joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vytautas Andziulis

Vytautas Andziulis (1930 m. gruodžio 4 d. Šėtoje, Kėdainių apskritis – 2018 m. kovo 16 d.) – Lietuvos spaustuvininkas, leidėjas, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjas.

Biografija 
Baigė 3 klases Kruonio progimnazijoje. 1936 m. šeimai persikėlus į Amalius mokėsi Petrašiūnų pradžios mokykloje, nacių okupacijos metais – Kauno jėzuitų gimnazijoje. 1957 m. baigė Kupiškio vakarinę suaugusiųjų mokyklą.

1948–1969 m. dirbo „Spindulio“ spaustuvėje, Kupiškio rajoninėje spaustuvėje, Troškūnų rajono spaustuvėje, „Raidės“ spaustuvėje, 1974–1983 m. Kauno technologijos technikumo poligrafijos laboratorijoje. 

Nuo 1954 m. kaupė šriftą ir spausdinimo mašinos detales. 1978–1981 m. Salių kaime prie Kauno po savo gyvenamuoju namu įrengė nelegalią ab spaustuvę-leidyklą. Joje 1981–1990 m. su Juozu Bacevičiumi išspausdino 39 religinio, istorinio ir kitokio pobūdžio leidinius. Pirmoji šioje spaustuvėje išleista knyga – vyskupo Kazimiero Paltaroko „Tikybos pirmamokslis“. Vėliau buvo išleisti Juozo Urbšio prisiminimai, Adolfo Damušio studija apie sovietinį genocidą, poetų Juozo Gražulio, Roberto Grigo, Kęstučio Genio kūryba. Nepaisant visų sovietinio KGB pastangų, spaustuvė išliko nedemaskuota iki pat Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo.

Nuo 1997 m. Vytauto Didžiojo karo muziejaus vyresnysis muziejininkas. 

Palaidotas Romainių kapinėse.

Įvertinimas 
 1998 m. DLK Gedimino 3 laipsnio ordinas 
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Šaltiniai

Nuorodos 
 Vytautas Andziulis – Tylūs kariai (video)

Lietuvos spaustuvininkai
Lietuvos leidėjai
Lietuvos muziejininkai
Lietuvos disidentai
Kostromos sritis

Kostromos sritis () – federacinė sritis Rusijoje, Centrinėje federalinėje apygardoje. Ribojasi su Vologdos sritimi šiaurėje, su Kirovo sritimi rytuose, su Žemutinio Naugardo sritimi pietuose, su Ivanovo sritimi pietvakariuose ir su Jaroslavlio sritimi vakaruose. Administracinis centras – Kostroma.

Geografija 

Sritis išsidėsčiusi centrinėje Rytų Europos lygumos dalyje. Centrinėje dalyje iškilusi Galičo aukštuma (aukštis iki 293 m), o šiaurės rytuose siekia Šiaurės skliautkalves. Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -12 °C, liepos mėnesio +18 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 600 mm. Pagrindinė srities upė Volga, su intakais: Vetluga, Unža, Kostroma.

Miestai 

Didžiausi Kostromos srities miestai (2008 m., tūkst. gyventojų):
 Kostroma – 271,7
 Bujus – 25,7
 Šarja – 24,8
 Nerechta – 24,7
 Manturovas – 18,3
 Galičas – 17,7
 Volgorečenskas – 17,7

Šaltiniai 

Rusijos sritys
Bytomo kunigaikštystė

Bytomo kunigaikštystė (), Beutheno hercogystė () – viena iš buvusių Silezijos kunigaikštysčių. Įkurta apie 1281 m. dalijantis Opolės kunigaikštystei, sostinė buvo Bytomas.

1289 m. Bytomo kunigaikštystė tapo pavaldi Bohemijos karalystei. Išmirus valdžiusiems Piastams prasidėjo paveldėjimo karai. 1369 m. nuo Bytomo kunigaikštystės buvo atskilusi Olesnicos kunigaikštystė. 1475 m. abi kunigaikštystes vėl suvienijo Vengrijos, Kroatijos ir Bohemijos karalius Matijas Korvinus (Matthias Corvinus; ).

1498 m. kunigaikštystė tapo Opolės kunigaikštystės dalimi. 1526 m. kunigaikštystę gavo Brandenburgo-Ansbacho markgrafas Georgas. Po to kelis šimtus metų Bytomo kunigaikštystė vadinosi Beutheno hercogystė ir buvo Šventosios Romos imperijos dalis.

Silezijos kunigaikštystės
Čekijos karūnos žemės
Petras Pranas Gestautas

Petras Pranas Gestautas (g. 1942 m. rugsėjo 12 d.) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, Šakių raj. visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija 
1971 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, veterinarijos gydytojas. 1996–2004 m. Lekėčių seniūnijos seniūnas. 2001–2004 m. Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos prezidentas, nuo 2005 m. asociacijos direktorius.

1993 m. Tėvynės Sąjungos narys, TS(LK) Šakių skyriaus pirmininkas. 1995 m., 1997-2000 m. ir 2000 m. Šakių rajono savivaldybės tarybos narys.

Labdaros fondo Lekėčių bendruomenės centro steigėjas. Lekėčių bendruomenės centro valdybos pirmininkas. Sutuoktinė Hermina, vaikai Darius, Tomas, Inga.

Šakių politikai
Lietuvos veterinarijos gydytojai
Lietuvos savivaldybių seniūnai
Algis Strelčiūnas

Algis Strelčiūnas (g. 1960 m. rugsėjo 7 d. Vilniuje) – inžinierius – mechanikas, Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės visuomenės bei politinis veikėjas.

Biografija 
Baigė Vilniaus 34-ąją vidurinę mokyklą. 1975–1979 m. mokėsi Vilniaus politechnikume, įgijo autotransporto eksploatacijos specialybę. Po tarnybos armijoje 1981 m. įstojo į Vilniaus inžinerinio statybos instituto Mechaninės technologijos fakultetą. Mokėsi ir dirbo mechaniku Vilniaus autotransporto įmonėje Nr. 1. 1987 m. baigė institutą, automobilių ir autoūkio inžinierius – mechanikas.

1981–1985 m. Vilniaus autotransporto įmonės mechanikas. 1985–1990 m. Vilniaus miesto butų ūkio meistras, butų ūkio tarnybos viršininkas. 1990–1992 m. Vilniaus miesto Pašilaičių seniūnijos seniūno pavaduotojas. 1992–2011 m. Vilniaus miesto Lazdynų seniūnijos seniūnas. 2012 m. UAB „Fabeta“ vyriausiasis viešųjų ryšių specialistas.

Nuo 2012 m. Seimo narys.

2011–2012 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 

Vienas iš Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos steigimo iniciatorių, nuo 2001 m. šios asociacijos vicepirmininkas, nuo 2005 m. asociacijos pirmininkas.

Prasidėjus Atgimimui aktyviai įsitraukė į Sąjūdžio veiklą, su bendraminčiais įkūrė Sąjūdžio grupę, tapo jos įgaliotiniu. Nuo 1995 m. Tėvynės sąjungos narys, Lazdynų skyriaus grupės seniūnas. Vilniaus miesto Raudonojo Kryžiaus valdybos narys, bendruomenių steigimo pradininkas. Jo iniciatyva įsteigta visuomeninė taryba prie seniūnijos, įkurta bendruomenė, leidžianti laikraštį „Lazdynų žiedas“. 

Žmona Regina. Vaikai Gediminas ir Agnė.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Lietuvos transportininkai automobilistai
Seimo nariai
Lietuvos savivaldybių seniūnai
Ščetininos kyšulys

Ščetininos kyšulys () – kyšulys Amūro įlankos (Japonijos jūra) pakrantėje. Koordinatės 43°05′ š.pl. 131°51′ r.ilg.

