joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Traukinio atvykimas į stotį

Traukinio atvykimas į stotį () – 1896 m. Brolių Liumjerų nebylusis dokumentinis filmas. Pirmasis šio filmo parodymas įvyko 1896 m. sausio 6 d.

Šis 50 sekundžių filmas demonstruoja garvežio traukiamą traukinį, atvykstantį į Prancūzijos kurortą Le Sjotą. Kaip ir kituose brolių Liumjerų filmuose, šiame rodomas neredaguotas kadras iš kasdieninio gyvenimo. Kaip ir kiti šių režisierių filmai šis buvo nufilmuotas 35 mm formato juosta.

Šis filmas siejamas su viena visame pasaulyje žinoma kino istorijos legenda. Pasakojama, kad kino seanso metu žiūrovai būdavo taip išgąsdinti tikro dydžio judančio objekto, atvažiuojančio tiesiai į juos, kad iš baimės klykdavo ir palikdavo salę. Vokiečių kino kritikas Hellmuth Karasek žurnale „Der Spiegel“ rašė, jog „šis filmas turėjo didelę įtaką žmonėms, sukeldavęs baimę ar net paniką.“

2020 m. Buvo sukurta klasifikuota ir nespalvoto filmo versija: „Traukinio atvykimas į La Ciotat“, „Broliai Lumière“, 1896 m., 4K skiriamoji geba ir 60 kadrų per sekundę versija.

Šaltiniai 

1896 filmai
Prancūzijos filmai
Dokumentiniai filmai
Anita Thallaug

Anita Thallaug (g. 1938 m. vasario 14 d. Berume) – norvegų aktorė ir dainininkė.

Slapyvardžiu Vesla Rolfsen 1945 metais deiutavo „Edderkoppen“ teatre Osle. Šeštajame dešimtmetyje Anita dažnai pasirodydavo NRK televizijos vaikams skirtose laidose. Nuo 6-o dešimtmečio pabaigos ji buvo aktyvi kaip dainininkė ir turėjo keletą radijo hitų, pavyzdžiui, „Velg April“ ir „Elisabeth Serenad“e. 1962, 1963 ir 1966 metais atlikėja dalyvavo Norvegijos „Eurovizijos“ atrankoje Melodi Grand Prix, tačiau laimėjo tik 1963 metais. 1963 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse atlikusi dainą „Solhverv“, Anita tais metais su kitais trijų valstybių atstovais užėmė paskutinę vietą, nesurinkę nei vieno taško.

Anita Thallaug yra jaunesnioji operos dainininkės Edith Thallaug sesuo.

Filmografija 
 1954: I moralens navn
 1957: Blondin i fara
 1962: Operation Løvsprett
 1964: Klokker i måneskinn
 1990: Den spanske flue

Nuorodos 
 Anita Thallaug svetainėje Internet Movie Database 

|-

Norvegijos atlikėjai
Norvegijos aktoriai
Norvegijos atstovai Eurovizijoje
1963 m. Eurovizijos dalyviai
Aleksandras Gintautas-Dzievalstovkis

Aleksandras Gintautas–Dzievalstovkis (1821 m. vasario 26 d. Vaiškoniuose, Rusijos imperija – 1889 m. rugpjūčio 26 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperija) – katalikų dvasininkas, 1883–1889 m. Mogiliavo arkivyskupas.

Biografija 

Gimė 1821 m. vasario 26 d. Vaiškoniuose. Baigė Kėdainių gimnaziją. 1839–1845 m. mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje. Po baigimo paskirtas dirbti į Ukmergę, 1849–1855 m. Joniškį, 1855–1861 m. Gardiną. 1861–1863 m. Balstogės arkidiakonas, 1863–1866 m. politinių kalinių nuodėmklausys. 1870 m. už per didelį katalikybės puoselėjimą dvejiems metams išsiųstas į Suvalkus, Lenkijos Kongreso karalystėje. 1872 m. popiežiaus Pijaus IX paskirtas Plocko vyskupijos sufraganu, 1876–1883 m. apaštališkuoju administratoriumi. 1883 m. kovo 3 d. popiežiaus Leonas XIII paskirtas Mogiliavo arkivyskupu. Mirė 1889 m. rugpjūčio 26 d. Sankt Peterburge. Už nuopelnus Rusijos imperijai apdovanotas Anos ginklo ordinu.

Nuorodos 

 Biografija (ang.)
 Biografija (rus.)

Literatūra 

 Michał Godlewski, Aleksander Kazimierz Gintowt Dziewałtowski [w:] Polski Słownik Biograficzny, t. VII, 1948–1958, s. 473–474.

Lietuvos kunigai
Lenkijos kunigai
Vyskupai
Palenos provincija

Palenos provincija () – viena iš keturių Los Lagoso regiono, esančio Čilės pietinėje dalyje, provincijų. Administracinis centras – Čaitenas.

Geografija 

Provincija ribojasi su Ljankihuės provincija šiaurėje, Argentina rytuose, Aiseno provincija (Aiseno regionas) pietuose. Iš vakarų skalauja Korkovado įlanka, skirianti nuo Čilojės provincijos.

Paviršius daugiausia kalnuotas, iškilę Patagonijos Andai. Stūkso veikiantis Čaiteno ugnikalnis. Gausu upių (Palena, Futaleufu, Jelčas, Voduadahujė) ir ežerų (Jelčas, Palena, Espolonas, Trebolis). Įsteigti Hornopireno ir Korkovado nacionaliniai parkai, privatus Pumalino parkas.

Administracinis suskirstymas 

Provinciją sudaro 4 komunos:
 Čaiteno komuna. Centras – Čaitenas
 Futaleufu komuna. Centras – Futaleufu
 Hualaihujė komuna. Centras – Hualaihujė
 Palenos komuna. Centras – Palena

Čilės provincijos
Hornopirenas

Hornopirenas () – ugnikalnis pietinėje Čilėje, Los Lagoso regione. Stūkso Anduose, į pietus nuo Jatės ugnikalnio, į rytus nuo Apagado ugnikalnio, Likinjės–Ofkio geologiniame lūžyje. Aukštis – 1572 m. Patenka į Hornopireno nacionalinį parką, papėdėje yra Hornopireno gyvenvietė.

Morfologiškai tai jaunas andezitinis–bazaltinis ugnikalnis, daugiausia dengiamas miškų. Sakoma, kad buvo išsiveržęs 1835 m., bet nėra žinoma smulkmenų apie tai.

Kalno pavadinimas reiškia „sniego židinys“ (iš  'židinys' ir  'sniegas'). Seniau mapučių vadintas Kečikavi (Quechucaví; 'penki kraštai').

Nuorodos 
 Hornopirenas Global Volcanism Program, Smithsonian Institution.

Čilės ugnikalniai
Juozapas Antanas Sologubas

Juozapas Antanas Sologubas (, 1709 m. birželio 26 d. – 1781 m. gegužės 4 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Žemaitijos (1742–1748 m.) ir Vitebsko kaštelionas (1748–1752 m.), Vitebsko vaivada (1752–1781 m.), Lietuvos Tribunolo maršalka (1751 m.), Sanicko seniūnas.

Biografija 
Lietuvos bajorų Sologubų giminės atstovas, herbo „Pravdič“ savininkas. Bresto vaivados Jono Mykolo Sologubo (apie 1697–1748) ir Elenos Šamovskaitės (prieš 1685–1727) vyresnysis sūnus.

1720-tų metų pabaigoje Juozapas Antanas Sologubas buvo užsienio kelionėje. 1733 metais be karalystės metu palaikė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Kartu su Leščinskiu buvo Gdanske, kurį 1734 metais buvo apgulusi Rusijos armija, vadovaujama generolo-poručiko Petro Lasio. 1734 metų vasarą, po Gdansko kapituliacijos, pripažino naujo karaliaus Augusto III Vetino valdžią, po to bėgo į Kionigsbergą, kur apsijungė su Stanislovu Leščinskiu. Tik 1736 metais galutinai pripažino Augusto III valdžią.

