend Kerzen
 2008: Für immer
 2009: Die grossen Erfolge
 2010: Das Beste
 2011: Zeit-reif

Nuorodos 

 Oficiali svetainė 

|-

Vokietijos atlikėjai
Liuksemburgo atstovai Eurovizijoje
1976 m. Eurovizijos dalyviai
Ignotas Cetneris

Grafas Ignotas Cetneris (1728 – apie 1800) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos didysis stovyklininkas (nuo 1762 metų), Belzo vaivada (1763–1787 m.), Haličo ir Lodomerijos karalystės Karūnos didysis maršalka (nuo 1783 metų), Rožnovo seniūnas.

Biografija 
Lenkijos bajorų Cetnerių giminės atstovas, herbo „Pržerova“ savininkas. 1740 metais tapo Radvilų 8-tо pėstininkų pulko leitenantu. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimą 1756, 1758, 1760 ir 1761 metais. 1762 metais gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę, o 1763 metais buvo paskirtas Belzo vaivada.

1764 metais – „Familijos“ konfederacijos narys, palaikė Stanislovo Augusto Poniatovskio išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. Karūnaciniame seime pristatė projektą apie kunigaikščių titulo pripažinimą Poniatovskių giminei. Buvo Karūnos iždo komisijos nariu. 1767 metais prisijungė prie Radomo konfederacijos, tų pačių metų spalio 23 d. įstojo į seimo delegacijos sudėtį, kuri spaudžiant Rusijos pasiuntinio Nikolajaus Repnino buvo priversta pripažinti seną ATR nustatytą tvarką.

Nuo 1772 metų, po pirmo ATR padalijimo, Ignotas Cetneris tapo Austrijos piliečiu. 1775 metais tapo slaptu inspektoriumi patarėju. 1762 metais tapo Baltojo Erelio ordino kavalieriumi. Jo rezidencija buvo Krakoveco pilis, kur jis sukūrė turtingą kiemą ir sodą, kuriame buvo pasodinta su daug retų augalų.

1778 metais Ignotas Cetneris išpirko iš Austrijos vyriausybės Peremyšlio seniūniją kartu su  Peremyšlio miestu (kuris liko jam iki 1789 metų).

Šeima ir vaikai 
Buvo vedęs Liudviką Potockytę, Kijevo vaivados Stanislovo Potockio (apie 1698–1760) ir Elenos Zamoiskytės (m. 1761) dukterį. Sutuoktiniai turėjo vienintelę dukterį:

 Ana Cetnerytė (m. 1814) buvo ištekėjusi keturis kartus. Jos pirmas vyras 1774 metais tapo Lietuvos didysis maršalka, kunigaikštis Juozapas Sanguška (1740–1781), nuo kurio buvo sūnus Romanas (1775–1790). 1784 metais ji ištekėjo antrą kartą už Lietuvos artilerijos generolo Kazimiero Nestoro Sapiegos (1757–1798). Sutuoktiniai išsiskyrė tais pačiais metais. Apie 1784 metus jos trečias vyras tapo Uženduvo ir Korytnickio seniūnas Kajetanas Potockis (m. po 1803), jie išsiskyrė apie 1793 metus. 1802 metais ketvirtą kartą ištekėjo už Prancūzų aristokrato, d’Elbjero ir Lambesko hercogo, Šarlio Jevgenijaus Lotaringio (1751–1825).

Šaltiniai 
 Władysław Konopczyński, Ignacy Cetner, w: Polski Słownik Biograficzny, t. III, Kraków 1937, s. 238–239.

Nuorodos 

|-

Cetneriai
Karūnos didieji stovyklininkai
Belzo vaivados
Alfonsas Grumbinas

Alfonsas Grumbinas (1943 m. rugpjūčio 15 d. Jonavoje – 2018 m. kovo 17 d.) – Lietuvos regbininkas, regbio teisėjas.

Biografija 

Gimė 1943 m. rugpjūčio 15 d. Jonavoje. 1965 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1966–1983 m. dėstė Vilniaus politechnikos institute. 1983–1989 m. Vilniaus kolegijos direktoriaus pavaduotojas, nuo 1991 m. profesorius. 1965, 1966, 1968, 1975 m. tapo Lietuvos regbio čempionu su Kauno „Politechnikos“ komanda. 1966, 1968, 1972, 1975 m. laimėjo Lietuvos regbio taurę. 1974–1987 m. buvo renkamas geriausiu TSRS regbio teisėju. Nuo 1977 m. tapo tarptautiniu teisėju. Daugiausia tarptautinių rungtynių teisėjavęs Lietuvos regbio teisėjas. 2008 m. tapo FIRA – Europos regbio asociacijos viceprezidentu.

Nuorodos 

 Elektronikos ir informatikos fakulteto lektorius, FIRA viceprezidentas Alfonsas Grumbinas dalyvavo Tarptautiniame regbio federacijos (FIRA) 88-jame Kongrese 
 Alfonsas Grumbinas: „Klaipėdą pasirinkome neatsitiktinai“

Lietuvos regbininkai
Lietuvos sporto teisėjai
Jonušas Višnioveckis

Kunigaikštis Jonušas Konstantinas Višnioveckis (1599 m. birželis – 1636 m. lapkričio 9 d.) –  Lenkijoje ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Kremeneco seniūnas (nuo 1629 metų), Karūnos didysis žirgininkas (1633–1636 m.).

Biografija 
Lietuvos kilmingos kunigaikščių Višnioveckių giminės atstovas, herbo „Koributas“ savininkas. Belzo ir Rusios vaivados, kunigaikščio Konstantino Konstantinovičiaus Višnioveckio (1564–1641) vyresnysis sūnus nuo pirmos santuokos su Ana Zagorovskaite (iki 1574–1600/1602). Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino palikuonis.

Gavo gerą išsilavinimą užsienyje, kur ilgą laiką praleido Italijoje. Užsienio kelionės metu dalyvavo karo veiksmuose. Kurį tai laiką tarnavo Svojos Hercogo Karolio Emanuelio I armijoje. Antros kelionės į užsienį metu įstojo į Iapanijos Ambrozos Spinolos armiją, kur jam vadovaujant dalyvavo ispanų surengtoje olandų Bredo tvirtovės apgulty (1624–1635 m.).

Sugrįžęs į Lenkiją Jonušas Višnioveckis susidomėjo kariniais reikalais ir ne kartą dalyvavo mūšiuose su Krymo totoriais. Dalyvavo ATR karuose su Osmanų imperija, Švedijos ir Rusijos valstybėmis. 1633 metais per karo veiksmus prieš Turkijos Abaza-pašos armiją Jonušas Višnioveckis savo sąskaita atėmė dvi pėstininkų ir vieną raitelių burių vėliavas. Laikė savo kieme dvaro kariuomenę, kurios išlaikymui mokėjo 120 tūkstančių zlotų iš savo iždo. Dalį savo pajamų nukreipdavo taikos ir ramybės palaikymui.

Nekartą buvo renkamas pasiuntiniu nuo Lucko žemės į seimus, priklausė dvaro Karūnos didžiojo kanclerio Tomo Zamoisko šalininkų partijai. 1631 metais po kunigaikščio Jurijaus Zbaraskio, paskutinio Zbaraskių giminės vyriškos lyties atstovo, mirties, Jonušas Višnioveckis kartu su seserimi Ieva paveldėjo žymią dalį jų valdų Voluinėje su centru Zbaraže. Stambus turtas leido jam vesti dosnų gyvenimą, bet greitai jis atsidūrė didelėse skolose. Skirtingai nuo kitų Višnioveckių giminės narių, Jonušas buvo taikus ir ramus. Aukštai vertino kultūrą ir buvo dosniu mecenatu. Jo proteže buvo lenkų poetas Samuilas Tvardovskis, kuris kunigaikščio Jonušo Višnioveckio testamente gavo Zarubincos kaimą.

