joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Žilvinas Šilgalis

Žilvinas Šilgalis (g. 1970 m. kovo 3 d. Kaune) – Lietuvos, Telšių rajono savivaldybės ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1988 m. sidabro medaliu baigė Telšių 3-ąją vidurinę mokyklą, 2003 m. baigė Kauno technologijos universiteto Cheminės technologijos fakultetą ir įgijo inžinieriaus ekologo specialybę.

1995–1996 m. UAB „Notija“ vedėjas, 1996–2001 m. UAB „Stotas“ komercijos direktorius, 2000–2002 m. UAB „Stotas“ saugos tarnybos vadovas, 2001–2003 m. UAB „Stotas“ direktorius. 2004–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sekretorius. 2008–2012 m. Seimo narys.

1999–2003 m. Lietuvos liberalų sąjungos Telšių skyriaus narys, 2001–2003 m. LLS Telšių skyriaus pirmininkas, nuo 2002 m. LLS valdybos narys, 2003–2010 m. Liberalų ir centro sąjungos valdybos ir tarybos narys, 2003–2005 m. Telšių skyriaus pirmininkas. 2005–2014 m. Liberalų ir centro sąjungos pirmininko pavaduotojas.

2004 m. LiCS centrinio rinkimų štabo administracijos vadovas Europarlamento rinkimuose, Darbo su rajonais grupės vadovas Prezidento Valdo Adamkaus rinkimų štabe, LiCS centrinio rinkimų štabo vadovas Seimo rinkimuose. 2006–2008 m. 2007 m. savivaldybių tarybų ir 2008 m. Seimo rinkimų štabų vadovas.

2000-2003 m. ir 2003–2004 m. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 2011 m. su Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. Nuo 2014 m. Lietuvos laisvės sąjunga (Liberalai) atsakingasis sekretorius, Centrinio rinkimų štabo vadovas 2015 m. savivaldybių tarybų rinkimuose. 

Žmona Lina Šilgalienė, vaikai Arvaidas, Živilė, Tautvydas, Akvilė.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai
Telšių politikai
Vilniaus politikai
Seimo nariai
Mečislovas Zasčiurinskas

Mečislovas Zasčiurinskas (g. 1946 m. kovo 29 d. Kaune) – Lietuvos ekonomistas, politinis veikėjas, Seimo narys, buvęs LR socialinės apsaugos ir darbo viceministras.

Biografija 
1963 m. baigė Kauno 1-ąją vidurinę mokyklą. 1969 m. Kauno politechnikos institute įgijo inžinieriaus elektriko diplomą. 1981 m. įgijo antrąjį aukštąjį išsilavinimą – tapo ekonomistu. 2005 m. Lietuvos viešojo administravimo institute tobulinosi pagal aukščiausiojo lygio valstybės tarnautojų mokymo programą OLYMP. Taip pat tobulinosi ir kvalifikaciją kėlė valdymo, valdymo politikos, rinkodaros, ekonomikos, krizių valdymo, psichologijos, teisės kursuose, dalyvavo mokymuose Austrijoje, Šveicarijoje, Prancūzijoje, Olandijoje, Kanadoje, Lietuvoje.

Dirbo gamyboje, Kauno politechnikos institute, Kauno miesto plano komisijoje vyriausiuoju ekonomistu, „Kapitalinės statybos“ skyriaus viršininku, Plano komisijos pirmininko pavaduotoju, Kauno miesto kompleksinio ekonominio ir socialinio vystymo valdybos viršininku, Kauno miesto valdybos patarėju.

1988–1990 m. Kauno ekonomistų klubo prezidentas, Lietuvos ekonomistų asociacijos steigimo dalyvis. Nuo 1992 m. privačios įmonės direktorius, valstybės įmonės generalinis direktorius, ekonomikos krizių valdymo konsultantas, bankroto, restruktūrizavimo administratorius, kitų įmonių vadovas, nuo 2004 m. iki 2006 m. LR socialinės apsaugos ir darbo viceministras, nuo 2006 m. viešosios įmonės „Socialiniai projektai“ direktorius, nuo 2008 m. Seimo narys.LRS socialinių reikalų ir darbo komiteto narys, Europos reikalų komiteto narys, Etikos ir procedūrų komisijos narys, pirmininko pavaduotojas, Lietuvos - Irano parlamentinės grupės pirmininkas, Lietuvos  - Lenkijos parlamentinės grupės pirmininko pavaduotojas, Lietuvos, Lenkijos ir Ukrainos asamblėjos narys.

2016 m. baigėsi LRS nario kadencija.

Darbo partijos pirmininko pavaduotojas, Valstybės valdymo, regioninės politikos ir savivaldos komiteto pirmininkas, nuo 2008 m. LR Seimo Darbo frakcijos narys. 

