joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Naujamiestis

Naujamiestis – miestelis Panevėžio rajono savivaldybės vakaruose, į pietvakarius nuo Panevėžio, dešiniajame Nevėžio krante prie pušyno. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Naujamiesčio Šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia (pastatyta 1908 m.), veikia Naujamiesčio gimnazija (su muziejumi), muzikos mokykla, biblioteka (nuo 1948 m.), lopšelis-darželis, paštas (LT-38049), kultūros centras (dailės galerija), slaugos ligoninė ir ambulatorija, vaistinė, Naujamiesčio girininkija Ragainėje, žemės ūkio bendrovė. Saugomas Naujamiesčio ąžuolas. Senosiose Naujamiesčio kapinėse stovi K. Uliansko paminklas 1905–1907 m. revoliucijos aukoms – „Angelas“, Konkulevičių šeimos koplyčia-mauzoliejus.

Gretimame Naujamiesčio kaime yra Naujamiesčio karaimų kapinės.

Etimologija 

Tai, kad gyvenvietės pavadinimas kilęs nuo dviejų žodžių – naujas ir miestas, ypatingų abejonių nekelia. Tačiau išlieka klausimas, kodėl kaimas taip pavadintas. Jeigu pabrėžiamas gyvenvietės naujumas, nežinia, kokiai gyvenvietei tai priešpastatyta – Panevėžys, esantis už 15 km, tuo metu vargu ar galėjo vadintis Senamiesčiu. Pasakojama, kad Ldk Vytautas Didysis čia įkurdinęs karaimus ir pavadinęs gyvenvietę Karaimų Naujamiestis, tačiau tai nėra patvirtinta rašytinių šaltinių.

1904 m. Vaižgantas vartoja lytį Naujamiestys, bet vėliau XX a. nusistovėjo Naujamiestis.

Istorija 

Naujamiestis žinomas jau nuo XVI a. 2-osios pusės. Tikėtina, kad Vytauto laikais kaip Upytės pilį aptarnaujantis sargybos būrys čia įkurdinti karaimai. XVI a. Naujamiestyje šeimininkavo Valavičiai. XVI a. pabaigoje prie evangelikų reformatų bažnyčios įkurta parapinė mokykla, kai 1584 m. LDK kancleris E. Valavičius Naujamiesčio dvaro nuostatuose paskelbė apie privalomą vaikų mokymą. Rudenį, baigę lauko darbus, valstiečiai privalėjo leisti mokyklon 8–15 metų amžiaus sūnus. Už trukdymą mokytis tėvams grėsė bauda. Tai buvo viena pirmųjų mokyklų Lietuvoje.

Vėliau Naujamiestį valdė Radvilos, Oginskiai, Karpiai. 1667 m. Naujamiesčio dvaras priklausė Vilniaus vaivadai kunigaikščiui Jonušui Radvilai (su 357 valstiečių dūmais). XVIII a. vėl minima mokykla (nežinia, ar nenutrūkstamai veikusi nuo XVI a. pabaigos).

1958 m. gegužės 15 d. Naujamiestis gavo miesto tipo gyvenvietės statusą. Sovietmečiu buvo ekonomiškai stipraus M. Melnikaitės kolūkio centrinė gyvenvietė, veikė mechaninė remonto įmonė, pieninė. Įkurtas mokyklos visuomeninis muziejus.

1991 m. lapkričio 12 d. paskelbtas miesteliu. Nuo 2006 m. vyksta kultūros plenerai. 2007 m. smarkiai apdegė bažnyčia. 2008 m. patvirtintas Naujamiesčio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

 Naujamiestyje gyveno poetė Ramutė Skučaitė (1931–).
 Kapinėse palaidotas gamtininkas Alfonsas Palionis (1905–1957).
 Naujamiestyje gimė dailės istorikas, muziejininkas Osvaldas Daugelis (1955–2020).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Naujamiestis bendruomenių portale 
 Žemėlapiai
Cirkonis

Cirkonis () – cheminis periodinės elementų lentelės IVB grupės elementas, metalas, žymimas Zr, eilės numeris 40. Plastiškas, lengvai kalamas. Kambario temperatūroje cirkonį dengia plona tvirta oksido plėvelė, todėl atsparus korozijai bei rūgščių poveikiui. Aukštoje temperatūroje sugeria vandenilį sudarydamas cirkonio hidridus.

Gamtoje randamas tik junginiuose, mineralai reti. Chloridiniu ar šarminiu būdu gaunamas iš rūdų. Kristalinės atmainos – alfa heksagoninis ir kubinis beta, iš pirmojo į antrąjį virsta 863 °C temperatūroje.

Cirkonio halogenidai naudojami gaminant šviesolaidžius, lazerius, specialų stiklą, cheminius jutiklius. Cirkonio nitridas (Zr3N4) naudojamas gaminant keramiką, antifrikcines bei apsaugines dangas. Karbidu (ZrC) dengiami metalai, iš jo gaminami ugniai atsparūs lydiniai. Cirkonio oksidas ZrO2 randamas mineralo badeleito pavidalu ir naudojamas gaminant keramiką, stiklą, emalį, abrazyvą, aukštos temperatūros elektrodus, taip pat naudojamas optiniuose elektros prietaisuose, stomatologijoje, aviacijoje, raketinėje technikoje, o monokristalai – gaminant lazerius bei juvelyrikoje. Mineralas cirkonas (ZrSiO4) naudojamas uolienų datavimui, taip pat juvelyrikoje.

Lydiniai 
Dažniausiai naudojami cirkonio lydiniai su alavu, geležimi, chromu, nikeliu, niobiu (kartu sudaro virš 97 % visų cirkonio lydinių). Lydiniai pasižymi mechanišku stiprumu, atsparumu korozijai bei kai kurioms rūgštims net aukštose temperatūrose.

Pavadinimo kilmė 

Yra dvi pavadinimo versijos, kurios pabrėžia cirkonio savybę būti palaikytu už vertingą daiktą:
  kilęs nuo persiško zargûn ir reiškė „panašus į auksą“;
 cirkoniu anksčiau buvo vadinamas brangus silikatinis mineralas, kuris neretai, tyčia norint apgauti, buvo pašildomas ir tapdavo panašus į deimantą. Prancūzų juvelyrai tokį mineralą pavadino „Ceilono žargonu“ (jargon de Ceylon), kuris ilgainiui patapo cirkoniu.

Cheminiai elementai
Rutenis

Rutenis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, metalas, žymimas Ru, eilės numeris 44.

Pavadinimo kilmė 
Kadangi šis metalas buvo išgautas iš rusiškos platinos, todėl Rusijos garbei ir pavadintas ( – Rusija). Taip 1844 m. jį pavadino Baltijos vokiečių mokslininkas chemikas Karlas Klausas iš Kazanės universiteto.

Savybės 
Rutenis yra retas pereinamasis metalas, priklausantis periodinės elementų lentelės platinos grupei. Kaip ir kiti platinos grupės metalai, rutenis yra inertiškas daugumai kitų elementų. Rutenis paprastai randamas kaip mažesnė platinos rudų dalis. Metinė gamyba yra apie 20 tonų. Dauguma pagaminto rutenio yra panaudota dilimui atspariems elektriniams kontaktams ir storiems filmų rezistoriams gaminti. Rutenis dar naudojamas platinos lydiniuose kaip katalizatorius.

Cheminiai elementai
Itris

Itris – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Y, eilės numeris 39.

Pavadinimo kilmė 
Elementas pavadintas Iterbiu vietovės Švedijoje garbei, kur 1794 m. suomių chemikas Johanas Gadolinas atrado itrio junginius.