1737 metais buvo išrinktas nuo Žemaitijos Lietuvos Tribunolo deputatu, po to jį išrinko LDK Dvasinio Tribunolo maršalka. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimus 1736, 1738 ir 1740 metais. 1750 metais gavo vadovauti Piatigorsko įgulai ir tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi. 1751 metais tapo Vitebsko deputatu ir Lietuvos Tribunolo vadovu. Tuo metu suartėjo su Čartoriskių magnatų klanu, kuriems palaikant 1751 m. spalio 7 d. buvo paskirtas Vitebsko vaivada.

1767 metais Juozapas Antanas Sologubas įėjo į Radomo konfederacijos sudėtį. Tais pačiais 1767 metais įėjo į seimo komisijos sudėtį, kuri spaudžiant Rusijos pasiuntinio, kunigaikščio Nikolajaus Repnino, buvo priversta patvirtinti ankstesnę ATR tvarką.

1772 metais po Pirmo ATR padalijimo Juozapas Antanas Sologubas atsisakė prisiekti ištikimybę Rusijos imperatorei Jekaterinai II nuo savo valdų, kurios buvo įtrauktos į Rusijos imperijos sudėtį. Nežiūrint į tai, už ypatingus nuopelnus Rusijos imperatorė išsaugojo Juozapui Sologubui jo dvarus. 1776 metais buvo išrinktas į Nuolatinės tarybos iždo departamentą, po to nerodė aktyvumo politiniame gyvenime.

Šeima 

Buvo vedęs kunigaikštytę Antoniną Terezę Oginskaitę, Trakų ir Vilniaus vaivados, kunigaikščio Kazimiero Dominyko Oginskio (m. 1733) ir Eleonoros Vainaitės (m. 1738) dukterį. Santuoka buvo bevaikė.

Literatūra 
 Мацук А. Салагуб Юзаф Антоній // Вялікае Княства Літоўскае. Энцыкладедыя у 3 т. – Мн.: Беларуская Энцыклапедыя імя П. Броўкі, 2010. – Т. 3: Дадатак А – Я. – С. 391. – 690 с. – ISBN 978-985-11-0487-7.

|-

Sologubai
Vitebsko vaivados
Vitebsko kaštelionai
Žemaitijos kaštelionai
Lietuvos tribunolo maršalkos
ATR pasaulietiniai senatoriai
Kaukinės liepos

Kaukinės liepos – saugomi botaniniai gamtos paveldo objektai, esantys Kaišiadorių rajono ir Elektrėnų savivaldybės paribyje, Žiežmarių apylinkės seniūnijoje, Kaukinės kaime, apie 4 km į šiaurę nuo Beižionių. Liepos auga prie nedidelio Kaukinės ežero. Jos yra saugomos Kaišiadorių rajono savivaldybės nuo 1993 m.

Išskirtinio amžiaus ir išvaizdos, dvikamienes liepas skiria apie 100 m ilgio pakrantės ruožas. Pirmoji auga šiauriniame ežerėlio pakraštyje, yra džiūvanti, antroji – kitapus pakrantėje stovinčio parizanų kryžiaus, rytiniame krašte (šioje vietoje įrengtas pakrantės tiltelis), žaliuojanti. Pastatytas informacinis ženklas. Liepų rūšis neskelbiama.

Duomenys 

Pirmosios liepos amžius siekia 100 metų, aukštis apie 35 m. Liepa dvikamienė. Pirmojo kamieno apimtis 270 cm, skersmuo 86 cm; antrojo apimtis – 250 cm, skersmuo 80 cm.

Antroji liepa irgi yra apie 100 metų, tačiau 5 m žemesnė už pirmąją. Ji taip pat dvikamienė: pirmojo kamieno apimtis – 275 cm, skersmuo – 88 cm, antrojo apimtis – 240 cm, skersmuo – 76 cm. Bendras jos kamienų skersmuo 164 cm, apimtis siekia 5,15 m

Literatūra 

 Vidmantas Malinauskas. Kaišiadorių rajono gamtos paminklai. 1996, Kauno raj.: Lututė ISBN 9986-756-00-6

Šaltiniai

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Kaišiadorių rajono gamtos paveldas
 Apie Kaukinės liepas Kaišiadorių enciklopedijoje

Kaišiadorių rajono paveldas
Lietuvos gamtos paveldo objektai
Stanislovas Liubomirskis

Stanislovas Liubomirskis (, 1704–1793 m. birželio 19 d.) – stambus Lenkijos magnatas, Sadecko seniūnas (1735 m.), Karūnos didysis pastalininkas (1738 m.), Braclavo (1764–1772 m.) ir Kijevo vaivada (1772–1785 m.).

Biografija 

Kilo iš Višnioveckių linijos kunigaikščių Liubomirskių giminės. Sandomiro vaivados Jurgio Aleksandro Liubomirskio (1669–1735) ir Joanos Karolinos fon Štokchauzen jaunesnysis sūnus.

1735 metais Stanislovas Liubomirskis gavo valdyti Sadecko seniūniją, kurią 1754 metais perdavė Malachovskiams. 1738 ir 1740 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimus. 1738 m. birželio 29 d. gavo Karūnos didžiojo pastalininkio pareigybę.

1744 metais Stanislovas Liubomirskis tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi. Konfliktavo su savo kaimynais, magnatais Potockiais ir Jablonovskiais. 1764 metais pretendavo į Lenkijos karaliaus sostą. 1764 m. gruodžio 15 d. naujas Lenkijos karalius Stanislovas Augustas Poniatovskis paskyrė Stanislovą Liubomirskį į Braclavo vaivadas. 1766 metais buvo apdovanotas Šv. Stanislovo ordinu.

Simpatizavo Baro konfederacijai, bet prie jos neprisijungė. Nežiūrint į tai, kai kurie jo dvaro įgulos kariai kovojo Baro konfederatų pusėje. 1772 m. spalio 29 d. gavo Kijevo vaivados pareigybę. 1773–1775 metų seime įėjo į parlamento delegacijos, priverstos spaudžiant Rusijos, Prūsijos ir Austrijos diplomatų sutikti pirmam ATR padalijimui, sudėtį. 1785 metais atsisakė Kijevo vaivados pareigybės.

1738 metais po savo tėvo mirties paveldėjo stambias valdas Sandomiro ir Kijevo vaivadijose. 1755 metais po savo bevaikio vyresniojo brolio Juzefo mirties gavo valdyti dvarus Voluinėje ir Podolėje. Buvo vienas iš stambiausių ATR magnatų. Jam priklausė 31 miestas ir 738 kaimai, tame tarpe Dubnas, Rivnė ir Svida. Liubomirskių dvaro Lvove statybos užsakovas.

Šeima ir vaikai 

1740 metais vedė Liudviką Pociejutę (m. 1786), Lietuvos didžiojo sargybinio Antano Pociejaus (m. 1749) ir Rozalijos Zagorovskaitės dukterį. Vaikai:

 Pranciškus Ksaveras (1747–1819), Rusijos armijos generolas-leitenantas
 Juzefas (1751–1817), Kijevo kaštelionas ir Lenkijos armijos generolas-leitenantas
 Aleksandras (1749–1808), Kijevo kaštelionas ir Prancūzijos armijos generolas
 Mykolas (1752–1825), Lenkijos armijos generolas-leitenantas
 Liudvika (m. 1829), nuo 1775 metų grafo Juzefo Makarrjaus Potockio (m. 1821) žmona.

Nuorodos 
 Kunigakščių Liubomirskių genealogija.

|-

Liubomirskiai
Braclavo vaivados
Kijevo vaivados
Karūnos didieji pastalininkai
ATR Seimo atstovai
Noriūnų miško eglė

Noriūnų miško eglė – aukščiausia Lietuvos eglė, auganti Alytaus rajone, Miroslavo seniūnijoje, Alytaus miškų urėdijos Dzirmiškių girininkijos (42 kv., 8 skl.) teritorijoje, Balkasodžio valstybiname botaniniame draustinyje.

Eglė paskelbta saugomu valstybės gamtos paveldo objektu 1999 m., gamtos paminklu – 2000 m.