Nuo 2016 m. ne partijos narys. 

Jaunystėje aktyviai sportavo, buvo mokyklos, instituto, miesto, Lietuvos vyrų tinklinio rinktinės narys. Žmona – Genutė, duktė Aistė, sūnus Povilas..

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos socialinės apsaugos ir darbo viceministrai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos tinklininkai
Mykolas Burokevičius

Mykolas Burokevičius (1927 m. spalio 7 d. Alytuje – 2016 m. sausio 20 d. Vilniuje) – Lietuvos komunistų lyderis, LKP (TSKP) CK pirmasis sekretorius nuo 1990 m. iki jos uždraudimo 1991 m. Buvo priešinimosi prieš LKP atsiskyrimo nuo TSKP lyderis, vienas 1991 m. valstybinio perversmo iniciatorių.

Biografija 
Nuo 1946 m. SSKP narys. 1944–1947 m. dirbo komjaunimo ir partijos darbą Vilkaviškyje. 1954–1956 m. LKP CK partijos propagandos sektoriaus vedėjas. 1956–1960 m. LKP Vilniaus miesto komiteto propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas.

1949 m. baigė partinę mokyklą, 1955 m. Vilniaus pedagoginį institutą (VPI), 1963 m. Visuomenės mokslų akademiją prie TSKP CK. 1963–1969 m. dirbo Partijos istorijos institute prie LKP CK, dėstė KPI Vilniaus filiale. 1969–1974 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto filosofijos ir mokslinio komunizmo katedros vedėjas, 1974–1976 m. mokslinio komunizmo katedros vedėjas. Nuo 1976 m. dėstė VPI, 1978 m. profesorius. 

1990 m. vasario 24 d. vykusiuose rinkimuose į Lietuvos Respublikos AT M. Burokevičiaus komunistai vietų negavo. 1990 m. birželio mėn. Mykolas Burokevičius, Juozas Kuolelis ir Juozas Jermalavičius jėga užgrobtose Vilniaus pedagoginio universiteto patalpose įkūrė radiją „Tarybų Lietuva“, kuriam vadovavo Leonas Bartoševičius ir Stanislavas Mickevičius, bei kitas organizacijas, kurios ten veikė iki 1991 m. rugpjūčio mėnesio. Šis radijas buvo priemonė vykdyti kitų valstybių ir užsienio organizacijų užduotis, viešai raginti smurtu pažeisti Lietuvos Respublikos suverenitetą, nuversti teisėtą valdžią. 1991 m. sausį nuo sovietinės kariuomenės ir vietos kolaborantų veiksmų Lietuvoje tiesiogiai arba netiesiogiai nukentėjo 1782 asmenys. 

1994 m. sausio 15 d. su Juozu Jermalavičiumi Lietuvos pareigūnų sulaikytas Minske. Apkaltintas sausį-rugpjūtį rengus sąmokslą nuversti nepriklausomos Lietuvos valdžią, sunkių kūno sužalojimų organizavimu ir bendrininkavimu įvykdžius tyčinę žmogžudystę. 1999 m. rugpjūčio 23 d. už antivalstybinę veiklą nuteistas kalėti 12 metų kalėjimo, bausmę atliko Lukiškių tardymo izoliatoriuje-kalėjime, Vilniaus 2-siuose pataisos namuose ir Laisvės atėmimo vietų ligoninėje. 2006 m. sausio 13 d. paleistas paprašius ET Parlamentinės Asamblėjos narių, prašymą inicijavus Ukrainos komunistų partijos nariui Borisui Oleinikui.  Bandė apskųsti teismo sprendimą EŽTT, tačiau pareiškimas buvo atmestas.

Bibliografija 
 Литва в братской семье народов СССР. – Ереван: Знание, 1967. – 53 p.
 Lietuvos KP ideologinis darbas su inteligentija 1940–1965 m. – Vilnius: Mintis, 1972. – 197 p.
 Ideologinio darbo teorija ir praktika (Mykolas Burokevičius, Kostas Navickas, Petras Setkauskis). Vilnius: Mintis, 1985. – 180 p.

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos istorikai
Lietuvos nusikaltėliai
Trilypė Sąjunga

Trilypė sąjunga () – karinis kelių Europos valstybių blokas, gyvavęs iki Pirmojo pasaulinio karo. Trilypę sąjungą sudarė Vokietijos imperija, Austrija-Vengrija ir Italija.

Trilypės sąjungos pirmtakas buvo 1879 m. sudaryta Dvilypė sąjunga tarp Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos. Vėliau, 1882 m. gegužės 20 d., buvo pasirašyta sutartis dėl Trilypės sąjungos tarp šių valstybių ir Italijos. Pagal ją, sutarties šalys turėjo nedalyvauti sąjungose ar susitarimuose, nukreiptuose prieš kitas sutarties šalis, konsultuotis politiniais ir ekonominiais klausimais. Be to, Vokietija ir Austrija-Vengrija turėjo ginti Italiją, jei ją „be tiesioginės provokacijos“ užpultų Prancūzija. Savo ruožtu, Italija turėjo analogišku atveju ginti Vokietiją.