Jonušas Višnioveckis netgi pretendavo į Lenkijos karūną. 1634 metais dalyvavo seime, kur pasisakė prieš eretikus ir stačiatikius.

Kunigaikštis Jonušas Višnioveckis neturėjo stiprios sveikatos, nors tiksliai nežinoma, kokios, konkrečiai, ligos jį kankino. 1636 m. lapkričio 9 d. 37-metis kunigaikštis mirė, palikęs po savim daug skolų. Po jo mirties poetas Samuilas Tvardovskis parašė apie jį panegiriką „Książę Wiśniowiecki Janusz“.

Šeima 
1627 metų rugsėjo 19 d. Vilniuje vedė Kateriną Eugeniją Tiškevičiūtę (apie 1610–1646), Vilniaus vaivados Jonušo Skumino Tiškevičiaus (apie. 1572–1642) ir Barboros Naruševičiūtės dukterį. Vaikai:

 Dmitrijus Jurgis Višnioveckis (1631–1682),Krokuvos kaštelionas ir Karūnos didysis etmonas 
 Konstantinas Kristupas Višnioveckis (1633–1686), Palenkės, Braclavo ir Belzo vaivada.

Nuorodos 
 Генеалогия князей Збаражских-Вишневецких
 Kuvigaikščiai Višnioveckiai

Višnioveckiai
Karūnos didieji žirgininkai
Kremeneco seniūnai
Višegradas (Vengrija)

Višegradas () – miestelis šiaurės Vengrijoje, Pešto medėje, dešiniajame Dunojaus krante, į šiaurę nuo Budapešto. Žymus dėl ant kalno pastatytos XIII a. Višegrado pilies bei XIV a. karališkųjų rūmų.

Istorija 

Miestas šaltiniuose minimas nuo 1009 m., jo pavadinimas slavų kalbomis reiškia „aukštutinis miestas“. XIII a. nuniokotas mongolų, o 1242 m. atkurtas naujoje vietoje. 1325 m. tapo karališkąja rezidencija.

1991 m. mieste pasirašyta Višegrado grupės sutartis.

Vengrijos miestai
2015 m. Dakaro ralis

2015 m. Dakaro ralis – 37-tas Dakaro ralis, kuris vyko sausio 4 iki 17 dienomis trijose Pietų Amerikos šalyse – Argentinoje, Bolivijoje ir Čilėje. Tai buvo 7 kartas iš eilės, kuomet Dakaro ralis rengiamas Pietų Amerikos žemyne.

Iš viso Dakare dalyvavo 164 motociklininkai, 48 keturračių, 138 automobilių ir 64 sunkvežimių ekipažai. Jauniausias dalyvis buvo 18-metis motociklininkas iš Argentinos Jorgee Lacunza, vyriausias – 73 metų sunkvežimio vairuotojas iš Japonijos. Dalyviai atstovavo 53 šalis.

Pirmą kartą organizatoriai skirtingas laisvas dienas skyrė skirtingoms kategorijoms, tad nebus bendros laisvos dienos.

Dalyviai

Lietuviai Dakare 
Trečią kartą iš eilės Dakare dalyvaus lietuvis Benediktas Vanagas su šturmanu iš Baltarusijos Andrejumi Rudnickiu. Šiais metais jie naudos Toyota „Hilux“ automobilį.

Antrąjį lietuvių ekipažą šiose lenktynėse sudarys Antanas Juknevičius ir Edvardas Duoba. Jie lenktyniaus prototipu „Mebar“, kurį lietuvių mechanikai pagamino JAE.

B. Vanago ekipažas finišavo 24 vietoje – tai buvo geriausias pasiekimas Lietuvos istorijoje, taip pat pakartotas geriausias rezultatas tarp Baltijos šalių sportininkų (šį pasiekimą pagerino 2017 m. A. Juknevičius, finišą pasiekęs 21 vietoje).

A. Juknevičiaus ekipažas finišavo 60 vietoje.

Etapai 

Pastabos: M: Motociklai; Q: Keturračiai; A: Automobiliai; C: Sunkvežimiai.

Etapų rezultatai

Motociklai

Keturračiai

Automobiliai

Sunkvežimiai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali Dakaro ralio svetainė

2015 sporte
Dakaro ralis pagal metus
Gryficė

Gryficė () – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, į šiaurės rytus nuo Ščecino, prie Regos upės. Valsčiaus centras. 16,9 tūkst. gyventojų (2014 m. duomenys). Per miestą eina Ščecino–Gdansko (DW105, DW109, DW110) kelias ir geležinkelio linija Košalinas – Goleniuvas (402). Miestas yra 22 km nuo Baltijos jūros .

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose Gryficė minimas nuo 1234 m. Tuo metu miesto valdovu buvęs Pomeranijos kunigaikščių. Miesto teises suteiktos 1262 m.

Gyventojai

Miestų partnerystė 
Miestai, su kuriais Gryficė yra užmezgęs partnerystės ryšius:

  Giustrovas, Vokietija
  Meldorfas, Vokietija
  Silezijos Gryfuvas, Lenkija

Sportas 
 MKS „Sparta“ Gryfice

Šaltiniai

Nuorodos 
 BIP Gryfice  (lenkų k.)
Lenkijos miestai
Seija Simola

Seija Saara Maria Simola (g. 1944 m. rugsėjo 25 d. Helsinkyje – 2017 m. rugpjūčio 21 d. Vantoje) – suomių dainininkė.

Seija muzikinę karjerą pradėjo XX a. septintojo dešimtmečio viduryje kaip grupės „Eero, Seija & Kristian Trio“ narė. 1970 m. grupė išleido albumą „Trio“. Tais pačiais metais atlikėja išleido debiutinį solinį albumą „Seija Simola 1“.

1972 m. Seija dalyvavo Suomijos „Eurovizijos“ atrankoje su daina „Kaukainen laulu“ ir užėmė 4 vietą. Į atranką atlikėja grįžo sekančiais metais, kur su kūriniu „One, two, three“ liko antroje vietoje, pralaimėjusi tik nugalėtojai Marion Rung. 1974 m. atrankoje su Lasse Mårtenson atliko „Laulun kuulen“, tačiau duetas nepateko į finalą. Po trejų metų pertraukos, 1977 metais, atlikėja dar kartą dalyvavo konkurse. Atlikusi kūrinį „Yötön yö“, Seija nacionaliniame finale užėmė paskutinę vietą. 1978 m. Suomijos atrankoje su daina „Anna rakkaudelle tilaisuus“ užėmė pirmą vietą bei išrinkta atstovauti savo šaliai 1978 m. „Eurovizijos“ konkurse. Renginyje, vykusiame Paryžiuje, atlikėja užėmė 18 vietą su 2 taškais.

Diskografija 
 Trio (1970)
 Seija Simola 1 (1970)
 Aranjuez mon amour – näkemiin (1970)
 Rakkaustarina (1971)
 Seija (1973)
 Tunteen sain (1976)
 Seijan kauneimmat laulut (1977)
 Katseen kosketus (1979)
 Tunteet (1984)
 Ota kii – pidä mua (1985)
 Seija (1986)
 20 suosikkia – Sulle silmäni annan (1995)
 Parhaat – Seija Simola (1995)
 20 suosikkia – Rakkauden katse (2002)
 Sydämesi ääni (2005)

Nuorodos 
 Daina Anna rakkaudelle tilaisuus

|-

Suomijos atlikėjai
Suomijos atstovai Eurovizijoje
1978 m. Eurovizijos dalyviai
River Sesas

River Sesas () arba River Sestosas (River Cestos) – miestas Liberijoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, prie Sestoso upės žiočių, netoli Sestoso kyšulio. River Seso apskrities centras.

Istorija 

Vietovės pavadinimas kilo nuo žodžio , reiškiančio „krepšį“, kadangi jūrininkai pastebėjo vietinius gyventojus prekiaujant krepšiais.