Kyšulys gavo šį pavadinimą 2006 m. spalio 20 d. Suteikiant šį pavadinimą buvo pagerbta tolimojo plaukiojimo kapitonė Ana Ščetinina. Ragas yra Vladivosotoko miesto teritorijoje, Fiodorovo užutėkyje, netoli admirolo Nevelskio vardo Jūrų valstybinio universiteto, kuriame daug metų dėstė A. Ščetinina.
Iki tol kyšulys buvo bevardis.

Nuorodos 
 «Мыс Щетининой» появится на картах (Žemėlapiuose atsiras Ščetininos kyšulys)

Rusijos kyšuliai
Azijos kyšuliai
Japonijos jūra
Lietuvos eurų monetos

Lietuvos eurų monetos turi panašią visų aštuonių monetų nacionalinę pusę.

Lietuvos banko valdyba 2005 m. vasario 24 d. nutarimu Nr. 28 patvirtino skulptoriaus Antano Žukausko sukurtus apyvartinių eurų monetų nacionalinės pusės tris gipsinius modelius: 1 ir 2 eurų, 10, 20 ir 50 euro centų; 1, 2 ir 5 euro centų. Vyčio simbolį sups 12 žvaigždžių:
 1 ir 2 eurų monetose – vertikalių linijų fone;
 10, 20 ir 50 euro centų monetose – horizontalių linijų fone;
 1, 2 ir 5 euro centų monetose – lygiame fone.

Lietuvos euro dizainas 

 Monetų reversas (bendroji pusė) ir aprašymai pateikiami straipsnyje Eurų monetos.

2015–2022 m. išleistos apyvartinės proginės monetos 
 Eurų neapyvartinių (kolekcinių) proginių monetų aversas, reversas ir aprašymai pateikiami straipsnyje Lietuviškos proginės monetos.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Nacionalinė Lietuvos eurų monetų pusė
 Euro įvedimas Lietuvoje 
 Informacija apie eurą Lietuvoje

Eurų monetos pagal šalis
Lietuvos monetos
Kurgano sritis

Kurgano sritis () – sritis Rusijoje, pietvakarių Sibire, Uralo federalinėje apygardoje. Ribojasi su Čeliabinsko sritimi vakaruose, su Sverdlovsko sritimi šiaurėje, su Tiumenės sritimi rytuose ir su Kazachstanu pietuose. Administracinis centras – Kurganas.

Lenino ordinas (1959)

Geografija 

Sritis yra pietinėje Vakarų Sibiro lygumos dalyje. Aukštis iki 193 m (pietvakariuose). Klimatas vidutinių platumų, aiškiai žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -18 °C liepos mėnesio +19 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis ~400 mm. Pagrindinė upė – Tobolas su intaku Isete, ir šios intaku Miasu. Pietuose ir pietryčiuose gausu ežerų (Mažųjų Donkų, Ščučjės, Medvežjės). Būdingos mikastepės.

Miestai 

Didžiausi Kurgano srities miestai (2008 m., tūkst. gyventojų):
 Kurganas – 324,1
 Šadrinskas – 76,6
 Šumicha – 18,7
 Kurtamyšas – 17,9
 Kataiskas – 14,6
 Dalmatovas – 14,1
 Petuchovas – 15,1
 Ščučjė – 10,8

Rusijos sritys
Akapulkas

Akapulkas () – miestas Meksikoje, Gerero valstijoje. Skalaujamas Ramiojo vandenyno. Mieste gyvena 616 394 žmonės, o visoje Akapulko apskrityje yra 717 766 gyventojai.

Sportas 
Mieste vyko 1968 m. vasaros olimpinių žaidynių buriavimo varžybos.

Meksikos miestai
Meksikos kurortai
Apgalvis

Apgalvis – viduramžių moterų galvos papuošalas, paplitęs dab. Lietuvoje, Latvijoje, Lenkijoje, Karaliaučiaus krašte.

Istorija 
Baltų apgalvis atsirado pirmaisiais mūsų eros amžiais. Nešiotas ant plaukų arba segtas prie galvos apdangalo. Ankstyviausius apgalvius sudarė odinė juostelė su prie jos keliomis eilėmis pritvirtintų žalvarinių skardelių ar tuščiavidurių spurgelių. Pirmojo tūkstantmečio viduryje pradėta gaminti žalvarinius įvijinius apgalvius. V a. – IX a. plito apgalviai su kabučiais ir be jų. Vidurio Lietuvoje nešioti apgalviai, kuriuos sudarė viena ar dvi įvijų eilės ir protarpiais įkabinti trikampio ar puslankio formos kabučiai su dviem poromis stačiakampių ar kvadratinių, kartais trapecinių skardelių. Kabučiai - žalvariniai, dengti sidabro plokštele, arba sidabriniai. Jų paviršiuje - įspaustas ornamentas, kartais viduryje įstatyta mėlyno stiklo akutė.

Jurgaičių kapinyno VIII a. kapuose rasti apgalviai yra 30–50 cm ilgio ir turi 7-12 kabučių. Puošni kabučių apvara dažniausiai juosė tik kaktą ir galvos šonus. Žiemgalės VI a. – XIII a. ir latgalės VII a. – XIII a. nešiojo plokštelinius apgalvius, sudarytus dažniausiai iš dviejų lygiagrečių įvijų eilių ir jas jungiančių grandelių arba nedidelių, 2–3 cm pločio plokštelių. Ilgainiui daugėjo įvijų ir didėjo plokštelės. Imta gaminti aukštus, karūnos formos apgalvius iš stambių, įvairiai ornamentuotų, dažnai ir sidabruotų plokštelių.

Rytų Lietuvoje X a. – XI a. apgalvio užpakalinėje dalyje ties pakaušiu kabintos grandinėlės su kabučiais arba varpeliais. Nešiotas ir vainikas iš iki 2 cm skersmens įvijų, suvertas ant vilnonių siūlų pluošto. Būta ir paprastesnių apgalviių: susukta virvutė, protarpiais puošta siauromis grandelėmis - žiedeliais (Eigulių kapinynas, Kaunas), arba 3-3,5 cm pločio odinis dirželis, susegtas žalvarine sagtele. XIV a. – XVI a. kapuose metalinių apgalvių aptinkama ypač retai. Juos pakeitė įvairūs raiščiai, galionai su kaspinais, ilgainiui tapę tautinių drabužių dalimi.

Radimo vietos 
 Gintališkės piliakalnis
 Daujėnų pilkapynas

Šaltiniai 

Papuošalai
Lietuvos archeologiniai radiniai
Archeologiniai dirbiniai
Vanda Aramavičiūtė

Vanda Aramavičiūtė (g. 1936 m. rugpjūčio 29 d. – m. 2017 m. spalio 2 d.) – Lietuvos pedagogė, habilituotoji socialinių mokslų daktarė, VU edukologijos katedros profesorė.

Biografija 
Mokslus pradėjusi Puodžių pradinėje mokykloje, vėliau mokėsi Kuktiškių septynmetėje, o nuo 1956 m. – Utenos 2-je vidurinėje mokykloje.

1960 m. baigė Vilniaus pedagoginį instituto Užsienio kalbų fakultetą. 1988 m. pedagogikos mokslų daktarė. Nuo 1993 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narė, nuo 2006 m. – akademikė.

1960–1967 m. mokytojavo Stakliškių vid. m-oje Prienų raj. 1967–1979 m. dirbo Pedagogikos mokslo tyrimų institute, 1972–1979 m. sektoriaus vedėja. Nuo 1979 m. Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto dėstytoja, nuo 1993 m. profesorė.

Mirė 2017 m. spalio 2 d. Palaidota tėvų kapavietėje Rokantiškių kapinėse Vilniuje.

Bibliografija 
 Nedarnių šeimų vaikai ir jų auklėjimo ypatumai, 1975 m.
 Ugdymo samprata, 1988 m.
 Auklėjimas ir dvasinė asmenybės branda, Gimtasis žodis, 2005 m., ISBN 9955-16-006-3
 Vertybės ir ugdymas: tarp kaitos ir stabilumo: mokslo studija. – Vilnius : Vilniaus universitetas : Vilniaus universiteto leidykla, 2016. – 424 p.