Sutartis dėl Trilypės sąjungos turėjo galioti penkerius metus. 1887 ir 1891 m. ji buvo pratęsta su papildymais, 1902 ir 1912 m. – automatiškai.

Vykstant Pirmajam pasauliniam karui, Trilypė sąjunga suiro: Vokietija ir Austrija-Vengrija (kartu su prie jų vėliau prisijungusiomis Bulgarija ir Osmanų imperija) jame kovojo kaip Centrinės valstybės, tuo tarpu Italija 1915 m. prisijungė prie Antantės.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Pirmųjų aštuonių sutarties straipsnių tekstas prancūzų kalba

Europos istorija
Vilniaus apygardos teismas

Vilniaus apygardos teismas - vienas iš Lietuvos bendrosios kompetencijos apygardos teismų, nagrinėjančių jo kompetencijai priskirtas baudžiamąsias ir civilines bylas pirmąja arba antrąja instancija.

Struktūra 
 Baudžiamųjų bylų skyrius
 Civilinių bylų skyrius.

Vadovybė 
Teismo pirmininkė - Loreta Braždienė.

Baudžiamųjų bylų skyriaus pirmininkas - Arūnas Budrys. Civilinių bylų skyriaus pirmininkė - Giedrė Čėsnienė.

Teismo kancleris - Agnė Silickienė.

Teismingumas

Civilinės bylos, teismingos tik Vilniaus apygardos teismui 

Tik Vilniaus apygardos teismas, kaip pirmosios instancijos teismas, Lietuvoje nagrinėja civilines bylas (LR CPK 28 str.):
 dėl ginčų, numatytų Lietuvos Respublikos patentų įstatyme;
 dėl ginčų, numatytų Lietuvos Respublikos prekių ženklų įstatyme;
 dėl įvaikinimo pagal užsienio valstybių piliečių prašymus įvaikinti Lietuvos Respublikos pilietį, gyvenantį Lietuvos Respublikoje arba užsienio valstybėje;
 kitas civilines bylas, kurias pagal galiojančius įstatymus kaip pirmosios instancijos teismas nagrinėja tik Vilniaus apygardos teismas (LR CPK 28 straipsnis „Civilinės bylos, teismingos tik Vilniaus apygardos teismui“).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficialus Vilniaus apygardos teismo tinklalapis  

Lietuvos teismai
Vilnius
Krisztián Németh

Kristianas Nemetas (; g. 1989 m. sausio 5 d. Dėre) yra vengrų futbolininkas žaidžiantis RKC Waalwijk komandoje.

Karjera

Vengrija 
Krisztián su Vengrijos jaunimo rinktine pasiekė 2006 m. UEFA Europos U-17 čempionato finalą Liuksemburge. Yra žaidęs mini turnyre Kipre. 2008 m. gegužę buvo pakviestas į Vengrijos rinktinę kaip atsarginis, kurioje Vengrija sužaidė lygiosiomis 1-1 prieš Kroatiją. Birželio 14 d. imušė į Bulgarijos U-19 rinktinės vartus A grupėje Europos U-19 čempionate.

Liverpulis 
Krisztián 2007 metų vasarą su Liverpool FC komanda pasirašė trejų metų sutartį ir tų pačių metų lapkričio 27 d. debiutavo dublerių sudėtyje prieš Manchester City FC pelnydamas du ivarčius pirmajame kelinyje. Iš viso už dublerių komandą sužaidė devynis kartus. Sezono pradžioje patyrė peties traumą.

2010 m. rugpjūčio 25 d. persikėlė į Graikijos Atėnų „Olympiacos“ klubą.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Pasiekimai

Klubiniai 
MTK Hungária FC
 2007 m. Vengrijos futbolo čempionatas (antra vieta)
Liverpool FC Rezervinė komanda
 2008 m. Dallas Cup (Dalaso JAV, Teksaso valstijos taurė) (pirma vieta)
 2007–2008 m. Šiaures Premier Rezervinė Lyga (pirma vieta)

Vengrija 
 UEFA Europos U-19 futbolo čempionatas
 2008 m. (pusfinalis)

Asmeniniai 
 2007–2008 m. sezono Metų rezervinės komandos žaidėjas

Nuorodos 

Németh, Krisztián
Čiripo

Čiripo () – aukščiausia Kosta Rikos viršukalnė. Iškilusi Talamankos Kordiljeroje, San Chosės, Limono ir Kartago provincijų sandūroje, Čiripo nacionaliniame parke. Aukštis 3820 m. Kalną dengia drėgnieji tropiniai miškai ir paramų pievos, kuriose gausu endeminės augalijos ir gyvūnijos.