Cheminiai elementai
Talis (elementas)

Talis – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas Tl, eilės numeris 81. Tai metalas, kuris nėra randamas laisvu pavidalu gamtoje. Izoliuotas nuo aplinkos talis blizga panašiai kaip alavas, bet ore nublunka. Labai minkštas metalas kurį galima pjaustyti peiliu. Kontaktas su neapsaugota oda pavojingas. 

Pramonėje talis yra išgaunamas ne iš kalio rūdų, bet susidaro kaip šalutinis produktas gryninant sunkiųjų metalų sulfidų rūdas.

Naudojimas 
Apie 60-70 % pagaminto talio yra naudojama elektronikos pramonėje, o likusi dalis naudojama farmacijos pramonėje ir stiklo gamyboje. Talio sulfido elektrinis laidumas kinta infraraudonosios šviesos poveikyje; šis junginys naudojamas infraraudonųjų spindulių detektoriuose. Talio bromido kristalai tinka naudoti infraraudonųjų spindulių optikoje (paprastas stiklas šių spindulių tiesiog nepraleidžia). Talis, kartu su selenu arba arsenu, gali būti panaudotas lengvai besilydančiam (125 - 150 °C), bet kambario temperatūroje pakankamai tvirtam stiklui sukurti. Talio-gyvsidabrio lydinys užšąla daug žemesnėje temperatūroje nei gyvsidabris (-60°C). Talio sulfatas yra nuodingas, bet beskonis ir bekvapis junginys, ir praeityje buvo naudojamas vabzdžiams bei graužikams naikinti.

Atradimas ir pavadinimo kilmė 

Talį 1861 metais nepriklausomai vienas nuo kito atrado chemikai William Crookes ir Claude-Auguste Lamy sieros rūgšties gamybos liekanose. Abu mokslininkai panaudojo naujai sukurtą atominės emisijos spektroskopijos metodą, kurį pritaikius, talis skleidžia ryškiai žalią spektrinę liniją. Pagal šią liniją jis ir pavadintas ( – žalias pumpuras ar šakelė).

Šaltiniai 

Cheminiai elementai
Laižuva

Laižuva – miestelis Mažeikių rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Mažeikių, šalia Mažeikių–Rygos geležinkelio, prie sienos su Latvija. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Vadaksties ir A. Vienažindžio). Yra Laižuvos Švč. Trejybės bažnyčia, biblioteka, paštas (LT-89085), buvusi Laižuvos Antano Vienažindžio pagrindinė mokykla.

Etimologija 

Manoma, kad Laižuva yra asmenvardinis vietovardis, galimai kilęs nuo asmenvardžio Laižys ar į jį panašaus.

Geografija 

Laižuva įsikūrusi Ventos vidurupio žemumoje, Vadaksties kairiajame krante, kelių Žiogaičiai – Jučiai – Agluonai ir kelio iš Palnosų į Latvijos kelią P96 Ežerė – Glūda sankryžoje.

Istorija 

Laižuva minima nuo XV a. 1568 m. per Valakų reformą įkurtas kaimas. Nuo XVII a. pradžios – miestelis. 1635 m. Mažųjų Dirvėnų valsčiaus inventoriuje minima Laižuvos bažnyčia. 1661 m. įvardyta miesteliu. 1713 m. Laižuvai suteikta savaitinio turgaus privilegija. Nuo XVIII a. šalia miestelio buvo Laižuvos dvaras. 1773 m. minimas Laižuvos palivarkas, kuriame buvo 18 dūmų (kiemų) ir karčema, kurie privalėjo mokėti 1408 auksinų metinį mokestį ir dvarui atvežti 18 vežimų šieno.  1773 m. pastatyta nauja bažnyčia.

XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla. 1898 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba, 1924–1948 m. lietuviška pradžios mokykla, 1948–1950 m. progimnazija, 1950–1997 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1997 m. Laižuvos Antano Vienažindžio pagrindinė mokykla; veikia mokyklos muziejus.

1873 m. pro Laižuvą nutiestas geležinkelis Mažeikiai–Mintauja. 1884 m. vasarą per miestelio gaisrą sudegė bažnyčia, prieglauda ir altarija. 1889 m. pastatyta nauja raudonų plytų, su dviem bokštais Laižuvos Švč. Trejybės bažnyčia. Vyskupas M. Paliulionis 1892 m. gegužės 22 d. bažnyčią pašventino. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, 1944 m. spalio 28 d. traukdamiesi vokiečiai bažnyčią susprogdino, išliko tik Kryžiaus kelio stotys. 1944 m. špitolėje įrengta nauja bažnyčia.

Nacių okupacinės administracijos įsakymu 1941 m. rugpjūčio Mažeikiuose nužudyti Laižuvos žydai. Per II pasaulinį karą Laižuva sudegė. Po karo Laižuvos valsčiuje veikė LLA Žemaičių legiono Trečiosios Mažeikių rinktinės partizanai. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 17 gyventojų. 1950–1995 m. apylinkės centras ir kolūkio centrinė gyvenvietė. 1937 m. įkurta biblioteka, po karo – paštas, medicinos punktas, muzikos mokykla, kultūros namai.

2008 m. patvirtintas Laižuvos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Laižuvoje gimė:
 Antanas Jakobas, teisininkas, advokatas.
 Vytautas Lalas, sportininkas, galiūnų sportas.
 
Laižuvoje nuo 1876 m. gyveno ir klebonavo poetas Antanas Vienažindys (1841–1892), čia miręs ir palaidotas vietos kapinėse. Šioje bažnyčioje 1911–1914 m. yra klebonavęs ir J. Tumas-Vaižgantas (1869–1933).

Šaltiniai

Nuorodos
Molinis tūris

Medžiagos molinis tūris nusako medžiagos tūrio ir kiekio santykį. Paprasčiausia molinį tūrį skaičiuoti atominę ar molinę masę dalinant iš tankio. SI sistemoje molinis tūris skaičiuojamas kubiniais metrais moliui (m³mol-1).

Idealioms dujoms standartinis molinis tūris – tai tūris, kurį užima vienas medžiagos molis dujinėje būsenoje, esant standartinei 273,15 K temperatūrai ir 1 atmosferos slėgiui. Šis dydis yra lygus 0,022414 m³mol-1 arba 22,42 L/mol.

Chemija
Horos

Graikų mitologijoje horos – Dzeuso ir Temidės  dukros. Dažniausiai mituose yra minimos trys pirmosios kartos horos.

Pirmoji horų karta buvo metų laikų deivės, antroji – buvo tvarkos ir įstatymų deivės, trečioji – turto ir gerovės deivės, valandos arba ketvirtoji karta – dienos laiko deivės globėjos.

Pirmoji karta
Mene pirmosios kartos horos dažniausiai vaizduojamos kaip jaunos, patrauklios moterys apsuptos spalvotų gėlių, vešlios augmenijos ir kitų vaisingumo simbolių. Jos buvo garbinamos daugiausia kaimo žemdirbių.

Antroji karta
Antroji karta buvo tvarkos ir teisingumo deivės, kurios užtikrindavo stabilumą visuomenėje. Jos daugiausia buvo garbinamos Atėnuose, Arge, Olimpijoje.

Trečioji karta
Šios horos buvo pripažintos tik kai kurių autorių, kaip ir horomis-valandomis stipriai abejojama.

Valandos
Dvylika horų-valandų (iš pradžių buvo tik dešimt), dienos laiko deivės globėjos. Valandos eina nuo saulėtekio iki saulėlydžio.
 