Eglė auga nuošalioje vietoje, pasiekiama iš kelio  pasukus Balkasodyje pietryčių kryptimi pagal kelio nuorodą (1 km) miško gruntiniu keliu link eglės. Miške iš kelio sukama į dešinę ties ryškiais dažais  pažymėta vieta, pavažiuoti apie 200 m. Paminklinis medis pamatomas paėjus šlaitu žemyn, Urkupio upelio krante. Nors ji įspūdingo aukščio, bet aukščiu greta kitų augančių eglių pastebimai neišsiskiria. Medis yra pasiekęs gamtinę brandą. Turi vieną kamieną, tačiau auga trijų medžių grupėje.

Duomenys 

 Medžio rūšis – paprastoji eglė (Picea abies (L.) H.Karst.)
 Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 2,05 m
 Aukštis – 44,3 m
 Amžius – 102 metų (2021 m.)

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Įspūdingiausios Lietuvos eglės 

Lietuvos gamtos paminklai
Alytaus rajono gamtos paminklai
Kietas riešutėlis

Kietas riešutėlis () – 1988 m. JAV veiksmo filmas, režisuotas John McTiernan. Filmas pastatytas pagal to paties pavadinimo 1979 m. Roderick Thorp romaną „Nothing Lasts Forever“. Tai yra pirmoji šios serijos dalis.

Filme pasakojama istorija, kaip policininkas John McClane (B. Willis) gelbėja žmones viename iš Los Andželo dangoraižių juos užgrobus teroristinei grupei.

Filme pagrindinį vaidmenį atliko Bruce Willis. Tai buvo pirmasis tokio tipo jo vaidmuo, iki tol jis buvo žinomas kaip komedijų aktorius TV serialuose.

Su 28 mln. JAV dolerių biudžetu filmas susilaukė pozityvių įvertinimų iš kritikų bei žiūrovų, jo pelnas siekė 140 mln. JAV dolerių. Po šio filmo B. Willis tapo veiksmo filmų žvaigžde, o filmas sulaukė kelių pratęsimų, taip pat pagal jį sukurtas vaizdo žaidimas, išleista komiksų knyga.

Filmo tematika 
Dr. Nijolė Keršytė straipsnyje Ideologija ir fikcija („Kietas riešutėlis“) analizavo filmo struktūrą ir siužetą, siekdama parodyti, kaip jame susiduria bent keturios „lokalios ideologijos“: feminizmas, krikščionybė, kapitalistinė bei kairuoliškoji. Iš struktūrinės semiotikos perspektyvos, „Kietas riešutėlis“ įvairiais lygmenimis (nuo paviršinio diskurso iki abstrakčių reikšmių) pateikia pinigų ir galios, abibusio pripažinimo, darnios komunikacijos vertybes. 

Filme esanti erdvė, objektai, veikėjai bei jų veiksmai atskleidžia bent keletą dvilypumų: integralios visumos (koordinuotai veikianti „teroristų“ grupė) ir padalytos visumos (Los Andželo policijos ir FTB nesutarimai, savanaudiški žurnalistų veiksmai), racionalumo ir chaotiškumo, programavimo (FTB agentų „vadovėlinė“ reakcija) ir derinimosi (Johno ir pagrobėjų prisitaikymas prie kintančios situacijos), erdvės statiškumo ir dinamiškumo.

Pagrindiniai aktoriai 

 Aktorius – vaidmuo
 Bruce Willis – John McClane
 Alan Rickman – Hans Gruber
 Alexander Godunov – Karl
 Bonnie Bedelia – Holly Gennaro-McClane
 Reginald VelJohnson – Al Powell
 Paul Gleason – Dwayne T. Robinson
 De'voreaux White – Argyle
 William Atherton – Richard Thornburg
 Hart Bochner – Harry Ellis
 James Shigeta – Joseph Yoshinobu Takagi
 Andreas Wisniewski – Tony
 Clarence Gilyard – Theo

Šaltiniai 

1988 filmai
JAV filmai
Veiksmo filmai
Rizikos riba

Rizikos riba () – 2011 m. JAV sukurtas ir Oskarui nominuotas finansinis trileris, kuriame rodoma prie bankroto atsidūrusios investicinės bendrovės veikla ir bandymai rasti išeitį per 24 valandas.

Filmo pagrindas yra 2007–2008 m. finansinė krizė ir banko „Lehman Brothers“ bankrotas 2008 m.

Pagrindiniai aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
 Kevin Spacey – Semas Rodžersas
 Paul Bettany – Vilas Emersonas
 Jeremy Irons – Džonas Tuldas
 Zachary Quinto – Piteris Salivanas
 Demi Moore – Sara Robertson
 Penn Badgley – Setas Bregmanas
 Mary McDonnell – Merė Rodžers
 Stanley Tucci – Erikas Deilas

Turinys 

Vienoje investicinėje kompanijoje pradedamas etatų mažinimas. Atleidžiamas rizikos vertinimo skyriaus vadovas Erikas Deilas išeidamas perduoda duomenų įrašus jaunam kolegai Piteriui Salivanui. Suintriguotas šis lieka po darbo ir pradeda gilintis į gautą informaciją. Po keleto valandų darbo jis supranta, kad kompanijos, kurioje dirba, investicijos į vertybinius popierius yra nieko vertos ir tai gali lemti bendrovės finansinę griūtį. 

Salivanas pasidalina atradimu su savo kolegomis, kurie įsitikina, kad klaidos nėra. Netrukus naktį bendrovėje susirenka visi jos vadovai, kurie turi nuspręsti, ką daryti su turimais vertybiniais popieriais. Žinodami, kad tiesa paaiškės vėliausiai iki pietų, jie priima sprendimą nuo pat ryto parduoti turimus vertybinius popierius bet kokia kaina, nekleipdami dėmesio į būsimas pasekmes ir žalą savo pačių reputacijai...

Pagrindiniai apdovanojimai 
 Oskaras (nominacija) – geriausias originalus scenarijus (J.C. Chandor)
 „Australian Film Institute“ – geriausias scenarijus
 „Australian Film Institute“ (nominacijos) – geriausias filmas ir geriausias režisierius
 Berlyno kino festivalis (nominacija) – geriausias režisierius (J.C. Chandor)
 „Gotham Awards“ (nominacija) – geriausias aktorių ansamblis
 „San Diego Film Critics Society Awards“ (nominacija) – geriausias aktorių ansamblis

2011 filmai
JAV filmai
Trileriai
Dramos
Henrikas Grigonis

Henrikas Grigonis (1889 m. gegužės 20 d. Paberžėje, Rusijos imperija – 1955 m. lapkričio 4 d. Minske, Baltarusijos TSR) – teatro ir kino aktorius, komediantas.

Biografija 

Gimė 1889 m. gegužės 20 d. Paberžėje. 1908 m. pradėjo aktoriaus karjerą, vaidino Valdivostoke ir Chabarovske, kur buvo paimtas tarnauti į carinės kariuomenės laivyną. 1918 m. pradėjo vaidinti dramose ir komedijose Minske. Nuo 1920 m. vaidino Janko Kupalos baltarusių teatre. 1941 m. tapo Baltarusijos TSR liaudies artistu. Mirė 1955 m. lapkričio 4 d. Minske.

Filmografija

 1936 – Днепр в огне
 1938 – Кармелюк
 1954 – Кто смеётся последним?

Nuorodos

 Biografija (rus.)

Literatūra 

 Мастацтва Савецкай Беларусi. Зборнiк артыкулаў. – Мінск, 1955. – С. 348–354.

Baltarusijos lietuviai
Baltarusijos aktoriai
Vrchlabis

Vrchlabis (; ; ) – miestas šiaurės Hradec Kralovės krašte, Čekijoje. Įsikūręs Krkonošių kalnagūbryje, prie Elbės upės. 12 676 gyventojai (2013 m. duomenys). Priklauso Trutnovo rajonui.