Liberijos miestai
Jekepa

Jekepa () – miestelis šiaurės Liberijoje, Nimbos apskrityje, į šiaurės rytus nuo Sanikeli, Nimbos kalno papėdėje. Svarbiausias šalyje geležies rūdos gavybos centras. Iš Jekepos rūdai išvežti nutiestas geležinkelis į Biukeneną. Iki Liberijos pilietinio karo (~1990 m.) gavybą vykdė bendra Liberijos–Švedijos bendrovė „Lamco“. Karo metais gavyba sustojo. 2007 m. rūdos kasybas atnaujino bendrovė „ArcelorMittal“.

Liberijos miestai
Sanikeli

Sanikeli () – miestas šiaurės Liberijoje, netoli Gvinėjos sienos; Nimbos apskrities centras. Keliai į Gantą, Jekepą, Maną, praeina Jekepos–Biukeneno rūdinis geležinkelis. Mieste telkšo Teleho tvenkinys. Kaučiuko pramonė, auginami ryžiai.

Būdingos tautos – manai, danai, mandingai.

Istorija 

1989 m. Sanikeli buvo vienas iš Liberijos pilietinio karo židinių.

Liberijos miestai
Raudonpamūšio atodanga

Raudonpamūšio atodanga  – Mūšos upės atodanga Pakruojo rajone, Guostagalio seniūnijoje, Raudonpamūšio kaime. Atodanga atsiveria kairiajame upės vingio krante, apie 1,3 km žemiau Dvariūkų tvenkinio užtvankos ir 0,3 km žemiau kelio  tilto per Mūšą. Atodanga yra geologinis gamtos paminklas, 1964 m. paskelbtas valstybės saugomu.

Raudonpamūšio atodanga dolomitinė, stačiame Mūšos upės krante driekiasi 35 m, jos aukštis – 4 m, užima 0,016 ha plotą. Atodangoje išryškėja dolomito uolienos sandara. Geriausiai matoma nuo priešingo kranto. 

Gelsvai pilko dolomito skardis buvo sudominęs statybinių medžiagų gamintojus. Būta užmanymų šį skardį nuardyti, dolomitą panaudoti kalkių gamybai, bet, uždarius vietos kalkinę, atodanga tapo nebereikalinga ir išliko iki mūsų dienų. Raudonpamūšyje yra senesnių pastatų, kuriems panaudotas tas pats dolomitas, koks ir atodangoje.

Ant skardžio augančių augalų įvairovė negausi. Vietomis ant uolos želia pavieniai krūmai ir žolės. Šalia atodangos auga įprasti nederlingų vietų augalai: keturbriaunis čiobrelis, paprastasis ežeinis, geltonasis bobramunis, gausiai želia melsvoji viksva.

Duomenys 

 Vieta – Mūšos krantas
 Uoliena – dolomitas
 Ilgis – 35 m
 Plotis – 4 m
 Plotas – 0,016 ha

Žemiau upe, ties Stipinais (Pasvalio raj.), slūgso panaši Skalių kalno atodanga.

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Pakruojo rajono lankomi objektai 
 Raudonpamūšio dolomitinė atodanga 

Pakruojo rajono paveldas
Lietuvos atodangos
Lietuvos gamtos paminklai
Skalių kalno atodanga

Skalių kalno atodanga – Mūšos upės atodanga Pasvalio rajone, Joniškėlio apylinkių seniūnijoje, šalia Stipinų kaimo. Dar vadinama Stipinų atodanga. Atodanga slūgso dešiniajame upės krante, apie 2,5 km žemiau Raudonpamūšio atodangos. Pasiekiama iš kelio , pasukant ties Gailioniais.

Dolomitas dar vadinamas uola, kalkėmis, kalkakmeniu, klintimis, skala – dėl to ir gavo Skalių kalno vardą.

Unikalus gamtos paveldo paminklas Skalių kalnas – dolomito atodanga, apsupta privatizuota žeme.  Objekto teritorija prižiūrėta. Anksčiau virš dolomito atodangos esančioje apsaugos zonoje buvo pastatyta pavėsinė, suoliukai, įrengtas ugniakuras. Pavėsinės ir suoliukų nebėra. Likę betoniniai laiptai, nusileidimui iki atodangos papėdės. Anksčiau dolomitą bandyta skaldyti tvartų pamatams. 1974 m. čia buvo įrengtas kalnų technikos kliūčių ruožas.

Atodanga yra geologinis gamtos paminklas, 1974 m. paskelbtas valstybės saugomu. Siekiama išsaugoti prieš 350 mln. metų iš jūros dugne susikaupusių karbonatinių nuosėdų susidariusias viršutinio devono Stipinų svitos nuosėdines karbonatines uolienas bei po jomis slūgsančius Pamūšio svitos karbonatingus – molingus sluoksnius.

Geologija 

Stačiu šlaitu atodanga sminga į upę, rytuose pamažu nusileidžia į slėnio terasą, vakaruose – į kelių šimtų metrų ilgio ir 7 m aukščio statų šlaitą, apaugusį žole ir krūmais. Atodangos posvyrio kampas 60-90 laipsnių. Sudėtyje yra kvartero ir vėlyvojo devono Stipinų bei Pamūšio svitų uolienos. Šiose uolienose gausu pirito, limonito, kriauklelių, yra kavernų. Vakarinėje skardžio dalyje matomos seniausios uolienos – Pamūšio svitos molis ir dolomitas, rytinėje – Stipinų svitos dolomitas, skardžio viršuje, ant devono sistemos uolienų, – iki 1 m storio kvartero nuogulos. Atodangos apačioje veržiasi vanduo, drėkinantis žolę. Dolomitas susidarė maždaug prieš 350 mln. metų jūros dugne iš ištirpusių karbonatinių nuosėdų. Jūroms nusekus ir jų dugnui iškilus, oksiduojantis uolienoms, pakito jų spalva – pilkas dolomitas tapo gelsvai pilku.

Duomenys 

 Vieta – Mūšos krantas
 Uoliena – dolomitas
 Ilgis – 45 m
 Plotis – 6 m
 Plotas – 0,083 ha

Šaltiniai

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos gamtos paminklai
 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Skalių kalnas

Pasvalio rajono paveldas
Lietuvos atodangos
Lietuvos gamtos paminklai
Karbė kalnai

Karbė kalnai () – vulkaninės kilmės masyvas Martinikos saloje. Nusidriekęs 80 km per centrinę salos dalį. Jį sudaro vienos aukščiausių Martinikos viršukalnių, tačiau aukščiausias Pelė ugnikalnis jam nepriklauso. Masyvo šlaitus dengia drėgnieji miškai.

Karbė kalnus sudaro:
 Piton Lakrua (Piton Lacroix; 1196 m)
 Morn Pikė (Morne Piquet, 1160 m)
 Piton Dumozė (Piton Dumauzé, 1109 m)
 Piton Lalma (Piton de l’Alma, 1105 m)
 Piton Bušė (Piton Boucher, 1070 m)

Martinika
Šiaurės Amerikos kalnai
1808 m. gegužės trečioji Madride

1808 m. gegužės trečioji Madride (kitaip Sukilėlių sušaudymas 1808 m. gegužės 3) – ispanų dailininko Fransisko Gojos (1746–1828) paveikslas, esantis Prado muziejuje Madride. Tai vienas iš pačių garsiausių Gojos kūrinių, poruojamas su kiek mažiau garsiu paveikslu „1808 m. gegužės antroji Madride“. Paveiksle vaizduojamas Ispanijos sukilėlių sušaudymas Madride Napoleono karų metu.

Apie paveikslą 
1814 m. Napoleono armijos buvo išvytos iš Ispanijos. Fransiskas Goja pasisiūlė kardinolui Luisui de Burbonui „teptuku įamžinti pačius žymiausius ir herojiškiausius mūsų pasipriešinimo Europos tironui įvykius“. Luisas de Burbonas parėmė dailininko pasiūlymą. Dailininkas nutapė dramatiškuosius „1808 m. gegužės trečioji Madride“ ir „1808 m. gegužės antroji Madride“.