Nuorodos 
 Vandos Aramavičiūtės biografija
 Vandos Aramavičiūtės bibliografija

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos edukologai
Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikai
Neemija Arbitblatas

Nechemija Arbitblatas, Arbit Blatas (1908 m. lapkričio 19 d. Kaunas – 1999 m. balandžio 27 d. Niujorkas) – iš Lietuvos žydų kilęs tapytojas, skulptorius. Žmona – niujorkietė, operos dainininkė Regina Resnik (1922–2013).

Biografija 
A. Blatas buvo vienturtis vaikas muzikos instrumentų prekybininko šeimoje. 1917 m. piešti pramoko vaikų namuose Poltavoje, kur Pirmojo pasaulinio karo metais su žydų pabėgėliais septynerius metus glaudėsi ir Arbitblatų šeima. Šeimai grįžus į Lietuvą, lankė Kauno žydų realinę gimnaziją, kur dailės mokytoju dirbo tarpukario Lietuvos žydų dailininkas, Vilniaus meno mokyklos auklėtinis, tapytojas ir grafikas Jokūbas Mesenbliumas, taip pat po pamokų papildomai tobulinosi, lankydamas privačias Justino Vienožinskio pamokas.  1924–1926 m. tapybą studijavo Berlyne, Drezdene, 1926–1932 m. Paryžiuje. Nuo 1940 m. gyveno Niujorke. 1941 m. priėmė JAV pilietybę.

Būdamas tikras pasaulio kultūrinės aristokratijos veikėjas, dailininkas didžiavosi savo lietuviška kilme, niekada neužmiršo lietuvių kalbos. Kartu su žmona 1975 m. ir 1988 m. A. Blatas buvo atvykęs į Lietuvą.

Kūryba 
Nutapė peizažų („Peizažas su lūšnele“ 1927 m., „Tiltas per Seną“ 1934 m.), portretų („Senas žydas“ 1927 m., „Jonas Vaičius“, 1930 m., žymių muzikos atlikėjų), natiurmortų, sukūrė skulptūrų, apipavidalino įvairių šalių teatrų spektaklių.

Ankstyvieji kūriniai impresionistinės manieros, psichologiški, ramaus kolorito, vėlesnieji pasižymi emociniu įtaigumu, kolorito, formų savitumu. Nuo 1924 m. dalyvavo parodose, surengė individualių parodų Paryžiuje, Liuksemburge, Niujorke, Rygoje.

Arbitblato kūrinių yra Nacionaliniame M. K. Čiurlionio dailės muziejuje Kaune, Paryžiaus ir Niujorko moderniojo meno muziejuose, taip pat Lozanos, Tel Avivo, Jeruzalės, kitų pasaulio miestų muziejuose. 

2011 ir 2013 m. menininko šeima dovanojo Lietuvai A. Blato dailės ir skulptūros kūrinių. 2011 m. Nacionalinėje dailės galerijoje buvo surengta dovanotos kolekcijos dalies kūrinių - tapybos paveikslų ir skulptūrų paroda „Arbit Blatas. Sugrįžimas į tėvynę“. A. Blato šeima nusprendė perrašyti testamentą ir visus Niujorko bute ir studijoje likusius A. Blato darbus neatlygintinai perduoti Lietuvos valstybei.

Skulptūros 
 Chaimas Sutinas (Chaim Soutine), 1967 m., pastatyta Paryžiuje 1987 m.
 Paminklas holokausto aukoms, Venecija, 1980 m., jo variantai Paryžiuje, 1981 m., Niujorke, 1982 m., ir IX forte, Kaune, 2003 m.

Šaltiniai 

Lietuvos dailininkai
Lietuvos skulptoriai
JAV skulptoriai

 2011 m. paroda Vilniuje. http://www.daumantas.net/?page_id=20
Vitas Areška

Vitas Areška (g. 1927 m. sausio 6 d. Zyboliuose, Rokiškio valsčius – 2019 m. lapkričio 5 d.) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, partinis veikėjas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1952 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Lietuvių kalbos ir literatūros fakultetą. 1954–1957 m. mokėsi Pasaulinės literatūros instituto aspirantūroje Maskvoje. 1964 m. filologijos mokslų kandidatas. 

1952–1954 m. ir 1957–1971 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, 1959–1963 m. Lietuvių ir užsienio literatūrų katedros vedėjas, 1968–1971 m. Filologijos fakulteto dekanas. 1971–1993 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1971–1991 m. (su pertraukomis) Lietuvių literatūros katedros vedėjas, nuo 1987 m. profesorius.

Straipsniuose, recenzijose, knygose modernizmo apraiškas lietuvių prozoje ir poezijoje vertino kaip socialistinio realizmo metodo atsinaujinimą; žanriniu požiūriu suklasifikavo sovietinio laikotarpio lietuvių poeziją. Parašė mokiniams skirtas rašytojų gyvenimo ir kūrybos apybraižas. 

1963–1965 m. LKP CK narys. Nuo 1971 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys.

Bibliografija 
 Tradicija ir ieškojimai: literatūros kritika. – Vilnius: Vaga, 1973. – 411 p.
 Salomėja Nėris / dail. Kastytis Juodikaitis. – Kaunas: Šviesa, 1974. – 185 p.: iliustr.
 Šiuolaikinės kritikos problemos (su kitais). – Vilnius: Vaga, 1975. – 449 p.
 Naujosios lietuvių lyrikos bruožai: medžiaga lektoriui. – Vilnius: „Žinijos“ draugija, 1975. – 22 p.
 Tikslas – komunistinis asmenybės auklėjimas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1976. – 18 p.
 Teofilis Tilvytis: gyvenimo ir kūrybos apybraiža. – Kaunas: Šviesa, 1977. – 192 p.
 Salomėja Nėris / dail. Gediminas Pempė. – 2-asis leidimas. – Kaunas: Šviesa, 1981. – 198 p.: iliustr.
 Lietuvių tarybinė lyrika: žanrinė sistema. – Vilnius: Vaga, 1983. – 486 p.
 Eduardas Mieželaitis: monografija. – Kaunas, Šviesa, 1984. – 149 p.: iliustr.
 Teofilis Tilvytis. – 2-asis leidimas. – Kaunas: Šviesa, 1988. – 163 p.: iliustr. – ISBN 5-430-00157-0
 Amžininkas literatūroje: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Vaga, 1988. – 307 p.: iliustr. – ISBN 5-415-00001-1
 Kumelė vardu Emilja: prisiminimai ir apmąstymai. – Vilnius: LRS leidykla, 2007. – 434 p.: portr. – ISBN 978-9986-39-472-3

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1987 m. LSSR AT Prezidiumo garbės raštas
 2011 m. literatūrinė Juozo Keliuočio premija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Alfredas Guščius. Tarp Baltušio ir Cellinio // Metai, 2007. Nr. 8-9 – 175–180 psl.

Lietuvos literatūrologai
Lietuvos kritikai
Lietuvos dėstytojai
Konstantinas Aris

Konstantinas Aris (1874 m. birželio 13 d. Palanga – apie 1941 m.) – Lietuvos keliautojas, entomologas.

Biografija 
Gimė Palangos muitinės darbuotojo šeimoje. 1876 m. su tėvais persikėlė gyventi į Liepoją, mokėsi Liepojos gimnazijoje. Vėliau gyveno Maskvoje, dirbo vaistinėje, 1897 m. pasiųstas praktikuotis į Bucharą (Uzbekija). 1897–1909 m. rengė ekspedicijas į Vidurinę Aziją, Pamyrą, Afganistaną, Persiją, tyrė tų kraštų gamtą, surinko įvairių gyvūnų, daugiausia roplių ir vabzdžių kolekcijų. Vidurinėje Azijoje išaugino medvilnės plantacijas ir tapo milijonieriumi. 1922 m. grįžo į Lietuvą, gyveno Kaune. 1931 m. su zoologu T. Ivanausku dalyvavo mokslinėje ekspedicijoje į Braziliją.

