Intelektinė nuosavybė

Intelektinė nuosavybė – teisinė sąvoka, nurodanti į protinio darbo rezultatą, kuriam yra taikomos išskirtinės teisės. Pagal intelektinės nuosavybės teisę, jų savininkui suteikiamos tam tikros teisės įvairių rūšių nematerialiam turtui, tokiam kaip muzikos, literatūros ir kiti meno kūriniai, atradimai bei išradimai, žodžiai, frazės, simboliai ir dizainas. Dažniausiai pasitaikančios intelektinės nuosavybės teisės rūšys: autorių teisės, prekių ženklai, patentai, pramoninis dizainas, prekinė išvaizda ir kai kuriais atvejais – verslo paslaptys.

Nepaisant to, kad teisės principai, taikomi intelektinei nuosavybei, vystėsi jau ne vieną amžių, pati sąvoka intelektinė nuosavybė pradėta vartoti tik XIX a. ir tik XX a. pabaigoje, ji imta plačiai taikyti daugelyje pasaulio šalių. Britų Anos Statutas (Statute of Anne), priimtas 1710 m. ir 1623 m. Monopolijų statutas (Statute of Monopolies) atitinkamai laikomi autorinių teisių ir patentų teisių ištakomis.

Istorija 

Šiuolaikinės sąvokos intelektinė nuosavybė vartojimas galėtų būti datuojamas vėliausiai 1867 m., kai buvo įkurta Šiaurės Vokietijos sąjunga, kurios konstitucija Sąjungoje oficialiai suteikė įstatymais paremtą intelektinės nuosavybės apsaugą. 1893 m. Berne įkurtas Jungtinis tarptautinis intelektinės nuosavybės apsaugos biuras (United International Bureaux for the Protection of Intellectual Property). Jis sudarytas sujungus administracinius sekretoriatus, kurie buvo įsteigti Paryžiaus konvencijos (1883 m.) bei Berno konvencijos (1886 m.) metu. 1960 m. organizacija perkelta į Ženevą, kur 1967 m. tapo Jungtinių Tautų padaliniu – Pasauline intelektinės nuosavybės organizacija (World Intellectual Property Organization, sutr. WIPO). Pasak Mark Lemley, būtent tuo metu ši sąvoka iš tiesų buvo pradėta vartoti Jungtinės Valstijose (kurios nebuvo susijusios su Berno konvencija), o plačiai taikyti pradėta po Bayh-Dole akto, priimto 1980 m.

„Patentų istorija prasidėjo ne nuo išradimų, o nuo karalienės Elžbietos I (1558–1603) karališkųjų dotacijų. Po Elžbietos valdymo praėjus maždaug 200 metų, patentas reiškė įteisinimą [teisę], kuris leido išradėjams kontroliuoti savo mechaninių ar mokslinių išradimų gamybą bei pardavimus.“

1818 m. rašytiniuose darbuose prancūzų liberalų teoretikas Benjamin Constant prieštaravo neseniai įvestai intelektinės nuosavybės idėjai. Sąvoka intelektinė nuosavybė panaudota 1845 m. spalį Masačiusetso valstijos teisme priimant nutarimą dėl Davoll er al. prieš Brown patentų byloje, kuriame teisėjas Charles L. Woodburey rašė, jog „tik tokiu būdu mes galime apsaugoti intelektinę teisę, protinis darbas, kūriniai ir interesai yra tokia pati žmogaus nuosavybė… kaip ir kviečiai, kuriuos jis augina arba galvijų banda, kurią veisia.“ Pareiškimas, kad „atradimai yra nuosavybė“ siekia dar ankstesnius laikus. 1791 m. Prancūzų teisės pirmoji dalis nustato: „Visi nauji atradimai yra autoriaus nuosavybė, tam, kad būtų užtikrinta kūrėjo nuosavybė bei naudojimasis ja, jam turi būti išduodamas patentas penkeriems, dešimčiai arba penkiolikai metų.“ Europoje prancūzų autorius A. Nion paminėjo intelektinės nuosavybės () sąvoką savo darbe „Droits civils des auteurs, artistes et inventeurs“, publikuotame 1846 m.

Iki šių dienų intelektinės nuosavybės teisės tikslas buvo suteikti bent minimalią apsaugą tam, kad būtų skatinamas naujovių diegimas. Vis dėlto, istoriškai trumpalaikės ir ribotos apimties teisės buvo suteikiamos tik tuomet, kai reikėjo skatinti konkrečius išradimus.

