joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lietuvos leidėjų asociacija

Lietuvos leidėjų asociacija – Lietuvos leidyklas vienijanti visuomeninė organizacija, veikianti nuo 1990 m., būstinė Vilniuje, A. Jakšto 9-231(232). 2009 m. turėjo 47 narius.

Veikla 
Lietuvos leidėjų asociacija gina autorių teisių principus, rūpinasi narių profesinės kvalifikacijos kėlimu, atstovauja ir gina jų interesus valstybės institucijose, šalies ir tarptautinėse organizacijose, derina knygų leidėjų interesus, tarpininkauja sprendžiant jų tarpusavio ginčus, savo nariams teikia informaciją. Kartu su Kultūros ministerija ir bendrove „Lietuviškos knygos“ rengia ir remia Lietuvos leidybos, lietuvių autorių knygų pristatymus tarptautinėse knygų mugėse, atsako už nacionaliniame stende eksponuojamų knygų atranką ir teminius parodų katalogus. Nuo 1995 m. Tarptautinės leidėjų asociacijos (International Publishers Association), nuo 2002 m. – Europos leidėjų federacijos (Federation ofthe European Publishers) narė.

Valdybos prezidentai 
 Juozas Vaitkus – 1990–1992 m.
 Vincas Akelis – 1992–1999 m.
 Aleksandras Krasnovas – 1999–2001 m.
 Saulius Žukas – 2001–2002 m.
 Arvydas Andrijauskas – 2002–2006 m.
 Eugenijus Kaziliūnas – 2006–2009 m.
 Lolita Varanavičienė – 2009–2012 m.
 Remigijus Jokubauskas – 2012–2021 m.
 Lolita Varanavičienė – nuo 2021 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos leidėjų asociacija 

Lietuvos asociacijos
Lietuvos leidyklos
Lietuvos profesinės organizacijos
Regina Zdanavičiūtė

Regina Zdanavičiūtė (1925 m. birželio 12 d. Kaune – 2015 m. lapkričio 13 d.) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija 
1943 m. baigė Panevėžio mergaičių gimnaziją ir Juozo Miltinio dramos studiją, iki 2003 m. dirbo Panevėžio dramos teatre. 

Buvo ištekėjusi; vyras Stasys Petronaitis (g. 1932), aktorius. Palaidota Ramygalos gatvės kapinėse.

Kūryba

Vaidmenys teatre 
 Ana – I. Franko „Pavogtoji laimė“, rež. J. Miltinis
 Marja Antonovna – Nikolajus Gogolis „Revizorius“, rež. J. Miltinis
 Nadiežda – Maksimas Gorkis „Paskutinieji“
 Natalija – Ivanas Turgenevas „Mėnuo kaime“, rež. J. Miltinis
 Madam Vasar – Emilis Zola „Raburdeno paveldėtojai“, rež. J. Miltinis
 Vasilisa – Jonas Drucė „Kasa Marė“, rež. V. Blėdis
 Boba Vienaakė – Kazys Saja „Devynbėdžiai“, rež. V. Blėdis
 Frida Fiurst – Frydrichas Diurenmatas „Frankas V“, rež. J. Miltinis
 Rožė – Frydrichas Diurenmatas „Fizikai“, rež. J. Miltinis
 Baronienė De Šampinji – Eženas Labišas „Šiaudinė skrybėlaitė“, rež. J. Miltinis
 Ledi Ketrin – Viljamas Somersetas Moemas „Ratas“, rež. R. Banionis
 Melisa Gardner – Albert Ramsdell Gurney „Meilės laiškai“, rež. R. Banionis
 Liusi Kuper – K. Rapoportas „Toliau – tyla“, rež. A. Keleris

Filmografija 
 1959 m. Juozuko mama – novelė „Mums nebereikia“ kino filme „Gyvieji didvyriai“, rež. Marijonas Giedrys, LKS
 1965 m. Marcinkienė – Niekas nenorėjo mirti, rež. Vytautas Žalakevičius, LKS
 1966 m. Vytauto motina – Naktys be nakvynės, rež. Algirdas Araminas, Gediminas Karka, LKS
 1970 m. Tas prakeiktas nuolankumas, rež. Algirdas Dausa
 1973 m. Laimingas laimės neradęs, rež. Algirdas Araminas, LKS
 1976 m. Sodybų tuštėjimo metas, rež. Almantas Grikevičius, LKS
 1977 m. Liutkuvienė – Mainai, rež. Raimondas Vabalas
 1978 m. Augulienė – Markizas ir piemenaitė, rež. Algirdas Dausa, LKS
 1980 m. Faktas, rež. Almantas Grikevičius
 1981 m. Lošimas be kozirių, rež. Algimantas Kundelis
 1984 m. Profesorienė – Mano mažytė žmona, rež. Raimundas Banionis
 1988 m. Jūraitienė – Vilius Karalius, rež. Vidmantas Bačiulis, LTV

Įvertinimas 
 1974 m. LSSR nusipelniusi artistė
 1985 m. LSSR liaudies artistė
 2002 m. nominacija „Labiausiai nusipelniusi panevėžietė meno srityje“

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Michailas Solomencevas

Michailas Solomencevas (, g. 1913 m. lapkričio 7 d. Lipecko srityje – m. 2008 m. vasario 15 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys, vienas iš antialkoholinės kampanijos iniciatorių.

Biografija 
Nuo 1933 m. M. Frunzės vardo karinės jūrų mokyklos kursantas. 1940 m. baigė Leningrado politechnikos institutą, dirbo Lipecko gamyklose, kurios karo metais evakuotos į Čeliabinską. Nuo 1948 m. gamyklos Zlatouste vyr. inžinierius, nuo 1949 iki 1954 m. gamyklos Čeliabinske direktorius.

Nuo 1954 m. TSKP Čeliabinsko srities komiteto sekretorius, nuo 1955 m. – antrasis sekretorius. Nuo 1957 iki 1959 m. vadovavo Čeliabinsko srities liaudies ūkio tarybai. Nuo 1959 m. – Kazachstano Karagandos srities partijos komiteto pirmasis sekretorius (einant įias pareigas, buvo kilę jaunimo neramumai, kurie numalšinti įvedus kariuomenę). Nuo 1962 m. – Kazachstano KP CK antrasis sekretorius, nuo 1964 m. – TSKP Rostovo srities komiteto pirmasis sekretorius.

1966 m. pervestas į Maskvą, kur tapo TSKP CK sekretoriumi ir Sunkiosios pramonės skyriaus vedėju bei TSRS Aukščiausiosios Tarybos Sąjungos tarybos įstatyminių siūlymų komisijos pirmininku. Nuo 1971 iki 1983 m. dirbo Rusijos TSFR Ministrų Tarybos pirmininku. Nuo 1983 m. iki 1988 m. TSKP CK Partinės kontrolės komiteto pirmininkas (į pareigas paskirtas J. Andropovo siūlymu).

Nuo 1961 iki 1989 m. TSKP CK narys, nuo 1971 iki 1983 m. – kandidatas į TSKP CK Politinio biuro narius, nuo 1983 iki 1988 m. – Politinio biuro narys. TSRS Aukščiausiosios Tarybos 5–11 šaukimų deputatas. Dukart Socialistinio darbo didvyris (1973, 1983 m.).