Čiripo kalnas taip pat įeina į La Amistado tarptautinį parką, įtrauktą į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Kosta Rikos kalnai
Pičinča

Pičinča () – aktyvus ugnikalnis centriniame Ekvadore, Pičinčos provincijoje, į vakarus nuo šalies sostinės Kito. Sudaro dvi viršukalnės: Guagva (aukštis 4784 m) ir Ruku (4698 m). Aktyvi kaldera yra Guagvoje, vakarinėje kalno dalyje.

Pičinča – vienas pagrindinių Kito kraštovaizdžio elementų. Abi viršūnės gerai matomos iš miesto ir į jas lengva įkopti. Ugnikalnis ne kartą pelenais buvo padengęs miestą (1660, 1999 m.).

1822 m. gegužės 24 d. Pičinčos ugnikalnio pašlaitėje įvyko Pičinčos mūšis tarp nepriklausomybės kovotojų ir ispanų armijos.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Ekvadoro ugnikalniai
Žalonierius

Žalonierius (, iš ) – kareiviai Rusijos armijoje, nešiojantys žalonierinius ženklus (жалонерные значки; specialios vėliavėlės), kuriomis žymi jų daliniui skirtą vietą planuojamoje rikiuotėje. Žalonierius iš anksto siųsdavo į vietą, kur rikiuosis kariuomenės daliniai.

Pirmieji žalonieriai Rusijos armijoje atsirado 1819 m., o 1821 m. jie atsirado visoje Rusijos kariuomenėje.

Rusijos armijoje žalonierinius ženklus turėdavo kiekvienas batalionas (su juoda, oranžine ir balta spalvomis) ir kiekviena kuopa (skirtingų spalvų), juos nešiodavo atitinkamai batalionų ir kuopų žalonieriai.

Bataliono žalonieriniai ženklai 
Bataliono žalonieriniai ženklai buvo vienodi visuose daliniuose. Jų vėliavas sudarydavo trys horizontalios juostos – balta, oranžinė ir juoda. Oranžinės juostos centre būdavo prisiūtas bataliono ar družinos (šauktinių pulkuose) numeris iš juodo audeklo lotyniškai skaitmenimis.

Gvardijos ekipažo vėliavos turėdavo santrumpą Гв.Э. (Гвардейский экипаж 'Gvardijos ekipažas'). Inžineriniai ir kiti techniniai daliniai, mažesni už batalioną, bei karinės mokyklos vėliavose santrumpų visai neturėdavo. Tiesa, yra liudijimų, kad karinių mokyklų žalonierinėse vėliavose oranžinė juosta turėdavo tokį patį trumpinį kaip ir jų antpečiai.

Ryšys su žolnieriumi 
Rusų kalboje terminas žalonierius () painiojamas su terminu žolnierus (жолнёр) 'lenkų kareivis'.

Nuorodos 
 Флаг ДПНИ
Iliustracijos
 Leibgvardijos pulkų žaloneriai: Probraženskajos pulko (bataliono ir 2 bataliono 3-ios kuopos) ir Volynės pulko (3-čio bataliono 1-os kuopos) 
 Gvardijos ekipažo žalonieriai (1866 m.). Paradinė ir mokomoji formos. 

Karinės pareigos
Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia

Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Alkiškiuose (Akmenės raj.), ant kalvos. Šventovę supa kapinės.

Istorija 
Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčios vietoje iš pradžių buvo pamaldų namai – Šiaulių evangelikų liuteronų bažnyčios filija. 1801–1815 m. kunigas Fridrichas Vilhelmas Skubovijus dovanojo šiems namams sakyklą, du Nukryžiuotuosius, dvi sidabrines taures. Alkiškių dvaro nuomotojas Magnus pastatė liuteronams medinį pamaldų namą, kurį 1829 m. pašventino kunigas Aleksandras Henrikas Konradas Šulcas. Jis 1832 m. dovanojo parapijai fisharmoniją. 1840 m. maldos namuose jau buvo vargonai. 1858 m. kunigo Aleksandro Dovydo Emanuelio Distono paraginti parapijiečiai suvežė statybinių medžiagų ir surinko 100 rublių. Parapijos dvarininkai taip pat davė statybinių medžiagų. 1861 m. medžiagos buvo paruoštos, padėtas kertinis akmuo ir pradėta statyti bažnyčia. 1865 m. ji pašventinta. Kunigo Teodoro Kupferio (tarnavo nuo 1904 m.) rūpesčiu bažnyčios stogas apdengtas skarda. 1930–1932 m. bažnyčia įsigijo naują varpą. Nuo XIX a. vid. Alkiškių kunigai gyveno Saunoriuose, ten vasaromis veikė ir konfirmantų mokykla. 