Susistemino apie 18 000 vabzdžių. Ekspedicijose surinktą apie 30 000 zoologijos eksponatų kolekciją padovanojo Vytauto Didžiojo universitetui, išlikusius eksponatus (apie 11 000 vienetų) saugo Tado Ivanausko zoologijos muziejus. Jo vardu pavadintos 1 drugio ir 2 vabalų rūšys.

Bibliografija 
 Mano ekspedicija į Vidurinę Aziją, 2 t. 1933-1934 m.

Šaltiniai 

Lietuvos keliautojai
Lietuvos entomologai
Chalapa

Chalapa () – miestas Meksikoje, antras pagal dydį miestas Verekruso valstijoje ir jos sostinė. 2005 m. mieste gyveno 387 879 žmonės, o visoje savivaldybėje 413 136.

Istorija 
Chalapa įkurta 1772 m.

Miestai partneriai 
  Kovina, JAV
  La Antigva, Gvatemala
  Matamorosas, Meksika
  Omaha, JAV
  Maljorkos Palma, Ispanija
  Toreonas, Meksika
  Verakrusas, Meksika

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Meksikos miestai
Kauno technologijos universiteto Architektūros ir statybos institutas

Architektūros ir statybos institutas – valstybinė mokslo įstaiga Kaune, Tunelio g. 60.

Istorija 

Įsteigtas 1956 m. perorganizavus 1952–1956 m. Kaune veikusį Fizikos ir technikos institutą. Iki 1963 m. priklausė SSRS mokslų akademijai, iki 1991 m. Lietuvos statybos ir architektūros institutas, nuo 2003 m. Kauno technologijos universiteto Architektūros ir statybos institutas.

Veikla 

Atlieka statybos ir architektūros mokslų fundamentaliuosius ir taikomuosius tyrimus. Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: architektūros ir urbanistikos istorija; kraštotvarka ir teritorijų planavimas; pastatų šildymo optimizavimas, tobulesnių energetikos sistemų kūrimas, statybinių konstrukcijų stiprumo, patikimumo, atsparumo klimato poveikiui tyrimai bei normavimas; vietinių žaliavų ir gamybos atliekų perdirbimo į statybines medžiagas bei gaminius technologijų kūrimas.

1974 m. institutas parengė Alytaus eksperimentinio namų statybos kombinato surenkamųjų namų projektų, nacionalinių parkų schemų (iš jų 1976 m. – Kuršių nerijos nacionalinio parko bendrąjį planą), vykdo nacionalines programas „Būstas“, „Turizmo plėtojimas“, „Energijos efektyvumo didinimas“ ir kt. Bendradarbiauja su kitomis Lietuvos ir Lenkijos mokslo įstaigomis, dalyvauja 7 tarptautinių organizacijų (iš jų Tarptautinės statybos tyrimų ir investicijų organizacijos) veikloje. Atlieka technines ir ekonomines ekspertizes, nekilnojamojo turto vertinimų, statybinių gaminių kokybės tyrimus. 

Turi 6 sektorius bei laboratorijas, dirba 80 mokslo darbuotojų, iš jų 6 habilituoti daktarai.

Direktoriai 
 1956–1963 m. J. Sabaliauskas
 1963–1992 m. Bronius Vektaris
 1992- 2015 m. Egidijus Blaževičius
 nuo 2015 m. Raimondas Bliūdžius

Šaltiniai

Literatūra 

 Kauno technologijos universiteto Architektūros ir statybos institutui – 50: 1956–2006 (sud. Vilius Misevičius ir kt.). – Kaunas: Kauno technologijos universiteto Architektūros ir statybos institutas, 2006. – 99 p.: iliustr. – ISBN 9955-9750-2-4

Nuorodos 

 Architektūros ir statybos institutas

Kauno technologijos universitetas
Architektūros mokslas Lietuvoje
Latvijos eurų monetos

Latvijos eurų monetos turi tris skirtingus dizainus. Nacionalinės pusės dizainas buvo pristatytas visuomenei 2006 m. liepos mėn. Latvijos banko tinklalapyje. 1 ir 2 eurų monetose pavaizduota latvių tautos mergina (kuri iki Antrojo pasaulinio karo buvo vaizduojama ant 5 latų monetos), ant 10, 20 ir 50 centų monetose – didesnis Latvijos herbas ir ant 1, 2 ir 5 centų monetų – mažesnis Latvijos herbas.

Iš pradžių buvo planuojama ant 2 € monetos pavaizduoti Laisvės paminklą, bet toks dizainas neatitiko ECB reikalavimų (jis išlindo į monetos žiedą ir pakeitė vieną iš žvaigždžių) ir jis turėjo būti pakeistas. Latvija nusprendė, kad pakeistas paminklo dizainas nebus toks atpažįstamas ir nusprendė, kad geriau atpažįstama ant 2 € monetos bus latvių tautos mergina. 

Latvija yra ES narė nuo 2004 m. gegužės 1 d., taip pat ir ES Ekonominės ir pinigų sąjungos (EPS) nare.

Latvija planavo įvesti eurą kaip jos oficialią valiutą nuo 2008 m. sausio 1 d., tačiau data buvo nukelta mažiausiai iki 2012 m., nors Latvijos banko vadovas užsiminė, kad 2013 m. yra realistiškesnė data.

2014 m. Latvija įvykdė trečiąjį EPS etapą ir euras tapo oficialiąja valiuta.

Latvijos euro dizainas 
Monetų reversas (bendroji pusė) ir aprašymai pateikiami straipsnyje Eurų monetos.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Latvijos bankas
 The Euro Information Website – Latvija

Eurų monetos pagal šalis
Latvijos ekonomika
Stasys Krikščikas

Stasys Krikščikas (1907 m. gegužės 28 d. Kilučiuose, Biržų valsčius – 1993 m. liepos 21 d. Kaune) – Lietuvos agronomas, biomedicinos mokslų daktaras, sovietinis karinis veikėjas.

Biografija 
1926 m. baigė Biržų gimnaziją, 1931 m. Kauno karo mokyklą, tarnavo Lietuvos kariuomenėje; 1939 m. kapitonas.

1940–1941 m. Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio korpuso haubicų pulko baterijos vadas. 1941 m. baigė aukštuosius karininkų kursus Solnečnogorske. Nuo 1943 m. 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos artilerijos pulko diviziono vadas, šaulių pulko artilerijos viršininkas. 1944 m. vasario 13 d. su kitais buvusiais Lietuvos Respublikos karininkais, tarnaujančiais 16-ojoje divizijoje, pasirašė kreipimąsi į Lietuvos kariuomenės karininkus, likusius Lietuvoje, raginantį nekovoti su artėjančia sovietine kariuomene. 1944–1950 m. 50-osios divizijos artilerijos pulko vadas; 1944 m. papulkininkis.

1946–1956 m. dėstė Kauno aukštosiose mokyklose. 1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1956–1988 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1966 m. docentas. 1964 m. žemės ūkio mokslų kandidatas. Mokslinio darbo kryptis – bulvės, linai, netradiciniai pašariniai augalai. Paskelbė mokslinių straipsnių. 

Palaidotas Kaune, Romainių kapinėse.

Bibliografija 
 Ankstyvųjų bulvių auginimas / Stasys Krikščikas, Kostas Bėčius. – Vilnius, 1961. – 104 p.
 Augalininkystės ir pievininkystės laboratoriniai darbai. – Vilnius, 1962. – 244 p.
 Augalininkystės laboratoriniai ir praktikos darbai. – Vilnius, 1972. – 203 p.
 Ankstyvosios bulvės / Stasys Krikščikas, Kostas Bėčius. – Vilnius: Mokslas, 1979. – 178 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1937 m. Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

TSRS karininkai
Lietuvos kapitonai
Lietuvos agronomai
Jurgis Krikščiūnas (1894)

Jurgis Krikščiūnas (1894 m. balandžio 22 d. Ašminta, Prienų valsčius – 1947 m. kovo 24 d. Hamburgas, Vokietija) – Lietuvos agronomas ekonomistas, žemės ūkio kooperacijos, visuomenės veikėjas, politikas.