TSRS politikai
Užsienio prekybos rūmai

Užsienio prekybos rūmai - eksporto plėtros bei skatinimo, nacionalinių interesų užsienio rinkose atstovavimo ir gynimo organizacija. Veikia kaip informacijos centras, kontaktų birža, verslo aplinkos tyrimų bei konsultacijų įstaiga, institucija. Užsienio prekybos rūmų pavyzdžiai Lietuvoje - D.Britanijos prekybos rūmai, Latvijos prekybos rūmai, Prancūzijos – Lietuvos prekybos rūmai, Šveicarijos ir Baltijos šalių prekybos rūmai Lietuvoje; Vokietijos ir Baltijos šalių prekybos rūmai Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje etc. Lietuviški užsienio prekybos rūmai veikia, pvz., Latvijoje (Lietuvos prekybos rūmai Latvijoje) ir kitose valstybėse.

Nuorodos 
 D.Britanijos prekybos rūmai
 Lietuvos prekybos rūmai Latvijoje
 Vokietijos užsienio pramonės ir prekybos rūmai
 Vokietijos užsienio prekybos rūmai

Užsienio prekyba
Vilniaus apygardos administracinis teismas

Vilniaus apygardos administracinis teismas – vienas iš 2 apygardų administracinių teismų Lietuvoje, veikiantis Vilniuje (teismas pradėjo veikti Gedimino pr. 39/1; nuo 2004 m. liepos 1 d. – Žygimantų g. 2). Nagrinėja administracines bylas, kuriose bent viena iš šalių yra valstybė, savivaldybė arba valstybės ar savivaldybės institucija, įstaiga, tarnyba, tarnautojas. Įkurtas 1999 m. (kaip ir kiti administraciniai teismai Lietuvoje).

Teismo pirmininkas 
 Nuo 2017 m. Jolanta Malijauskienė.

Teismo pirmininko pavaduotojas

Nuorodos 
 Oficialus Vilniaus apygardos administracinio teismo tinklalapis

Lietuvos teismai
Administraciniai teismai
Vilnius
Mil Mi-24

MI-24 (rus. Миль Ми-24, NATO šaukinys „Hind“) – karinis sraigtasparnis, pradėtas gaminti 1969 m. Mil Maskvos sraigtasparnių gamykloje Rusijoje. Skirtingai nuo JAV gaminto lengvo kovinio sraigtasparnio Bell AH-16 „Cobra“, kuris buvo skirtas vien karių pėstininkų palaikymui ir kovai prieš tankus, naujasis MIL MI-24 be šių užduočių dar buvo naudojamas ir kitose, kaip desantininkų išlaipinimas priešo teritorijoje, desantinių-transportinių sraigtasparnių palyda bei apsauga, kova su priešų sraigtasparniais bei sužeistų karių evakuacija. Šio sraigtasparnio įgulai reikia dviejų žmonių: lakūno ir šaulio. Vienu metu jis gali skraidinti aštuonis karius desantininkus su visa jų ginkluote arba keturis sužeistuosius neštuvuose. Tačiau šis sraigtasparnis retai naudojamas desantininkams gabenti, dažniau siunčiamas į palaikyti jau ant žemės kovojančių karių (). 

Matomumas iš pirmųjų Mi-24 variantų kabinos buvo labai prastas. Kabina vėliau visiškai perplanuota, įrengiant pilotui bei šauliui atskirus langus ir taip suteikiant sraigtasparniui „priešistorinę“ išvaizdą. 

Bandymų metu sraigtasparniai MI-24 su 11 tonų kroviniu pasiekė maksimalų 320 km/h greitį kovos sąlygomis ir 340 km/h transportuodami krovinį. Vidutinis skrydžio greitis siekia atitinkamai 270 ir 280 km/h. Vidutinis skrydžio aukštis yra 1400 metrų, tačiau sraigtasparnis sugeba pakilti ir į 5000 metrų aukštį. Sugedus vienam iš dviejų 1620 kW galios variklių, MI-24 gali tęsti skrydį dar vieną valandą.

Iš viso buvo pagaminta daugiau nei 5200 įvairių modifikacijų MI-24 sraigtasparnių. 1992 m. serijinė šių sraigtasparniu gamyba buvo sustabdyta, tačiau didžioji jų dalis labai sėkmingai eksploatuojama ir šiandien. Pavyzdžiui, 1995 m. Rusijoje dar buvo naudojami apie 1500 MI-24 vienetų.

Kare tarp Irano ir Irako pastarajam priklausantys MI-24 sėkmingai kovojo prieš iraniečių kariniu sraigtasparnius Bell Ah-1J „Sea Cobra“ ir, turėdami ginkluotės persvarą, juos numušdavo arba priversdavo sprukti iš mūšio vietos bei kviestis į pagalbą naikintuvus. Viename iš mūšių 1982 metų spalio 27 dieną sraigtasparnis MI-24 nukovę Iranui priklausiusį naikintuvą F-4 „Phantom II“. Tai pirmasis ir, kiek žinoma, vienintelis atvejis visoje oro mūšių istorijoje, kai sraigtasparnis nukovė karinį naikintuvą.

Šaltiniai

Techniniai duomenys 

 Sraigto skersmuo 17,3 m
 Sraigtasparnio ilgis sukantis sraigtui 21,5 m
 Sraigtasparnio aukštis su sraigtu 3,9 m
 Plotas, kurį apima besisukantis sraigtas 235 kv.m
 Sraigtasparnio svoris: tuščias – 8200 kg, su ginkluote – 10600 kg
 Maksimali keliamoji galia 12000 kg
 Variklių galingumas 2x1640 kW
 Didžiausias greitis 335 km/h.
 Skrydžio nuotolis 500 km

Ginkluotė 
 Vienas 12,7 mm kalibro kulkosvaidis
 4 prieštankines raketos AT-2 „Swatter“
 raketinės dėžės su 32 raketomis arba 1500 kg bombų arba minų,
 kulkosvaidis kabinos viduje

Sraigtasparniai
La Pasas (Meksika)

La Pasas () – miestas šiaurės vakarų Meksikoje, Kalifornijos pusiasalio pietuose, Kalifornijos įlankos pakrantėje. Žemutinės Pietų Kalifornijos valstijos sostinė. 189,2 tūkst. gyventojų (2005 m.). Miestą aptarnauja jūrų uostas, Manuel Márquez de León tarptautinis oro uostas. La Pasas yra svarbus turistinis centras.

Meksikos miestai
Meksikos kurortai
Siudad Obregonas

Siudad Obregonas () – miestas šiaurės vakarų Meksikoje, Sonoros valstijoje, Jaki upės slėnyje, 50 km nuo Kalifornijos įlankos kranto. 350,6 tūkst. gyventojų (2005 m.). Šalia miesto eina Nogaleso-Gvadalacharos automagistralė, yra tarptautinis Siudad Obregono oro uostas. Verčiamasi drėkinamąja žemdirbyste (auginama medvilnė, kviečiai, aliejiniai augalai), maisto, tekstilės, chemijos pramone, turizmu, prekyba. Miestą vandeniu aprūpina Alvaro Obregono tvenkinys ant Jaki upės.

Istorija 

Siudad Obregono vietoje nuo seno gyveno indėnai jakiai. XX a. pr. kolonizatoriai palaužė jų pasipriešinimą. Miestas įkurtas 1927 m. ir pavadintas Meksikos prezidento, generolo Álvaro Obregón garbei.