1933 m. Alkiškių evangelikų liuteronų bažnyčią buvo paskirtas Gustavas Rauskinis  – jis tapo pirmuoju naujai įsteigtos parapijos kunigu. 1953–1955 m. parapiją aptarnavo kunigas Vilis Burkevičius, 1955–1979 m. – iš tremties grįžęs kun. Gustavas Rauskinis, po to –  kun. E. Švageris. 1994–1998 m. bažnyčioje tarnavo kun. Aivaras Salmanis, vėliau – kun. Erikas Laiconas. 

1979 m. suremontuotas ir nudažytas šventovės stogas. Kai jis vėl pradėjo leisti vandenį, 1983 m. apdengtas raudonu šiferiu. 1981 m. nutinkuota ir nudažyta bažnyčios išorė. 1988 m. vėtra nuvertė medinį bažnyčios kryžių, apkaltą cinkuota skarda. 1989 m. iškeltas plieno kryžius.

Tai viena iš trijų po Antrojo pasaulinio karo išlikusių latviškų bažnyčių.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Parapijos istorija 
 Ernestas Vasiliauskas, Šiaulių (Alkiškių) evangelikų liuteronų parapija ir archyvas, Lietuvių katalikų mokslo akademijos metraštis, Vilnius, 2021, t. 44. ISSN 1392-0502.

Akmenės rajono bažnyčios
Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios
Raudonasis ąžuolas

Quercus borealis

Raudonasis ąžuolas, kartais vadinamas šiauriniu ąžuolu () – bukinių (Fagaceae) šeimos, ąžuolų (Quercus) genties, lapus metanti plačialapių medžių rūšis.

Paplitimas 
Savaime paplitęs Šiaurės Amerikos vidutinių platumų juostoje (didesnioje JAV rytų dalyje ir Kanados Naujojo Bransviko, Naujosios Škotijos provincijose, Ontarijo provincijos pietryčiuose, Kvebeko provincijos pietų pakraštyje) pačiuose pietuose, šiaurės rytų JAV ir pietryčių Kanadoje.

XVIII a. introdukuotas Europoje. Kaip dekoratyviniai medžiai auginami Vakarų ir Vidurio Europos dalyse, taip pat ir Lietuvoje. Kai kuriose šalyse plačiai paplitęs ir laikomas invaziniu. Nors jo mediena vertinama, tačiau stengiamasi vietoj iškirštų medžių sodinti vietines rūšis.

Požymiai 
Tai greitai augantys medžiai, esant geroms augimo sąlygoms 10-ies metų ąžuoliukas gali užaugti iki 5–6 metrų. Užaugusių aukštis 20–30 metrų, kartais iki 35 m., ar rečiau net iki 43–50 metrų aukščio, kamieno skersmuo 50–100 cm, kartais iki 2 metrų, bet į 2 metrų skersmens kamieno storį dažniausiai išauga atvirose vietose (tuomet neauga aukšti) augantys raudonieji ąžuolai. Žydi gegužę, tik ką sulapojęs. Kamienas sidabriškai tamsiai pilkšvas. Gyvena 200 metų, bet prie gerų augimo sąlygų gali išgyventi iki 400–500 metų amžiaus. Dabar yra žinomas 326 metų amžiaus ąžuolas (pagal 2001 metus). Auga miškuose, įvairiuose želdiniuose.

Galerija

Šaltiniai 

Ąžuolai
Medžiai ir krūmai
Mikniškės

Mikniškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje. Seniūnaitijos centras. Stovi Mikniškių Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ cerkvė (pastatyta 1917 m.).

Istorija 

XX a. pradžioje minimas Mikniškių dvaras, priklausęs Koreckiams.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Péter Gulácsi

Pėteris Gulačis (; g. 1990 m. gegužės 6 d. Budapešte) – vengrų futbolininkas, žaidžiantis vartininko pozicijoje.

Karjera 

Gulačis 2007 m. vienam sezonui buvo paskolintas Liverpulio komandai. Pasibaigus nuomos sutarčiai 2008 m. rugsėjo 1 d. pasirašė sutartį kaip trečias Liverpool FC vartininkas po Reinos ir Cavalieri.

2008 m. gegužę buvo pakviestas į Vengrijos rinktinę kaip atsarginis, kurioje Vengrija sužaidė lygiosiomis 1-1 prieš Kroatiją.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Nuorodos 
http://www.liverpoolfc.tv/team/squad/gulacsi/

Gulácsi, Péter
Vilniaus Dievo Motinos Ėmimo į Dangų soboras

Vilniaus Skaisčiausios Dievo motinos cerkvė () – stačiatikių katedra, esanti Vilniaus senamiestyje ant Vilnios kranto, netoli Vilniaus Šv. Onos, Vilniaus Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčios bei Šv. Mykolo bažnyčios.