Horų sąrašas
Pirmoji karta:
Talo (Taletė) – pavasario deivė;
Aukso (Auksesija) – vasaros deivė;
Karpo (Ksarpo) – žiemos deivė;
Antroji karta:
Dikė – teisingumo personifikacija;
Eunomija – teisėtumo personifikacija;
Eirenė – taikos personifikacija.
Trečioji karta:
Ferusa – nuosavybės deivė;
Euporija – gausos, pertekliaus deivė;
Ortosija ( Orthosie) – gerovės deivė.
Valandos (ne visų pripažistama):
Augė – pirmoji šviesa;
Anatolė – saulėtekis;
Muzika – muzikos ir studijų valanda;
Gimnastika – gimnastikos, pratimų valanda;
Nimfė – švarinimosi valanda (prausimasi, maudimasis);
Mesembrija – vidurdienis;
Spondė –  po priešpiečių išliejant vyno aukojimas;
Eletė – maldininkas (maldos metas), pirmosios popietės darbo valandos;
Aktė (Kipris) – valgymas, malonumas, antrosios popietės darbo valandos;
Hespera (Hesperis) – vakaras;
Didis (Dysis) – saulėlydis;
Arktos – paskutinė šviesa;
Leckava

Leckava – miestelis Mažeikių rajono savivaldybėje, 12 km į šiaurės vakarus nuo Mažeikių, prie Lietuvos–Latvijos sienos. Seniūnaitijos, parapijos centras.

Etimologija 

XVII a. 1-ojoje pusėje vietos katalikybę skatino Žemaičių seniūnas Jonas Alfonsas Liackis. Todėl vietos gyventojai bažnyčią ir vietovę vadino jo vardu (pridedant slavišką priesagą -ava).

Geografija 

Miestelis įsikūręs Ventos dešiniajame krante, šiauriniu pakraščiu teka Vadakstis, ja eina siena su Latvija, į ją šalia miestelio įteka Ašva.

Istorija 

Prie miestelio, 1 km į pietvakarius yra Mantvydų piliakalnis, kuriame, spėjama, stovėjo kuršių pilis, į šiaurės rytus – I tūkstantmečio – XIII a. Leckavos piliakalnis, į vakarus – Griežės piliakalnis. Aptiktas kapinynas.

1622 m. Griežėje pastatyta evangelikų reformatų bažnyčia. 1630 m. Žemaičių seniūnas Jonas Alfonsas Liackis pastatydino medinę katalikų Leckavos bažnyčią. Vietovę ir bažnyčią gyventojai pavadino jo vardu. 1644 m. bažnyčia sudegė, tada dvarininkas pastatė kitą, didesnę, bet ir ši 1783 m. sudegė.

Leckava pirmą kartą įvardyta miesteliu 1658 m. 1785 m. Adomas Gurskis pastatė naują bažnyčia. Leckavos dvaro darbininkai 1862 m. gruodžio mėn. pasipriešino rekrūtų ėmimui, 1863 m. sukilimo metu vietos gyventojai aršiai kovojo prieš caro kariuomenę.

XX a. pradžioje miestelis garsėjo Jokūbinių mugėmis. 1907 m. įkurta pradžios mokykla, dab. Mažeikių Senamiesčio pagrindinės mokyklos skyrius. Po I pasaulinio karo miestelį ne kartą niokojo bolševikai ir bermontininkai. Per Antrąjį pasaulinį karą miestelis ir bažnyčia vėl sudegė. Nacių okupacinės administracijos įsakymu 1941 m. rugpjūčio mėn. prie Mažeikių nužudyta 11 miestelio žydų šeimų. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 9 Leckavos gyventojus.

Po karo parapijiečiams ilgai neleista statyti bažnyčios senoje vietoje, todėl 1955 m., daugiausia grįžusių tremtinių lėšomis, kaime pastatyta laikina, o 1958 m. Leckavos Šv. Lauryno bažnyčia suręsta senoje vietoje, miestelyje.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1949 m. įkurta biblioteka, kultūros namai, medicinos punktas. 2008 m. patvirtintas Leckavos herbas.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 Leckavos žydų kapinės
Pikeliai

Pikeliai – miestelis Mažeikių rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Židikų. Seniūnaitijos centras. Veikia Pikelių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-89079), medicinos punktas, stovi medinė Pikelių Švč. Trejybės bažnyčia (nuo 1752 m.) su varpine, Pikelių kapinių koplyčia, Vytauto Didžiojo paminklas, koplytstulpis 1710 m. maro aukoms (pastatytas 1827 m.), yra žydkapiai. Didžioji pušis – gamtos paminklas.

Etimologija 

Pikeliai yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Pikelis.

Geografija 

Miestelis įsikūręs apie kilometrą nuo Lietuvos–Latvijos valstybės sienos, Lūšies upelio (kairysis Ventos intakas) dešiniajame krante, prie kelio . Šiauriau miestelio telkšo Pikelių tvenkinys.

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Pikeliai pirmą kartą paminėti 1568 m., kai Ldk Žygimantas Augustas Pikelius suteikė Jonui Chodkevičiui. Pikelių kaimas minimas Žemaičių žemės teismo aktų knygose: 1594 m. kaip kaimas Grūstės valsčiuje, 1598 m. jame buvo 19 valakų 17 rykščių. Protestantas Bilevičius 1625 m. surinkęs žmones užpuolė Pikelių bažnyčią, ją nugriovė ir išvežė į savo Griežės dvarą. Bažnyčia netrukus atstatyta, kadangi minima 1636 m.

Pikeliai XVIII a. – 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijos kapitulai. 1752 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1769 m. suteikta turgų ir prekymečių privilegija, gyvenvietė pradėta vadinti miesteliu, garsėjo gerais odininkais ir kailiadirbiais. Miestelyje gyveno daug žydų, kurie čia turėjo savo sinagogą ir mokyklą. 1805 m. minima parapinė mokykla, 1865 m. pertvarkyta į valdinę pradinę mokyklą; 1911 m. įsteigta valdinė mergaičių pradinė mokykla, 1910–1911 m. veikė „Saulės“ draugijos mokykla.

2019 m. patvirtintas Pikelių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Eliyahu David Rabinowitz-Teomim (1845–1905) – rabinas ir rašytojas.
 Kazys Erkumas (1859–1946) – knygnešys.
 Edvardas Adamkavičius (1888–1957) – Lietuvos karinis veikėjas, divizijos generolas.
 Morta Vaičkienė (1890–1977) – dainininkė.
 Klemensas Ruginis (1893–1987) – pedagogas, spaudos darbuotojas, redaktorius.
 Marie Orav (1911–1994), Estijos šachmatininkė.
 Eduardas Jonušas (g. 1932) – Neringos tautodailininkas.

Galerija

Šaltiniai
Vadokliai

Vadokliai – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, į rytus nuo Ramygalos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Prateka Juoda. Stovi Vadoklių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (nuo 1876 m.; su varpine šventoriuje), Visų Šventųjų koplyčia, yra Vadoklių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-38019).

Netoli miestelio yra ir Vadoklių kaimas.

Istorija 

Pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose Vadokliai paminėti 1378 m. Livonijos kronikose. XVIII a. pr. minimas Vadoklių dvaras, kurį 1726 m. valdė Belazarai. Dvarininkas Anupras Belazaras 1781 m. pastatydino pirmąją Vadoklių bažnyčią. 1908 m. Vadokliuose įsteigta „Saulės“ mokykla.

Prieš I pasaulinį karą Vadokliuose buvo vandens malūnas, knygų rišykla, kelios duonos kepyklėlės, krautuvės, linų apdirbimo įmonės. 1919 m. netoli Vadoklių vyko Lietuvos karių savanorių kautynės su bolševikais. Vadoklių kapinėse palaidoti žuvę savanoriai.

Nepriklausomos Lietuvos laikais Vadokliuose buvo valsčiaus centras, policijos nuovada, sveikatos punktas, senelių prieglauda. 1928 m. čia pastatytas paminklas – kryžius žuvusiems už Lietuvos laisvę.