Meksikos miestai
Michael H. Hart

Michael H. Hart (g. 1932 m. balandžio 28 d. Niujorke, JAV) – amerikiečių biografas, rašytojas, astrofizikas, istorinės tematikos knygų autorius. Hartas baigė Bronx High mokyklą, dalyvavo JAV kare (Korėjoje), vėliau studijavo matematiką, astrofiziką. Žymiausia knyga – „100 įtakingiausių asmenybių pasaulio istorijoje“ (parduota per 500 000 egz., išversta į 15 kalbų).

Bibliografija 

 The 100: A Ranking of the Most Influential Persons in History, 1978 (Revised Edition, 1992)
 Extra-Terrestrials, Where Are They? (co – edited with Ben Zuckerman), 1982
 A View from the Year 3000 (Poseidon Press, 1999)
 Understanding Human History (Washington Summit Publishers, 2007).

JAV rašytojai
Astrofizikai
Biografai
Meškonys

Meškonys – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, Nemenčinės seniūnijoje, 1 km į vakarus nuo kelio .

Struvės geodezinis lankas 

Ant kalno prie kaimo yra UNESCO paveldo objektas – Struvės geodezinio lanko trianguliacijos grandinės geodezinis punktas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Pasaulio paveldo sąrašas
Drozofilos

Drozofilos (Drosophila) – vaisinių muselių (Drosophilidae) šeimos vabzdžių gentis.

Kūno ilgis iki 3,5 mm. Gyvena ten, kur sandėliuojami vaisiai ir daržovės. Lervos gyvena pūvančiose, rūgstančiose augalų atliekose. Greitai dauginasi, todėl intensyviai naudojamos genetiniuose tyrimuose.

Lietuvoje žinoma 12 drozofilų rūšių. Dažniausios – paprastoji vaisinė muselė (Drosophila melanogaster), juostuotoji drozofila (Drosophila fasciata).

Šaltiniai 

Dvisparniai
2009 m. Ispanijos Grand Prix

2009 m. Ispanijos Grand Prix – ketvirtas 2009 m. sezono Formulės 1 Grand Prix, kuris vyko gegužės 8 - 10 dienomis Katalonijos trasoje, Ispanijoje. Tai buvo 18 lenktynės šioje trasoje.

Penktadienio treniruotės 
Penktadienio ryte greičiausias trasoje buvo Jensonas Buttonas su Brawn GP bolidu (1:21.799 min.). Jis aplenkė Jarno Trullį (1:22.154) ir abu BMW-Sauber ekipos pilotus - Robertą Kubicą (1:22.221) ir Nicką Heidfeldą (1:22.658).

Antrojoje dalyje greičiausią ratą įveikė Nico Rosbergas (1:21.588). Antras liko jo ekipos draugas Kazuki Nakajima (1:21.740), trečias - Fernando Alonso (1:21.781).

Šeštadienio treniruotės 
Šeštadienio treniruotėse greičiausi buvo abu Ferrari ekipos pilotai - Felipe Massa (1:20.553) ir Kimi Raikkonenas (1:20.635). Jie abu beveik puse sekundės aplenkė abu Brawn GP pilotus - J. Buttoną (1:21.050) ir Rubensą Barrichello (1:21.163).

Kvalifikacija 
Pilotai, naudojantys KERS, pažymėti "‡"

Lenktynės 

Pirmame lenktynių rate į avarijas pateko Jarno Trulli, Adrianas Sutilas, Sebastien Buemi ir Sebastien Bourdais. Iš karto po šio įvykio trasoje pasirodė saugos automobilis. Lenktynėse nugalėjo britas Jensonas Buttonas. Jam tai buvo ketvirtoji jo pergalė per penkerias šio sezono lenktynes. Lenktynių pabaigoje dėl kuro papildymo klaidos Felipe Massa turėjo sumažinti greitį, to pasekoje jį aplenkė Sebastianas Vettelis ir Fernando Alonso.

Įskaita po lenktynių 
Pilotų įskaita

Komandų įskaita

 Pateikti tik penki geriausi rezultatai.

Kita 
 Nickas Heidfeldas pagerino Michaelio Schumacherio sėkmingų finišų iš eilės rekordą, finišuodamas 25 kartą iš eilės.

Išnašos

Nuorodos 

Formulės 1 Grand Prix
Akmuo ant akmens

„Akmuo ant akmens“ – 1972 m. Lietuvos kino studijoje sukurtas meninis filmas istorine tematika. Filmo trukmė – 100 min., nespalvotas.

Apie filmą 
Stiprių ir atvirų emocijų filmas apie baudžiavos laikų Lietuvos kaimą. Jame – dvi atskiros novelės, du tragiški žmonių portretai. Vienas jų – praradęs jaunystę buvę rekrutas, dvaro pono paskirtas budeliu, plakančiu kitus valstiečius, kitas – po kelių dešimčių metų tame pačiame dvare tarnaujantis ekonomas, ramus žmogus skvarbiomis akimis… Tai – filmas apie grėsmingą tylą, apie tai kas atsitinka, kai žmogus papuola tarp dviejų akmenų, kai maištauti pradeda ir patys ramiausi.

Turinys 
Pirmoji novelė – apie buvusį rekrutą, atlapaširdį valstietį Butkų, kurį grafas paskyrė budeliu-egzekutorium. Butkui pavesta bizūnu plakti prasikaltusius valstiečius. Jis tampa nekenčiamiausiu kaimo žmogumi. Jam liepta pozuoti šv. Petro paveikslui, kuriam paskui visi vietiniai bažnyčioje meldžiasi.
Antroji novelė- apie to paties dvaro ekonomą, ramų žmogų skvarbiomis akimis…

Kūrybinė grupė 
 Scenarijaus autoriai – Raimondas Vabalas, Pranas Morkus;
 Režisierius – Raimondas Vabalas;
 Kompozitorius – Eduardas Balsys;
 Operatorius statytojas – Jonas Gricius;
 Montažo režisierė – Mingailė Murmulaitienė;
 Dailininkas statytojas – Algimantas Švažas;
 Kostiumų dailininkė – Irena Vabalienė.

Vaidina 
 Kazys Vitkus – Butkus
 Regimantas Adomaitis – grafas
 Juozas Rygertas – dailininkas
 Gediminas Girdvainis – Kazelis
 Antanas Barčas – jo brolis
 Eugenija Pleškytė – našlelė
 Stasys Paska – prievaizdas
 Steponas Kosmauskas – sargas Valiūnas
 Vaclovas Blėdis – pulkininkas Mitrikas
 Audris Chadaravičius – Mečislovas, jo sūnus
 Gediminas Karka – ekonomas
 Algis Matulionis – Lauras, jo sūnus
 Rolandas Butkevičius – Antanas
 Nijolė Lepeškaitė – Rožytė
 Romualdas Urvinis – kamerdineris
 Galina Dauguvietytė – tarnaitė
 Valdas Jatautis – Gustas
 taip pat Henrikas Andriukonis, Eduardas Čepulis, Alfonsas Dobkevičius, Alfredas Dukšta, Henrika Hokušaitė, Algirdas Kubilius, Algirdas Latėnas, Algirdas Lapėnas, Nijolė Mirončikaitė, Leonas Zmirskas, Juozas Jaruševičius ir kt.