Paveiksle „1808 m. gegužės trečioji Madride“ vaizduojamas sukilėlių sušaudymas, kurį įvykdė Napoleono armijos kareiviai 1808 m. gegužės 3 d. Madride po 1808 m. gegužės 2 d. sukilimo. Tos dienos ankstų rytą Principe Rio kalvoje buvo sušaudyti daugiau nei 40 vyrų ir moterų. Viso Madride buvo sušaudyta apie 400 maištininkų. Prancūzų kareiviai yra paveikslo dešinėje atsukę nugaras žiūrovui, simbolizuojantys žiaurią ir negailestingą jėgą. Paveiksle vaizduojamas sukilėlių siaubas, narsa ir ryžtas prieš neišvengiamą egzekuciją. Dramatinius paveikslo niuansus išryškina aštrūs šviesos efektai. Pagrindinį dėmesį paveiksle atkreipia vyras paveikslo centre plačiai išskėstomis rankomis. Jo nekaltumą rodo šviesūs drabužiai, o išskėstos rankos tikriausiai yra aliuzija į Jėzaus Kristaus nukryžiavimą. Pranciškonų vienuolis meldžiasi, o kitas vyras gniaužia kumštį. Vaizduojami jau sušaudyti sukilėliai ir iš kitos pusės atvedami egzekucijai nauji, kurių priekinis užsidengęs veidą rankomis iš siaubo ar nevilties.

Abu paveikslai tikriausiai puošė triumfo arką karaliaus Ferdinando VII sugrįžimo į Madridą 1812 m. proga ir buvo eksponuojami 1808 m. gegužės 2 d. sukilimo Madride paminėjime. Iki 1834 m. paveikslas buvo perkeltas į Prado muziejų. 1937 m. paveikslas buvo kiek pažeistas apatinėje kairėje perkeliant jį pilietinio Ispanijos karo metu.

Šaltiniai 
 Prado muziejaus svetainė 
 Carr-Gomm, Sarah. Francisco de Goya. 2005, ISBN 978-1-78042-291-6, p. 119

Nuorodos 
 smarthistory.khanacademy.org

Francisco Goya paveikslai
Istoriniai paveikslai
Ispanijos bataliniai paveikslai
Prado muziejaus paveikslai
Karolis IV su šeima

Karolis IV su šeima (Karolio IV šeima) – ispanų dailininko Fransisko Gojos (1746–1828) grupinis portretas, vaizduojantis Ispanijos karalių Karolį IV su šeima. Yra Prado muziejaus kolekcijose.

Apie paveikslą 
Ceremoninis paveikslas, vaizduojantis viso ūgio Ispanijos karalių Karolį IV su šeima, buvo sukurtas 1800 m. Karalius Karolis IV nesidomėjo valstybės valdymu, jis vėliau pasakė Napoleonui: „Kiekvieną dieną, be pertraukos, ir žiemą, ir vasarą, aš medžiodavau iki vidudienio, valgydavau ir iškart grįždavau į medžioklę iki vakaro. Manuel Godoy man pranešdavo apie įvykius ir aš eidavau miegoti tam, kad kitą dieną vėl pradėti tą pačią rutiną, nebent svarbios ceremonijos tai nutraukdavo“. Karalienė Marija Luiza Parmietė apibūdinama į tuštybę pasinėrusia, siekiančia bet kokia kaina kuo didesnės prabangos asmenybe.

Fransiskas Goja pavaizdavo karališkosios šeimos narius visoje jų prabangių kostiumų, apdovanojimų ir juvelyrinių papuošalų didybėje. Paveikslo centre vaizduojama karalienė Marija Luiza Parmietė su vaikais Francisco de Paula (1794–1865) ir María Isabel (1789–1848). Kairėje, mėlynai apsirengęs, vaizduojamas Astūrijos princas, būsimasis karalius Ferdinandas VII. Prie jo esantis vaikas yra antrasis pagal eiliškumą sosto įpėdinis Carlos María de Isidro (1788–1855), karaliaus sesuo infanta María Josefa (1744–1801) ir nenustatytos tapatybės moteris, kuri pasisukusi į karalienę. Gali būti, kad tai būsimoji Ferdinando VII žmona. Tuo metu jie nebuvo susituokę ir galbūt dėl to oficialiame karališkosios šeimos portrete ji sąmoningai taip pavaizduota. Dešinėje vaizduojami: iškart už Karolio IV jo brolis Antonio Pascual (1755–1817), profiliu vyresnioji Karolio IV duktė, Portugalijos karalienė Carlota Joaquina (1775–1830), grupė pačioje dešinėje − Karolio IV duktė, Parmos princesė Marija Luiza (1782–1824) su sūnumi Carlos Luis (1799–1883) ant rankų ir vyru Luisu de Burbonu (1773–1803), būsimu Etrurijos karaliumi. Paveiksle Fransiskas Goja įtraukė savo paties portretą – tai vyras šešėlyje už Ferdinando VII.

Tarp paveikslo pirmtakų galima išskirti Diego Velaskeso „Freilinas“ ir Louis-Michel van Loo paveikslą „Pilypas V su šeima“. Paveikslas dokumentuotas 1814 m. buvęs karališkuosiuse rūmuose, nuo 1824 m. perkeltas į Prado muziejų.

Literatūra 
 Carr-Gomm, Sarah. Francisco de Goya. 2005, ISBN 978-1-78042-291-6, p. 27

Nuorodos 
 Prado muziejaus svetainė 
 smarthistory.khanacademy.org

Ispanijos portretai
Francisco Goya paveikslai
Prado muziejaus paveikslai
Tešubas

Tešubas () – huritų dangaus ir audrų dievas. Kilęs iš hatų dievo Taru. Hetitai ir luviai jį vadino Tarhun (kiti variantai Tarhunt, Tarhuwant, Tarhunta). Hetitiškas vardas kilęs iš šaknies  'sutriuškinti, nukariauti'.

Aprašymas 
Tešubas būdavo aprašomas kaip laikantis trigubą žaibą ir ginklą, paprastai kovos kirvį (dažnai kirvį dviguba galva labrį) ar buožę. 

Anatolijoje įprastas šventas gyvūnas bulius buvo jo gyvūnas atributas. Tešubo karūna buvo raguota, jo vežimą traukė buliai Seris ir Huris, ant jų jis jodavo.

Šeima
Pagal huritų mitą apie Tešubo kilmę Tešubo gyvybė užsimezgė, kai dievas Kumarbis nukando ir prarijo savo tėvo Anu genitalijas. Tuo šis mitas panašus į graikų mitą apie Uraną, Kroną ir Dzeusą, kuris aprašytas Hesiodo „Teogonijoje“. Tešubo broliai buvo Aranzah (Tigro upės personifikacija), Ulikumis (Ullikummi, akmeninis milžinas) ir Tashmishu.

Huritų dievų sistemoje Tešubas poroje su deive motina Hebata, o hetitų dievų sistemoje jo pora saulės deivė Arinitė (Arinniti) (Arinos miesto deivė). Tai buvo labai senas kultas, panašus į bulių ir motinų garbinimą Čatal Hiujuke neolito laikais. 
Tešubo sūnus buvo kalnų dievas Saruma.

Drakonai 
Pagal hetitų mitus vienas didžiausių Tešubo žygių buvo drakono Ilujankos nužudymas. 

Egzistuoja ir mitų apie jo konfliktą su jūrų būtybe (galbūt gyvate) Hedammu .

Nuorodos 

Hetitų dievai
Huritų mitologija
Aleksander Dubiński

Aleksander Dubinski (1924 m. gegužės 24 d. Trakuose, Antroji Lenkijos Respublika – 2002 m. rugsėjo 23 d. Varšuvoje, Lenkija) – Lietuvos karaimų kilmės turkologas, orientalistas.