XV a. miestelis buvo svarbus metalurgijos centras. XVI a. buvo gaminami tekstilės dirbiniai. Nuo 1876 m. pradėjo vystytis žiemos sporto šakos. Žiemos sportas, turizmas ir automobilių pramonė yra svarbiausios pramonės šakos miesto ekonomikai.

Istorija 
Gyvenvietė vadinta Wrchlab (ankstesnis pavadinimas) įkurta apie 1300 m. Pirmą kartą paminėtas 1359 m. Vienas svarbiausių miestelio gyventojų buvo kalnakasys vardu Kryštof Gendorf. Jis padėjo miesteliui tapti vienu svarbiausių metalurgijos centrų. Daugelis vokiškai kalbančių žmonių persikėlė čia dirbti ir gyventi.

Iki 1918 m. priklausė Habsburgų monarchijai. Nuo 1938 iki 1945 m. buvo vienas iš Sudetų savivaldybių. Vrchlabis klestėjo ekonomiškai, nuo 1989 m. Aksominė revoliucijos tapo svarbiu šalies kurortu. Čia įsikūrusi Krkonošo nacionalinio parko direkcija.

Čekijos miestai
Conny Vandenbos

Conny Vandenbos (tikrasis vardas Jacoba Adriana Hollestelle; g. 1937 m. sausio 16 d. Hagoje – m. 2002 m. balandžio 7 d. Amsterdame) buvo populiari olandų dainininkė.

Biografija 

Jacoba Adriana Hollestelle gimė Hagoje, Nyderlanduose. Kaip solistė, debiutavo „KRO-Springboard“ radijo laidoje, kurioje ji atliko prancūzų šansono stiliaus dainas. Po pasirodymo Belgijos Knokkefestival 1961 metais, Conny pasirašė sutartį su įrašų kompanija „Philips Phonogram“. 1964 metais atlikėja turėjo savo televizijos laidą „Zeg Maar Conny“, kurią transliavo NCRV kanalas.

1965 metais Conny atstovavo Nyderlandams Neapolyje (Italija) vykusiame 1965 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, kur su daina „t Is genoeg“ užėmė vienuoliktą vietą. Po metų atlikėja išleido singlą „Ik Ben Gelukkig Zonder Jou“, kuris susilaukė sėkmės.

1976 m. pelnė Gouden Harp apdovanojimą už albumą „Zo Wil Ik Leven“.

Conny Vandenbos mirė 2002 m. balandžio 7 d. Amsterdame nuo plaučių vėžio.

Diskografija

Albumai 
 Een vrouw van deze tijd (1974)
 Van dichtbij (1975)
 Zo wil ik leven (1976)
 Licht en schaduw (1976)
 Over liefde (1979)
 Conny Vandenbos zingt Janis Ian (1980)
 Net als iedereen (1983)
 De mooiste dag (1987)

Singlai 
 Ik ben gelukkig zonder jou (1966)
 Een roosje m’n roosje (1974)
 Drie zomers lang (1975)
 Sjakie van de hoek (1975)
 Ome Arie (1976)
 Weet je wat we doen (1977)
 Don’t leave tonight (su Janis Ian) (1980)

Nuorodos 

 Tinklalapis

|-

Nyderlandų atlikėjai
Nyderlandų atstovai Eurovizijoje
1965 m. Eurovizijos dalyviai‎
Duncan Jones

Dunkanas Džounsas (; g. 1971 m. gegužės 30 d.) – Anglijos kino režisierius, prodiuseris ir scenaristas. Žinomas dėl apdovanojimus pelniusių filmų „Mėnulis“ (2009) ir „Išeities kodas“ (2011).

Biografija 
Džounsas yra vienintelis dainininko David Bowie vaikas iš santuokos su jo pirmąja žmona Angela, buvusiu modeliu. D. Džounsas gimė Bromlyje, Londone. Džounsas turi dvi įseseres; Aleksandrą „Lexi“ Džouns (g. 2000) iš tėvo antrosios santuokos su modeliu Iman, ir Stacia Larranna Celeste Lipka (g. 1980) iš jo motinos santuokos su muzikantu Drew Blood (tikrasis vardas Andrew Lipka).

Džounsas vaikystę praleido augdamas Berlyne, Londone, Vevė bei Lozanoje. Būdamas 14-os jis įstojo į Škotijos internatinę mokyklą „Gordonstoun“. 1995 m. Džounsas baigė filosofijos bakalauro studijas Vusterio koledže. Paskiau siekė daktaro laipsnio Vanderbilto universitete Tenesyje, bet nebaigęs studijų įstojo į Londono kino mokyklą, kur baigė režisūrą.

Asmeninis gyvenimas 
Džounsas pasipiršo fotografei Rodene Ronquillo 2012 m. birželio 28 d. Tų pačių metų lapkričio 6 d. jo žmonai buvo diagnozuotas krūties vėžys. Nuo to laiko pora rengia kampanijas, siekdami, kad visuomenė būtų labiau informuota apie šią ligą ir jos ankstyvą diagnostiką.

Filmografija 
 Whistle (2003)
 Mėnulis (2009)
 Išeities kodas (2011)
 Warcraft'' (2016)

Išnašos

Nuorodos 
 

Jungtinės Karalystės menininkai
Kino režisieriai
Ivanas Danilovičius

Ivanas Danilovičius (, ; 1570?–1628) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Rusios vaivada (1613–1628 m.), Lvovo kaštelionas nuo 1612 metų, Karūnos didysis raikytojas nuo 1600 metų, Karūnos didysis pataurininkas, Belzo medžioklis, Belzo, Busko, Korsunės ir Čigirino seniūnas.

Biografija 
Kilo iš senos Danilovičių giminės, Juodojoje Rusioje žinomos nuo Danielio Haličiečio laikų. Herbo „Sas“ savininkas. Lvovo vėliavininko Stanislovo Danilovičiaus (apie 1520–1577) ir Kotrynos Tarlaitės (apie 1535–1582/1583) jaunesnysis sūnus.

Jaunystėje kariavo su Krymo totoriais. 1594–1596 m. dalyvavo Kazokų ir valstiečių sukilime vadovaujant Severinui Nalivaiko. Buvo Lietuvos–Lenkijos valdovės Onos Habsburgaitės raikytoju. Antikarališko rokošo, vadovaujant Mikalojaus Zebžidovskiui, metu (1606–1609) Ivanas Danilovičius buvo tarpininku sudarant sutartį Janovce.

Savo kazokų šimtininkui Mykolui Chmelnickiui (Bogdano Cmelnickiio tėvui) padovanojo Subotovo kaimą., 

1616 m.  įkūrė Krylovo miestą. 1625 m. dalyvavo Kurukovo mūšyje.

Šeima 
 Brolis – Mykolas Danilovičius iš Žurovo, Karūnos didysis iždininkas.
 Giminaitis – Jonas Mikalojus Danilovičius, Karūnos didysis iždininkas.

Buvo vedęs du kartus. 1594 metais pirma santuoka buvo su Kotryna Krasickaite, su kuria turėjo tris dukteris. 1605 metais vedė antrą kartą Sofiją Žolkevskaitę (apie 1590–1634), Karūnos didžiojo etmono Stanislovo Žolkevskio ir Reginos Herburt dukterį.

Vaikai nuo pirmos santuokos 
 Kotryna  – ištekinta už Medicko seniūno, rotmistro Andrejaus Firlejaus.
 Dorotė Magdalena (1600?-1685) – trejų metų atiduota į Lvovo benediktinių vienuolyną, nuo 1640 metų vienuolyno abatė.
 Marcijana (1600?–1646) – nuo 1620/21 metų pulkininko Stepono Konecpolskio žmona.

Vaikai nuo antros santuokos 
 Stanislovas (1611–1636) – Korsunės ir Čigirino seniūnas.
 Jonas – mirė 1618 m. rugsėjo 22 d.
 Sofija Teofilė (1607–1661) – nuo 1627 metų Jokūbo Sobieskio žmona ir ATR valdovo Jono III Sobieskio motina.

Literatūra 
 Kazimierz Lepszy, Jan Daniłowicz, w: Polski Słownik Biograficzny, Kraków 1938, t. IV, s. 414–415.