Pokario metais Vadoklių valsčiuje organizavosi partizaninis judėjimas, kūrėsi Vyčio partizanų apygarda. Vienas jos steigėjų – kapitonas Juozas Krikštaponis. Prie Vadoklių pastatytas paminklinis akmuo žuvusiems partizanams.

2006 m. spalio 29 d. Vadokliuose atidengtas ir pašventintas paminklas Vyčio partizanų apygardai. 2008 m. rugpjūčio 12 d. Lietuvos Prezidento dekretu Nr. 1K-1478, patvirtintas Vadoklių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Bronius Daunoras (1906–1985), rašytojas, žurnalistas.
 Kazys Zupka (1911–1999), poetas, žurnalistas, redaktorius, pedagogas.
 Domininkas Tumėnas (1860–1919), kunigas ir švietėjas, „Tėvynės sargo“ redaktorius.
 Čia yra gyvenęs dramaturgas Kazimieras Čiplys.

Šaltiniai
Alizava

Alizava – miestelis Kupiškio rajono savivaldybėje, į pietvakarius nuo Pandėlio, Pyvesos dešiniajame krante, prie kelių Kupiškis–Kupreliškis ir Pandėlys–Salamiestis sankryžos. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Alizavos Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, yra laisvalaikio centras, biblioteka, Alizavos pagrindinė mokykla, paštas (LT-40043). Gamtos paveldo objektas – Alizavos ąžuolas.

Etimologija 

Vietovardis Alizava kilęs iš asmenvardžio Aloyzas (Alizas, Alyzas, Alojyzas). Iki XVIII a. pabaigos gyvenvietė vadinta Pakape, greičiausiai dėl to, jog buvo tik kapinės ir smuklė. 1794 m. dvarininkas Antanas Koscialkovskis čia pastatydino bažnyčią ir savo sūnaus Aloyzo garbei pavadino Alizava (dvarininkinis vietovardis).

Istorija 

Nuo XVI a. apylinkės priklausė Zasinyčių dvaro valdoms, o miestelis kilo iš Kalkėnų (dar Kalkelio, Kalkiemio ar Kalnakiemio) kaimelio, minimo nuo 1690 m. 1793–1794 m. vietinis dvarininkas Antanas Koscialkovskis savo lėšomis pastatydino medinę bažnyčią, o kuriamą bažnytkaimį pavadino sūnaus Aloyzo garbei. 1894 m. nukentėjo nuo gaisro. Nuo XIX a. pabaigos gyvenvietė jau vadinama miesteliu. 1910–1949 m. veikė pradžios mokykla, 1950–1957 m. septynmetė mokykla. 1926 m. tapo parapijos centru.

1941 m. Birželio sukilimo metu susikūrė partizanų būrys, veikęs iki 1951 m. Pirmieji kolūkiai („Aušra“, „Raudonasis švyturys“, „Rytojus“) Alizavoje ir apylinkėse įkurti 1949 m. Jau kitais metais visi sujungti į Alizavos kolūkį. 1981 m. prijungtas „Naujo gyvenimo kolūkis“. Egzistavo iki 1991 m., buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Alizavos žemėlapiai
Raguva

Raguva – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo senojo plento Panevėžys–Ukmergė (dabartinio kelio ), abipus Nevėžio (aukštupyje). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Raguvos Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (nuo 1887 m.), Raguvos Dievo Motinos Gimimo cerkvė (nuo 1875 m.), Raguvos kapinių koplyčia (XIX a.), šv. Florijono paminklas (XIX a. liaudies meistrų kūrinys ant mūrinės kolonos), Raguvos sentikių cerkvė, veikia Raguvos gimnazija, biblioteka, paštas (LT-38013). Raguvos girininkijos miške yra 1863 m. sukilimo dalyvių kapinės.

Etimologija 

Miestelio vardas kilęs nuo bendrinio žodžio raguva – „vandens išraustas griovys“.

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose Raguvos vardas pirmą kartą paminėtas 1501 m. Vilkmergės vietininko Boriso Semenavičiaus prašyme Ldk Aleksandrui. 1501 m. liepos 22 d. Aleksandro dovanojimo raštu Raguva ir Raguvos dvaras buvo atiduota B. Semenavičiui. 1586 m. dokumentuose jau minimas Raguvos miestelis, 1610 m. balandžio 7 d. dvaro inventoriuje – Šv. Jono bažnyčia ir priešais dvaro vartus buvusi sena cerkvė.

1740 m. gruodžio 12 d. Raguvai suteikta turgaus (penktadieniais ir sekmadieniais) ir prekymečių privilegija. XVI a. Raguvą valdė kunigaikščiai Žilinskiai (kitur – Zilinskiai), XVII a. – Oginskiai, XVIII a. (iki 1831 m. sukilimo) – Straševičiai. Prekymečiai garsėjo plačiai, čia atvykdavo pirkliai net iš Rygos.

XIX a. miestelyje gyveno ne tik lietuviai, bet ir žydai, rusai. Raguvos istorijoje galima rasti 1831 m. ir 1863–1864 m. sukilimų, 1905–1907 m. įvykių, Nepriklausomybės kovų puslapių, daugelį iškilių asmenybių: knygnešių, mokslininkų, dailininkų, poetų, kunigų, visuomenininkų. 1863 m. ties Raguva laimėdamas Genėtinių mūšį, sukilimą pradėjo Zigmantas Sierakauskas.

Nuo XVII a. Raguvoje apsigyveno žydų, šiek tiek karaimų, nuo XIX a. – rusų sentikių, kurie 1840 m. įkūrė savo parapiją. 1867 m. Kritižyje pastatyti mediniai sentikių maldos namai, 1875 m. – mūrinė stačiatikių cerkvė. XIX a. mena Šv. Agotos (prie miestelio, kelių sankryžoje) ir Šv. Florijono (miestelio centre) medinės skulptūros, anot senųjų gyventojų, sergstinčios Raguvą nuo ugnies (tankiai apstatytas medinis miestelio centras daug kartų degė).

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2001 m. patvirtintas Raguvos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Raguvoje gimė teatro ir kino aktorė Eugenija Šulgaitė (1923–2014).

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Monografija „Raguva“
Alovė

Alovė – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo kelių  ir  sankryžos. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Alovės Švč. Trejybės bažnyčia (perstatyta 1802 m.), Alovės dvaras, veikia Alovės pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-64005).

Etimologija 

Manoma, kad Alovė – vandenvardinis vietovardis, kadangi gyvenvietei pavadinimą suteikė čia pratekantis Alovės upelis arba greta telkšantis Alovės ežeras. Dabartinė gyvenvietė įkurta 1970 m. susijungus Alovės miesteliui, Raudonosios Alovės ir Baltosios Alovės (arba tiesiog Alovės) kaimams. Šie kaimai nuo XIX a. taip vadinosi pagal dviejų skirtingų dvarininkų palivarkus – vieno trobesiai buvo baltos spalvos, kito (ant ežero kranto) – raudonos. Dabar telikusios palivarkų sienos.

Miestelio vardas daug kartų keitėsi: 1692 m. minima Holawa, XIX a. pradžioje Olawa, 1869–1914 m. Aleksandrava, 1911–1917 m. Alavė, nuo 1920 m. Alovė.

Geografija 

Pietuose telkšo Alovės ežeras, iš kurio ištekantis Alovės upelis (dešinysis Nemuno intakas) teka pro gyvenvietę. Anksčiau Alovę sudarė miestelis, Baltoji Alovė (arčiau kelio) ir Raudonoji Alovė (kitame ežero krante).

Istorija 

Vietovėje žmonių gyventa jau prieš 2000 metų.