Biografija 

Gimė 1924 m. gegužės 24 d. Trakuose. Po II pasaulinio karo emigravo į Lenkiją. Dirbo Varšuvos universiteto orientalistikos institute. Parašė apie 150 mokslinių straipsnių. Buvo Lenkijos karaimų bendruomenės sekretorius. Mirė 2002 m. rugsėjo 23 d. Varšuvoje, palaidotas Varšuvos karaimų kapinėse.

Darbai

 1994: Caraimica : prace karaimoznawcze 
 1986: Tatarzy polscy : dzieje, obrzędy, legendy, tradycje
 1983: Słownik turecko-polski, polsko-turecki

Nuorodos

 Eva A. Csato svečiuose pas Aleksandrą Dubinskį Varšuvoje

Turkologai
Josifas Žilinskis

Josifas Žilinskis (1834 m. balandžio 20 d. Trakuose, Rusijos imperija – 1916 m.) – geodezininkas, infanterijos generolas.

Biografija 

Gimė 1834 m. balandžio 20 d. Trakuose. Studijuodamas Sankt Peterburge kelių inžineriją pradėjo dalyvauti geodeziniuose tyrimuose. 1860 m. išsiųstas dirbti į Minsko ir Mogiliavo apylinkes, kur dirbo darbus susijusius su trianguliacija. 1871 m. apdovanotas Anos ginklo ordinu. 1874-1894 m. jis vadovavo pelkėto Polesės regiono nusausinimo darbams. 1875 m. tapo Polesės regiono trianguliacinių tyrimų vadovų. Taip pat vadovavo Barabos žemumos nusausinimo darbams. 1877 m. tapo karinio mokslininkų komiteto nariu. 1879 m. pradėjo dirbti valstybės turto departamente. 1894 m. tapo žemės gerinimo departamento vadovu. Mirė 1916 metais.

Nuorodos

 Polesės istorija (rus.)
 Biografija I (rus.) 
 Biografija II (rus.)
 Жилинский Иосиф Ипполитович (20.4.1834–1916)

Rusijos imperijos asmenybės
Rusijos imperijos generolai
Alfredas Širmulis

Alfredas Širmulis (1938 m. vasario 22 d. Žilvičiuose – 2013 m. gruodžio 3 d. Vilniuje) – dailės istorikas, Vilniaus dailės akademijos profesorius.

Biografija 

Gimė 1938 m. vasario 22 d. Žilvičiuose. Valstybiniame dailės institute (dab. Vilniaus dailės akademija) 1974 m. įgijo menotyrininko specialybę. Ten pat 1977-2009 m. skaitė visuotinės meno istorijos, senovės meno istorijos ir lietuvių liaudies meno istorijos paskaitas. Ilgą laiką vadovavo VDA Studentų meno draugijai. Buvo Akademijos fakultetų dekanas. A.Širmulis yra paskelbęs daugiau kaip 20 mokslinių straipsnių, monografiją „Lietuvos kūrybos tradicijų keliu: lietuvių liaudies XIX a. akmeniniai memorialiniai paminklai“ (1981 m., monografija parengta kandidatinės disertacijos pagrindu), išleido vadovėlį aukštosioms mokykloms „Lietuvių liaudies memorialiniai paminklai“. Mirė 2013 m. gruodžio 3 d. Vilniuje.

Nuorodos

 Mirė Vilniaus dailės akademijos profesorius A.Širmulis 

Lietuvos dailės istorikai
Bombardier CRJ200

Bombardier CRJ100 ir CRJ200 – kompanijos Bombardier Aerospace iš Kanados gaminami siauro fiuzeliažo, dviejų variklių regioninės ir verslo klasės lėktuvai. Lėktuvuose telpa 50 keleivių. CRJ100 ir CRJ200 gali pasiekti maksimalų 0,74 Macho greitį bei nuskristi iki 3 713 km.

Oro laineriai
Anastasija Kalmanovič

Anastasija Briliova-Kalmanovič (g. 1972 m. liepos 12 d. Kėdainiuose, Lietuvos TSR) – Rusijos aktorė, muzikos prodiuserė.

Biografija 
Gimė 1972 m. liepos 12 d. Kėdainiuose, karininko Nikolajaus Briliovo šeimoje. Studijavo šiuolaikinį meną Latvijos universitete. Buvo rusų dainininkės Zemfiros muzikos prodiuserė. Buvo susituokusi su verslininku Šabtajumi Kalmanovičiumi, 1998 m. susilaukė dukters Danielos, bet su vyru išsiskyrė 2000 metais. Po kiek laiko susituokė su didžėjumi Fiodoru Fominu, su kuriuo susilaukė sūnaus Tichono 2010 metais.  Nuo 2003 m. muzikos grupės TOKiO muzikos prodiuserė.

Filmografija

 2002 — В движении
 2003 — Стилет
 2004 — На вираже
 2004 — Человек-амфибия. Морской дьявол
 2005 — Обречённая стать звездой — Майя Баринова
 2006 — Псевдоним Албанец
 2007 — Самый лучший фильм
 2008 — Ранетки
 2008 — Королева льда

Nuorodos

 Filmografija www.imdb.com svetainėje
 Biografija (rus.)
 Anastasija Kalmanovič susilaukė sūnaus!
 Buvusią Š.Kalmanovičiaus žmoną įsiutino kalbos, jog ją vyrui padovanojo kriminalinis autoritetas
 Kova dėl paliktų milijonų
 Teismas leido A.Kalmanovič matytis su dukterimi
 Nerimsta kova dėl Š.Kalmanovičiaus dukters ir milijonų
 Nužudytojo Š.Kalmanovičiaus buvusi žmona Anastasija laukiasi antrojo vaiko 

Rusijos aktoriai
Muzikos prodiuseriai
Bredos atidavimas

Bredos atidavimas (kitaip Ietys, ) – vienas žymiausių ispanų baroko tapytojo Diego Velaskeso (1599–1660) paveikslų. Yra Prado muziejuje Madride.

Apie paveikslą 
„Bredos atidavime“ vaizduojamas Bredos miesto gynėjų miesto rakto perdavimas Ispanijos karalystės armijai 1625 m. birželio 5 d. Nyderlandų nepriklausomybės karo metu. Diegas Velaskesas nutapė šį paveikslą praėjus apie 10 metų nuo įvykių ir pats jų nematė. Paveikslas buvo skirtas prašmatniam kambariui naujai pastatytuose El Buen Retiro karališkuosiuose rūmuose Madride. Kambarys turėjo būti dekoruotas 12 paveikslų, vaizduojančių Ispanijos karaliaus Pilypo IV pergales. 

„Bredos atidavimo“ scena skirta pabrėžti Ispanijos armijos pergalei ne vien mūšio lauke, bet ir moralinėje plotmėje. Ispanijos armijos generolas, genujietis Ambrozijus Spinola (itališkai Ambrodžas Spinola) beveik draugiškai padeda ranką ant peties miesto gynėjų vadui Justinui Nasau, prilaikydamas jį ir neversdamas žeminančiai atsiklaupti prieš nugalėtojus. Justinas Nasau įteikia Ambrozijui Spinolai Bredos miesto raktą po ilgalaikės apsiausties. Bredos užėmimas buvo viena iš nedaugelio Ispanijos pergalių prieš susikūrusią Nyderlandų valstybę. Pasidavimo sutartis išties buvo palanki nugalėtiesiems. Ji leido atsitraukti gynėjų armijos likučiams ir apsaugojo miestą nuo sunaikinimo ir plėšimų (vėliau Breda buvo užimta Nyderlandų kariuomenės ir pagal sutartis atiteko Nyderlandams).