Biografija 
Brolis Antanas Krikščiūnas. 1914 m. baigė Marijampolės gimnaziją. 1914–1918 m. studijavo Petrogrado universitete. 1923 m. baigė Halės universitetą. 1924 m. gamtos mokslų daktaras

1924–1926 m. Šiaulių apskrities agronomas ir Šiaulių mokytojų seminarijos mokytojas. Vienas pirmųjų Lietuvoje pradėjo lauko bandymus. 1926 m. ir 1939 m. žemės ūkio ministras. 1939–1944 m. kooperatinės bendrovės „Linas“ direktorius. 1926–1943 m. Dotnuvos Žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1938 m. profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. dėstė Pabaltijo universitete Hamburge ir Pineberge prie Hamburgo.

Vienas Žemės ūkio rūmų steigėjų, 1927–1939 m. jų (nuo 1938 m. Žemės ūkio ministerijos) padalinio – Žemės ūkio tyrimo įstaigos – valdytojas, vienas žemės ūkio tyrimų stočių Lietuvoje organizatorių. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos, Lietuvos vartotojų bendrovių sąjungos veikėjas, bendrovės „Lietūkis“ pirmininkas, akcinės draudimo bendrovės „Kooperacija“ valdybos pirmininkas.

1932–1936 m. Ekonominių studijų draugijos valdybos vicepirmininkas, 1936–1938 m. pirmininkas. Ilgametis Lietuvos agronomų sąjungos pirmininkas. Lietuvių sąjungos, Lietuvių tremtinių sąjungos valdybos pirmininkas. Propagavo linų auginimą, smulkius ir vidutinius ūkius, tyrė Lietuvos žemės ūkio produktų rinką, teikė siūlymų tęsti žemės reformą Lietuvoje.

Redagavo „Žemės ūkio vadovą“ (1927–1939 m. 5 t.).  Nuo 1910 m. bendradarbiavo „Aušrinėje“. Iki 1918 m. Petrograde leisto laikraščio „Naujoji Lietuva“ sekretorius, 1913 m. Vilniuje – savaitraščio „Lietuvos ūkininkas“ sekretorius. 1927–1939 m. redagavo žurnalą „Žemės ūkis“. Nuo 1933 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Parašė daug straipsnių ir knygų įvairiais žemės ūkio klausimais.

Bibliografija 
 Apie Lietuvos žemės ūkį 1932 metais, 1933 m., vokiečių kalba
 Apie Lietuvos žemės ūkį, 1938 m., vokiečių ir anglų kalba
 Apie Lietuvos žemės ūkį 1935-38 metais, 1939 m., vokiečių k.
 Lietuvos žemės ūkio mechanizavimas atsižvelgiant į jo ypatumus, 1940 m., vokiečių k.
 Lietuvos linų ūkis, 1941 m., vokiečių k.

Šaltiniai 

Lietuvos žemės ūkio ministrai
Lietuvos agronomai
Lietuvos kooperatininkai
Lietuvos draudikai
Lietuvos redaktoriai
Romualdas Krikščiūnas

Romualdas Krikščiūnas (1930 m. liepos 18 d. Kaune – 2010 m. lapkričio 2 d.) – Lietuvos vyskupas emeritas, teisėtyrininkas kanonistas, kanonų teisės daktaras, KGB agentas.

Biografija 
1950–1954 m. mokėsi Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje; įšventintas kunigu. Nuo 1954 m. Kristaus Prisikėlimo parapijos Kaune vikaras, nuo 1959 m. klebonas.

1959–1963 m. Popiežiškajame Laterano universitete Romoje studijavo kanonų teisę, apgynė daktaro disertaciją, kanonų teisės daktaras. Nuo 1963 m. Vilkaviškio vyskupijos kurijos kancleris. 1963–1964 m. ir 1965–1967 m. lydėjo Lietuvos hierarchus į II Vatikano susirinkimą.

1963–1973 m. Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje dėstė bažnytinę (kanonų) teisę, nuo 1968 m. profesorius. Amajos titulinis vyskupas (nuo 1969 m. gruodžio 21 d.), Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos vyskupo Juozapo Matulaičio-Labuko augziliaras ir generalinis vikaras. Panevėžio vyskupijos apaštališkasis administratorius (1973–1983 m.). Nuo 2004 m. dirbo sielovadinį darbą Kauno Kristaus Prisikėlimo parapijoje.

2010 m. lapkričio 2 d. mirė. Palaidotas lapkričio 4 d. Kauno Kristaus Prisikėlimo mažosios bažnyčios šventoriuje (Aukštaičių g. 4).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kauno arkivyskupijos informacija 

Lietuvos vyskupai
Lietuvos teologai
Lietuvos kanonistai
Marijonas Krikštopaitis

Marijonas Krikštopaitis (1914 m. balandžio 6 d. Alančiuose, Vadoklių valsčius – 2003 m. liepos 25 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas terapeutas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1939–1942 m. dirbo gydytoju Kėdainiuose ir Eržvilke. 1942–1945 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1945–1948 m. Pastero stoties prie Higienos instituto Vilniuje gydytojas ir vedėjas. 1945–1990 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1970–1990 m. Vidaus ligų propedeutikos katedros vedėjas, 1971 m. medicinos mokslų daktaras, nuo 1972 m. profesorius. 1951–1957 m. dar ir LSSR Sveikatos apsaugos ministerijos vyriausiasis terapeutas.

1957–1961 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto Terapijos skyriaus vedėjas. 1964 m. LTSR nusipelnęs gydytojas. Nuo 1982 m. Respublikinio gastroenterologijos centro vadovas.  1991–1995 m. Vilniaus universiteto Bendrosios praktikos gydytojų centro profesorius konsultantas.

1973–1993 m. Lietuvos gastroenterologų draugijos pirmininkas.  1995–2003 m. Lietuvos veiklios ilgaamžystės akademijos prezidentas.

Mokslinė veikla 
1957 m. sukūrė eksperimentinės embolinės inkstinės hipertonijos modelį. Daugiau kaip 600 mokslinių straipsnių, 10 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Skrandžio ir dvylikapirštės žarnos opinė liga, su kt., 1959 m.
 Dietoterapijos pagrindai, 1984 m.
 Klinikinė gastroenterologija, su kt., 1979 m., 2 leid. 1988 m.
 Veikti ilgaamžystė, 1997 m.
 Šeimos daktaras, sudarytojas ir vienas autorių, 1994 m.
 Vidaus ligų propedeutika, vadovėlis, su kt., 1963 m. 2 leid. 1971 m.; su Alfredu Žiugžda, 1982 m.

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos pedagogai
Antigva Gvatemala

Antigva Gvatemala () – miestas pietų Gvatemaloje, Sakatepekeso departamente. 34,7 tūkst. gyventojų (2002 m.). Dėl savo bažnytinės architektūros miestas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Lankomos vietos 

 Kapucinų bažnyčia ir vienuolynas
 Šv. Jono katedra
 Šv. Jono katedros senieji griuvėsiai
 Senųjų ginklų muziejus
 Krikščionių mokykla
 Šv. Prancškaus bažnyčia
 Santo Domingo muziejus
 El Libro Antiguo muziejus
 Kolonistų meno muziejus, senajame San Karloso universiteto pastate
 Jade muziejus.
 Maria Eskenasy Fine Art, menininkų studija ir galerija.

Vulkanai 

Aplink miestą yra 3 ugnikalniai: pietuose iškilęs Agvos ugnikalnis (aukštis 3766 m), vakaruose – Akatenangas (3976 m) ir Fuegas (3763 m).

Miestai partneriai 
  Chalapa, Meksika

Gvatemalos miestai
Kęstutis Kriščiūnas (1944)

Kęstutis Kriščiūnas (g. 1944 m. kovo 14 d. Utenoje) – Lietuvos inžinierius elektromechanikas, ekonomistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1960 m. baigė Klaipėdos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1960–1965 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI) Elektrotechnikos fakultete. 1986 m. technikos mokslų daktaras.