Istorija 
Viena seniausių krikščioniškųjų šventovių Vilniuje. Kaip skelbia paminklinė lenta prie įėjimo, cerkvė pradėta statyti 1346 m. Algirdo žmonos Marijos iniciatyva, pašventinta 1348 m. 1495 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras čia tuokėsi su Ivano Didžiojo dukra kunigaikštiene Elena (kuri čia ir palaidota 1513 m.). Juos tuokė archimandritas Makarijus, vėliau nukankintas totorių ir paskelbtas šventuoju. Jo vardu pavadinta dešinysis katedros priestatas. 1511–1522 metais perstatyta kunigaikščio Konstantino Ostrogiškio pastangomis.

1609 m., po Brastos unijos paskelbimo, cerkvė atiteko unitams. Po 1748 m. visame Vilniuje siautėjusio gaisro stipriai nukentėjo ir buvo apleista. Tik po ilgesnio laiko - 1785 m. cerkvė buvo atstatyta  ir įgavo baroko stiliaus bruožų.1794 m. sukilimo metu, šalia miesto gynybinės sienos stovėjusi cerkvė buvo stipriai apgriauta Vilnių apsiautusios rusų kariuomenės artilerijos. Po šio sugriovimo cerkvė atstatyta jau nebuvo, o 1808 m. buvo perduota Vilniaus Universitetui. Pastate pagal Karolio Podčašinskio projektą 1822 m. buvo įrengtas anatomikumas, auditorijos, biblioteka. Vėliau čia buvo kareivinės, sandėliai, archyvas ir net kalvė. 1865–1868 metais pagal Nikolajaus Čagino projektą cerkvė buvo atstatyta ir grąžinta tikintiesiems.

1946 m. cerkvė turėjo 424 parapijiečių. Tarybiniais laikais, 1948 m. parapija buvo oficialiai įregistruota. 1949 ir 1957 metais buvo atlikinėjamas kapitalinis cerkvės remontas, o 1980 ir 1998 metais ji buvo restauruojama.

Nuo 2010 m. Vilniaus ir Lietuvos arkivyskupijai vadovauja Metropolitas Inocentas.

Galerija

Šaltiniai 

 Orthodoxy.lt 
 www.sobor.lt

Vilniaus cerkvės
Lietuvos katedros
Gotikos architektūra Lietuvoje
Jaupra

Jaupra (Pranciškoniškasis jaunimas) - III pranciškonų ordino dalis. Tai jaunimo brolija, pašaukta Šventosios Dvasios dalytis krikščioniško gyvenimo patirtimi pagal šv. Pranciškaus Asyžiečio dvasingumą.

Pranciškoniškasis jaunimas Lietuvoje 
Lietuvos Pranciškoniškojo jaunimo istorija prasideda jaunuolių susibūrimu prie pranciškonų, sugrįžusių į atkurtą Kretingos vienuolyną. 1995 m. įkurta Kretingos Pranciškoniškojo Jaunimo Tarnyba (KPJT).

2006 m. liepos 8 d. patvirtintas Lietuvos Pranciškoniškojo jaunimo statutas ir išrinkta Nacionalinė taryba. Šiuo metu Jaupra nariais yra apie šimtas jaunų žmonių iš Kretingos, Vilniaus Bernardinų ir Klaipėdos brolijų. Pranciškoniškojo jaunimo brolija kuriasi ir Kaune prie Šv. Jurgio konvento.

2007 lapkričio mėnesį Lietuvos Jaupra įgavo juridinį statusą - dabar ji pripažįstama kaip tradicinė religinė bendruomenė.

2009 metais surengė III Europos pranciškoniškojo jaunimo kongresą "Per kankinystę į prisikėlimą".

2014 rugpjūčio mėnesį surengė Pirmąjį Nacionalinį pasauliečių pranciškonų ir pranciškoniškojo jaunimo kongresą "Dievas davė man brolius", kuris įvyko Kretingoje.

Lietuvos Jaupra veikla 
Išskiriamos tokios pagrindinės veiklos kryptys:

 Neformalus jaunimo ugdymas
 Socialinė veikla
 Kultūrinė veikla
 Ekologinės akcijos
 Tarptautinis bendradarbiavimas su užsienio jaunimu

Prezidentai 
2006-2009 Virginija Mickutė OFS

2009-2012 Virginija Mickutė OFS

2012-2015 Monika Midverytė OFS

2015-2017 Rokas Žeimys

2017- dabar Karolina Sutkutė

Nuorodos 
 Lietuvos Pranciškoniškasis jaunimas
 Kretingos Pranciškoniškojo jaunimo tarnyba
 Lietuvos Pranciškonų pasauliečių ordinas
 Franciscan Youth in the world

Pranciškonų ordinas
Lietuvos krikščioniškos jaunimo organizacijos
Užusalių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė

Užusalių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė – stačiatikių cerkvė Užusaliuose, Jonavos raj.