Dviejų generolų susitikimas vaizduojamas be didelio pergalės patoso. Tikrasis susitikimas tikriausiai buvo visai kitoks. Karo laukai vaizduojami rūkstančių dūmų peizažu. Paveikslo dešinėje vaizduojama Ispanijos galybės trijų lygmenų alegorija: raitelių ietys (Ispanijoje paveikslas geriau žinomas pavadinimu Las lanzas − „ietys“), žemiau vaizduojami kareiviai ir pirmajame plane − arklys, nuo kurio tikriausiai yra nulipęs Ambrozijus Spinola. Kavalerija tuo metu buvo laikoma galingiausia kariuomenių jėga. Diegas Velaskesas asmeniškai pažinojo Ambrozijų Spinolą. Jis kartu su Spinola 1629 m. atvyko į Italiją. Paveiksle tikriausiai dailininkas atiduoda pagarbą generolui ir vaizduoja jį kaip kilnumo ir kario vertybių įsikūnijimą (Ambrozijus Spinola mirė 1630 m.).

Šaltiniai 
 Prado muziejaus svetainė
 Cole, Bruce. Art of the Western World: From Ancient Greece to Post Modernism. Simon and Schuster, 1991. p. 174

Nuorodos 
 smarthistory.khanacademy.org
 wga.hu

Diego Velázquez paveikslai

Istoriniai paveikslai
Ispanijos bataliniai paveikslai
Audrys Antanaitis

Audrys Antanaitis (g. 1959 m. balandžio 10 d. Palangoje) – Lietuvos žurnalistas, literatūrologas, kalbininkas.

Biografija 
Mokėsi Telšių 3-oje vidurinėje mokykloje. Už dalyvavimą pogrindinės bendrijos „Laisvės vyčiai“ veikloje pašalintas iš mokyklos ir nuteistas kalėti nepilnamečių kolonijoje. 1977 m. baigė Klaipėdos 9-ąją vidurinę mokyklą. 1977–1982 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete studijavo lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. 1982–1983 m. Šalčininkų rajono Poškonių aštuonmetės mokyklos direktorius. 1983–1985 m. Vilniaus 4-osios internatinės mokyklos auklėtojas. 1985–1990 m. Lietuvių kalbos ir literatūros instituto aspirantas, jaunesnysis mokslo darbuotojas. 1988–1989 m. laikraščio „Lietava“ redaktorius. 

1990–1997 m. LR kultūros ir švietimo ministerijos Regioninių problemų ir tautinių mažumų departamento prie LR Vyriausybės Ryšių su užsienio lietuviais skyriaus viršininkas. LR Seimo narių Felikso Palubinsko, Vytauto Bogušio, Algirdo Saudargo padėjėjas.  2000–2012 m. Žinių radijo žurnalistas, laidų vedėjas. 2002–2004 m. VU Komunikacijos fakultete studijavo žurnalistikos specialybę. Nuo 2003 m. „Vilniaus televizijos“, 2004–2009 m. televizijos „5 kanalas“ diskusijų laidų vedėjas. 2007–2008 m. VU Žurnalistikos instituto dėstytojas. 2012–2015 m. „Laisvosios bangos“ radijo žurnalistas, laidų vedėjas. 2015 m. Darbo partijos pirmininko Valentino Mazuronio patarėjas Europos Parlamente.  2015–2017 m. interneto portalo alkas.lt redaktorius, laidų vedėjas.  2017 m. lapkričio 21 d. paskirtas Valstybinės lietuvių kalbos komisijos pirmininku. 

Nuo 1982 m. rašė literatūrines recenzijas „Pergalės“ (vėliau „Metų“), „Nemuno“, o literatūrinio pobūdžio straipsnius dar ir „Mokslo ir gyvenimo“ žurnalams. Buvo išrinktas „Mokslo ir gyvenimo“ jaunųjų mokslininkų konkurso nugalėtoju. 1988 m. pirmosios sąjūdinės Lietuvos jaunimo organizacijos – lietuvių jaunimo bendrijos „Lituanica“ – vienas iš kūrėjų, 1989 m. išrinktas jos pirmininku. Kūrė lietuvių bendruomenes Sibire, Uzbekijoje ir Ukrainoje, organizavo penkias ekspedicijas į Rusijos lietuvių bendruomenes Altajuje, Tomske, Novosibirske, Krasnojarske, Omske, statė kryžius lietuviškuose kaimuose Saratovo srityje – Čiornaja Padinoje, Litovkoje, Talovkoje.  2007–2017 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininko Dainiaus Radzevičiaus pavaduotojas. 2008–2015 m. Pasaulio esperantininkų žurnalistų asociacijos prezidentas. 
2017–2022 m. buvo Valstybinės lietuvių kalbos komisijos (VLKK) pirmininku.

Įvertinimas 
 2003 m. Lietuvos pramoninkų konfederacijos premija
 2004 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medalis 
 2016 m. Gabrielės Petkevičaitės-Bitės medalis „Tarnaukime Lietuvai“
 2017 m. medalis „Už nuopelnus žurnalistikai“

Šaltiniai

Nuorodos 
 Audrys Antanaitis: „Reikia atpainioti susipainiojusią žiniasklaidą“ 
 Šveplavimas internete – peilis po kaklu raštingumui (interviu) 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos laidų vedėjai
Lietuvos literatūrologai
Lietuvos esperantininkai
Kikulis

Kikulis () – Mitanio karalystės vyriausiasis žirgų dresuotojas (LÚa-aš-šu-uš-ša-an-ni) bei veikalo apie žirgų dresavimą autorius. Šis veikalas parašytas hetitų kalba ir datuojamas Naujosios Hetitų karalystės laikotarpiu (XIV a. pr. m. e.). Šis tekstas vertingas tiek pateikiamos informacijos, tiek kalbiniu požiūriu.

Tekstas pradedamas žodžiais: „Kalba Kikulis, Mitanio šalies vyriausiasis žirgų dresuotojas“. Toliau pasakojama apie 214 dienų trunkantį žirgų, naudojamų karo vežimams traukti, dresavimą. Aprašomas žirgų ganymas, jodinimas, šėrimas ir t. t.

Kikulio tekstą sudaro 1080 dantiraščio eilučių, surašytų ant 4 molinių lentelių. Tekstas įdomus tuo, kad jame sutinkama nemažai mitaniškų terminų, kurie yra indoeuropietiški (indoarijų kilmės). Šis tekstas bei taikos sutartis tarp hetitų karaliaus Supiluliumo I ir Mitanio valdovo Šativazos parodo buvus indoarijišką įtaką neidoeuropietiškoje huritų kalboje (indoarijų superstratas Mitanyje). Kikulio rašte sutinkami tokie indoarijiškos kilmės žodžiai kaip ašušanni (plg.  „žirgų varovas“), taip pat skaičiai aiga-, tera-, panza-, satta-, nāwa-wartanna, atitinkantys sanskrito eka-, tri-, pañca- sapta-, nava-vartana („vienas, trys, penki, septyni, devyni virsmai“).

Nuorodos 
 Tekstas, jo vertimas

Huritai
Žirgų sportas
Freilinos (Velaskesas)

Freilinos, kitaip žinomas neverčiamu pavadinimu Meninos (, dar kitaip Pilypo IV šeima) – ispanų baroko tapytojo Diego Velaskeso (1599–1660) grupinis portretas, kurio centre vaizduojama Ispanijos karaliaus Pilypo IV duktė, tuo metu apie 4 metų amžiaus infanta Margarita su freilinomis. Paveikslas įvardijamas žymiausiu Diego Velaskeso kūriniu ir vienu žymiausių paveikslų Europos dailės istorijoje. Eksponuojamas Prado muziejuje Madride.