Intelektinės nuosavybės sąvokos kilmė gali būti siejama su dar ankstesniais laikais. Žydų teisėje įtrauktos kelios nuostatos, kurių poveikis yra panašus kaip ir šiuolaikinės intelektinės nuosavybės teisių, nors panašu, kad intelektinių kūrinių kaip turto sąvoka neegzistavo – ypač Hasagat Ge‘vul (nesąžiningo kėsinimosi į teises) principas buvo naudojamas pateisinti leidėjo (bet ne autoriaus) ribotos trukmės autorines teises XVI a. 500 m. pr. m. e. Graikijos valstybės Sybario valdžia siūlė vienerių metų patentą „visiems, kurie atras bet kokių naujų prabangos, malonumų patobulinimų.“

Rūšys 

Dažniausiai pasitaikančios intelektinės nuosavybės teisės rūšys yra autorinės teisės, prekių ženklai, patentai, pramoninis dizainas, prekinė išvaizda ir kai kuriais atvejais – verslo paslaptys. Taip pat egzistuoja ir daugiau specializuotų intelektinės nuosavybės teisės rūšių, neturinčių aiškiai apibrėžtų charakteristikų, pavyzdžiui, įvairių elektroninių sistemų dizaino teisė (vadinamosios planų, išplanavimų (topografijos) teisės Jungtinių Amerikos Valstijų įstatymuose, teisės, saugomos pagal Integruotų sistemų topografijos aktą Kanados teisėje bei teisės, saugomos Europos Sąjungoje pagal 1986 m. gruodžio 16 d. Puslaidininkių gaminių topografijų teisinės apsaugos direktyvą 87/54/EEB), augalų veisėjų teisės, augalų rūšių teisės, industrinio dizaino teisės, papildomi apsaugos sertifikatai farmacijos produktams bei duomenų bazių apsauga Europos Sąjungos teisėje).

Patentai 

Patentas kūrėjui suteikia išskirtines teises gaminti, naudoti, parduoti ir importuoti išradimą tam tikrą ribotą laiką. Mainais į tai, išradimas turi būti viešai skelbiamas. Išradimas gali būti specifinės technologinės problemos sprendimas, kuris gali būti produktas arba procesas.

Autorių teisės 

Autorių teisės kūrėjui duoda išskirtines teises į jo originalius darbus, dažniausiai ribotam laikui. Autorinės teisės gali būti taikomos plačiam spektrui kūrybinių, intelektualinių ar meninių formų, arba „darbų“. Autorinės teisės negina pačių idėjų ar informacijos, tik formą ar manierą, kuriomis jos yra išreikštos.

Industrinio dizaino teisės 

Industrinio dizaino teisės saugo objektų, kurie nebūtinai yra praktiški, vizualųjį dizainą. Industrinis dizainas susideda iš formos sukūrimo, modelio ar spalvos konfigūracijos arba kompozicijos bei modelio ir spalvos kombinacijos trijų dimensijų formoje, kuri savyje talpina estetinę vertę. Industrinis dizainas gali būti dviejų arba trijų dimensijų modelis, naudojamas pagaminti produktą, industrinę prekę arba rankų darbo gaminį.

Prekės ženklas 

Prekės ženklas yra atpažįstamas ženklas, dizainas arba išraiška, kuri atskiria tam tikro šaltinio prekes arba paslaugas nuo kitų.

Pramoninis dizainas 

Pramoninis dizainas yra teisinis terminas, apibūdinantis meną, iš esmės nurodantį į produkto arba jo įpakavimo (arba net pastato dizaino) vizualios išvaizdos charakteristikas, kurios savo ruožtu nurodo produkto kilmę vartotojams.

Verslo paslaptis 

Verslo paslaptis yra formulė, panaudojimas, procesas, dizainas, instrumentas, modelis arba informacijos kompiliacija, kuri nėra visuotinai žinoma. Jos dėka verslas gali įgyti ekonominį pranašumą prieš konkurentus ar vartotojus. Jungtinėse Amerikos Valstijose, verslo paslapčių teisine gynyba pirmiausiai rūpinamasi valstijų lygmenyje pagal Pastovų verslo paslapčių įstatymą (Uniform Trade Secrets Act), kurį daugelis valstijų yra priėmusios, bei pagal federalinį įstatymą, 1996-ųjų Ekonominio šnipinėjimo aktą (Economic Espionage Act), kuris vagystę arba neteisėtą verslo paslapties pasisavinimą laiko federaliniu nusikaltimu. Šis įstatymas turi dvi nuostatas, kurios abi neteisėtos veiklos būdus laiko nusikaltimu. Pirmoji nusikaltimu laiko verslo paslapties vagystę, kurios tikslas pasipelnyti iš svetimų galių. Antroji nusikaltimu laiko komercinių ar ekonominių tikslų vagystę, (įstatymu nustatytos bausmės kiekvienu atveju yra skirtingos.) Įstatymai, reglamentuojantys verslo paslapties apsaugą skiriasi kiekvienoje šalyje.