Nuo 1965 m. KPI (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas, KTU) dėstytojas. 1966–1990 m. dirbo dėstytoju KPI Šiaulių fakultete: 1966–1967 m. asistentas, 1967–1970 m. aspirantas, 1970–1971 m. vyr. dėstytojas, 1971–1977 m. docentas, 1977–1985 m. KPI Šiaulių vakarinio fakulteto radiotechnikos ir elektrotechnikos, 1985–1990 m. pramoninės automatikos katedros vedėjas, 1986 m. profesorius.  1981 m. stažavosi Osakos universitete. 1990–1992 m. KTU mokslo prorektorius. 1992–1993 m. dirbo Islandijos technologijos institute. 1992–2000 m. KTU rektorius.

Nuo 2000 m. KTU Europos instituto direktorius. Nuo 2002 m. šio instituto Žano Monė katedros vedėjas, nuo 2003 m. Žano Monė Europos kompetencijos centro vadovas ir Europos universitetų asociacijos tarybos narys. Nuo 2004 m. Lietuvos universitetų rektorių konferencijos generalinis sekretorius. Nuo 1996 m. Technikos enciklopedijos redaktorių tarybos pirmininko pavaduotojas.

1989–1990 m. Sąjūdžio Šiaulių miesto tarybos narys.

Mokslinė veikla 
Veiklos svarbiausios sritys: automatinio valdymo sistemos, techninė kibernetika, aukštojo mokslo vadyba, žinių ekonomika. Daugiau kaip 50 išradimų, daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių autorius.

Bibliografija 
Monografijos:
 Dvimačių kintamosios srovės sistemų teorija, su P. Kemešiu, 1975 m., rusų kalba
 Ergatinės informacijos transformavimas, 1981 m., rusų k.
 Žiniomis grįstos ekonomikos link: žinių raiška ir svarba, su R. Daugėliene, 2006 m.
 Automatinių elektros pavarų valdymo sistemos, vadovėlis, su V. Geleževičiumi ir V. Kubiliumi, 1988 m.

Sudarė knygas:
 Mokslas, technologija ir visuomenė: harmoningos raidos paieškos, 2002 m.
 Europos Sąjungos plėtros ir Lisabonos procesų sugretinimas (Juxtaposition of European Union Enlargement and Lisbon Processes), 2004 m.
 Išsiplėtusi Europos Sąjunga Europoje: naujos vidinės ir išorinės problemos (Enlarged European Union in House of Europe: new internal and external problems), 2005 m.
 Teisinės, politinės ir ekonominės iniciatyvos Žinių Europai (Legal, Political and Economical Initiatives towards Europe of Knowledge), 2006 m.

Įvertinimas 
 1979 m. SSRS liaudies ūkio pasiekimų parodos medalis
 1989 m. LSSR valstybinė premija
 2000 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas 
 2004 m. birželio 23 d. LŽŪU garbės daktaras

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai elektromechanikai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos išradėjai
Kauno technologijos universiteto rektoriai
Lietuvos fizikų draugija

Lietuvos fizikų draugija (LFD) – Lietuvos fizikus mokslininkus, dėstytojus, mokytojus ir kitus specialistus vienijanti visuomeninė organizacija, įkurta 1963 m. 2008 m. priklausė apie 300 narių.  Pirmininkas – Juozas Vidmantis Vaitkus.

Istorija 
Lietuvos fizikų draugijos steigimo idėja buvo apsvarstyta 1962 m. vykusioje 5-oje Nacionalinėje fizikos konferencijoje.  Įkurta 1963 m. prie Lietuvos mokslų akademijos Fizikos ir matematikos instituto ir buvo vienintelė fizikų draugiją visoje TSRS.  Pirmasis pirmininkas – Povilas Brazdžiūnas.

Draugija nuo 1992 m. kovo 27 d. yra Europos fizikų draugijos narė , o nuo 2002 m. – Tarptautinės grynosios ir taikomosios fizikos sąjungos narė.

Pirmininkai 
 1963–1965 m. – Povilas Brazdžiūnas;
 1966–1968 m. – Paulius Slavėnas;
 1969–1986 m. – Povilas Brazdžiūnas;
 1986–1995 m. – Algirdas Šileika;
 1995–2007 m. – Zenonas Rokus Rudzikas;
 nuo 2007 m. – Juozas Vidmantis Vaitkus.

Tikslai ir veikla 
Lietuvos fizikų draugija skleidžia žinias apie fizikos mokslo laimėjimus, jų praktinę reikšmę, kas dvejus metus rengia Lietuvos nacionalinę fizikos konferenciją. Taip pat rūpinasi gabių moksleivių specialiu rengimu (ketverių metų neakivaizdinė fizikų mokykla „Fotonas“, įkurta 1972 m.), lietuviška fizikos terminija, skatina fizikos istorijos Lietuvoje nagrinėjimą, remia mokslinės, pedagoginės, populiariosios fizikos literatūros leidimą.

Draugijos rengiamuose pasitarimuose nagrinėjama fizikos būklė ir jos raidos perspektyvos Lietuvoje, pasaulyje.

Leidyba 
Kartu su Lietuvos mokslų akademija leidžia mokslo žurnalą „Lithuanian Journal of Physics“. Nuo 1991 m. leidžia informacinį leidinį specialistams, moksleiviams ir visuomenei „Fizikų žinios“.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali Lietuvos fizikų draugijos svetainė 
 Oficiali Lietuvos fizikų draugijos svetainė (sena versija) 

Lietuvos draugijos
2003 m. referendumas dėl Lietuvos Respublikos narystės Europos Sąjungoje

2003 m. referendumas dėl Lietuvos Respublikos narystės Europos Sąjungoje – privalomasis referendumas dėl Lietuvos Respublikos narystės Europos Sąjungoje. Referendumas vyko dvi dienas – 2003 m. gegužės 10 ir 11 d. Referendume dalyvavo 63,37 % visų rinkėjų, už Lietuvos narystę ES pasisakė 91,07 % balsavusiųjų.

Referendumo priešistorė 
Oficialūs santykiai ir bendradarbiavimas tarp Lietuvos ir Europos Bendrijos prasidėjo 1991 m. rugpjūčio 27 d., kai Europos Bendrija (Europos Sąjungos pirmtakė) nusprendė pripažinti Lietuvos nepriklausomybę.

1995 m. gruodžio 8 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybė įteikė oficialų prašymą priimti į ES. 1997 m. liepos mėn. paskelbtoje Europos Komisijos nuomonėje pateikiama išvada, kurioje rekomenduojama nedelsiant pradėti stojimo derybas su penkiomis asocijuotomis Vidurio ir Rytų Europos (VRE) valstybėmis: Čekija, Estija, Vengrija, Lenkija ir Slovėnija. Tuo tarpu likusios penkios šalys, tarp kurių buvo ir Lietuva, nebuvo įvertintos kaip pasirengusios narystei.

Stojimo derybos buvo oficialiai baigtos 2002 m. gruodžio 12-13 d. Kopenhagoje vykusiame Europos Vadovų Tarybos susitikime.

2003 m. balandžio 16 d. Atėnuose Ministras Pirmininkas Algirdas Brazauskas ir Užsienio reikalų ministras Antanas Valionis pasirašė stojimo į Europos Sąjungą sutartį.

Paskutinis žingsnis norint įstoti į ES liko referendumas.

Referendumo klausimas 
Referendume buvo parengtas toks teiginys: Pritariu Lietuvos Respublikos narystei Europos Sąjungoje. Rinkėjai žymėjo TAIP arba NE skiltis.