Apie paveikslą 
„Freilinos“ (kitaip „Meninos“) yra grupinis Ispanijos karaliaus šeimyninis portretas. Paveikslo centre vaizduojama jaunesnioji karaliaus Pilypo IV duktė infanta Margarita. Iš abiejų jos pusių pavaizduotos taip vadinamos meninos (iš portugalų meninha − „maža mergaitė“) − freilinos, kurioms suteikta garbė patarnauti karaliaus dukteriai: María Agustina de Sarmiento (Margaritai iš dešinės) ir Isabel de Velasco. Paveikslo dešinėje artimajame plane vaizduojami du dvaro nykštukai: vokietė María Bárbola ir italas Nicolasito Pertusato, bandantis koja pajudinti šunį. Toliau vaizduojama infantos auklė Marcela de Ulloa, besikalbanti su nenustatytos asmenybės karininku. Kambario gale, pro duris ant laiptų vaizduojamas karalienės kamerdineris José Nieto Velázquez, kuris galbūt turėjo giminystės ryšių su dailininku. 

Diegas Velaskesas pavaizdavo save paveikslo kairėje su teptuku prieš molbertą. Karališkoji pora, Pilypas IV ir Marijana Austrijietė, atsispindi veidrodyje, pakabintame ant kambario galinės sienos. Paveikslo veiksmas vyksta dailininko studijoje karališkuosiuose rūmuose Madride ir galima spėti, kad Velaskesas save pavaizdavo tapantį karališkosios poros portretą, o paveiksle vykstanti scena vaizduojama iš karaliaus ir karalienės akių perspektyvos. Kitu spėjimu, gal Velaskesas tapo būtent šį paveikslą, t. y. „Freilinose“ pavaizduotas paties paveikslo nutapymas. Nors paveikslą galima vertinti kaip infantos Margaritos portretą, visgi pati princesė neatrodo jam pozuojanti. Kitu spėjimu, paveiksle gal vaizduojama scena dailininko kambaryje tuo momentu, kai Velaskesas tapė, o karališkoji pora į jį netikėtai įėjo. 

Paveikslas sukurtas apie 1656 m., jo svarbą karaliui liudija tai, kad Pilypas IV nuolat laikė jį savo privačiame kambaryje. XVII a. italų tapytojas, dirbęs Ispanijos karaliui, Luka Džordanas pavadino paveikslą „tapybos teologija“. Paveikslas yra Prado muziejuje Madride nuo pat jo atidarymo 1819 m. Velaskeso pozą paveiksle panaudojo Fransiskas Goja 1800 m. pavaizdavęs save prie molberto taip pat grupiniame karališkosios šeimos portrete „Karolis IV su šeima“. 1957 m. Pablas Pikasas sukūrė 44 paveikslų variacijas Velaskeso „Freilinų“ tema.

Šaltiniai 
 Prado muziejaus svetainė
 Cole, Bruce. Art of the Western World: From Ancient Greece to Post Modernism. Simon and Schuster, 1991. p. 175

Nuorodos 
 Ypač aukštos raiškos „Freilinų“ reprodukcija
 smarthistory.khanacademy.org
 spanish-art.org

Diego Velázquez paveikslai
Ispanijos portretai
Prado muziejaus paveikslai
Snežana Berič

Snežana Berič (; g. 1960 m. Belgrade) – Serbijos dainininkė, žinoma sceniniu vardu Extra Nena (, Ekstra Nena).

Gimė 1960 metais. Mokėsi Josip Slavenskio muzikos mokykloje Belgrade. Gimtojoje Serbijoje atlikėja žinoma kaip Extra Nena. Per savo muzikinę karjerą gavo daugiau kaip dvidešimt apdovanojimų, ne kartą dalyvavo įvairiuose festivaliuose.

1992 m. Eurovizijos dainų konkurse kaip Jugoslavijos atstovė pasirodė su serbų kalba atlikta daina „Ljubim te pesmama“ (). Iš komisijos gavusi 44 taškus, atlikėja užėmė 13 vietą, aplenkusi dešimties valstybių atstovus. Snežana yra paskutinė Jugoslavijos atstovė šiame konkurse, vėliau ši šalis liovėsi egzistavusi.

2004 metais Extra Nena dalyvavo Serbijos ir Juodkalnijos atrankoje Evropesma 2004 į Eurovizijos dainų konkursą. Atlikusi dainą „More Ljubavi“, dainininkė tarp 24 dalyvių užėmė 12 vietą.

Diskografija 
 1985 – Luckasta devojčica
 1988 – Tvoje usne kao vino
 1992 – Pokreni se
 1996 – Gorko ćeš plakati
 1996 – Jasu Srbijo
 1998 – A sve je drukčije moglo
 2001 – Ima dana
 2007 – Samo tvoja

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

|-

Serbijos atlikėjai
Jugoslavijos atstovai Eurovizijoje
D.J. Augustin

Darryl Gerard „D. J.“ Augustin, Jr. (g. 1987 m. lapkričio 10 d. Naujajame Orleane, Luizianoje) – JAV krepšininkas, žaidžiantis Orlando „Magic“ komandoje.

Karjera 

Krepšininką 2008 m. NBA naujokų biržoje 9 šaukimu pasirinko tuometinė Šarlotės „Bobcats“ ekipa. Šiai komandai D.J. Augustinas atstovavo iki 2012 m. 2012 m. liepos 13 d. krepšininkas pasirašė sutartį su Indianos „Pacers“ klubu. 2013 m. liepos 22 d. prisijungė prie Toronto „Raptors“ ekipos, bet gruodžio 9 d. buvo atleistas. Gruodžio 13 d. „padėjo parašą“ ant sutarties su Čikagos „Bulls“ klubu. 2014 m. liepos 15 d. pasirašė sutartį su Detroito „Pistons“ komanda.

Pasiekimai 

 2008 m. Bob Cousy apdovanojimo laimėtojas.
 2009 m. išrinktas į geriausių NBA naujokų antrąją komandą.

NBA statistika

Reguliarusis Sezonas 

|-
| align="left" | 2008–09
| align="left" | Šarlotė
| 72 || 12 || 26.5 || .430 || .439 || .893 || 1.8 || 3.5 || .6 || .0 || 11.8
|-
| align="left" | 2009–10
| align="left" | Šarlotė
| 80 || 2 || 18.4 || .386 || .393 || .779 || 1.2 || 2.4 || .6 || .1 || 6.3
|-
| align="left" | 2010–11
| align="left" | Šarlotė
| 82 || 82 || 33.6 || .416 || .333 || .906 || 2.7 || 6.1 || .7 || .0 || 14.4
|-
| align="left" | 2011–12
| align="left" | Šarlotė
| 48 || 46 || 29.3 || .376 || .341 || .875 || 2.3 || 6.4 || .8 || .0 || 11.1
|-
| align="left" | 2012–13
| align="left" | Indiana
| 76 || 5 || 16.1 || .350 || .353 || .838 || 1.2 || 2.2 || .4 || .0 || 4.7
|-
| align="left" | 2013–14
| align="left" | Toronto
| 10 || 0 || 8.2 || .292 || .091 || 1.000 || .4 || 1.0 || .1 || .0 || 2.1
|-
| align="left" | 2013–14
| align="left" | Čikaga
| 61 || 9 || 30.4 || .419 || .411 || .882 || 2.1 || 5.0 || .9 || .1 || 14.9
|-
| align="left" | Karjera
| align="left" |
| 429 || 156 || 25.0 || .404 || .377|| .874 || 1.8 || 4.0 || .6 || .0 || 10.1

Atkrintamosios varžybos 

|-
| align="left" | 2010
| align="left" | Šarlotė
| 4 || 0 || 18.3 || .294 || .333 || .833 || 1.0 || 1.8 || .3 || .3 || 4.3
|-
| align="left" | 2013
| align="left" | Indiana
| 19 || 1 || 16.6 || .380 || .396 || .806 || .8 || .7 || .4 || .0 || 5.2
|-
| align="left" | 2014
| align="left" | Čikaga
| 5 || 0 || 28.2 || .292 || .269 || .895 || 1.6 || 4.8 || .6 || .0 || 13.2
|-
| align="left" | Karjera
| align="left" |
| 28 || 1 || 18.9 || .331 || .350 || .839 || 1.0 || 1.6 || .4 || .0 || 6.5

Geriausi rezultatai 
 Pelnyti taškai: 33 prieš Bostoną 03/30/14
 Atkovoti kamuoliai: 8 3 kartus
 Rezultatyvūs perdavimai: 14 prieš Detroitą 04/10/11
 Perimti kamuoliai: 5 prieš Klyvlendą 04/05/11

Nuorodos 

 NBA puslapis apie žaidėją

Augustin, D.J.
Europos solidarumas

„Europos solidarumas“ ()), 2014-2019 m. žinota pavadinimu „Petro Porošenkos blokas“ (), – Ukrainos politinė partija, įkurta 2001 m. (tuo metu buvo žinoma kaip „Solidarumas“ ()). Savo veikloje vadovaujasi proeuropietiškumo ir  liberalkonservatyvizmo ideologijomis.