Tikslai 

Dažniausiai pasitaikantis intelektinės nuosavybės (išskyrus prekės ženklus) įstatymais formuluojamas tikslas yra „skatinti progresą“. Ribotam laikui apsikeisdami išskirtinėmis teisėmis, kad atskleistų išradimus ir kūrybinius darbus, visuomenė ir patento arba autorinių teisių turėtojas abipusiai pasipelno, ir išradėjams bei kūrinių autoriams yra sukuriama paskata kurti bei parodyti savo darbus. Dalis apžvalgininkų pastebėjo, jog intelektinės nuosavybės įteisintojų ir tų, kurie remia jos realizavimą, tikslas yra „absoliuti apsauga“. „Jeigu bent iš dalies intelektinės nuosavybės yra trokštama dėl to, kad ji skatina naujovių diegimą, tai yra gerai. Manoma, kad kūrėjai neturės pakankamos paskatos kurti, jeigu jiems nebus duodama galimybė legaliai įteisinti jų išradimų socialinę vertę.“ Ši absoliuti apsauga, arba visiškas įvertinimas, intelektinę nuosavybę traktuoja taip pat kaip dar vieną „realios“ nuosavybės rūšį, perimdama jai taikomas nuostatas. Visi kiti neseniai vykdyti intelektinės nuosavybės nuostatų tobulinimai, tokie kaip Amerikos išradimų įstatymas (Leahy-Smith America Invents Act), pabrėžia tarptautinį suderinamumą.

Finansinė paskata 

Šios išskirtinės teisės leidžia intelektinės nuosavybės savininkams pasipelnyti iš savo sukurtų darbų, suteikdamos finansinę naudą už investavimą į intelektinę nuosavybę. Patentų atveju finansinė nauda suteikiama už mokslinius tyrimus ir taikomąją veiklą. Tačiau kai kurie apžvalgininkai, tokie kaip David Levine ir Michele Boldrin, ginčijasi dėl šio įteisinimo.

Ekonominis augimas 

Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (World Intellectual Property Organization – WIPO) sutartis ir kelios su ja susijusios tarptautinės sutartys patvirtintos suvokus, jog intelektinės nuosavybės apsaugos teisės yra būtinos norint išlaikyti ekonominį augimą. WIPO intelektinės nuosavybės vadovėlis pateikia dvi intelektinės nuosavybės įstatymų kūrimo priežastis:

 Suteikti įstatymo formą moralinėms bei ekonominėms kūrėjų teisėms į savo kūrinius bei viešai teisei turėti priėjimą prie tų kūrinių.
 Skatinti kūrybą ir jos rezultatų platinimą bei vartojimą kaip apgalvotą vyriausybės politikos aktą, skatinti teisėtą prekiavimą, kuris paskatintų ekonominį ir socialiniam vystymąsi.

Tarptautinio prekybos susitarimo dėl kovos su klastojimu sutartis (Anti-Counterfeiting Trade Agreement – ACTA) teigia, jog „efektyvus intelektinės nuosavybės įstatymų vykdymas yra būtinas, jeigu yra norima palaikyti ekonominį augimą visose pasaulinėse industrijose“.

Ekonomistai prognozuoja, jog dvi trečiosios dalys pagaminamos vertės Jungtinių Amerikos Valstijų didžiajame versle gali būti fiksuojamas kaip neapčiuopiamas turtas. Yra prognozuojama, jog „aktyviosios intelektinės nuosavybės industrijos“ pagamins 72 proc. daugiau vertės kiekvienam darbuotojui, negu „aktyvios neintelektinės nuosavybės industrijos“.

Jungtinis WIPO ir Jungtinių tautų universiteto tyrimo projektas, kuris vertino intelektinės nuosavybės įtaką šešioms Azijos šalims, išsiaiškino, jog yra „pozityvus ryšys tarp intelektinės nuosavybės sistemos stiprinimo ir vykstančio ekonominio augimo.“

Ekonomistai taip pat teigia, jog intelektinė nuosavybė gali būti naujovių diegimo stabdys, nes naujovės tampa drastiškomis. Intelektinė nuosavybė gamina išskirtinai nekonkuruojančius intelektualius produktus, kurie anksčiau buvo neišskiriantys. Tai sukuria ekonominį neveiksmingumą, kol turima monopolija. Naujovių diegimo stabdymas gali pasireikšti tuo metu, kai monopolijos pajamos yra mažesnės nei bendras visuomenės gerbūvis. Ši situacija gali būti apibūdinama kaip rinkos žlugimas arba kaip tinkamumo problema.

Moralumas 

Remiantis 27-uoju Visuotinės Žmogaus teisių deklaracijos straipsniu „kiekvienas turi teisę į savo moralinių ir materialinių interesų, atsirandančių iš mokslo, literatūros arba meno kūrinių, kurių autorius jis yra, apsaugą“. Nepaisant sudėtingų ryšių tarp intelektinės nuosavybės bei žmogaus teisių, yra argumentų išteisinančių intelektinę nuosavybę moraline prasme.

Šie argumentai gali būti suskirstyti į tris kategorijas. Asmenybės teorijos šalininkai teigia, jog intelektinė nuosavybė praplečia individualumą. Utilitaristai tiki, kad intelektinė nuosavybė stimuliuoja socialinį progresą ir stumia visuomenę į tolesnį naujovių diegimą. John Locke teorijų sekėjai sutinka, kad intelektinė nuosavybė gali būti pateisinta užsitarnavimu bei sunkiu darbu.