Išnašos

Nuorodos 

|-

Danilovičiai
Rusios vaivados
Lvovo kaštelionai
Karūnos didieji raikytojai
Karūnos didieji pataurininkiai
Karūnos didieji medžiokliai
Belzo seniūnai
Busko seniūnai
Žemietijos medžiokliai
ATR Seimo atstovai
ATR kariai
2014 m. Abu Dabio Grand Prix

2014 m. Abu Dabio Grand Prix – 19-tos, paskutinės, 2014 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko lapkričio 21-23 dienomis Yas Island trasoje. Jas laimėjęs britas Lewis Hamilton tapo antrą kartą Formulės 1 čempionu. Jo komandos draugas Nico Rosberg vienintelis matematiškai galėjo pasipriešinti britui, tačiau susidūręs su galios agregato gedimu finišavo tik 14 vietoje.

Šiose lenktynėse pirmą kartą Formulės 1 istorijoje visi iškovoti taškai buvo dvigubinami.

Kvalifikacija 

  – Sebastian Vettel ir Daniel Ricciardo kvalifikacijos laikai buvo diskvalifikuoti po važiavimo, kai patikrinus automobilius teisėjai nustatė, kad jų sparnai neatitinka techninio reglamento.
  – Romain Grosjean kvalifikavosi 16 vietoje, tačiau startuos 18-tas, kai gavo 20 starto pozicijų baudą – likusi baudos dalis bus atlikta lenktynių metu pravažiavimu per techninio aptarnavimo zoną.

Lenktynės

Įskaitos po lenktynių 

Lenktynininkų įskaita

 Komandinė įskaita

Šaltiniai 

Formulės 1 Grand Prix
2014 sporte
Elniakalnis (Marijampolė)

Apie kaimą Kazlų Rūdos savivaldybėje žr. Elniakalnis.

Elniakalnis – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 10 km nuo Gudelių.

Šaltiniai 

Gyvenviečių straipsniai be gyventojų skaičiaus lentelės

Marijampolės savivaldybės gyvenvietės
Vladas Stauskas

Vladas Stauskas (1932 m. gruodžio 21 d. Kaune – 2014 m. lapkričio 19 d. Kaune) – Lietuvos kraštovaizdžio architektas, urbanistas.

Biografija 
Iki 1945 m. gyveno Dusetų miestelyje, savivaldybės tarnautojo šeimoje, taip pat pas senelius gretimame Paeglynės kaime. 1941–1944 m. mokėsi Dusetų progimnazijoje, 1945–1947 m. Kauno „Aušros“ gimnazijoje. Nuo 14 metų dirbo braižytoju architektūrinėse dirbtuvėse. 1947–1951 m. mokėsi Kauno politechnikume, įgijo techniko-architekto kvalifikaciją. 1951–1957 m. studijavo Kauno politechnikos institute, įgijo inžinieriaus architekto diplomą.

1956–1961 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo architektas. 1968–1992 m. Statybos ir architektūros instituto Rekreacinės ir landšafto architektūros (vėliau – Kraštotvarkos) sektoriaus vadovas. 1985 m. architektūros mokslų daktaras. 1987 m. profesorius. 

Aktyviai prisidėjo prie Vytauto Didžiojo universiteto atkūrimo: 1989 m. išrinktas VDU Atkūrimo tarybos nariu, 1989–1996 m. Atkuriamojo Senato narys; iki 2005 m. buvo renkamas VDU Senato nariu. 1991–1993 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 1992–2000 m. VDU Menų fakulteto dekanas, nuo 2001 m. profesorius.

Nuo 1958 m. Lietuvos architektų sąjungos narys. 1995 m. naujai įkurtos Lietuvos kraštovaizdžio architektų sąjungos valdybos pirmininkas. Lietuvos buriuotojų sąjungos narys. 

Palaidotas Panemunės kapinėse.

Kūryba 
Suprojektavo 17 pastatų, iš kurių 12 yra pastatyti. Tarp žinomiausių darbų – Pramoninės statybos projektavimo institutas „Pramprojektas“ Kaune (1965 m., kartu su Algimantu Sprindžiu), gyvenamųjų namų kvartalas Nidoje, Kopų gatvėje (1974 m., kartu su Vygandu Raginiu), poilsio namai „Kregždutė“ prie Palangos (1974 m.), Juliaus Janonio aikštės Kaune architektūros ansamblio projektas (1975 m.), poilsio namai „Ąžuolas“ Pervalkoje (1981 m., kartu su Petru Gecevičiumi). Su kitais parengė Palangos (1959 m. ir 1972 m.), Neringos (1968 m. ir 1978 m.) generalinius planus.

Bibliografija 
 Градостроительная организация районов и центров отдыха. – Ленинград: Стройиздат, 1977. – 164 p.: iliustr.
 Формирование рекреационной среды Литовской ССР: аналитический обзор. – Vilnius, 1984. – 59 p.: iliustr.
 Architektūra, aplinka, atostogos. – Kaunas: VDU leidykla, 2012. – 387 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-12-792-5

Įvertinimas 
 1968 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)
 1976 m. LSSR valstybinė premija, už Juliaus Janonio (dab. Vienybės) aikštės Kaune architektūrinį ansamblį (su kitais)
 1979 m. LTSR nusipelnęs architektas
 2003 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius 
 2008 m. Kauno miesto savivaldybės kultūros ir meno premija 
 2009 m. Lietuvos vardo 1000-mečio medalis (Neringos savivaldybė)
 2010 m. II laipsnio Santakos garbės ženklas (Kauno m. savivaldybė) 
 2013 m. Vyriausybės kultūros ir meno premija

Šaltiniai

Literatūra 
 Architektas Vladas Stauskas: kūrybos ir mokslo keliu / sud. Leonardas Vaitys. – Vilnius: Archiforma, 2008. – 119 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-927-00-6

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos architektai
VDU dėstytojai
Lietuvos urbanistai
KU dėstytojai
Vainežerio dvaro parkas

Vainežerio dvaro dendrologinę vertę turintis parkas plyti Ančios ežero vakarinėje pakrantėje, Vainežeryje, Kapčiamiesčio seniūnijoje, Lazdijų rajone, apie 1 km į rytus nuo kelio . Paskelbtas saugomu gamtos paveldo objektu 2007 m.

Parkas užima 17,79 ha. Į jo teritoriją patenka ir Vainežerio ežeras. Pastatų neišlikę. Didžiąją teritorijos dalį užima įvairių rūšių medžiai ir krūmai, senojo sodo medžiai. Parkas įveistas prieš 200 metų, tačiau jau 50 metų paliktas gamtos globai. Parką pusiau skiria Vainežeris. Pietvakarinėje dalyje yra įėjimas į parką, takai, aplink kuriuos išsidėstę parko želdiniai, automobilių stovėjimo aikštelė, pažintinis stendas. Vakarinėje parko dalyje vyrauja atviros erdvės, kurias skiria medžių ir krūmų grupės. Čia auga nemažai klevų, uosių, vinkšnų, taip pat svetimžemiai medžiai: pilkasis kėnis ir europinis maumedis.

Į šiaurę nuo parko, Ančios pusiasalyje, stūkso Vainežerio senovės gynybinis įtvirtinimas.

Istorija 

Nuo XVI a. iki XX a. pradžios Vainežerio dvarą ir jo derlingas žemes valdė keletas didikų: V. Kopočius, M. Oginskis, J. Masalskis, M. Žinevas, Tiškevičius, I. Ablamavičius ir jo dinastija. Vainežerio (Justinavo) dvaro rūmai iškilo XVIII a., šalia užveistas parkas. Ignaco Ablamavičiaus valdymo laikais, 1831 m. Justinavo dvare mirė grafaitė, sukilimo dalyvė Emilija Pliaterytė (dvarvietėje pastatyta jos skulptūra).

1922 m. dvaro žemės buvo išparceliuotos. Rūmuose įsikūrė Seinų apskrities urėdija ir Vainežerio pradinė mokykla. Karo metais dvaras nenukentėjo. 1948 m. dvaro pastatai sudegė, sodai nunyko.