Istorija 

„Solidarumas“ () buvo įkurtas 2001 m. vasario 28 d. Pirmasis partijos pirmininkas buvo Michailas Antoniukas. Nuo 2001 m. lapkričio 15 d. partijos lyderis buvo Petro Porošenka.

2014 m. rugpjūčio 17 d. partijos pavadinimas buvo pakeistas į „Petro Porošenkos blokas“ (), o 2019 m. vėl grąžintas į pradinį.

Ukrainos partijos
Sabališkių koplyčia

Sabališkių kapinių koplyčia, arba De Raesų ir Broel-Pliaterių šeimų koplyčia-mauzoliejus, stovi Elektrėnų miesto kapinėse Sabališkėse, tarp Elektrėnų ir Abromiškių, šalia magistralės . 1992 m. koplyčia paskelbta regioniniu architektūros, dailės ir sakraliniu paminklu, įtraukiant į LR Kultūros vertybių registrą.

Anksčiau koplyčioje buvo atliekamos įvairios pamaldos: vietiniai gyventojai rengdavo gegužines, birželines pamaldas, kartais vykdavo šv. Mišios. Dabar koplyčia atidaroma tik per Vėlines.

Istorija 

Mauzoliejinė koplyčia pastatyta XIX a. viduryje. Joje laidoti gretimo Abromiškių dvaro savininkai. Kapinių koplyčia pradėta statyti XIX a. I pusėje kaip bažnyčios varpinė, o užbaigta kaip Abromiškių dvarininkų De Raesų ir Broel-Pliaterių antkapis. Koplyčioje laidota 1852-1911 m. 

XVIII-XIX a. Abromiškių dvarą valdė prancūzų kilmės grafai de Raesai. XIX a. viduryje Kazimiera de Raes (1818–1893) ištekėjo už grafo Pranciškaus Pliaterio. Abromiškės priklausė Pliateriams iki 1937 m. Dauguma dvarą valdžiusių Raesų ir Pliaterių giminės palikuonių amžinam poilsiui atgulė netoliese esančiose Sabališkių kapinaitėse ir čia esančioje mauzoliejinėje koplyčioje.

Architektūra 

Statinys kompaktinis, kvadrato plano, dviejų tarpsnių, su laidojimo rūsiu (šiuo metu užbetonuotas). Piramidinį keturšlaitį stogą`vainikuoja meniškas ornamentuotas kryžius. Tinku dengtiems fasadams būdingos arkinės nišos su viršutinėje dalyje įkomponuotomis langų angomis, pusapskritimių sąramų arkinės angos. Tarpsnių pastogėse suformuoti tinkuotų plytų mūro profiliuoti karnizai. Galiniame fasade įrengta juodo šlifuoto granito memorialinė lenta, apjuosta profiliuotu tinko apvadu, viršuje dekoruotu trikampiu sandriku, su įrašu lenkų kalba: „Ś. † P. / WILHELM i ANTONINA Z CHLEWIŃSKICH / UR. 1787 R. ZM. 1854 R./ de RAES UR. 1798 R. ZM. 1852 R. / JAŚ Hr. BROEL-PLATER / UR. I ZM. 5/VI 1882 R. / BOGDZIO / Hr. BROEL-PLATER / UR. 21/VI 1883 R. ZM. 16/1 1884 R. / WILHELM / Hr. BROEL-PLATER / UR. 10/III 1850 R. ZM. 27/X 1911 R.“ Papėdėje – metalinė ažūrinė tvorelė.

Koplyčios perdenginiai – pirmo ir antro tarpsnių tinkuotų plytų mūro cilindriniai skliautai. Į patalpą veda metalinės dvivėrės, dekoruotos metalo juostomis durys su įstiklintu viršulangiu. Stogas yra dengtas skarda. Viduje prie sieninio altoriaus iš raudonų plytų sudėta ir nutinkuota mensa. Išlikusi sienų ir lubų tapyba (augalinė ornamentika su embleminėmis simbolinėmis kompozicijomis). Antrajame statinio tarpsnyje patalpinta medinė skulptūrėlė „Skausmo vyras“.

A. Jankevičienė ir M. Kuodienė savo leidinyje „Lietuvos mūrinės koplytėlės“ aprašo pirminę Sabališkių koplyčios išvaizdą: „Pirmajame statinio tarpsnyje įrengta cilindriniu skliautu suskliausta koplyčia. Šis tarpsnis sudaro didoką tūrį su durimis ir piramidiniu, malksnomis dengtu stogu. Stogo viršūnėje stovi Dievo Motinos statula, kurią gaubia antrasis tarpsnis su didelėmis, atviromis arkomis visose keturiose pusėse“. Koplyčioje būta medinio altoriaus, kuris ne sykį degė nuo paliktų žvakių.

Galerija

Šaltiniai 

Elektrėnų savivaldybės koplyčios
Sheeba

Sheeba buvo merginų pop muzikos trio, populiarus Airijoje aštuntojo dešimtmečio pabaigoje ir devintojo dešimtmečio pradžioje. Grupę sudarė Maxi (tikrasis vardas Irene McCoubrey), Marion Fossett ir Frances Campbell.

1978 m. grupė dalyvavo Airijos nacionaliniame dainų konkurse, siekiant pasirinkti Airijos dainą tų metų Eurovizijos dainų konkursui. Tačiau su daina „It’s Amazing What Love Can Do“ atlikėjos finale užėmė 6 vietą ir tarptautiniame konkurse dalyvauti negalėjo.

Po trejų metų – 1981 metais, grupė su daina „Horoscopes“ laimėjo šalies atranką ir išrinktos Airijos atstovėmis 1981 m. Eurovizijos konkurse. Renginyje, kuris vyko Dubline, Sheeba su 105 taškais užėmė penktą vietą. Grupė dar du kartus bandė patekti į Euroviziją – 1982 ir 1984 metais – tačiau atlikėjos užėmė atitinkamai septintą ir ketvirtą vietas.

Grupės narė Maxi 1973 m. dalyvavo Eurovizijos dainų konkurse, kur užėmė 10 vietą.

Nuorodos 
 Daina Horoscopes

|-

Airijos muzikos grupės
Pop atlikėjai
Airijos atstovai Eurovizijoje
1981 m. Eurovizijos dalyviai
Akmenės laisvoji ekonominė zona

Akmenės laisvoji ekonominė zona – laisvosios ekonominės zonos statusą turinti 98,6 ha pramoninės plėtros teritorija, kur klientams yra nustatytos mokesčių, muitų, kvotų lengvatos ir specialiosios veiklos taisyklės, siekiant investuotojams sudaryti palankesnes veiklos sąlygas. Akmenės laisvoji ekonominė zona įsteigta 2012 metais 49 metams.

Nuorodos 
 Akmenės laisvoji ekonominė zona
 Įkurtos penkios naujos laisvosios ekonominės zonos

Akmenė
Lietuvos laisvosios ekonominės zonos