Alovėje XV a. buvo įsikūrusi Ldk Alovės pilis ir Alovės dvaras, kuriame 1690 m. mirė iš Alovės kilęs Ldk kancleris Marcijonas Aleksandras Oginskis. 1697 m. čia jau buvo medinė bažnyčia. 1866 m. įsteigta pradinė mokykla. Tarpukariu buvo policijos nuovada, kurios viršininku dirbo Vincas Černiauskas gimęs 1896 m., kuris 1941m. birželio mėn. buvo suimtas ir išvežtas į Sibirą.

Sovietmečiu buvo Alovės kolūkio centrinė gyvenvietė. 1955 m. prie buvusių dvaro rūmų rastas Alovės lobis. 1970 m. rugsėjo 30 d. Alovės miestelis sujungtas su Baltosios Alovės ir Raudonosios Alovės kaimais, o jungtinė gyvenvietė pavadinta Alovės kaimu – taip Alovė neteko miestelio statuso.

2008 m. patvirtintas Alovės herbas.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Žemėlapiai
Daujėnai

Daujėnai – miestelis Pasvalio rajono savivaldybėje, 12 km į pietryčius nuo Pasvalio. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi mūrinė Daujėnų Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia, pastatyta 1803 m. 100 metrų į pietryčius nuo bažnyčios yra Šventabala (Daujėnų šaltinis; sakoma, kad čia apsireiškusi Mergelė Marija). Bažnyčios šventoriuje auga saugoma Daujėnų liepa. Veikia paštas (LT-39006), ambulatorija, kultūros namai, biblioteka.

Greta miestelio prateka dešinysis Pyvesos intakas Orijos upelis ir jos intakas Paršupis. Daujėnai garsėja kulinariniu paveldu – čia kepama Daujėnų naminė duona, nuo 2014 m. Europos Sąjungoje saugomas produktas, įtrauktas į Saugomų geografinių nuorodų (SGN) registrą.

Etimologija 

Liaudies etimologija mena, kad kai į atlaidus ir prekymečius suvažiuodavo daug žmonių, tai norėdami sutalpinti visus vežimus, arklius iškinkydavo ir pakeldavo aukštyn ienas. Žmonės sakydavę „daug ienų“, ir nuo atsirado Daujėnai.

Istorija 

Išlikęs Daujėnų pilkapynas. Daujėnai minimi nuo 1644 m. 1750 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. Nuo XVIII a. vidurio turėjo 4 prekymečių privilegiją. 1803 m. vietoje kapinių koplyčios pastatyta Daujėnų bažnyčia, garsėjusi atlaidais ir jų metu vykusiomis mugėmis (ypač per Sekmines). XIX a. Daujėnai garsėjo aludaryste. XIX a. pabaigoje, spaudos draudimo metu, miestelio apylinkėse knygas platino Jurgis Bielinis ir kiti knygnešiai. 1905 m. Daujėnų gyventojai išvarė Rusijos imperijos valsčiaus pareigūnus, išrinko savus. 1918–1950 m. Daujėnų valsčiaus centras. 1919 m. Daujėnų partizanų būrys, apie 100 žmonių kovojo su Tarybų Rusijos kariuomene. Nuo 1923 m. veikė Daujėnų parapija. 1945 m. gegužės 6 d. Lietuvos partizanai Daujėnuose nukovė 7 stribus. 1950–1995 m. Daujėnų apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė, veikė buitinio aptarnavimo paviljonas, vaistinė, nuo 1959 m. kultūros namai.

1910 m. įsteigta pradžios mokykla, 1950–1993 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. Daujėnų pagrindinė mokykla.

Nuo 1976 m. miestelis. 2004 m. patvirtintas Daujėnų herbas.

|}

Gyventojai 
1738 m. Daujėnuose gyveno 11 šeimų.

Žymūs žmonės 
 Daujėnuose gimė matematikas, pedagogas, tikimybių teorijos tyrinėtojas, visuomenės ir politinis veikėjas Antanas Karoblis (1940–).

Šaltiniai
Barstyčiai

Barstyčiai – miestelis Skuodo rajono savivaldybės pietryčiuose, 12 km į vakarus nuo Sedos. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Pietryčių ir Pietvakarių). Stovi medinė Barstyčių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia (pastatyta 1906 m.), veikia Barstyčių vidurinė mokykla, vaikų globos namai, biblioteka, paštas (LT-98014). Pietvakariuose telkšo Barstyčių ežerėlis. Stūkso Raganos kalnas.

Etimologija 

Barstyčiai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžio Barstýtis (plg. pavardės Barstéika, Barsteikà). XVIII a. pabaigoje vietovė atiteko bajorams Jagminams, todėl vietovė iki XIX a. pradžios vadinosi Jagminpoliu (dvarininkinis vietovardis).

Istorija 

Kaimo laukuose rastas akmeninis kirvis. Barstyčių įžymybė – didžiausias Lietuvoje Barstyčių akmuo, esantis netoliese – Puokės kaime.

1558 m. minimas 18 valakų Barstyčių kaimas, XVII a. dokumentuose – Barstyčių dvaras ir kaimas. 1649–1773 m. priklausė Pašiaušės jėzuitų kolegijai, po to bajorams Jagminams. Tverų tijūnas Tadas Jagminas 1788 m. pastatydino bažnyčią, todėl XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje kaimas vadinosi Jagminpoliu. 1841 m. buvo 16 kiemų Barstyčių miestelis ir 15 kiemų kaimas. XIX a. 2-ojoje pusėje veikė parapinė, 1908 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1949–1958 m. septynmetė, aštuonmetė, nuo 1958 m. Barstyčių vidurinė mokykla.

Nuo 1908 m. parapijos centras. XX a. trečiame ir ketvirtame dešimtmetyje Barstyčių šaulių būrys pasižymėjo kultūrine veikla. Per nacių okupaciją 1941 m. buvo išžudyta 13 miestelio šeimų. 1941 m. čia ėmė kurtis partizanų būrys. Po Antrojo pasaulinio karo Barstyčių apylinkėse prieš TSRS okupacinį režimą kovojo Alkos rinktinės partizanai. 1947–1950 m. valsčiaus, vėliau – apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė. 1948 m. įsteigti vaikų globos namai, darželis, 1953 m. – biblioteka, 1956 m. – kultūros namai. 1990 m. spalį atstatytas 1936 m. pastatytas ir 1974 m. nugriautas pavasarininkų paminklas.

2011 m. birželio 28 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-745 patvirtino Barstyčių herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Barstyčiuose gimė:
 Leonardas Kazimieras Andriekus, kunigas, pranciškonas, bažnytinės teisės daktaras.
 Evaldas Razgus, Skuodo rajono politinis veikėjas.
 Antanas Jankauskas, tautodailininkas, liaudies menininkas.
 Saulius Petreikis, multiinstrumentalistas, muzikantas.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Barstyčių žemėlapiai 
 Trumpai apie Barstyčius
Medingėnai

Medingėnai (arba Medingėnai I) – kaimas Rietavo savivaldybėje, 13 km į šiaurės rytus nuo Rietavo. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.  Stovi medinė Medingėnų Švč. Trejybės bažnyčia (nuo 1902 m.), atnaujinta Medingėnų koplyčia. Veikia Medingėnų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-90012), kaimo bendruomenė „Medinga“, kelios parduotuvės.

Kaimas yra kairiajame Minijos krante, šalia dar teka Minijos intakai Pamiralis ir Gedikas. Šalia Medingėnų esančioje Minijoje yra akmeninis krioklys, maudyklos, pavėsinės, suolai, persirengimo kabina. Užlipus ant Palikimo kalno matosi dalis Medingėnų panoramos.