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras 
 Lazdijų rajono lankytinos vietos 
 Atsinaujinęs Vainežerio dvaro parkas laukia lankytojų
 Vainežerio dvaro parkas

Lietuvos gamtos paveldo objektai
Lazdijų rajono paveldas
Lietuvos parkai
Pativilka

Pativilka (, ) – upė Peru. Prasideda Ankašo departamente, Anduose, Pastosurio kalno papėdėje, ~5000 m aukštyje. Teka į pietvakarius giliu tarpukalnių slėniu, vietomis sudaro kanjonus. Žemupyje teka Limos departamento teritorija. Įteka į Ramųjį vandenyną ties Pativilkos miesteliu.

Intakai: Ačin de Pakljonas, Ljakljos Jarokas, Ljipos Činčis, Kachatambo Rapajus, Okrosas.

Peru upės
BMW i3

BMW i3 – 5-ių durų hečbekas, elektra varomas miesto automobilis. Jį nuo 2013 m. gamina vokiečių BMW kompanija. Tai yra pirmasis masinės gamybos BMW nulinės emisijos automobilis.

Oficialus elektra nuvažiuojamas atstumas yra 130–160 km, tačiau maksimaliai galima pasiekti ir 200 km atstumą.  Įprastas benzinu varomas variklis yra 25 kW, o elektrinis variklis pasiekia 130 kW galią.

BMW i3 modelis tapo du kartus geriausiu pasaulio automobiliu – 2014 m. tapo geriausiu žaliuoju bei geriausio dizaino automobiliu pasaulyje. Pagal Euro NCAP saugumo tyrimus šis modelis gavo 4 žvaigždutes iš galimų 5.

Iki 2014 m. rugsėjo 30 d. visame pasaulyje buvo parduoti 11 676 BMW i3 modeliai. 2014 m. šis modelis laimėjo dvi Pasaulio metų automobilio nominacijas.

Šis modelis kartu su BMW i8 tapo Formulės E čempionato saugos automobiliu.

2021 m. šio modelio pardavimai visame pasaulyje viršijo 220 000.

2022 m. liepą BMW paskelbė, kad nuo šio mėnesio sustabdo visų i3 modelių gamybą, o jį turėtų pakeisti naujasis iX1 modelis.

Šaltiniai 

i3
Elektromobiliai
Šri Aurobindo

Šri Aurobindas Ghošas (; g. 1872 m. rugpjūčio 15 d. – m. 1950 m. gruodžio 5 d.) – Indijos filosofas, egzegetas, poetas, vienas svarbiausių Indijos nepriklausomybės judėjimo lyderių. Žymus savo dvasinės raidos idėjoms ir integraliosios jogos metodu.

Gimė Kalkutoje, bengalo gydytojo šeimoje, kur buvo puoselėjamos britų  pranašumo idėjos. Mokėsi britų krikščioniškoje mokykloje Dardžilinge. 1879 m. su šeima persikėlė į Angliją (Mančesterį). Ten Aurobindas mokės lotynų, prancūzų kalbų, o 1889 m. įstojo į Kembridžo Karališkąjį koledžą.

Grįžęs po studijų Anglijoje, Šri Aurobindas dirbo Barodos maharadžos tarnyboje, mokėsi sanskrito, bengalų kalbos. Palaipsniui susidomėjo Indijos politika, nepriklausomybės idėjomis. Užmezgė ryšius su Lokmanja Tilaku, dalyvavo jo inicijuotame judėjime, kuris reikalavo visiškos Indijos nepriklausomybės. 1905 m. po išpuolio, kurio metu žuvo du žmonės, buvo suimtas ir apkaltinantas terorizmo kurstymu. Metus praleido Alipuro kalėjime. Ten išgyveno mistinį apreiškimą ir atsisakė politikos; išleistas gyveno kaip atsiskyrėlis, praktikavo jogą. 1910 m. išvyko į Čandanagarą, vėliau į Prancūzijos koloniją Indijoje Pondičerį, kuriame ir gyveno iki gyvenimo galo. 1914–1921 m. leido filosofinį žurnalą Arya.

Šri Aurobindas atsidėjo meditacijai ir dvasinių veikalų rašymui. Eiliuotame epe „Savitrė: Sakmė ir simbolis“ (Savitri: A Legend and a Symbol), kurį rašė beveik 40 metų, jis išdėstė integralios advaitos (pūmadvaita) sistemą. Ją įgyvendino drauge su žydų kilmės mistike Mira Ričard, žinoma kaip „Motina“. 1926 m. susikūrė Šri Aurobindo ašramas (1968 m. įkurtas ir Aurovilio kompleksas). Po to Šri Aurobindas pasitraukė į vienatvę, susirašinėjo laiškais. Mirė 1950 m.

Šri Aurobindo dvasinės raidos, evoliucijos, turinčios prasmę, šaktizmo idėjos susilaukė būrio pasekėjų visame pasaulyje.

Svarbiausi veikalai: „Dieviškasis gyvenimas“ (The Life Divine, 1940 m.), „Jogos sintezė“ (The Synthesis of Yoga, 1948 m.). Jis taip pat parašė komentarus ir vertimus Bhagavadgytos, Upanišadų, Vedų dalims.

Šaltiniai 

Indijos filosofai
Indijos politikai
Indijos poetai
Mistikai
Pranciškus Budrys

Pranciškus Budrys (1882 m. spalio 14 d. Rupeikiuose, Meškuičių parapijoje, Rusijos imperija – 1937 m. gruodžio 16 d. Ufoje, TSRS) – katalikų dvasininkas, kankinys, Dievo tarnas.

Biografija 

Gimė 1882 m. spalio 14 d. Rupeikiuose. 1907 m. baigė Peterburgo dvasinė akademiją. 1907–1909 m. kunigavo Irkutske. 1909 m. perkeltas į Tiumenę, kur skaitė pamokslus čia gyvenantiems lietuvių, lenkų kilmės katalikams, dėstė tikybą vietos mokykloje. 1919–1921 m. dirbo dekanu Permėje. Nuo 1921 m. skaitė pamokslus Čeliabinske, Kirove, Jekaterinburge, Tobolske, Zlatouste, Kurgane, Samaroje ir Kazanėje. 1930 m. uždarius visas katalikų bažnyčias, pamokslavo privačiuose butuose. 1934–1937 m. buvo vienintelis katalikų kunigas patarnaujantis tikintiesiems tarp Voglos ir Obės upių. 1937 m. birželio 17 d. suimtas apkaltinus šnipinėjimu, tardymo metu buvo kankinamas, 1937 m. lapkričio 11 d. nuteistas mirties bausme ir 1937 m. gruodžio 16 d. Ufoje sušaudytas, kartu su 168 katalikais. 1958 m. sausio 14 m. pripažintas nekaltu, 2003 m. gegužės 31 d. Romoje pradėtas Beatifikacijos bylos procesas ir paskelbtas Dievo Tarnu. Dievo Tarno kunigo kankinio Pranciškaus Budrio Beatifikacijos bylos postulatoriumi paskirtas kun. Aleksejus Janduševas-Rumjancevas.

Nuorodos 

 Biografija (rus.)

Dvasininkai
Mergelė, jautis ir ožiaragis

Mergelė, jautis ir ožiaragis () – 1977 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
 Edwige Fenech – Goja
 Alberto Lionello – Džanis
 Aldo Maccione – Felicijus
 Olga Bisera – Enrika
 Alvaro Vitali – Alvaro 
 Erna Schurer – turistė 
 Ray Lovelock – Patricijus
 Lia Tanzi – Luiza
 Mario Carotenuto – Benito
 Sophia Lombardo
 Patrizia Webley

Turinys 

Džanis jau senokai ignoruoja savo gražuolę žmoną Goją, tačiau pats sekioja paskui kiekvieną sutiktą moterį. Neapsikentusi Goja nusprendžia jam sukelti pavydą, pradėdama iššaukiančiai ir pernelyg seksualiai elgtis viešumoje ir su šeimos draugais. Matydama, kad ir tai nepadeda, ji iš tiesų užmezga romaną su plevėsa Patricijumi...