Rinkėjų aktyvumas

Balsavimas paštu 
7,59 % (196622 rinkėjai)

Referendumo dienomis

2003 05 10

2003 05 11

Balsavimo rezultatai 
Taip – 91,07 % (1504264 rinkėjai)
Ne – 8,93 % (147527 rinkėjai)

Įdomybės 
 Labiausiai nepritarė Lietuvos narystei ES Šalčininkų rajono gyventojai – ne balsavo 20,60 % rinkėjų. 
 Labiausiai pritarė narystei Alytaus miesto gyventojai – taip balsavo 95,24 % rinkėjų.
 Patys neaktyviausi rinkėjai buvo Visagine – 37,32 % rinkėjų.
 Aktyviausi buvo neringiškiai – 79,76 % rinkėjų.
 2004 m. gegužės 1 d. Lietuva tapo viena iš 25 visateisių ES valstybių narių kartu su devyniomis kitomis valstybėmis – Čekija, Estija, Kipru, Latvija, Lenkija, Malta, Slovakija, Slovėnija ir Vengrija.

Nuorodos 
 Referendumo dokumentacija ir statistika 

Lietuvos referendumai
Europos Sąjunga
Juozė Krištolaitytė-Daugėlienė

Juozė Krištolaitytė-Daugėlienė (1917 m. lapkričio 16 d. Vaitiškiuose, Būblelių valsčius – 2010 m. lapkričio 20 d.) – Lietuvos dainininkė (lyrinis sopranas), poetė.

Biografija 
1939–1943 m. dainuoti mokėsi privačiai, Valstybės teatre ir Kauno konservatorijoje, mokytojai M. Gedan, Jadvyga Vencevičaitė, Vytautas Marijošius, Petras Oleka. Dainavo operos chore, sukūrė nedidelių operos vaidmenų. Nuo 1943 m. koncertavo, dainavo per radiją. 1943–1944 m. Vilniaus operos, filharmonijos rengiamų „Sekmadienio popiečių“, bažnytinių koncertų solistė.

Pasitraukusi iš Lietuvos 1945–1949 m. koncertavo Vokietijoje su Jeronimo Kačinsko solistų grupe, 1946–1949 m. dar ir su klarnetininku Aleksu Ambrozaičiu. 1946 m. vasarą tobulinosi Mozarteume Zalcburge. 1949 m. išvyko į JAV.

1951 m. dainuoti mokėsi Klyvlende pas K. Kafareli, 1952–1953 m. pas M. Goldmaną. 1957 m. Čikagos lietuvių operoje sukūrė Džildos vaidmenį Dž. Verdžio operoje „Rigoletas“. Surengė solinių koncertų Klyvlende, Detroite, Hamiltone, Toronte. 1954 m. koncertavo su Čiurlionio ansambliu ir simfoniniu orkestru.

Pagal jos eilėraščius dainų sukūrė Valentinas Bagdonas, Algimantas Bražinskas, Vytautas Mikalauskas, Leonas Povilaitis. 2001 m. Vilniuje surengtas jos kūrybos vakaras, 2002 m. išleisti „Penki lietuvių kompozitorių romansai“ pagal jos eiles.  Mirė 2010 m. lapkričio 20 d., palaidota Majamyje.

Bibliografija 
 Nedainuoti žodžiai, JAV, 1997 m.
 Pavakario vėjai, Vilnius, 1999 m.

Šaltiniai 

Sopranai
Lietuvos operos dainininkai
Lietuvos poetai
JAV lietuviai
Danutė Krištopaitė

Danutė Krištopaitė (1929 m. rugpjūčio 20 d. Kaune – 2014 m. vasario 17 d.) – Lietuvos tautosakininkė, vertėja, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
Mokėsi Kauno 5-ojoje gimnazijoje. 1948–1953 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1960–1969 m. ir 1974–1990 m. leidyklos „Vaga“ redaktorė ir vyresnioji mokslinė redaktorė. 1964 m. filologijos mokslų kandidatė.  1969–1974 m. dirbo LSSR konservatorijos Liaudies muzikos kabinete.

Tautosaką rinko nuo 1957 m., užrašė apie 10 000 kūrinių. Dalyvavo ekspedicijose, rašė straipsnius ir recenzijas, parengė pasakojimų apie liaudies dainininkus ir menininkus. Išvertė į lietuvių kalbą rusų (Jurijaus Trifonovo, Valentino Rasputino), baltarusių (Vasilio Bykavo, Ivano Čyhrynavo), norvegų (Sigrid Undset) ir kitų tautų autorių knygų, pasakų rinkinių.

Bibliografija 
 Lietuvių liaudies karinės-istorinės dainos: feodalizmo epocha. – Vilnius: Vaga, 1965. – 285 p.
 Rinktiniai raštai / Jonas Basanavičius (rengėja, su kitais). – Vilnius: Vaga, 1970. – 1036 p.: iliustr.
 Čiulba ulba sakalas: Petro Zalansko tautosakos ir atsiminimų rinktinė / Danutė Krištopaitė, Norbertas Vėlius. – Vilnius: Vaga, 1983. – 380 p.: nat.
 Aš išdainavau visas daineles: pasakojimai apie liaudies talentus-dainininkus ir muzikantus / dail. Algimantas Švažas. – Vilnius: Vaga, 1985–1997. – 3 d.: iliustr.
 Aukštaičių melodijos (natos) / Laima Burkšaitienė, Danutė Krištopaitė. – Vilnius: Vaga, 1990. – 785 p. – ISBN 5-415-00181-6
 Marčiupio Eglė: iš lit. palikimo / Teresė Mikeliūnaitė; sud. Danutė Krištopaitė, Ona Survilaitė. – Vilnius: Vaga, 1990. – 331 p.: iliustr. – ISBN 5-415-00492-0
 Nuo Punsko iki Seinų: iš Juozo Vainos tautosakos rinkinių. – Punskas: Aušra, 1997–1998. – 2 kn.
 Lietuviai negali nedainuoti / Konstantinas Sidaris. – Punskas: Punsko „Aušros“ leidykla, 2001. – 99 p.: iliustr. – ISBN 83-87604-90-9
 Čiulba ulba sakalas: Petro Zalansko tautosakos ir atsiminimų rinktinė / Danutė Krištopaitė, Norbertas Vėlius. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2008. – 456 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-39-519-5

Įvertinimas 
 2005 m. LDK Gedimino ordino Riterio kryžius 
 2007 m. Jono Basanavičiaus premija

Šaltiniai 

Lietuvos tautosakininkai
Lietuvos vertėjai
Sigitas Krivickas

Povilas Sigitas Krivickas (g. 1938 m. birželio 29 d. Marijampolėje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, rašytojas, fotografas.

Biografija 
1961 m. baigė žurnalistiką Vilniaus universitete.

1960–1966 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos konsultantas, kūrybinių sekcijų vedėjas, 1967–1969 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ atsakingasis sekretorius, 1969–1971 m. – Vilniaus universiteto žurnalistikos katedros vyresnysis dėstytojas, 1971–1973 m. – žurnalo „Nemunas“ atsakingasis sekretorius.  1959–2002 m. Lietuvos RTV neetatinis apžvalgininkas. 1973–1977 m. žurnalo „Buitis“ redaktorius, draugijos „Tėviškė“ pirmininko pavaduotojas. 1979–1984 m. laikraščių „Moscow News“, „Tiesa“ korespondentas JAV. 1984–1987 m. leidyklos „Mintis“ redakcijos vedėjas, savaitraščio „Literatūra ir menas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, laikraščio „Czerwony Sztandar“ korespondentas, 1989–1993 m. – žurnalo „Lietuvos ūkis“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausiasis redaktorius, savaitraščio „Monitorius“ vyriausiasis redaktorius, 1994–1997 m. – laikraščio „ComlietINFO“ redaktorius. 1997–2000 m. Vilniaus banko atstovas spaudai. Nuo 1994 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas.

1969 m. su kitais įsteigė Lietuvos fotografijos meno draugiją (nuo 1989 m. Lietuvos fotomenininkų sąjunga).

Fotografijos ciklai 
 Kazachstano plėšiniuose, 1957 m.
 Zagrebo mugėje, 1975 m.
 Po Pietų kryžiumi, 1978 m.
 JTO įvykiai ir dienos, 1979–1984 m.
 Frankfurtas-knygų sostinė, 1996 m.
 Gyvenimas įstržai, nuo 2006 m.