Etimologija 

Spėjama, kad kaimo vardas kilęs nuo asmenvardžio Medingėnas (plg. Mẽdingis, Medingis), kuris būtų kilęs iš žodžių medė („miškas, giria“), medi̇̀nis („miškinis, laukinis“). XIII a. Livonijos šaltiniuose vietovė minima Nedinge vardu (Medingė).

Istorija 

Žinomi nuo XII–XIII a. (Ceklio žemėje) – tai vienas seniausių Žemaitijos miestelių. Pirmą kartą Medingėnai minimi 1253 m. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo žemių dalybų akte. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos laikais buvo Medingėnų dvaras. Nuo 1527 m. dvarą valdė Žemaičių seniūnas Stanislovas Stanislovaitis Kęsgaila, vėliau – Šiukštos, Gorskiai.

1667 m. minimas Medingėnų pavietas. 1671 m. pastatyta pirmoji Medingėnų bažnyčia; 1902 m. atstatyta. 1926 m. įsteigta pradžios mokykla, 1947–1995 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1995 m. Medingėnų pagrindinė mokykla.

1950–1995 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1954 m. įkurta biblioteka, kultūros namai.

2015 m. liepos 16 d. Prezidentės dekretu patvirtintas Medingėnų herbas.

|}

Gyventojai 

1846 m. Medingėnuose buvo 20 sodybų.

Žymūs žmonės 
 Netoli miestelio (už 3 km) gimė rašytoja Šatrijos Ragana (1877–1930).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Apie Medingėnus
Agluonėnai

Agluonėnai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, kairiajame Minijos intako Agluonos krante, 6 km į šiaurės rytus nuo Priekulės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Agluonėnų pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1958 m.), darželis „Nykštukas“, paštas (LT-96020), kaimo turizmo sodyba „Čepų sodyba“. Kaime stovi aukščiausias Klaipėdos rajono Bobės ąžuolas, prie Agluonos 1989 m. pradėtas sodinti Lietuvininkų ąžuolynas. Etnografinė sodyba, kurioje yra įrengtas muziejus. Yra sutvarkytos Agluonėnų senosios kapinės.

Etimologija 

Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis, priesagos -ėn- vedinys nuo čia pratekančios Agluonos upės.

Istorija 

Pirmą kartą gyvenvietė paminėta 1540 m. Klaipėdos valsčiaus gyventojų mokesčių knygoje, 1736 m. atidaryta pradinė mokykla. 1758 m. pirmąkart pažymėta J. Enderšo sudarytame Prūsijos žemėlapyje. Nuo 1907 m. pro Agluonėnus maršrutu Klaipėda – Pėžaičiai pradėjo kursuoti siaurasis traukinukas. Prie Lietuvos Agluonėnai kartu su Klaipėdos kraštu, prijungti 1923 m. Nuo 1950 m. „Jaunosios Gvardijos“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 

1958 m. įsteigta biblioteka, vaikų darželis-mokykla, kultūros namai. Sovietmečiu kaime buvo įrengtas muziejus, veikiantis ir dabar.

2013 m. liepos 4 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1513 patvirtino Agluonėnų herbą.

|}

Gyventojai

Garbės piliečiai 
 Jonas Čepas – karčiamos savininkas, Agluonėnuose vykstančių kultūrinių renginių mecenatas.
 Domas Kaunas (1949–), knygotyrininkas, edukologas, parašęs knygą apie Agluonėnus.
 Silva Pocytė (1969–), Mažosios Lietuvos tyrinėtoja, mokslininkė, daktarė nusipelniusi krašto rašytoja ir poetė.

Galerija

Šaltiniai
Truskava

Truskava – miestelis Kėdainių rajono savivaldybės šiaurės rytuose, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Šventosios Dvasios bažnyčia (pastatyta 1998 m.), medinė kapinių koplyčia (1860 m.), yra kultūros namai, rekolekcijų namai, veikia Truskavos ŽŪB. Truskavos pagrindinė mokykla, biblioteka ir paštas yra gretimame Pavermenio kaime.

Etimologija 

Miestelio vardas kildinamas iš asmenvardžio Truskà, Truskáuskas, Truskovskis (laikomas lenkybe). Tai dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo XVIII a. vietos dvarininkų Truskauskų (Truskovskių) pavardės.

Istorija 

Iki XVIII a. Truskavos miestelis buvo Pavermenio dvaro apylinkės centras ir priklausė dvarininkams Truskauskams. Nuo šios pavardės ir kilęs miestelio pavadinimas. Vėliau Truskavą valdė baronas Brunojas. 1760 m. kunigo Prielgausko rūpesčiu ant pailgos kalvos buvo pastatyta koplyčia. 1794 m. Jonas ir Barbora Truskauskai kalvos viduryje pastate pirmąją medinę Šv. Dvasios bažnyčią. Vakarinėje kalvos dalyje stovėjo klebonija, už kurios kadaise buvo gili duobė. Apie jos atsiradimą yra išlikęs padavimas:

K. Truskovskis 1831 m. buvo Upytės apskrities sukilėlių vadas; už tai 1832 m. Truskava konfiskuota. 1854 m. pastatyta nauja stačiakampio plano bažnyčia. 1863 m. sukilimas palietė ir Truskavą. Pasakojama, kad vienas iš Truskauskų dalyvavo sukilime ir buvo įsteigęs ginklų dirbtuvę. Rusijos kariuomenei sumušus sukilėlius, jis buvo suimtas ir vėliau mirė katorgoje. 1863 m. minima parapinė mokykla, nuo 1899 veikė daraktorių mokyklos, remiamos kunigo J. Karbausko. 1903 m. įsteigta valdinė pradinė mokykla, 1906 m. – privati lietuviška mokykla. 1903 m. miestelyje buvo 281 gyventojas. 1907 m. Truskavoje pastatyta pradinė mokykla, nors dar lietuviškosios spaudos draudimo laikais miestelyje ir jo apylinkėse buvo slaptų daraktorinių mokyklų. Lietuviškomis knygomis aprūpindavo knygnešiai ir parapijos knygynas, kurį globojo vikaras.

II pasaulinio karo metu Truskava smarkiai nukentėjo: 1944 m. liepos 22-28 d. sudegė dalis miestelio ir bažnyčia. Tarybiniais metais buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Truskavoje 1910 m. sausio 28 d. gimė kunigas, jėzuitas, filosofijos ir socialinių mokslų daktaras Bronius Krištanavičius.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Truskavos parapija 
 Miestelio žemėlapiai ir istorija
Endriejavas

Endriejavas – miestelis Klaipėdos rajono savivaldybėje, 14 km į vakarus nuo Rietavo, prie kelio . Pietuose šalia miestelio praeina automagistralė . Seniūnijos centras, Endriejavo seniūnaitija. Stovi Endriejavo Šv. apaštalo Andriejaus bažnyčia (pastatyta 1943 m.), veikia Endriejavo pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1946 m.), paštas (LT-96035).

Etimologija 

Iki XVIII a. pabaigos kaimas buvo žinomas kaip Vaitkaičiai. Manoma, kad dabartinis pavadinimas atsirado XVIII a. pabaigoje pagal pirmosios miestelio bažnyčios statytoją Andriejų Radzevičių (asmenvardinis vietovardis). Dar XX a. tarpukariu buvo rašomas kaip Andriejavas  arba Andriejava.

Geografija 

Šiauriniame miestelio pakraštyje telkšo Kapstato ežeras, šiauriniu pakraščiu teka Minijos intakas Veiviržas. 4 km į šiaurės vakarus – Ablingos memorialinis ansamblis. Prie miestelio išsidėstęs Endriejavo kalvagūbris (iki 130 m virš jūros lygio).