Keletas aspektų, pateisinančių privačią nuosavybę moraliai, taip pat gali būti pritaikyti moraliai palaikant intelektinę nuosavybę. Pavyzdžiui:

 Prigimtinės teisės arba teisingumo ginčas. Remiasi J. Locke idėja, kad asmuo turi prigimtinę teisę į darbą bei produktus, sukurtus jo/jos kūno. Šių produktų savinimasis yra laikomas neteisingu. Nors J. Locke ypatingai neakcentavo to, kad prigimtinė teisė taikoma protu sukurtiems produktams, šį principą galima pritaikyti intelektinės nuosavybės teisėms, kur neteisingu veiksmu laikomas netinkamas pasinaudojimas kito asmens idėjomis. J. Locke teorija apie intelektinę nuosavybę remiasi idėja, jog darbininkai turi teisę kontroliuoti tai, ką jie kuria. Jo šalininkai teigia, jog mes esame savo kūno savininkai, tas kūnas yra darbininkas, taigi ši nuosavybės teisė apima ir tai, ką mes sukuriame. Taigi, intelektinė nuosavybė užtikrina tą teisę, kai tai persikelia į produkciją.

 Utilitazimo arba pragmatizmo ginčas. Remiantis šiuo loginiu aiškinimu, visuomenė, kuri saugo privačią nuosavybę yra efektyvesnė ir labiau klestinti nei visuomenės, nesirūpinančios tuo. Naujovių diegimas bei išradimai XIX amžiaus JAV pažymi patentų sistemos vystymąsi. Suteikdamos novatoriams „ilgalaikį bei apčiuopiamą grįžtamąjį ryšį dėl sunaudoto laiko, darbo jėgos bei kitų išteklių“, intelektinės nuosavybės teisės siekia maksimaliai padidinti socialinę vienybę. Yra preziumuojama, kad jos išaukština bendrą gerovę skatindamos „intelektinių darbų kūrimą, gamybą bei platinimą“. Utilitaristai sutinka, jog be intelektinės nuosavybės trūktų paskatinimo kuri naujas idėjas. Ji, kaip ir kitos teisių gynimo sistemos, optimizuoja socialinę vienybę.

 „Asmenybės“ ginčas – remiasi G. V. F. Hegel citata „Kiekvienas žmogus turi teisę nukreipti savo valią į kokį nors daiktą arba paversti tą daiktą savo valios objektu, kitaip tariant, atsisieti nuo gryno daikto ir perkurti jį kaip savo.“ Europos intelektines nuosavybes teisė yra suformuota supratimo, jog idėjos yra „asmens bei jo asmenybės praplėtimas“. Asmenybės teoretikai ginčijasi, kad būti ko nors kūrėju yra iš esmės rizikinga ir pažeidžiama dėl galimybės, kad idėjos bei dizainas gali būti pavogti ar/ir pakeisti. Intelektinė nuosavybė saugo šiuos moralinius reikalavimus kylančius iš asmenybės.

Lisander Spooner (1855) ginčijasi, jog „asmuo turi prigimtinę ir absoliučią teisę, kadangi ji prigimtinė ir absoliuti, tai būtinai amžina. Tai teisė į nuosavybę, kuriuos atradėjas ir kūrėjas jis yra. Ši nuosavybės teisė dažniausiai yra tokia pati ir remiasi tais pačiais pagrindais kaip ir teisė į materialių daiktų nuosavybę ir yra principas, kad tarp šių dviejų atvejų negali būti jokio atskyrimo.“

Rašytoja Ayn Rand savo knygoje „Kapitalizmas: nepažintas idealas“ (Capitalism: The Unknown Ideal) tikina, kad intelektinės nuosavybės apsauga yra iš esmės moralinė problema. Yra įsitikinimas, jog žmogaus protas pats savaime yra gerovės bei išlikimo šaltinis ir visa tuo paremta nuosavybė yra intelektinė nuosavybė. Dėl to intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas moraliai niekuo nesiskiria nuo kitų nuosavybės teisių pažeidimo, kas kompromituoja išlikimo procesus ir dėl to turi būti traktuojamas kaip amoralus aktas.

Kritika 

Kai kurie intelektinės nuosavybės kritikai, tokie kaip laisvo kultūros judėjimo šalininkai charakterizuoja tai kaip intelektinį protekcionizmą, intelektinę monopoliją ar vyriausybės suteiktą monopolijos teisę ir įrodinėja, jog viešas interesas yra pažeidžiamas protekcine teisėtvarka, ypač tokia kaip autorių teisių praplėtimas, programinės įrangos patentai bei verslo metodų patentai. Pagrindinės idėjos intelektinės nuosavybės kritikai buvo suformuotos Eben Moglen jo veikale „dotCommunist Manifesto”:
„Visuomenė susipriešina su paprastu faktu – kiekvienas gali turėti bet kokį intelektinį darbą, kuris yra skirtas estetiniam vaizdui sukurti ar yra praktiškas (pakertant bet kokių žinių ištobulinimo vertę) ir, kai už tas vienodas sąnaudas kiekvienas gali jį turėti, nebėra moralu jį išskirti. Jei Roma būtų turėjusi galią visus gausiai maitinti ne už didesnes išlaidas, nei skirtos Cezario stalui, visuomenė nušluotų Cezarį nuo žemės paviršiaus, už tai, kad yra palikta badauti. Tačiau buržuazinė nuosavybės sistema reikalauja, kad žinios bei kultūra būtų sunorminta pagal gebėjimą mokėti.“