Bibliografija 
 Klaipėdos diena (su B. Aleknavičiumi), 1969 m. 
 Lietuvos fotografija (sudarytojas), 1967 m.
 Palanga, 1970 m.
 Nenuminkime žibuoklės, 1977 m.
 Trys rakursai, 1981 m.
 Komandiruotė už Atlanto, 1986 m.
 Iš kur ateina šviesa, 1988 m., rusų kalba.
 Per pasaulį – namo, 1989 m.
 Kodėl sapnuoju Aliaską?, 1992 m.
 Ceitnotas, romanas, 1994 m.
 Vizitas, romanas, 1995 m.
 Per metrą nuo mėnulio, 1999 m.
 Vilniaus banko dešimtmetis (sudarytojas, fotografas), 2000 m. 
 Gamtinės dujos Lietuvoje, 40 metų (sudarytojas, fotografas), 2001 m..
 Po mūzų šventovės skliautais, su R. Budriu, 2003 m.
 Politiko duona, su E. Gentvilu, 2004 m.
 Įstrižai bangų, su V. Vebeliūnu, 2004 m.
 Žydrosios liepsnos sergėtojai (su Antanu Macijausku), 2008 m.
 Šviesoraščio takais, 2010 m.
 Antroji ranka, 2012 m.
 Hinc itur ad astra (pjesė VU teatre, rež. R. Venckus), 2017 m.
 Trys įžambinės, 2017 m.

Šaltiniai 

Lietuvos rašytojai
Lietuvos fotografai
Lietuvos žurnalistai
Ernest Bai Koroma

Ernestas Bajus Koroma (g. 1953 m. spalio 2 d.) – buvęs Siera Leonės prezidentas.

Eiti savo pareigas jis pradėjo 2007 m. rugsėjo 17 d. po tais metais laimėtų rinkimų, kai surinko 54,6 % rinkėjų balsų. Koroma šiuo metu yra valdančios APC (Visų žmonių kongresas) partijos lyderis.

Siera Leonės prezidentai
Juozo Miltinio dramos teatras

Panevėžio Juozo Miltinio dramos teatras, iki 1995 m. Panevėžio dramos teatras – teatras Panevėžyje, Laisvės a. 5. Prie teatro iki 1980 m. nuolat veikė J. Miltinio studija.

Istorija 
1940 m. lapkričio 18 d. LTSR švietimo liaudies komisaras Antanas Venclova pasirašė įsakymą dėl Panevėžio dramos teatro organizavimo, kuriuo leidžia Jonui Sakui organizuoti ir vadovauti dramos teatrui Panevėžyje. Teatro pradžia – būrys jaunų vaikinų ir merginų, 1940 m. gruodžio 1 dieną Valstybės teatre sėkmingai perėjusių konkursą ir su Juozu Miltiniu atvykusių į Panevėžį. Jau pirmąją premjerą, N. Pogodino pjesę „Sidabrinis slėnis“, įvykusią 1941 m. kovo 15 d. su ypatingu entuziazmu sutiko to meto spauda, pažymėdama jaunųjų aktorių nepaprastą užsidegimą, nuoširdumą, ansambliškumą.

1954 m. dėl ideologinio konflikto kultūros ministras Aleksandras Gudaitis-Guzevičius atleido J. Miltinį iš teatro direktoriaus ir vyriausiojo režisieriaus pareigų ir paskyrė jį LTSR kino studijos dubliažo režisieriumi. 1959 m. J. Miltinis buvo sugrąžintas į teatrą vyriausiuoju režisieriumi. Ne tik J. Miltinis sugrįžo į Panevėžį, bet ir prasidėjo šio teatro triumfas. 1967 m. tuometinėje Lenino (dabar Laisvės) aikštėje iškilo šiuolaikinis teatro pastatas.

Teatro vyriausieji režisieriai 

 Juozas Miltinis 1940–1980 m. (su pertraukomis);
 Jonas Alekna 1954–1957 m.
 Vaclovas Blėdis 1957–1959 m.
 Donatas Banionis 1981–1984 m.
 Saulius Varnas

Teatro vadovai 
 Juozas Miltinis – 1940–1954 m.
 Vaclovas Blėdis – 1954–1959 m.
 Juozas Miltinis – 1959–1984 m.
 Donatas Banionis – 1984–1988 m.
 Rimantas Teresas – nuo 1996 m.
 Laimutis Sėdžius – nuo 2010 08 10 iki 2010 08 12
 Vaidotas Rutkauskas – nuo 2010 08 17 iki 2010 10 27
 Romualdas Vikšraitis – nuo 2010 10 27 iki 2015 10 20
 Linas Marijus Zaikauskas – nuo 2015 10 20 iki 2017 07 17
 Leonas Blėdis – nuo 2017 11 21 iki 2019 11 14
 Antanas Venckus – nuo 2019 11 14

Teatro dailininkai 
Liudas Vilimas (pirmasis dailininkas), Mečislovas Bulaka, Algimantas Mikėnas, Jonas Surkevičius, Albertas Stepanka, Kęstutis Vaičiulis, Nikas Safronovas.

Žymiausi aktoriai 
Gintaras Adomaitis, Liudvika Marija Adomavičiūtė, Bronius Babkauskas, Aurimas Babkauskas, Donatas Banionis, Vaclovas Blėdis, Gediminas Karka, Algimantas Masiulis, Dalia Melėnaitė, Stasys Petronaitis, Laimutis Sėdžius, Eugenija Šulgaitė, Kazys Vitkus, Regina Zdanavičiūtė, Dana Rutkutė.

Nuorodos 

 Teatro svetainė
 Informacija apie teatro pastatą

Šaltiniai 

Panevėžio teatrai
Sipailiškis

Sipailiškis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje. 

Yra neveikianti Sipailiškio sentikių cerkvė.

Istorija 

Kaime XIX a. viduryje įsikūrė sentikiai. XX a. 1-ojoje pusėje Sipailiškio parapija buvo gausiausia Rokiškio apskrityje sentikių parapija.

Gyventojai

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Aleksandras Krukauskas

Aleksandras Krukauskas (1939 m. sausio 24 d. Kaune – 2004 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius, partinis veikėjas.

Biografija 
1957 m. baigė Kauno 13-ąją vidurinę mokyklą. 1957–1958 m. dirbo „Drobės“ fabrike. 1958–1963 m. studijavo Lietuvos veterinarijos akademijoje. 1964–1965 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1966–1982 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ korespondentas, skyriaus vedėjas, vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1982–1985 m. studijavo Visuomenės mokslų akademijoje prie SSKP CK Maskvoje.

1984–1988 m. LKP CK sekretoriaus padėjėjas. 1988–1992 m. laikraščio „Sportas“ vyr. redaktorius. 1992–1993 m. laikraščio „Olimpinis sportas“ redaktorius. 1994–1999 m. laikraščio „Lietuvos sportas“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1999–2000 m. laikraščio „Sportas“ vyr. redaktorius. Rašė įvairiomis sporto ir sportininkų gyvenimo temomis. 

Nuo 1988 m. Lietuvos sporto žurnalistų federacijos prezidentas. Nuo 1989 m. Lietuvos žurnalistų sąjugos, nuo 1993 m. Tarptautinės sporto žurnalistų asociacijos (AIPS) narys. Vienas „Kilnaus žaidimo“ (Fair play) judėjimo pradininkų ir populiarintojų Lietuvoje.

Bibliografija 
 Šiltas šaltas Lilehameris. – Vilnius: LTOK leidykla, 1995. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9986-535-04-2

Įvertinimas 
 1978 m. Sporto žurnalistų konkurso „Auksinė plunksna“ pirmoji premija
 1979 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas
 1997 m. Lietuvos kilnaus sportinio elgesio laureatas
 2004 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius 
 2004 m. KKSD Sporto garbės komandoro ženklas
 2004 m. LTOK Olimpinė žvaigždė

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos sporto žurnalistai