Istorija 

1630 m. minima Endriejavo giria. Kaimas minimas nuo XVIII a. pradžios. 1780 m. pastatyta medinė bažnyčia. XIX a. Endriejavas buvo garsus grūdų ir linų prekymečiais. Nuo 1837 m. priklausė Rietavo Oginskiams. Apie 1800 m. įkurta parapija. 1835 m. Irenėjus Kleopas Oginskis panaikino baudžiavą. 1862 m. varpinėje pakabintas tuo metu didžiausias varpas Žemaitijoje. Spaudos draudimo metais miestelio šviesuomenę spauda aprūpindavo kunigas, rašytojas, vėliau Steigiamojo Seimo atstovas Povilas Dogelis.

Po I pasaulinio karo Endriejave veikė garinė pieninė, 3 lentpjūvės, 9 malūnai, vilnų karšykla.
Tarpukariu pro miestelį nutiestas Žemaičių plentas. Per II pasaulinį karą sudegė didelė dalis miestelio, bažnyčia. Po II pasaulinio karo veikė Žemaičių apygardos, Kardo rinktinės partizanai. 1945 m. gegužės 25-26 dd., padedant 3-ims stribams, Lietuvos partizanų būrys (120 žmonių, vadas K. Tycius) užėmė Endriejavą, paėmė į nelaisvę 18 stribų. 1950 m. vasario ir gegužės mėn. Žemaičių apygardos Nemuno būrio partizanai puolė miestelį.

1946–1952 m. buvo ligoninė, vėliau ambulatorija. 1946 m. įsteigta biblioteka, 1976 m. vaikų darželis. Nuo 1948 m. buvo „Bolševiko“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 2009 m. liepos 24 d. LR prezidentės dekretu Nr. 1K-58 patvirtintas Endriejavo herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Edvardas Turauskas (1896–1966), lietuvių bendruomenės užsienyje veikėjas, žurnalistas
 Kazimieras Vytautas Kryževičius (1930–2004), politinis bei visuomenės veikėjas
 Mindaugas Venslauskas (1933–), biologas, biofizikas, VDU profesorius
 Pranas Piaulokas (1945–2008), kino ir teatro aktorius, Šiaulių miesto garbės pilietis

Šaltiniai

Literatūra 
 
 Endriejavo žemė: kančių ir vilties istorija / Antanas Ruškys. – Kaunas: LPKTS, 2002. – 269 p.: iliustr. – ISBN 9986-577-45-4
 Endriejavas, jo knygnešiai, švietėjai ir tremtiniai / Antanas Ruškys. – Kaunas: Naujasis lankas, 2007. – 30 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-03-426-1
 Endriejavas / Virginijus Jocys, Antanas Žemgulis. – Vilnius: Versmė, 2010. – 1395 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-589-16-7

Nuorodos 
 Istorija ir žemėlapiai 
 Monografija „Endriejavas“
Kantas (Kirgizija)

Kantas () – miestas šiaurės Kirgizstane, Ču srityje, 20 km į rytus nuo Biškeko. Svarbus pramoninis ir žemės ūkio centras. Yra Rusijos karinė oro bazė.

Istorija 

Tarybiniais metais Kante gyveno nemažai Pavolgio vokiečių, tačiau po 1990 m. smukus vietiniai ekonomikai dauguma jų išsikėlė.

Sportas 
 Abdyš-Ata – futbolo klubas

Kirgizijos miestai
Lioliai

Lioliai – miestelis Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Kelmės, prie senojo kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Liolių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia (pastatyta 1768 m.), veikia Liolių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-86017), senelių namai, kultūros namai, ambulatorija. Į pietryčius nuo miestelio stūkso Liolių piliakalnis.

Etimologija 

Lioliai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas nuo asmenvardžio Liolys, Liolis daugiskaitos.

Geografija 

Lioliai įsikūrę Rytų Žemaičių plynaukštėje, dešiniojo Dubysos intako Dratvens upės krante.

Istorija 

Į pietryčius nuo Liolių yra I tūkstantmečio I pusės Gaučiškės piliakalnis (Liolių piliakalnis, Vainikė, Vainikės kalnas). Nuo XV a. žinomas Liolių dvaras. 1508 m. Liolių dvaro savininkas Mykolas Viekavičius gavo didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo leidimą aplink dvarą kurti miestą, rengti turgus ir laikyti smukles. Pirmąją Liolių bažnyčią Mykolas Viekavičius pastatydino 1522 m. XVI a. antroje pusėje – 1628 m. ją buvo pasisavinę evangelikai reformatai. 1709–1710 m. maru išmirė visi Liolių gyventojai, XVIII a. miestelis sunyko.

1908 m. įsteigtas Lietuvių katalikių moterų draugijos skyrius, turėjęs savo arbatinę ir senelių prieglaudą. Po Antrojo pasaulinio karo miestelio apylinkėse veikė Vėgėlės rinktinės (vėliau Žebenkšties rinktinė) J. Venclausko–Gritėno (slap. Baronas, Kalnietis) vadovaujama Lietuvos partizanų kuopa. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1946 m. įkurta biblioteka.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2009 m. patvirtintas Liolių herbas.

|}

Architektūra 
 Medinė barokinė Liolių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia, pastatyta 1768 m., manoma, 1878 m. pristatytas bokštas. Bažnyčios viduje yra medinis barokinis Didysis altorius su skulptūromis (XVIII a. pradžia), medinė sakykla (XIX a.), paveikslų („Švč. Mergelė Marija, krikščionių globėja“ XVIII a., „Švč. Mergelės Marijos pasirodymas šv. Kazimierui“ XIX a. pradžia), du žalvariniai varpai (vienas išlietas 1734 m., meistras A. Dorlingas, kitas – 1796 m.).
 Bažnyčios šventoriuje – medinė trijų tarpsnių su akmenų mūro pagrindu varpinė, 1857 m.
 Medinė kapinių koplyčia, 1853 m.
 Koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu ir skulptūra, statytas XIX a. pabaigoje.
 Paminklas Lietuvos partizanams, pastatytas 1995 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

 Algimantas Semaška. Kelionių vadovas po Lietuvą. – V.: Algimantas, 2000. ISBN 9986-509-50-5

Nuorodos 
 Žemėlapiai
Ubiškė

Ubiškė – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo kelio . Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Šv. Angelų Sargų bažnyčia (pastatyta 1851 m.; su varpine). Pirmoji bažnyčia pastatyta 1784 metais, jos pirmuoju kunigu buvo Antanas Šleževičius, atsikėlęs iš Telšių parapijos Eigirdžių filijinės bažnyčios. Iki 1784 metų Ubiškės bažnyčios vietoje kaimo kapinėse stovėjo koplyčia, minima Luokės Katalikų bažnyčios metrikų knygose. Veikia Ubiškės mokykla-darželis, biblioteka, paštas (LT-88018). Vakaruose telkšo Ubiškės tvenkinys – Pateklos upės išsiplėtimas.

Greta miestelio – Ubiškės kaimas.

Istorija 

XVIII a. minimas Ubiškės dvaras, kurį valdė Šilauskai.

|}

Gyventojai

Sportas 
 FK Patekla Ubiškė (futbolas)

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Istorija ir žemėlapiai 

Lietuvos miesteliai
Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Bezdonys

Bezdonys – miestelis Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Nemenčinės, prie geležinkelio Vilnius–Daugpilis, į šiaurės rytus nuo Vilniaus. Pro Bezdonis teka Neries kairysis intakas Bezdonė. Seniūnijos centras, yra 3 seniūnaitijos. Bezdonių girioje auga iš medžių suformuotas rekordinio dydžio užrašas „Žalgiris 600“. Miestelyje stovi medinė Bezdonių Švč. Mergelės Marijos, Aušros Vartų Gailestingumo Motinos, bažnyčia (pastatyta 1937 m.), veikia lietuviška Bezdonių Saulėtekio pagrindinė mokykla ir lenkiška Bezdonių Julijaus Slovackio gimnazija, biblioteka, paštas (LT-15023), Bezdonių geležinkelio stotis. Miestelio pakraštyje išlikęs Arvydų-Bezdonių dvaras.