1977 filmai
Italijos filmai
Komedijos
Dono Franko ir dono Čičijo nesutarimų metai

Dono Franko ir dono Čičijo nesutarimų metai () – 1969 m. Italijoje sukurta komedija.

Pagrindiniai aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
 Franco Franchi – donas Franko
 Ciccio Ingrassia – domas Čičijo
 Edwige Fenech – Ana
 Ennio Girolami – karabinierius
 Umberto D‘Orsi – Oracijus
 Lino Banfi – Kosiminas

Turinys 

Donas Franko ir donas Čičijo – du konkuruojantys pastoriai nedideliame Sicilijos miestelyje. Jiedu turi skirtingus idealus ir varžosi visose gyvenimo srityse: donas Franko labiau palaiko jaunimą ir netgi remia komunistų protestus, tuo tarpu donas Čičijo yra senovinių pažiūrų ir labiau konservatyvus. Jų konkurencija pasiekia apogėjų, kai abu pastoriai pasiūlo skirtingas miesto parko vizijas. Nerasdami kito būdo kaip išaiškinti nugalėtoją, jie nusprendžia surengti savo šalininkų futbolo varžybas... 

1969 filmai
Italijos filmai
Prancūzijos filmai
Komedijos
Mykolas Majauskas

Mykolas Majauskas (g. 1981 m. gruodžio 19 d. Vilniuje) – ekonomistas, buvęs Vilniaus miesto savivaldos politikas, Tėvynės sąjunga – Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys, „World Economic Forum“, „Global Shapers“ tinklo Lietuvoje steigėjas. Nuo 2016 m. – Seimo narys.

Biografija 
M. Majauskas gimė ir užaugo Vilniuje, tėvas – Viktoras Majauskas. Po pirmo studijų kurso Lietuvoje išvyko gyventi į Australiją. M. Majauskas įstojo ir pabaigė Sidnėjaus universitetą, kur įgijo ekonomikos bakalauro išsilavinimą. 2002 m. pradėjo dirbti tarptautinėje finansų kompanijoje. Vėliau persikėlė gyventi į Londoną.

Londone dirbo Barclay banke, konsultavo Centrinės ir Rytų Europos vyriausybes, patarė, kaip joms tvarkytis su savo skolomis krizės metu.

Andriaus Kubiliaus Vyriausybėje dirbo ketverius metus. Dalyvavo tvarkantis su finansų krize, pritraukiant į Vilnių užsienio investuotojus („Barclays“ ir „Western Union“), kuriant energetinės nepriklausomybės projektus.

2015 m. dalyvavo Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimuose į Vilniaus mero postą.

Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose. Dirbo Seimo finansų ir biudžeto komitete.

Pagal Tėvynės Sąjungos sąrašą pateko į 2020–2024 m. kadencijos Seimą. Šioje kadencijoje tapo Biudžeto ir finansų komiteto pirmininku.

Išsilavinimas 
2002–2004 m. Sidnėjaus universitete įgijo ekonomikos ir finansų bakalaurą.

Profesinė veikla 
2002–2004 m. Ekonominių tyrimų skyriaus vadovas, „Cushman & Wakefield“, Sidnėjus, Australija.

2004–2006 m. Projektų vadovas, įmonių ir turto valdymo strategijos konsultantas, Cushman & Wakefield, Londonas, Didžioji Britanija.

2006–2008 m. Investicinės bankininkystės finansų patarėjas, „Barclays Capital“, Londonas, Didžioji Britanija.

2008–2012 m. Premjero patarėjas ekonomikos ir finansų klausimais, Lietuvos Respublikos Vyriausybė.

2012 m. Individuali veikla, įmonių įsigijimų ir susijungimų konsultantas, nepriklausomas valdybos narys.

Visuomeninė veikla 
2013–2014 m. Šešėlinės Vyriausybės finansų ministras;

2013–2014 m. „World Economic Forum“, „Global Shapers“ tinklo Lietuvoje steigėjas.

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos finansininkai
Teresė Kunegunda Sobieskytė

Teresė Kunegunda Sobieskytė (1676 m. kovo 4 d. – 1730 m. kovo 10 d.) – Bavarijos kurfiursto Maksimiliano II žmona, Bavarijos regentė 1704–1705 metais.

Biografija 

Terezė Kunegunda buvo Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio ir Marijos Kazimieros de Lagranž d’Arkjen duktė. 1695 metų vasario 2-ąją ištekėjo už Bavarijos kurfiursto Maksimiliano II, kuris tapo našliu prieš trejus metus. Princesės kraičiu buvo 500 000 talerių.

Pora turėjo 10 vaikų, šeši iš kurių nugyveno iki pilnametystės:
 Marija Ana Karolina (1696–1750),
 Karolis Albrechtas (1697–1745), busimas Šventosios Romos imperijos imperatorius Karolis II
 Pilypas Morisas (1698–1719),
 Ferdinandas (1699–1738),
 Klimentas Augustas (1700–1761), Kiolno arkivyskupas ir kurfiurstas
 Joanas Teodoras (1703–1763).

1704 metais, po Gochštedto mūšio pralaimėjimo, Maksimilianas II laikinai žmoną padarė Bavarijos regente, bet jau sekančiais metais Terezė Kunegunda išvažiavo su savo nuodėmklausiu pas motiną į Veneciją, palikusi vaikus Miunchene. 1706 metais keturi vyresnieji vaikai buvo pervežti, tada, kai du jaunesni liko Miunchene.

Venecijoje kurfiurstinė gyveno labai neturtingai ir sugebėjo aplankyti savo šeimą Bavarijoje tik po Raštato taikos sutarties sudarymo. 1715 metų balandžio 3 d. ji vėl susitiko su vyru ir vaikais Landsbergo mieste.

Mirė Terezė Kunegunda 1730 m. kovo 10 d.

Genealogija

Išnašos

Nuorodos 
 Christian Probst, Lieber bayrisch sterben. Der bayrische Volksaufstand der Jahre 1705 und 1706. Süddeutscher Verlag, München 1978.

Pastabos 

Sobieskiai
Vitelsbachai
Piotr Bonifacy Żukowski

Piotras Bonifacas Žukovskis (1913 m. sausio 13 d. Rėvoje, Rusijos imperija – 1942 m. balandžio 10 d. Aušvice, Trečiasis Reichas) – vienuolis.

Biografija 

Gimė 1913 m. sausio 13 d. Rėvoje. Baigė 4 klases Rudausių mokykloje. Būdamas 17 metų įstojo į Vilniaus pranciškonų vienuolyną, kur buvo atsakingas už dokumentų archyvavimą. 1941 m. spalio 14 d. kartu su kitais 6 vienuoliais suimtas gestapo ir įkalintas Varšuvoje. Vėliau išvežtas į Aušvico koncentracijos stovyklą, kur dirbo įvairius darbus. Po sunkių sumušimų ir plaučių uždegimo mirė stovyklos ligoninėje 1942 m. balandžio 10 dieną. 1999 m. birželio 13 d. popiežius Jonas Paulius II suteikė beatifikaciją.

Nuorodos 

 Biografija (it.)
 Biografija (lenk.) 

Krikščionių vienuoliai
Theo Angelopoulos

Teodoras Angelopulas (; 1935 m. balandžio 27 d. – 2012 m. sausio 24 d.) – pasaulinio garso graikų kino režisierius, scenaristas ir prodiuseris. Bene geriausiai žinomas filmu „Amžinybė ir diena“, kuris 1998 m. Kanų kino festivalyje laimėjo pagrindinį apdovanojimą – Auksinę palmės šakelę.