Sąvoka 

Laisvosios programinės įrangos fondas įsteigėjas Richard Stallman įrodinėja, kad nors sąvoka intelektinė nuosavybė yra plačiai vartojama, ji turėtų būti visiškai atmesta, nes „sistemiškai iškreipia ir sutrikdo šias problemas ir jos vartojimas buvo ir yra skatinamas tų, kurie iškovojo šią painiavą.“ Jis tvirtina, kad sąvoka „veikia kaip sujungianti visus gabalus į vieną, beviltiškus įstatymus, kurie atsirado atskirai, išsivystė skirtingai, aprėpė skirtingus užsiėmimus, skirtingas taisykles ir iškėlė skirtingas viešosios politikos problemas“ ir kad tai kuria „šališkumą“ suklaidinant šias monopolijas su ribotų fizinių daiktų turėjimu, pateikiant juos kaip „nuosavybės teises“.Stallman pasisako už autorių teisių, patentų ir prekių ženklų vienaskaitos formą ir nepritaria iš esmės skirtingų teisių sujungimui į vieną bendrą sąvoką. Panašiai Boldrin ir Levine teikia pirmenybę sąvokos „intelektinė monopolija“ vartojimui, kaip priimtinesnės pagal koncepciją.

Lawrence Lessing kartu su daugeliu kitų laisvosios () bei nemokamos programinės įrangos aktyvistų kritikavo suprantamą giminingumą su fizine nuosavybe (kaip žemė arba automobilis). Jie įrodinėjo, kad toks giminingumas nepasitvirtina, nes fizinė nuosavybė yra dažniausiai konkuruojanti su kitomis nuosavybės rūšimis, tuo tarpu intelektiniai kūriniai yra nekonkuruojantys su kitais (taip yra, jei kas nors pagamina darbo kopiją, kopijos turėjimas netrukdo mėgautis originalu).  Kiti argumentai išsakomi remiantis tuo pačiu požiūriu. Teigiama, jog, priešingai nei materialinių vertybių nuosavybės atveju, čia nėra specifinių idėjų ar informacijos stokos: vos tik tai ima egzistuoti savaime, gali būti pakartotinai naudojama ir dubliuojama nesumažinant ir nesumenkinant originalo. Stephan Kinsella prieštarauja intelektinės nuosavybės sąvokos vartojimui, pagrįsdamas tai tuo, jog žodis „nuosavybė“ reiškia trūkumą, kas negali būti taikoma idėjoms.

Alternatyvios sąvokos 

Civilinės teisės jurisdikcijoje, intelektinė nuosavybė dažnai nurodoma kaip intelektinės teisės. Tradiciškai tai šiek tiek platesnė sąvoka, apimanti moralines ir kitas asmenines teises, kurios negali būti nupirktos ar parduotos. Sąvokos intelektinės teisės naudojimo atsisakyta nuo XX a. 9-ojo dešimtmečio pradžios, o sąvokos intelektinė nuosavybė vartojimas išaugo.

Alternatyvūs terminai informacijos monopolija ir intelektinė monopolija sukurti tų, kurie ginčijo „nuosavybės“, „intelektinių“ arba „teisių“ sąvokų naudojimo prielaidas, ypač Richard Stallman. Antonimai, intelektinis protekcionizmas () ir intelektinis skurdas,(angl. intellectual poverty) turintys tuos pačiu inicialus kaip ir intelektinė nuosavybė, irgi rado rėmėjų, ypač tarp tų, kurie naudojo antonimą skaitmeninis apribojimų valdymas. 

Argumentą, kad intelektinė teisė turėtų (derinant atitinkamus viešuosius ir privačius interesus) būti vadinama intelektinės monopolijos privilegija (IMP), palaiko keletas akademikų, tarp jų ir Birgitte Andersen. ir Thomas Alured Faunce

Prieštaravimai dėl per daug išplėstos intelektinės nuosavybės teisės 

Kai kurie intelektinės nuosavybės kritikai, tokie kaip nemokamos kultūros judėjimo, išskiria intelektinę nuosavybę kaip darančią žalą sveikatai (dėl farmacijos patentų), sulaikančią nuo progreso, besinaudojančią susiformavusių nuostolius patyrusių masių interesų nenaudai ir teigia, kad viešasis interesas yra žalojamas besiplečiančių monopolijų, tokiomis formomis kaip autorinių teisių praplėtimai, programinės įrangos bei verslo metodų patentai. Vis dažniau mokslininkai ir inžinieriai reiškia susirūpinimą, kad patentų tankumynas stabdo technologijų plėtrą net ir aukštųjų technologijų srityse, tokiose kaip nanotechnologijos.