1972 filmai
Akmuo ant akmens
Dramos
Raimondo Vabalo filmai
Sorento hercogystė

Sorento hercogystė, Sorento hercogija () - maža ankstyvųjų viduramžių hercogija Sorentino pusiasalyje (prie Neapolio įlankos, Italija), kurios centras buvo Sorento miestas.

Pradžioje Sorento hercogijos teritorija buvo Bizantijai priklausiusios Neapolio hercogijos dalis, bet IX a. Sorentas kaip ir Amalfis bei Gaeta atsiskyrė nuo Neapolio ir sudarė atskirą hercogiją. Sorento hercogija daugiausia buvo Amalfio hercogijos vasalė, tik vienintelis hercogas Sergijus IX a. antroje pusėje buvo nepriklausomas.

1035 m. Sorento hercogiją užkariavo Salerno kunigaikščio Gvaimaro IV (Guaimar IV) vadovaujami lombardai, ir hercogo sostą užėmė Gvaimaro IV jaunesnysis brolis Gvidas (Guido), valdęs iki mirties (po 1073 m.). Po jo mirties Sorento hercogija kuriam laikui atgavo nepriklausomybę. O dar vėliau normanai hercogiją aneksavo.

Italijos istorinės valstybės
Hercogystės
Trakučiai (Raseiniai)

Trakučiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Girkalnio, 2 km nuo Kalnujų, plokščioje lygumoje tarp kalvų. Per Trakučius prateka Apusino upelis.

Istorija 
Manoma, kad žmonės Trakučių kaime įsikūrė prieš kelis šimtmečius, iškirtus Trako miško dalį. Tarpukaryje kaime buvo apie 20 trobų. Iki antrojo pasaulinio karo kaime buvo nemažai žydų. Ties Trakučių kaimu 1944 metų spalį rusų puolimu nuo Girkalnio ir vokiečių gynyba Kalnujuose prasidėjo garsioji Tauragės operacija, davusi pradžią Karaliaučiaus – pirmosios vokiškos žemės puolimui. Girkalnio kapinėse palaidoti beveik 2 tūkstančiai čia žuvusių rusų kareivių. Paskutinis gyventojas (Bronė Danusienė) iš kaimo išsikėlė 1983 m. Dabar buvusio kaimo vietoje plyti arimai.

Gyventojai

Žymūs gyventojai 
 Vladas Danusas – poetas (g. 1941 m.)

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Pabebirvys (Raseiniai)

Pabebirvys – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Girkalnio.

Gyventojai

Išnašos 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Kriaukšlė

Kriaukšlė – buvęs viensėdis Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Viduklės.

Istorija 
2015 m. viensėdis panaikintas ir prijungtas prie Šeštokynės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Aknystėlių piliakalnis

Aknystėlių piliakalnis
(registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A898, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1307) – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Leliūnų seniūnija, prie Aknystėlės kaimo.

Piliakalnis 
Piliakalnis buvo įrengtas Aknystėlių ežero pietiniame krante buvusioje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga pietryčių-šiaurės vakarų kryptimi, apie 20 m ilgio ir 15 m pločio, su iškyšuliu šiaurės vakarų krašte. Šlaitai statūs, apie 10 m aukščio. Iš šiaurės piliakalnį juosia ežeras, iš pietų – geležinkelio perkasas, iš rytų ir vakarų – ežero pakrančių žemumos. 

Piliakalnio pietinė dalis nukasta 1899 m. pro jį pratiestam siaurajam geležinkeliui Švenčionėliai–Panevėžys, todėl pirminė piliakalnio išvaizda nežinoma. 1985 m. rekonstruojant šį geležinkelį į platųjį (rekonstrukcija liko nebaigta), piliakalnio viršus nustumtas per 2 m. Išliko 57x27 m dydžio, iki 6 m aukščio lapuočiais apaugęs piliakalnio kalvos pagrindas, viršuje dirvonuojantis.

400 m į šiaurės vakarus nuo piliakalnio buvo pilkapis su V a. kapu.

Tyrimai 
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1983 m. atlikęs Algimantas Merkevičius piliakalnyje ištyrė 72 m² dydžio plotą – ketvirtį išlikusios aikštelės, kultūrinio sluoksnio nerado.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V.,1973, p.198
 Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.,1993, p.93
 Merkevičius A. Aknystėlės piliakalnio tyrinėjimai. Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1982 ir 1983 metais. Vilnius, 1984. p. 31–32.
 Tarasenka P. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 90.
 Zabiela G. Piliakalniai. Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 44.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Utenos rajone
Andreikėnų piliakalnis

Andreikėnų piliakalnis arba Juozapotos kalnas (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A899P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1305) – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Utenos seniūnija, prie Andreikėnų kaimo. Pasiekiamas keliu Kvykliai-Andreikėnai pavažiavus 2 km nuo sankryžos Kvykliuose, yra dešinėje, į pietus nuo kelio, miško šiaurės rytų pakraštyje.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiros didelės kalvos šiauriniame gale. Aikštelė keturkampė, pailga pietų-šiaurės kryptimi, 82x21 m dydžio, 2 m aukštesniu šiauriniu galu. Joje rasta degtų plytų, geležies gelžgalių, brūkšniuotos ir lygios keramikos. Šiauriniame šlaite, 1 m žemiau aikštelės yra 11 m pločio terasa, 1 m žemiau jos – kita 4 m pločio terasa. Pietiniame šlaite yra 9 m pločio terasa. Rytinis ir vakarinis šlaitai statūs, 25 m aukščio, galiniai nuolaidesni ir žemesni. 

Piliakalnis labai apardytas arimų, iš pietryčių į aikštelę veda kelias. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę jaunomis pušimis. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.

Rytinėje papėdėje, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, Vilnius, 1973, p.198
 Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, Vilnius, 1993, p.67
 Zabiela G. Piliakalniai. Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 44.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Utenos rajone
Antabaltės piliakalnis

Antabaltės piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A900, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1323) – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Tauragnų seniūnija, prie Antabaltės kaimo. Pasiekiamas keliu Sirvydžiai-Minčia, ties Antabaltės ežero vakariniu galu pasukus į kairę šiaurėn ir pavažiavus keliuku 800 m, yra dešinėje, pietuose.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje Balčių ežero šiauriniame krante. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių-šiaurės rytų kryptimi, 25x15 m dydžio. Vakariniame šlaite, 5 m žemiau aikštelės yra 14 m ilgio ir 14 m pločio trikampė terasa žemesne vakarine dalimi. Pietinėje pusėje yra 50x30 m dydžio terasa. Šlaitai vidutinio statumo, pietinis 5 m., šiaurės vakarų  – 7 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia. Įtvirtinimų ir kultūrinio sluoksnio nerasta. 

Piliakalnis apardytas arimų, į pietus nuo piliakalnio esančios sodybos statinių. Apaugęs pušimis, aikštelės centras ir pietvakarinė dalis dirvonuoja.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.199
 Zabiela G. Piliakalniai. Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 44–57.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Utenos rajone
Antilgės piliakalnis

Antilgės piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A902, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1295) – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Krikštonių kaimo, Daugailių seniūnija, Sylio ežero šiaurės vakarų krante.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, aikštelė keturkampė, pailga rytų-vakarų kryptimi, 85x47 m dydžio, iškiliu viduriu, per 2 m nuolaidėjančia pietine dalimi. Joje rasta akmeninių kirvių su skyle kotui dalių, kaulinė yla, brūkšniuotos, lygios ir grublėtos keramikos. Šlaitai statūs, 8-25 m aukščio. Įtvirtinimų pėdsakų nerasta.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio viduriu. 

Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, vakariniai ir šiauriniai šlaitai apaugę medžiais.

500 m į šiaurės vakarus buvo I tūkstantmečio vidurio Juknėnų pilkapiai (sunaikinti).

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.197
 Zabiela G. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, 2001. p. 44–45.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Utenos rajone
Armališkių piliakalnis

Armališkių piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A903, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1332) – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Sudeikių seniūnija. Pasiekiamas iš Bikūnų centro pasukus į kairę vakarų kryptimi, pro antrąjį Bikūnų piliakalnį pavažiavus lauko keliu 2 km Satarėčiaus link, yra 100 m į kairę, keliui pradėjus leistis į slėnį.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Kalvą iš pietų juosia pelkėtas slėnis, iš kitų pusių nedidelės daubos jį skiria nuo kitų kalvų. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 22x14 m dydžio. Vakariniame šlaite yra 40 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 4-5 m aukščio.  Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. - I tūkstantmečio pradžia.

Piliakalnis labai apardytas arimų, dirvonuoja, šiaurės vakarų šlaite auga pušų guotas. Šiaurinėje ir pietinėje papėdėse, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lipdytos keramikos.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.200
 Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V., 1993, p.62
 Zabiela G. 2001a. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, p. 44–57.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Utenos rajone
Vavelis

Vavelis yra kalva ir architektūrinis kompleksas Krokuvoje, buvusi Lenkijos karalių rezidencija. Pilis, rūmai ir katedra yra kalvoje kairiajame Vyslos krante, 228 m virš jūros lygio. Kartu su Krokuvos senamiesčiu Vavelis yra UNESCO Pasaulio kultūros paveldo sąraše.

Pasak legendos Vevelio kalvos olose gyvenęs slibinas, kurį klasta nugalėjo riteris Krakas. Šioje vietoje įkurtas Krokuvos miestas, pavadintas riterio vardu.

Istorija 
Vavelio kalvoje ir kalvos olose žmonės gyveno nuo paleolito. Gyvenvietė augo, nes buvo svarbių prekybinių kelių sankirtoje. Netoli Vavelio esančioje Veličkoje nuo akmens amžiaus buvo išgaunama druska. Nuo vėlyvosios Antikos iki ankstyvųjų viduramžių Vavelis buvo vakarų slavų genties vyslėnų centras, ypač po to, kai vyslėnai apie VI a. dabartinės Mažosios Lenkijos teritorijoje sukūrė pirmąjį valstybinį darinį.

Iš archeologinių kasinėjimų žinoma, kad jau XI a. Vavelio vietoje buvusi vyslėnų įtvirtinta gyvenvietė. Mūrinius įtvirtinimus pradėjo statyti Vaclavas II 1290–1300 m., o XIV a. Kazimieras III perstatė kalvos įtvirtinimus gotikiniu stiliumi. Apie 1340 m. pilies ir miesto sienos buvo sujungtos. Po 1499 m. gaisro Aleksandras Jogailaitis pradėjo perstatinėti Vavelį ir šie darbai didžiausią apimtį įgavo valdant Žygimantui Senajam. Naujas gaisras 1595 m. iš dalies sunaikino pilį. 1609 m. Zigmantas Vaza atstatė pilį, tačiau po to pilies reikšmė mažėja. Nepaisant to pilyje vyko Lenkijos karalių karūnacija. 1655–1657 m. Vavelis buvo apiplėštas, o 1702 m. Šiaurės karo metu švedų sudegintas. 1724–1728 m. bandyta kompleksą rekonstruoti, tačiau Lenkijai praradus nepriklausomybę Vavelis tapo Austrijos kariuomenės kareivinėmis ir buvo menkai prižiūrimas. 1905 m. pilis gražinta miestui, pradėti restauracijos darbai ir įkurtas muziejus.

Dabartis 
Šiuo metu pilyje veikia ekspozicija, skirta Lenkijos karalių buičiai – gyvenamosios patalpos, karūnacijos salė, ginklinė ir iždas. Katedroje palaidoti Lenkijos ir Lietuvos valdovai – Steponas Batoras ir kt., žymiausi poetai – Adomas Mickevičius, Julijus Slovackis, Ciprianas-Kamilis Norvidas, taip pat politiniai veikėjai – Tadas Kosčiuška, Juzefas Pilsudskis, Juzefas Poniatovskis, Vladislavas Sikorskis, Lechas Kačinskis.

Architektūra 
Kompleksinis užstatymas rodo tūkstantmetę statybų istoriją. Čia yra įvairių architektūros stilių statinių – romaninės architektūros, gotikos, Renesanso ir baroko. Svarbiausi išlikę architektūros paminklai yra:
 Karališkoji Vavelio pilis
 Vavelio katedra
 Gausybė gotikinių ir romaninių bokštų ir bastėjų
 Ketveri gotikos, Renesanso ir baroko stiliaus vartai
 XIX a. kareivinių pastatai
 Pilies siena ir kiti gynybiniai įrenginiai
 Daugelio romaninių ir gotikinių bažnyčių pamatai
 Daugelio Renesanso epochos ūkinių pastatų pamatai

Krokuva
Lenkijos geografija
Ambraziškių piliakalnis

Ambraziškių piliakalnis arba Pušalotai, Račiškiai (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. AR687, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR687) – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Ambraziškių kaimo, Giedraičių seniūnija. Pasiekiamas keliu Giedraičiai–Ambraziškiai pasukus į Pušalotų kaimą, pavažiavus 250 m, kelio kairėje.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje pailgoje kalvoje, juosiamoje nedidelių daubų. Aikštelė ovali, pailga pietvakarių­-šiaurės rytų kryptimi, 41x19 m dydžio. Jos šiaurės rytų krašte likusi įrengiant piliakalnį nebaigta nukasti 22 m ilgio, 8 m pločio kalva iškiliu viduriu, pailga pietvakarių­-šiaurės rytų kryptimi, 1,2 m aukštesnė nei aikštelė. Šlaitai vidutinio statumo, 5­-13 m aukščio. 

Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs lapuočiais. 1970 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1978 m. Mokslinė metodinė tarnyba.

Šaltiniai 

 Kultūros paminklų enciklopedija. Rytų Lietuva I, V., 1996, p. 177.
 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.150

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Molėtų rajone
Statistika (mokslas)

Statistika – tikslusis mokslas, kuriame efektyviai panaudojami duomenys iš gautų bandymų ir eksperimentų. Į tai įeina ne tik duomenų rinkimas, jų analizė ir interpretavimas, tačiau ir duomenų prognozavimas iš apklausų ir eksperimentų rezultatų. 

Statistikas ypatingai gerai nusimano mąstymo metoduose, kas yra būtina norint sėkmingai taikyti statistinę analizę. Dažnai tokie žmonės įgyja patirties po darbo daugelyje sričių. Čia tai pat yra mokslas matematinė statistika, kuri sutelkta į pagrindinę teorinę dalį.

Statistikos plotmė gali būti vienmatė ir daugiamatė.  Minėdami kvantilius (tokius kaip vidurkis ir mediana), skaičiavimai atliekami iš duomenų aibės,  ir statistika yra vienmatė.