Istorija 
Akmeninė cerkvė pastatyta 1866 m. iš sukilėlių konfiskuotame dvare ir pavadinta kunigaikščio Aleksandro Neviškio garbei. Lėšos statybai taip pat išieškotos iš sukilėlių. Vietovė pagal cerkvę pavadinta Александровская слобода. 1864–1986 m. veikė Užusalių Šv. Aleksandro Neviškio parapija.

1937 m. parapijoje buvo 840 tikinčiųjų. 1921–1935 m. čia dirbo šventikas Stepanas Semionovas (1941 m. birželį areštuotas, kalėjęs Krasnojarsko lageriuose, šeima ištremta į Altajaus kraštą).

1945 m. parapijoje buvo 637 tikintieji. TSRS valdžia 1947 m. leido įregistruoti parapiją. 1949 ir 1958 m. atliktas kapitalinis cerkvės remontas.

Nuorodos 

 Orthodoxy.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Jonavos rajono bažnyčios
Užusaliai
Navara

Navara (, ) – Ispanijos Karalystės autonominis regionas, kartu ir provincija. Išsidėstęs šiauriniame Ispanijos krante. Sostinė – Pamplona. Oficialios kalbos baskų ir ispanų. Plotas – 10,391 km², 644 477 gyventojų (2011 m. duomenys). Autonomiją gavo 1982 m. rugpjūčio 16 d.

Provincijos 
Navara yra ne tik autonominis regionas, bet kartu ir provincija, todėl, priešingai nei dauguma kitų regionų daugiau provincijų neturi.

Istorija 

Administracinis Navaros regionas, kartu su Baskija ir Šiaurės Baskija (dalis Prancūzijos) sudaro istorinį Baskijos regioną. Dėl to visa senoji autonominės srities istorija neatsiejamai susijusi su šio regiono istorija.

Miestai 
Didžiausi provincijos miestai (2015 m.):
 Pamplona – 196,9 tūkst. gyv.
 Tudela – 35,3
 Baranjainas – 21,1
 Valje de Eguesas – 18,4
 Burlada – 18,2
 Sisur Majoras – 14,1

Ispanijos regionai
Baskija
Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo cerkvė

Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo cerkvė – stačiatikių cerkvė, stovinti Geisiškėse, Vilniaus rajone. Priklauso Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo parapijai.

Istorija 

Geisiškėse akmeninė cerkvė pastatyta 1865 metais vos per 5 mėnesius. Žemės sklypą ir kelis tūkstančius plytų paaukojo kunigaikštis Cezaris Giedraitis.

1945 m. parapijoje buvo 642 tikintieji, TSRS valdžia oficialiai parapiją įregistravo 1947 metais.

Nuorodos 

 Orthodoxy.lt

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilniaus rajono bažnyčios
Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė

Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė – cerkvė, stovinti Semeliškėse, Elektrėnų savivaldybėje.

Istorija 

Semeliškėse cerkvė pastatyta 1895 metais. Nuo 1896 m. iki 1954 m. priklausė Semeliškių Šv. Nikolajaus Stebukladario parapijai. 1937 m. jos parapijoje buvo 620 tikinčiųjų, priklausė 31,5 dešimtinės žemės ir 11 ežerų.

1945 m. parapijoje buvo 406 tikintieji. TSRS valdžia parapiją įregistravo 1947 m., tačiau nacionalizavo kelis pastatus. 1949, 1957 ir 1978 m. cerkvė remontuota. Šiuo metu priklauso Vievio cerkvės parapijai.

Išnašos

Šaltiniai 
 Orthodoxy.lt

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Semeliškės
Elektrėnų savivaldybės bažnyčios
Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo cerkvė

Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo cerkvė stovi Trakų mieste. Priklauso Trakų Švč. Dievo Motinos Gimimo parapijai.

Istorija 

Stačiatikių bendruomenė Trakuose įsikūrė dar 1844 metais, tačiau jai skirta nedidelė cerkvė pastatyta tik 1863 m. Dalį lėšų statyboms skyrė Rusų stačiatikių bažnyčios Šv. sinodas, kitas sudėjo parapijiečiai.

I pasaulinio karo metu pusė pastato sugriauta, dėl to mišios ilgą laiką vyko nuosavuose namuose. Tik 1938 m. atliktas kapitalinis remontas ir mišios persikėlė vėl į cerkvę.

1945 m. parapijoje buvo 800 tikinčiųjų.