Etimologija 

Gyvenvietės vardas yra slaviškos kilmės, nuo  (lenkų kalba irgi panašiai) – „bedugnis“. Tikriausiai jis kilęs nuo upelio Bezdonės (tokiam vardui tikriausiai turėjo įtakos gilumas). Iš senų laikų atėję pasakojimai teigia, kad šiame iš pažiūros sekliame upelyje nuskendę nemažai žmonių, taip ir neįstengusių pasiekti jo dugno. XVI a. raštuose paminėti senieji lietuviški miestelio ir upelio pavadinimai – „Bedugnis“ bei upelis „Bedugnayta“.

Yra versijų, teigiančių, kad lietuviškoji lytis galėjusi būti Beduoniai (t. y. kilusi nuo žodžių be duonos).

Istorija 

Žinomas nuo XV a., pasak J. Dlugošo 1415 m. Bezdonis aplankė Ldk Jogaila. 1516 m. Žygimantas Senasis dvarą su malūnu padovanojo Vilniaus pilininkui U. Hozijui. Bezdonių dvaras priklausė įvairiems šeimininkams, 1609–1773 m. – Vilniaus jėzuitams, po to – Edukacinei komisijai.

1860 m. pro miestelį nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, įsteigta stotis, pirmoji pakeliui iš Vilniaus į Peterburgą), miestelis ėmė plėstis. 1865 m. įsteigta odų dirbtuvė, 1886 m. – taukų lydykla, klijų virykla, spirito varykla.

1908 m. rugsėjo 26 d. Bezdonių apiplėšimo metu miestelio geležinkelio stotyje Lenkijos socialistų partijos kovinė grupuotė, vadovaujama J. Pilsudskio, apiplėšė traukinį ir pasisavino neregėtai didelę pinigų sumą – 0,2 mln. rublių.

Nuo 1915 m. vadinami miesteliu. 1941–1944 m. per vokiečių okupaciją netoli Bezdonių buvo koncentracijos ir sovietinių karo belaisvių stovyklos, kuriose buvo nužudyta apie 25 tūkst. tarybinių karių ir 300 žydų. Bezdonyse buvo Vilniaus getui pavaldi žydų darbo stovykla, kuri panaikinta 1943 m. balandį kalinius sušaudant. Po Antrojo pasaulinio karo beveik visi gyventojai (išskyrus 3 šeimas) repatrijavo į Lenkiją.

|}

Gyventojai 
1774 m. Bezdonyse gyveno 10 šeimų.

Miestų partnerystė 
  Milomlinas, Lenkija
  Elkas, Lenkija
  Vepšas, Lenkija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Miesteliai.lt
Arktūras

Arktūras (α Boo, Alpha Boötis) – 3-a pagal ryškumą naktinio dangaus žvaigždė Jaučiaganio žvaigždyne. Tai – K klasės raudonoji milžinė, didžiąją energijos dalį spinduliuojanti infraraudonaisiais spinduliais.

Pavadinimai 
Pavadinimas kilęs iš graikų k., reiškia „Lokės gynėjas“. Arabiškai žvaigždė vadinama Haris-el-sema (dangaus sargas). 

Polinezijos jūrininkams tai buvo svarbi žvaigždė, vadinama Hokule'a („Džiaugsmo žvaigždė“), nes Havajuose ji būna zenite.

Žvaigždės
Grūšlaukė

Grūšlaukė – kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 11 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų ir 10 km į vakarus nuo Salantų. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-97029), ambulatorija, pagrindinė mokykla, girininkija, Šv. Jono Nepomuko bažnyčia (1988–1995 m.). Veikia kapinės, pora parduotuvių, kavinė. Per miestelį teka Grūšlaukio upelis (Akmenos baseinas). Kaimas garsėja Užgavėnių tradicijomis.

Etimologija 

Pavadinimas kildinamas iš žodžių:  () ir laukas. Pasakojama, kad toje vietoje augo kriaušių laukai. Senesnės vietovardžio lytys yra Grūšlaukis, Grūšlaukiai.

Istorija 

Pirmąkart paminėta 1568 m. sudarytame Žygimanto Augusto Platelių valdos žemėlapyje. Vėliau priklausė Vladui Rancui. Jį 1675 m. padalinus, įkurtas Grūšlaukės dvaras, kurį valdė didikai Vainos, Oginskiai, Masalskiai, Potockiai (1795–1806 m.), Zubovai (1806–1824 m.) ir Tiškevičiai (1824–1922 m.)

1750 m. buvo 73 kiemai. 1758 m. kaimui suteikta privilegija rengti 3 metinius prekymečius. 1778 m. kunigaikštis Ignotas Oginskis pastatė bažnyčią (1945 m. sudegė, 1988–1995 m. atstatyta). Nuo XVIII a. pab. Grūšlaukė vadinama miesteliu.

1821 ir 1843 m. buvo 71, 1846 m. – 68 dūmai, 1866 m. miestelyje buvo 18, o kaime – 30 kiemų.  Grūšlaukės valstiečiai dalyvavo 1831 m. ir 1863 m. sukilimuose. 1863 m. Grūšlaukės sukilėliams vadovavo Juozas Norvilas.
 
1853 m. įkurta pradinė mokykla. Po 1861 m. žemės reformos šalia miestelio buvo įkurti Pagrūšlaukės ir Laukelių kaimai. 1861–1880 ir 1915–1918 m. miestelis buvo valsčiaus administracinis centras, 1861–1940 ir 1941–1944 m. – seniūnijos, 1940–1941 ir 1944–1977 m. – apylinkės administracinis centras.

Po 1922 m. Lietuvos žemės reformos Grūšlaukė išskirstyta į vienkieminius ūkius. 1923 m. bažnytkaimyje buvo 76 kiemai.

1941, 1948–1949 ir 1951 m. į Sovietų sąjungos gilumą ištremta 40 gyventojų. 1945–1951 m. Grūšlaukės miškuose bazavosi Kardo rinktinės partizanai.

1947–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Joje nuo 1949 m. veikė septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. pagrindinė mokykla.1952 m. įsteigta biblioteka, kultūros namai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Aleksandras Bendikas, knygnešys, lietuviškos spaudos leidėjas.
 Aleksas Jonkus, partizanas, Kardo rinktinės narys.
 Antanas Klanius-Klanevičius, menininkas, skulptorius, dievdirbys.
 Adolfas Kontrimas, partizanas, Kardo rinktinės narys, politinis kalinys ir tremtinys.
 Kazimieras Kontrimas, partizanas, Kardo rinktinės kūrėjas ir vadovas.
 Juozapas Paulauskas, liaudies menininkas, medžio drožėjas, dievdirbys ir knygnešys.
 Kazimieras Paulauskas, tautodailininkas ir pedagogas.

Kultūros paveldas 
 Grūšlaukės kapinių koplyčia su sienine tapyba (1749 m.).
 Paminklas Kardo rinktinės partizanams (1999 m.).
 Kapas. Palaidotas liaudies meistras Juozapas Paulauskas (1860–1945).
 Kapas. Palaidotas Lietuvos partizanas, politinis kalinysir tremtinys Adolfas Kontrimas (1917–2006).
 Monumentalus kryžius su Nukryžiuotojo skulptūra (1897 m.; meistrai Antanas Stonius ir Juozapas Paulauskas).
 Kapinių ir pakelės koplytėlės su šventųjų skulptūromis (XX a.).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Kaimo istorija
 
 

Grūšlaukė