Statistika 
Tradiciškai matematinė statistika skirstoma į teorinę (grynoji matematinė) ir taikomąją (praktinė).
Statistika susideda iš kelių sričių, kurios nagrinėja duomenų rinkimą, analizavimą ir interpretavimą ar paaiškinimą ir pristato informacija,  kai kas mano, kad tai matematikos šaka , kuri tik renka ir interpretuoja duomenis. Dėl labiau iš praktikos kilusio ir taikymu paremto mokslo, statistika paprastai laikoma atskira matematikos mokslo, o ne matematikos šaka. 

Statistikai konkretina informacija kurdami planuodami eksperimentus, tirdami mėginius sistemingai. Statistikai taip pat naudoja modelius prognozuoti ir nuspėti veiksniams pagal turimus duomenis ir statistinius modelius. Statistikos taikymas labai platus pradedant akademinėmis disciplinomis, gamtos veiksnių ir socialinių reiškinių nagrinėjime ir numatyme, valdžios ir verslo statistinių duomenų tyrimuose. Statistikas-konsultantas gali numatyti, kaip padėti organizacijoms ar įmonėms spręsti problemas be specialaus priėjimo prie visų duomenų.

Taikomoji statistika, savo ruožtu, yra skirstoma į aprašomąją statistiką ir sprendžiamąją statistiką.
Statistiniai metodai apibūdinami kaip informacijos surinkimas ir atvaizdavimas, selekcijos efektų atskleidimas vadinami aprašomąja statistika. Tai patogu tyrimuose, kai rezultatai yra publikuojami. Kai duomenys nagrinėjami ir tiriami pagal šablonus, matematinius modelius tai vadinama tiriamąja statistika. Sprendžiamojoje statistikoje išvados yra esminis elementas, nes jos numato spėjimą (pagrįstą duomenimis), ir kuris išplaukia logiškai. Norėdami įrodyti, pagrįsti teorija, šios prognozės testuojamos ir tikrinamos. Išvados teisingumas paprastai pagrindžiamas tam tikrais skaitmeniniais kriterijais. Aprašomoji statistika ir taikomoji statistika (prognozavimo statistika) kartu sudaro taikomąją statistiką. 

Statistika glaudžiai susijus su tikimybių teorija, ir dažnai laikoma tuo pačiu, visgi skirtumas yra tas, kad tikimybių teorija pagal pradinius parametrus dedukciškai taiko modelius visai aibei, kai statistika bando indukciškai išvesti parametrus iš iš informacijos.

Šaltiniai 

Statistika
Matematika
Avilčių piliakalnis

Avilčių piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. AR627, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR627) – piliakalnis Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Avilčių kaimo, Alantos seniūnija. Pasiekiamas iš plento Molėtai-Anykščiai (119) Avilčiuose pasukus į kairę vakarų kryptimi, už 300 m ­- į dešinę šiaurės kryptimi, už 50 m.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje. Aikštelė ovali, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 30x15 m dydžio, iškiliu viduriu. Piliakalnyje buvo rastos trinamosios girnos, vakarinėje pašlaitėje ­ brūkšniuotos keramikos. Šlaitai nuolaidūs ­- vidutinio statumo, 7-­8 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pr. m. e. antrąja puse ­- II tūkstantmečio pradžia. 

Piliakalnis labai apardytas arimų bei melioracijos, jį kerta šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi einantis lauko keliukas (buvęs bandokelis), dirvonuoja.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Molėtų rajone
Alksnių piliakalnis

Alksnių piliakalnis, Onuškio piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A548P, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR915, unikalus objekto MC kodas 5602) – piliakalnis Rokiškio rajono savivaldybės teritorijoje, prie Alksniai kaimo, Juodupės seniūnija. Pasiekiamas keliu Skuomantai-Alksniai, yra kaimo pradžioje, dešinėje, į rytus nuo kelio.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas Apvalaso ežero rytinėje pakrantėje esančios kalvos aukštesniame vakariniame gale. Aikštelė ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 40x30 m dydžio, kiek iškiliu viduriu, 1 m aukštesne rytine dalimi. Joje rasta lygios ir brūkšniuotos keramikos. Rytiniame šlaite, 1,5 m žemiau aikštelės yra 7 m pločio terasa. Šlaitai statūs, 15 m aukščio, išskyrus žemą rytinį. Pietinis šlaitas apardytas žvyrduobės. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžia.  Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.167
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899, c. 48.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Rokiškio rajone
Alsėdžių piliakalnis

Alsėdžių piliakalnis Žvėrinčius (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A787, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1651) – piliakalnis Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Alsėdžiuose, Alsėdžių seniūnija. Pasiekiamas Alsėdžiuose nuo centro pavažiavus 300 m Alkų link, yra 100 m į kairę, vakaruose.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas bevardžio Sruojos intako (dab. tvenkinys) dešiniajame krante esančioje kalvoje. Aikštelė keturkampė, orientuota šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 18 m ilgio, 40 m pločio. Jos vakarinėje pusėje yra 1,5 m aukščio, 12 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 8­-9 m aukščio.

Piliakalnis apardytas: rytinė aikštelės dalis nukasta, šiaurinis šlaitas eroduotas. Aikštelė dirvonuoja, šlaituose auga lapuočiai. Šiauriniame šlaite įrengti suoliukai estradai. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. 

1 km į šiaurę yra X a. – ­XIII a. senkapis.

Šaltiniai 

 Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899.
 Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V., 1993, p. 35.
 J. Aleliūnas. Alsėdžiai // Tautininkų balsas. 1927. Nr. 23.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Plungės rajone
Alsėdžiai
Altoniškių piliakalnis

Altoniškių piliakalnis su gyvenviete (arba Altonos kalnas; registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A349K, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR343) – piliakalnis Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, prie Altoniškių kaimo, Zapyškio seniūnija. Pasiekiamas plentu , yra kairėje nuo kelio, vakaruose, prieš pat Ovos upelį pasukus į kairę vakarų kryptimi, į Nemuno aukštutinę terasą vedančiu lauko keliuku, yra dešinėje, paėjus 50 m atgal, keliukui pakilus į aukštumą.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas Nemuno kairiojo kranto aukštutinės terasos kyšulyje tarp Nemuno slėnio ir Ovos upelio. Aikštelė ovali, pailga šiaurės-vakarų–pietryčių kryptimi, 27x18 m dydžio. Jos pietryčių krašte supiltas 1,5 m aukščio, 26 m pločio pylimas, už kurio iškastas 16 m pločio, 1 m gylio griovys. Šiauriniame šlaite, 2 m žemiau aikštelės yra 34 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi, 30 m pločio terasa, žemėjanti į šiaurę per 3 m.

Piliakalnis apardytas arimų, pylimas ­- apkasų, vakarinė aikštelės pusė nuplauta, pietrytiniu šlaitu praeina įsirėžęs lauko kelias. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu -­ II tūkstantmečio pradžia. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta.  Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę mišriu mišku.

Pietrytinėje pašlaitėje yra 3 ha ploto papėdės gyvenvietė.

Legendos 

Pasakojama, kad senovėje ant kalno buvo kūrenama amžinoji ugnis ir deginamos aukos jaunikių globėjai deive Altonai. Kalno viršūnėje augąs ąžuolas, po kuriuo rinkdavęsi apylinkių jaunikiai prašyti dievaitę savo nuotakos.