Peter Drahos pažymi, kad „Nuosavybės teisės suteikia valdžią naudotis ištekliais. Kada valdžia naudotis ištekliais, nuo kurių priklauso daugelis, tie keli įgyja galią valdyti daugelio siekius. Tai turi pasekmių tiek politinei, tiek ekonominei laisvei visuomenėje.“ Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacija (WIPO) teigia, kad konfliktai gali egzistuoti dėl pagarbos intelektinės nuosavybės sistemų įgyvendinimui ir kitoms žmonių teisėms. 2001 m. Ekonomikos, socialinių ir kultūrinių teisių komitetas parengė dokumentą, pavadintą „Žmonių teisės ir intelektinė nuosavybė“, kuris nurodo, kad intelektinė nuosavybė dažniausiai reglamentuojama remiantis ekonominiais tikslais, nors pirmiausia turi būti traktuojama kaip socialinis produktas. Siekiant tarnauti žmonių gerovei, intelektinės nuosavybės sistemos turi gerbti ir atitikti žmogaus teises ginančias normas. Pasak komiteto, kai sistemai to padaryti nepavyksta, jie rizikuoja pažeisti žmogaus teises į maistą ir sveikatą, taip pat ir kultūrinį dalyvavimą bei mokslinę naudą. 2004 metais WIPO Generalinė Asamblėja pritaikė Ženevos deklaraciją dėl Pasaulinės intelektinės nuosavybės organizacijos (The Geneva Declaration on the Future of the World Intellectual Property Organization) ateities, kuri teigia, kad WIPO turi skirti daugiau dėmesio besivystančių šalių poreikiams, ir žiūrėti į intelektinę nuosavybę kaip į vieną iš vystymosi įrankių – ne kaip į savęs pačios pabaigą.

Be to, etinės problemos, kurias iškėlė intelektinės nuosavybės teisės, yra labiausiai aktualios, kai socialiai vertinamos prekės, tokios kaip vaistai, yra atiduodamos intelektinės nuosavybės apsaugai. Intelektinės nuosavybės teisių taikymas gali leisti bendrovėms imti didesnę nei ribinių gamybos kaštų kainą už produkciją, siekiant į išskaityti tyrimų bei vystymo kainą. Ši kaina gali pašalinti iš rinkos bet ką, kas neišgali sumokėti produkto kainos, šiuo atveju negali įsigyti gyvenimą gelbstinčio vaisto. Intelektinių teisų ribojimo režimas nėra vienas tų, kuris yra atviras investicijoms į tyrimų bei vystymo produktus, kurie yra socialiai vertinami daugiausia neturtingų gyventojų sluoksnių.

Kai kurie liberalūs intelektinės nuosavybės kritikai teigė, kad nuosavybės teisės kuria dirbtinį informacijos ir idėjų trūkumą ir pažeidžia teisę į apčiuopiamą nuosavybę. Stephan Kinsella pažymi:

„Įsivaizduokite laikus, kai žmonės gyvendavo urvuose. Vienas šviesus vyrukas – pavadinkime jį Galt Magnon – nusprendė pastatyti ilgą trobelę atvirame lauke. Daugelis pastebėjo, kad tai yra gera idėja. Jie pradėjo kopijuoti Galt Magnon idėją bei pradėjo statyti savo trobeles. Pasak teisinančių intelektinę nuosavybę, vyras, išradęs namą, turėtų teisę apsaugoti sustabdyti kitus nuo trobelių statymo ant jų žemės su jų pačių rąstais arba apmokestinti juos mokesčiu, jei jie sumanytų statytis trobelę. Akivaizdu, kad šių pavyzdžių novatorius tampa dalinis kitų materialaus turto savininkas (pvz., žemės arba rąstų) ne dėl to, kad pirmas užsiėmė vietą trobelei statyti, o dėl to, kad sugalvojo idėją. Ši taisyklė yra priešprieša pirmojo naujakurio taisyklei taip despotiškai ir be pagrindo pažeisdama šią taisyklę, kuri yra visų nuosavybės teisių pagrindas.“

1813 m. rugpjūčio 13 d. Thomas Jefferson laiške Isaac McPherson rašė:

„Jei gamta sukūrė ką nors labiau abejotino nei visa kita jos išskirtinėje nuosavybėje, tai mastymo galios veiksmas vadinamas idėja, į kurią individas turi išskirtines teises tol, kol nesidalina ja su kitais. Bet, kai tik idėja yra atskleista, ji išsiveržia visų kitų priklausomybėn ir davėjas nebegali iš tų kitų atimti nuosavybės teisės. Jos specifinė savybė yra ta, kad niekas negali turėti mažiau dėl to, kad visi kiti turi ją visą. Tas, kuris gauna idėją iš manęs, gauna sau instrukciją nesumažindamas manosios, taip pat kaip tas, kuris uždega mano degtuvą, gauna šviesos manęs neaptemdydamas.“

2005 m. Jungtinės Karalystės Karališkoji menų bendrija (Royal Socienty of Arts – RSA) išleido Adelfio chartiją (Adelphi Charter), kurios tikslas buvo pateikti tarptautinį politinį pareiškimą siekiant apibrėžti, kaip vyriausybė turėtų pritaikyti intelektinės nuosavybės įstatymą.