Kine debiutavo 1970-aisiais nespalvotu filmu „Rekonstravimas“, savo kompozicija, estetika, gilia socialinės problematikos atvertim tapusiu naujo puslapio Graikijos kine pradžia. Daugiau nei 40 metų trukusią kino kūrėjo karjerą sąlyginai galima dalinti į tris etapus: 1970–1980-aisiais kurtuose filmuose vyrauja socialinė, politinė tematika, reiškiama itin nekonformistinė pozicija jėga, neteisybe besiremiančių šalies valdančiųjų atžvilgiu; 1984–1988-aisiais pasirodę filmai „Kelionė į Kytirą“, „Bitininkas“, „Kraštovaizdis rūke“, kartais vadinami „Tylos trilogija“, išryškėja personažų artimumu režisieriui, asmeniškėjančiu, savo paties likimą klausimui, refleksijai keliančiu žvilgsniu, vizualios kalbos šerdies susiformavimu. 1991 m. išėjusį „Sustingusį gandro žingsnį“ galima būtų laikyti trečio etapo, kuriame „Tylos trilogijoje“ įvykusi slinktis nebegrįžtamai atveria graikų mitologijos ištakose esantį kelionės, jūros motyvą, pradžia.

Būdingos ilgos scenos, alegorinė, poetinė kadrų kalba. Net keletą filmų filmavo Graikijos šiaurėje esančiame Florinos miestelyje. Žuvo 2012 m. nelaimingo atsitikimo filmavimo aikštelėje metu.

2014 m. Teodoro Angelopulo retrospektyvą buvo galima pamatyti „Scanoramos“ kino festivalyje.

Nuorodos 

Graikijos asmenybės
Kino režisieriai
Aleksandras Duginas

Aleksandras Duginas (; g. 1962 m. sausio 7 d.) – Rusijos filosofas, geopolitikos ekspertas, politologas, sociologijos ir filosofijos mokslų daktaras. 2008–2014 m. buvo Maskvos valstybinio universiteto tarptautinių santykių sociologijos fakulteto dekanas, Rusijos Dūmos pirmininko Sergejaus Naryškino patarėjas.

Aleksandras Duginas žymus savo daugiapolio pasaulio ir „ketvirtojo kelio“ teorija, tradicionalizmo politikos apologetas (remiasi Juliumi Evola, Renė Genonu, Martinu Haidegeriu, Nyče ir kt.). Jis šiuolaikinę Vakarų civilizaciją laiko „pasipūtėliška pasaulio provincija“, primetusia savo hegemoniją ir vertybes. Pasak Dugino, Rusija yra Eurazijos civilizacijos centrinė valstybė, apjungianti tiek Rytų, tiek Vakarų tradicijas, bet joms netapati. Jis kategoriškai atmeta šiuolaikybę, orientuotą į niveliaciją, o iškelia tradicijos, kurią visų pirma sieja su stačiatikių bažnyčia bei persišku šiizmu, reikšmę. Civilizacijų kovoje numato Eurazijos ir Arabų pasaulio sąjungą kovoje prieš Vakarus.

Aleksandras Duginas – labai prieštaringa asmenybė. Jis buvo vienas pagrindinių Nacionalbolševikų partijos veikėjų, įkūrė Eurazijos jaunimo sąjungą. Aktyviai rėmė ir skatino karą prieš Ukrainą. Jis dažnas svečias daugelyje pasaulio antiglobalistinių, tradicionalistinių organizacijų sambūrių.

Rusijos filosofai
Rusijos sociologai
Rusijos rašytojai
Dollie de Luxe

Dollie de Luxe buvo Norvegijos populiariosios muzikos duetas, kurį sudarė Benedicte Adrian (vokalas) ir Ingrid Bjørnov (klavišiniai ir vokalas).

Duetas buvo suformuotas 1980 metais Dollie pavadinimu ir nuo 1984 m. grupė gyvavo Dollie de Luxe vardu. 1980 metais išleistas debiutinis albumas „Første akt“ buvo apdovanotas Spellemannprisen prizu už geriausią metų pop muzikos albumą. 1984 metais duetas su daina „Lenge leve livet“ dalyvavo 1984 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse, surinkusios 29 taškus užėmė 17 vietą.

Diskografija 
 Første akt (1980)
 Dollies dagbok (1981)
 First Act (1982)
 Rampelys (1982)
 Dollie’s Diary (1983)
 Dollie de Luxe (1984)
 Rock vs. Opera (1985)
 Which Witch (1987)
 Which Witch på Slottsfjellet (1990)
 Which Witch – London Cast Album (1993)
 Prinsessens utvalgte (1995)
 Adrian / Bjørnov (1999)
 Dollies beste (2001)

Nuorodos 
 Dollie de Luxe diskografija

|-

Norvegijos atlikėjai
Pop atlikėjai
Norvegijos atstovai Eurovizijoje
1984 m. Eurovizijos dalyviai
Finn Kalvik

Finn Bjørn Kalvik (g. 1947 m. balandžio 30 d.) – norvegų dainininkas ir kompozitorius.

Biografija 

Finn gimė Fåvang miestelyje, tačiau 1952 metais jo šeima persikėlė į Oslą. Scenoje debiutavo 1967 metais, jau 1970 metais Finn įsitvirtino kaip vienas žinomiausių Skandinavijos dainininkų. Kelerius metus su atlikėju ir gitaristu Fred Åkerström dalyvavo Vesterviko dainų festivalyje.

Pirmieji keturi albumai „Tusenfryd og grå hverdag“ (1971), „Finn“ (1972), „Nøkkelen ligger under matta“ (1974) ir „Fyll mine seil“ (1976) užėmė aukščiausias vietas Norvegijos muzikos įrašų topuose.

1981 m. išleisto albumo „Natt og dag“ daina „Aldri i livet“ laimėjo Norvegijos Melodi Grand Prix 1981 konkursą, o atlikėjas išrinktas šalies atstovu „Eurovizijoje“. Tačiau jo pasirodymas 1981 m. „Eurovizijos“ konkurse buvo nesėkmingas – atlikėjas nesurinkęs nei vieno taško užėmė paskutinę vietą. Daina tapo sėkminga Norvegijoje, buvo išleista ir angliška kūrinio versija „Here in My Heart“. Į Melodi Grand Prix konkursą jis grįžo 1987-aisiais, kur su kūriniu „Malene“ liko ketvirtas.

Diskografija 
 1971: Tusenfryd og grå hverdag
 1972: Finn
 1974: Nøkkelen ligger under matta
 1976: To tunger
 1976: Fyll mine seil
 1977: Nederst mot himmelen
 1979: Kom ut kom fram
 1980: Nærbilde av Finn Kalvik
 1981: Natt og dag
 1982: Tenn dine vakre øyne
 1984: Det søte liv
 1986: Lille persille
 1988: Livets lyse side
 1990: Spotlight Finn Kalvik
 1991: Innsida ut
 1995: I egne hender
 2000: Imellom to evigheter
 2010: Neste stasjon Grorud (su Erik Fosnes Hansen)
 2012: Sommersangeren

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

|-

Norvegijos atlikėjai
Norvegijos kompozitoriai
Norvegijos atstovai Eurovizijoje
1981 m. Eurovizijos dalyviai
Sacharos Arabų Demokratinė Respublika

Sacharos Arabų Demokratinė Respublika (SADR) (arab. الجمهورية العربية الصحراوية الديمقراطية al-Jumhūrīyah al-'Arabīyah aṣ-Ṣaḥrāwīyah ad-Dīmuqrāṭīyah; isp. República Árabe Saharaui Democrática), taip pat žinoma kaip Vakarų Sachara – iš dalies pripažinta de facto suvereni valstybė vakarų Magribe, kuri kontroliuoja siaurą teritorijos juostelę Vakarų Sacharos regione. 1976 m. vasario 27 d. Bir Lehlu Polisario paskelbė Sacharos Arabų Demokratinės Respublikos įkūrimą. SADR teigia, kad tik jos pretenzijos į visą Vakarų Sacharos teritoriją yra teisėtos, tačiau vyriausybė kontroliuoja tik apie 20-25 % teritorijos, į kurią reiškia savo pretenzijas. Tuo tarpu, Marokas kontroliuoja ir administruoja didžiąją dalį ginčijamų teritorijų ir vadina jas savo pietinėmis provincijomis.

Šaltiniai ir išnašos 

Vakarų Sachara
Nepripažintos valstybės