Šaltiniai 

 A. Makarevičius. Vilkijos apylinkės archeologiniai paminklai // Lietuva. 1925 m. liepos 13 d. Nr. 153(1949), p. 2–3 (Nr. 53).
 Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. KPC A. F.1. Ap.1. B.11. P.321-323.
 Šakių apsk. Iš kur kilęs Altonės (lenkiškai Aldonos) vardas? // Lietuvos aidas, 1930 birželio 25 d. Nr.141.
 P. Kežinaitis. Kauno apylinkės. V., 1958. P.96-97.
 P. Žemkauskas. Altoniškių piliakalnis // Komunizmo vėliava, 1972 gruodžio 26 d.
 P. Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. V., 1997. P.40-41.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Kauno rajone
Aluotų piliakalnis

Aluotų (Druskių) piliakalnis arba Druskių piliakalnis – piliakalnis Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Aluotų ir Druskių kaimų, Šimonių seniūnija. Pasiekiamas plentu Utena-Kupiškis (118), pirmuoju lauko keliu ties Druskių kaimu pasukus į kairę pitvakarių kryptimi, už 200 m pasukus į dešinę šiaurės vakarų kryptimi, link pamiškėje esančios sodybos – iš viso 900 m. Nuo jos prie piliakalnio einama dešinesniu miško takeliu į šiaurės vakarus 350 m.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas Iženos dešiniajame krante esančiame aukštumos kampe, Šimonių girios pakraštyje. Aikštelė ovali, orientuota pietryčių – šiaurės-vakarų kryptimi, 25 m ilgio, 35 m pločio. Jos pietrytiniame krašte supiltas 40 m ilgio, 1,5 m aukščio, 10 m pločio pylimas. 3-­3,5 m žemiau aikštelės visą piliakalnį juosia griovys 4 m pločio dugnu ir antras 130 m ilgio, 1,2 m aukščio nuo griovio, 8 m pločio pylimas. Šiaurės rytų pusėje už šio pylimo iškastas griovys 2 m pločio dugnu, už kurio supiltas trečias 0,3 m aukščio nuo griovio, 5 m pločio pylimas 0,7 m aukščio išoriniu šlaitu. Šlaitai statūs, 20-­22 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.  Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs tankiomis eglėmis.

Visose piliakalnio papėdėse 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta gargažių.

Archeologiniai žvalgymai 
1998 m. Lietuvos Istorijos instituto Archeologijos skyriaus išvykos metu aptiktas titnaginis atkraštinis kirvis, pagamintas iš masyvios nuoskalos. Viena kirvio pusė yra su titnago žieve, kitoje matyti ties ašmenimis, nuoskalos vidinėje pusėje, kuprelės žymė. Kirvio ašmenyse iš abiejų pusių nuo darbo pasilikusios išskalėlės. Kirvis – 7,7 cm ilgio, plotis, ties ašmenų galais – 6,8 cm, išlenktų ašmenų ilgis – 10,2 cm, kirvio įtvaros plotis – 2,3 cm. Šalia kirvio aptikta smulkių lygiu paviršiumi puodo šukelių, kurių molio masėje yra grūsto granito. Ištyrus 1,5x1,5 m. dydžio šurfą, ryškesnio kultūrinio sluoksnio neaptikta.

Piliakalnio apsauga 

1973 m. įrašytas į Lietuvos kultūros paminklų sąrašą, 1992 m. įregistruotas į Kultūros vertybių registrą (u. k. 5289) , 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.

Galerija

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.141
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899.
 Tarasenka P. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas. 1928. (92 – Alotai, 123 – Druskiai)

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Kupiškio rajone
Lietuvos muilas

Lietuvos muilas – Lietuvos muilo gamybos bendrovė, veikusi XX a. Panevėžyje, Staniūnų g. 1.

Istorija 
Akcinę bendrovę „Lietuvos muilas“ 1932 m. įsteigė kooperatyvų sąjungos „Lietūkis“, „Pienocentras“ ir bendrovė „Maistas“. Pradėjo veikti 1933 m. Gamino skalbiamąjį, kelių rūšių tualetinį, t. p. skystąjį pramonėje naudojamą muilą, nuo 1938 m. – ir sėmenų aliejų. 1938 m. pagamino 714 t skalbiamojo, 67 t tualetinio muilo, 144 t ratų tepalo ir apie 64 000 dėžučių batų tepalo. Bendrovėje dirbo apie 100 darbuotojų. 1940 m. nacionalizuota.

Po Antrojo pasaulinio karo gamino tualetinį ir skalbiamąjį muilą, sėmenų ir sojų aliejų. 1948 pagamino 240 t muilo, 1000 t aliejaus. 1965 m. pradėtas gaminti skystasis tualetinis muilas ir techninis glicerolis, aliejaus gamyba iš A perkelta į Vilniaus „Raudonosios žvaigždės“ fabriką. 1976 m. bendrovė prijungta prie Vilniaus aliejaus ir riebalų pramonės gamybinio susivienijimo ir pavadinta Panevėžio muilo fabriku. Devintame - dešimtame dešimtmetyje fabrikas gamino apie 20 pavadinimų kietąjį („Jurginas“, „Nevėžis“, „Palanga“, „Pelenė“, „Ramunė“, „Šatrija“, „Šypsena“, „Vaikų“, „Žemuoginis“ ir kt.) ir 4 rūšių skystąjį tualetinį muilą. 1983 m. pagamino 4400 t muilo; dirbo 130 darbuotojų. 1990 m. susivienijimą išskaidžius į savarankiškas bendroves fabrikas tapo akcine bendrove „Panevėžio muilas“. 1998 m. kontrolinį akcijų paketą įsigijo ir bendrovę prisijungė bendrovė „Naujoji Ringuva“, įkurta 1920 m.

Šaltiniai 

Lietuvos įmonės
Panevėžio įmonės
Hlocė

Hlocė (Leribė) – miestas šiaurės Lesote. Jis įsikūręs prie Hlocės upės, pasienyje su Pietų Afrika. Miestas įkurtas 1876 m. britų misionieriaus John Widdicombe. Hlotsė buvo kolonijinio Lesoto centras iki nepriklausomybės paskelbimo 1966 m.

Kitas, Leribės pavadinimas, kilęs nuo prancūzų krikščionių misionierių misijos – Leribe Mission, įkurtos 1859 m. François Coillard.

Sportas 
 Linare FC (futbolo klubas);
 Galaxy FC (futbolo klubas);
 Hlocės stadionas (Hlotse Stadium); talpa 1 tūkst. žiūrovų.
 DiFA stadionas.

Šaltiniai 

Lesoto miestai
Kuljakanas

Kuljakanas () – miestas šiaurės vakarų Meksikoje, prie Kuljakano upės ištakų (sutekėjus Tamasulos ir Humajos upėms). Sinaloa valstijos sostinė ir didžiausias miestas. 793,7 tūkst. gyventojų.

Ekonomika 

Maisto, elektronikos, farmacijos, metalo apdirbimo, chemijos, tekstilės pramonė. Yra keletas universitetų (Sinaloa autonominis, San Migelio, Kuljakano technologijų, katalikiškasis, Kasa Blankos, teisės ir kt.). Kuljakaną aptarnauja Federal de Bachigualato tarptautinis oro uostas iš kurio vyksta skrydžiai į kitus Meksikos miestus ir Los Andželą. Eina Nogaleso-Gvadalacharos automagistralė, Meksikalio-Gvadalacharos geležinkelis.