Dabartinės JAV Intelektinės nuosavybės įstatymo trūkumas – jo susitelkimas į individualius ar bendradarbiavimu grįstus darbus, dėl to autorinių teisių apsauga gali būti pritaikyta tik „originaliems“ rašytojų darbams. Šis apibrėžimas neįtraukia jokių darbų, kurie yra kūrybinio bendruomenės darbo rezultatas, pavyzdžiui, senovinių amerikietiškų dainų ir pasakojimų. Dabartiniai įstatymai nepripažįsta vietinės kultūrinės nuosavybės unikalumo ar vietinės, nuolat besikeičiančios gamtos. Paprasčiausiai yra reikalavimas, kad vietinės kultūros užrašytų savo kultūrinius artefaktus į apčiuopiamą mediją, ignoruoja jiems būtiną sakytinį perdavimo būdą ir verčia manyti, kad vakarietiškas šališkumas su jo rašytinėmis formomis yra labiau patikimas.

Išsiplėtimas iš prigimties ir intelektinės nuosavybės įstatymų apimtys 

Kita intelektinės nuosavybės įstatymo kritika apima intelektinės nuosavybės plėtimąsi trukmės ir apimties požiūriu.

Be to, kai mokslinės žinios išsiplėtė ir leido iškilti naujoms industrijoms, tokioms, kaip biotechnologija ir nanotechnologija, technologijų pradininkai suformavo intelektinės nuosavybės apsaugą naujoms technologijoms. Patentai buvo išduoti gyviems organizmams (JAV tam tikri gyvi organizmai buvo patentuojami daugiau nei amžių).

Tobulėjimas apsaugos srityje labiausiai matomas lyginant su autorinėmis teisėmis. Tai nesenai buvo pagrindinė keleto įstatymų priedų Jungtinėse Valstijose ir Europoje tema. Reikalavimo pateikti registracija ar pranešimas apie autoriaus teises nebuvimą, privedė prie našlaičių darbų () pagausėjimo. Tai autorių teisėmis apsaugoti darbai, kai susisiekti su autoriaus teisių savininku neįmanoma. Tai problema, kuri buvo pastebėta jai jau išplitus pasauliniu mastu, kas sukėlė tarptautinį susirūpinimą.

Taip pat, gerbdama autorių tesies, Amerikos filmų industrija padėjo pakeisti socialinį intelektinės nuosavybės vaizdinį per jos prekybos organizaciją – Amerikos kino bendrovių asociaciją (Motion Picture Association of America – MPAA). Ji propagavo stiprią intelektinės nuosavybės apsaugą svarbiose bylose, darant spaudimą Kongresui bei pasisakant viešumoje. Apžvelgdama MPAA poziciją, pati asociacija pareiškė, kad žmonės turi teisę į nuosavybę, kuri yra jų darbo vaisius. Išskirtinis JAV kongreso įsitikinimas, kad Jungtinės valstijos yra didžiausias pasaulyje filmų gamintojas, sudarė geras sąlygas išsiplėsti intelektinės nuosavybės koncepcijai. Šios dogmatiškos reformos tik dar labiau sustiprino industriją, duodamos MPAA dar daugiau valdžios ir suteikdamos autoriteto.

Interneto augimas ir tiksliai išbarstyti paieškos varikliai, tokie kaip Kazaa ir Gnutella, iškėlė autorinių teisių politikai naują iššūkį. Amerikos įrašų industrijos asociacija, iš esmės buvo pirmoji kovoje su autorių teisių pažeidimais, industrijoje vadinamais „piratavimu“. Asociacija pasiekė pergalių prieš kelias tarnybas, įskaitant ir plačiai visuomenėje nuskambėjusią bylą prieš dokumentus platinusią kompaniją „Napster“, taip pat keli žmonės buvo nuteisti už dokumentų platinimą pažeidžiant autorių teises. Elektronikos amžiuje buvo gausu pastangų naudoti programine įranga pagrįstus skaitmeninių teisių valdymo () įrankius, reikalingus suvaržyti elektroninių darbų kopijavimą ir naudojimą. Tokie įstatymai, kaip Skaitmeninio tūkstantmečio autorių teisių aktas (Digital Millennium Copyright Act) buvo priimti, kad būtų galima panaudoti baudžiamuosius įstatymus siekiant išvengti bet kokios apgavystės programine įranga, naudojama priversti vykdyti skaitmeninių teisių valdymo sistemą. Atitinkamos atsargumo priemonės, norint išvengti apgaulių autorių teisių apsaugos srityje, Europoje egzistavo jau kurį laiką ir buvo išplėstos, pavyzdžiui, 6 ir 7 straipsniais Autorių teisių direktyvoje. Kiti pavyzdžiai yra 1991 m. Programinės įrangos direktyvos 7 straipsnis (91/250/EEB) ir 1998 metų Sąlyginės prieigos direktyva. Tai gali sutrukdyti legaliam naudojimuisi, paveikti viešo naudojimo režimo darbus, autorinių teisių apribojimus ir praplėtimus ar naudojimą leidus autorinių teisų turėtojui. Kai kurios laisvo autorinio turinio licencijos, tokios kaip GNU GPL 3, sukurtos tam priešintis. Įstatymai gali leisti apgavystes išskirtinėmis aplinkybėmis, pavyzdžiui, kai reikalinga sąveika su apgaudinėtojo programa arba, kai reikalingas pasiekiamumas. Vis dėlto, daugeliu atvejų, apgavyste gautų duomenų platinimas yra nelegalus.