Turizmas 

Kuljakanas lankomas turistų:
 30 km nuo miesto yra Imalos karštųjų versmių kurortas
 Už pusvalandžio kelio nuo Kuljakano yra Altatos pajūrio kurortas
 Mieste yra XIX a. katedra, Alvaro Obregón aikštė
 Regioninis muziejus
 Botanikos sodas ir mokslo muziejus (jame laikomas penktas pagal dydį Žemėje rastas meteoritas)
 Aukščiausia mieste Nuestra Señora de Guadalupe bažnyčia iš kurios atsiveria puiki Kuljakano panorama

Istorija 

Kuljakanas įkurtas 1531 m. ispanų konkistadoro Nuño Beltrán de Guzmán. Ilgą laiką tai buvo nedidelis ramus miestelis. Kuljakano suklestėjimą lėmė XX a. viduryje apylinkėse pastatytos užtvankos ir dėl to iškilęs žemės ūkis bei nutiestas Panamerikos plentas.

Meksikos miestai
Stjarnan FC

Gardabairo „Stjarnan“ – Islandijos futbolo klubas iš Gardabairo.

Klubas plačiai išgarsėjo dėl žaidėjų rengiamų mini vaidinimų po įmuštų įvarčių.

Istorija 
Klubas įkurtas 1950 m. užsiima krepšiniu ir futbolu. Turi vyrų ir moterų komandas tiek krepšinyje, tiek futbole.

Futbolo komanda 2014 m. tapo šalies čempionais. 2016 ir 2017 liko antroje vietoje.

2018 m. triumfavo Islandijos futbolo taurės finale.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.
 Namuose žaidžia balta žalia apranga.

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Globalsportsarchive

Stjarnan
Masatlanas

Masatlanas () – miestas vakarų Meksikoje, Sinaloa valstijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. 352,5 tūkst. gyventojų.

Ekonomika 

Mastlanas yra svarbiausias prekybinis Meksikos jūrų uostas. Iš jo taip pat vyksta keltų reisai į La Pasą Žemutinėje Pietų Kalifornijoje. Miestą aptarnauja General Rafael Buelna tarptautinis oro uostas, iš kurio vyksta reisai į Meksikos, JAV, Kanados, Jungtinės Karalystės miestus. Palei Masatlaną eina Panamerikos plentas. Drėkinamosios žemdirbystės regiono centras. Naftos perdirbimo, medvilnės, maisto pramonė. Svarbus turistinis centras. Veikia keleto universitetų filialai.

Istorija 

Miesto pavadinimas kilo iš nahuatlių kalbos ir reiškia „elnio vieta“. Iki XIX a. Masatlanas buvo mažas indėnų žvejų kaimelis. 1829 m. įkurtas prekybinis uostas, sąlygojęs gyvenvietės augimą.

Meksikos miestai
Andronikas II Megas Komninas

Andronikas II Megas Komninas (, Andronikos II Megas Komnēnos, g. 1236 m. Trapezundas – m. 1266 m. ten pat) – Komninų dinastijos penktasis Trapezundo imperatorius, valdė 1263 – 1266 m.

Andronikas II buvo Trapezundo imperatoriaus Manuilo I ir jo pirmosios žmonos Anos Ksilalojos () vyriausias sūnus. Jo trumpo valdymo metu Trapezundas toliau klestėjo kaip prekybos centras. Imperija prarado Sinopą, kurį buvo užkariavęs Androniko II tėvas Manuilas I. Su šiuo praradimu Trapezundo imperija prarado viltį užimti Konstantinopolį ir atitolo nuo Bizantijos.

1266 m. Andronikas II mirė ir sostą užėmė jo brolis Jurgis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Rytų literatūra, Trapezundo kronika 
 Trapezundo imperatorių genealoginis medis

Komninai
Jurgis Megas Komninas

Jurgis Megas Komninas (, Geōrgios Megas Komnēnos, g. 1255 m. Trapezundas – m. po 1284 m.) – Komninų dinastijos šeštasis Trapezundo imperatorius, valdė 1266 – 1280 m.

Jurgis buvo Trapezundo imperatoriaus Manuilo I ir jo trečiosios žmonos Irenos Syrikainos () sūnus.

1266 m. pakeitęs soste savo brolį, Jurgis šalyje vedė anti aristokratinę politiką. Be to, jis sudarė sąjungą su Karoliu I Anžu ir bažnytinės unijos priešininkais Bizantijoje prieš Bizantijos imperatorių Mykolą VIII Paleologą. Atsisakė suteikti karinę pagalbą mongolų Ilchanatui Persijoje Abaka-chanui kovoje su Egipto mamliukais. Dėl to 1280 m. Jurgis neteko imperatoriaus sosto ir mongolų buvo pasodintas į kalėjimą. Jo vietą užėmė jauniausias jo brolis Jonas II Megas Komninas.

1282 m. po Abako mirties Jugis atgavo laisvę. 1284 m. pabandė susigrąžinti sostą jėga, bet jo surinkti būriai buvo sumušti. Jurgis sugebėjo pabėgti į kalnus, bet ten pakliuvo priešams į rankas ir tolesnis jo likimas nežinomas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Rytų literatūra, Trapezundo kronika 
 Trapezundo imperatorių genealoginis medis

Komninai
Levas Zaikovas

Levas Zaikovas (, g. 1923 m. balandžio 3 d. Tuloje – 2002 m. sausio 7 d. Sankt Peterbure) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

Biografija 
Nuo 1940 m. dirbo Leningrado ir Maskvos gamyklose inžinieriumi. 1963 m. baigė Leningrado inžinierinį – ekonomikos institutą. Nuo 1961 m. – gamyklos direktorius, nuo 1971 m. – gamybino – techninio susivienijimo generalinis direktorius, nuo 1974 m. – mokslinio – gamybinio susivienijimo "Leninec" («Ленинец») (gaminančio radioelektronines sistemas) generalinis direktorius

1976–1983 m. L. Zaikovas dirbo Leningrado miesto Vykdomojo komiteto pirmininku. 1983–1985 m. – TSKP Leningrado srities komiteto pirmasis sekretorius (pakeitė šiose pareigose TSKP CK sekretoriumi tapusį ilgametį Leningrado vadovą G. Romanovą).

1985 m. M. Gorbačiovui tapus šalies vadovu, pirmoji jo kelionė buvo į Leningradą. L. Zaikovui šio vizito metu pavyko save pateikti iniciatyviu vadovu, palaikančiu prasidedančią pertvarką, todėl 1985 m. liepos mėn. jis tampa TSKP CK sekretoriumi, kuruojančiu gynybos ir mašinų gamybos pramonę. Iš pareigų atleidus Maskvos miesto partinį vadovą B. Jelciną, 1987–1989 m. kartu užėmė ir šias pareigas. 1989–1990 m. – TSRS Gynybos tarybos pirmininko pavaduotojas, vadovavo Politinio biuro atominio ginklo ir paprastosios ginkluotės mažinimo komisijai.

TSKP CK narys 1981 m., TSKP CK Politinio biuro narys 1986–1990 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos 10– 11 šaukimų deputatas. Socialistinio darbo didvyris (1971 m.), TSRS Valstybinės premijos laureatas (1975 m.).

TSRS politikai