Prekės ženklo kontekste, šis plėtimasis buvo skatinamas tarptautinių pastangų suderinti „prekės ženklo“ apibrėžimą, kaip buvo iliustruota 1994 m. Susitarime dėl su prekyba susijusių intelektinės nuosavybės teisių aspektų (Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights – TRIP) sunormintos nuostatos apie intelektinės nuosavybės teises, kurios iki tol buvo prižiūrimos tik pagrindiniu įstatymu arba, kai kuriose valstybėse narėse, iš viso neprižiūrimos. Pagal TRIP, bet koks ženklas, kuris „gali išskirti“ prekes ar paslaugas priklausančias vienai firmai, nuo prekių ar paslaugų priklausančių kitai firmai, gali būti apibūdinamas, kaip prekės ženklas.

Intelektinės nuosavybės teisės Lietuvoje 

Lietuvoje intelektinės nuosavybės apsauga yra vykdoma ne tik pagal tarptautines sutartis, bet ir valstybiniu lygiu.

Pagrindiniai intelektinės nuosavybės apsaugą reglamentuojantys teisės aktai 
 Patentų įstatymas
 Dizaino įstatymas
 Prekių ženklų įstatymas
 Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymas
 Puslaidininkų gaminių topografijų apsaugos įstatymas
 Mokesčių už pramoninės nuosavybės objektų registravimą įstatymas

Lietuvoje patentą galima gauti trimis būdais:
 Nacionaliniu būdu – tiesioginis kreipimasis į Valstybinį patentų biurą.
 Regioniniu būdu – tam tirki susitarimai suteikia galimybę įregistruoti patentą grupėje šalių, kurios yra pasirašiusios atitinkamą susitarimą. Pareiškėjas, suinteresuotas įgyti apsaugą šiose šalyse, turi galimybę pateikti vieną paraišką atitinkamoje regioninėje intelektinės nuosavybės tarnyboje.
 Tarptautiniu būdu – Pasaulinė intelektinės nuosavybės organizacija (WIPO) administruoja Patentinės kooperacijos sutartis (PCT) siūlo galimybę paduoti vieną patento paraišką išradimo apsaugai bet kurioje, keliose arba visose PCT šalyse narėse.

Autorių teisės 

Autorių ir gretutinių teisių apsaugą Lietuvoje reguliuoja Autorių ir gretutinių teisių įstatymas.
Šis Įstatymas nustato:
 autorių teises į literatūros, mokslo ir meno kūrinius (autorių teises);
 atlikėjų, fonogramų gamintojų, transliuojančiųjų organizacijų ir audiovizualinio kūrinio (filmo) pirmojo įrašo gamintojų teises (gretutines teises);
 duomenų bazių gamintojų teises (sui generis teises);
 autorių teisių ir gretutinių teisių įgyvendinimą, kolektyvinį administravimą ir gynimą, taip pat sui generis teisių įgyvendinimą ir gynimą.

Apsaugoti autorių teises nereikalingos jokios specialios procedūros. Autorių teisės į literatūros, mokslo ir meno kūrinį atsiranda jį sukūrus.

Autorių turtinės teisės galioja visą autoriaus gyvenimą ir 70 metų po autoriaus mirties. Gretutinės teisės galioja 50 metų po atlikimo, įrašo padarymo, transliacijos viešo perdavimo dienos. Duomenų bazių gamintojų teisės saugomos 15 metų po duomenų bazės sudarymo datos.

Už intelektinės nuosavybės apsaugą Lietuvoje atsakingos institucijos 
 Valstybinė augalininkystės tarnyba prie Žemės ūkio ministerijos
 Lietuvos autorių teisių gynimo asociacija (LATGA-A)
 Lietuvos gretutinių teisių asociacija (AGATA)
 Muitinės departamentas
 Konkurencijos taryba
 Lietuvos Respublikos patentiniai patikėtiniai
 Lietuvos kriminalinės policijos biuras
 Kultūros ministerija ir joje veikianti Lietuvos Autorių teisių ir gretutinių teisių taryba
 Valstybinis patentų biuras
 Teisingumo ministerija

Šaltiniai 

Intelektinė nuosavybė