Nuorodos 
 Orthodoxy.lt 
 Trakų Skaisčiausios Dievo Motinos gimimo stačiatikių cerkvė

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Trakų rajono bažnyčios
Trakai
Šalčininkų Šv. Tichono maldos namai

Šalčininkų Šv. Tichono maldos namai stovi Šalčininkuose, Jubiliejaus g. 1a, privačių namų kvartalo pakraštyje, 200 m į pietus nuo Šalčininkų tvenkinio užtvankos (Nepriklausomybės g.). 

Priklauso Šalčininkų Šv. Tichono parapijai.

Istorija 

1995 m. birželio 25 d. Šalčininkuose pašventinta žemė (0,72 ha), kurią skyrė miesto administracija maldos namams. Vidurinėje mokykloje pirmąją Dieviškąją liturgiją laikė Feodoras Kiškunas.

1996 m. Švč. Trejybės dieną pastatyti maldos namai pavadinti Šv. Tichono (Василий Иванович Беллавин, 1865–1925) garbei, kuris buvo Maskvos ir visos Rusios patriarchas. Birželio 10 dieną įregistruota bendruomenė – 40 tikinčiųjų.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Orthodoxy.lt

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Šalčininkų rajono bažnyčios
Šalčininkai
Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčia

Rudaminos Šv. Mikalojaus Stebukladario cerkvė stovi Rudaminoje, Vilniaus rajone. Priklauso Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario parapijai.

Istorija 

Pirmieji stačiatikių maldos namai Rudaminoje (Рудомино) įsteigta 1866 metais buvusioje Švč. Mergelės Marijos katalikų bažnyčioje ir pavadinta Viešpaties Atsimainymo cerkve. 1874–1876 m. ji išardyta, jos vietoje pastatyta nauja akmeninė cerkvė, o iš senųjų maldos namų pastatyta medinė kapinių koplyčia Šv. Mikalojaus Stebukladario garbei.

I pasaulinio karo metu cerkvė išvogta. XX a. tarpukariu ji prirašyta Vilniaus Skaisčiausios Dievo motinos cerkvei. 1944 m. per karą cerkvė apgriauta, vėliau nebebuvo atstatyta. Pastato griuvėsiai yra išlikę. Parapijos maldos namais tapo Šv. Mikalojaus koplyčia. TSRS valdžia šią parapiją užregistravo 1947 m. (apie 60 tikinčiųjų).

Nuorodos 

 Orthodoxy.ru

Lietuvos stačiatikių koplyčios
Vilniaus rajono koplyčios
Rudamina (Vilnius)
Prancūzija vaikų Eurovizijos dainų konkurse

Prancūzija vaikų Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 4 kartus. Debiutavo 2004. Atstovas buvo Thomas Pontier su daina "Si on voulait bien" ir užėmė 6-ają vietą. Po to pasitraukė iš konkurso ir sugrįžo tik 2018. 2020 metais atstovė Valentina su daina "J'magine" surinko 200 taškų ir tapo nugalėtoja.

Dalyvavimas 

Šalys vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Vilniaus Šv. Eufrosinijos Polockietės cerkvė

Vilniaus Šv. Eufrosinijos Polockietės cerkvė stovi Vilniuje.

Pavadinta šventosios Eufrosinijos Polockietės (Евфросиния Полоцкая) vardu,

Istorija 

Cerkvė yra stačiatikių kapinėse, kurios įkurtos 1795 m. Vilniui tapus Vilniaus gubernijos centru. 1838 m. daugiausia pirklio T. Zaicevo lėšomis pastatyta dabartinė cerkvė, finikiečių šventyklos stiliumi. T. Zaicevas netrukus mirė ir palaidotas cerkvės kapinėse. Jo palaidojimo vietoje pastatyta koplyčia.

1896 m. atliktas kapitalinis remontas, pastatyta nauja varpinė. Cerkvė įgavo dabartinį pavidalą. 1914 m. pastatyta Šv. Tichono Zadonskio koplyčia. I pasaulinio karo metu šventyklos išvogtos. Mišios atnaujintos 1919 metais. TSRS valdžia parapiją įregistravo 1946 m., joje buvo 300 tikinčiųjų. 1960 m. valdžia uždarė koplyčią ir ją pavertė sandėliu.

Nuorodos 

 Orthodoxy.ru 
 Vilniaus Eufrosinijos Polockietės cerkvė

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilniaus cerkvės
Vilniaus Šv. kankinės Paraskevės cerkvė

Vilniaus Šv. kankinės Paraskevės cerkvė (taip pat Paraskevos cerkvė arba Piatnicos cerkvė) stovinti Didžioji Nr. 2 ir Bokšto gatvių kampe, yra viena seniausių krikščionių šventovių Vilniuje.

Istorija 

Bažnyčia pastatyta 1345 m. LDK kunigaikščio Algirdo pirmosios žmonos Marijos Jaroslavnos iniciatyva, vietoje, kur anksčiau stovėjo pagonių dievo Ragučio šventykla. Tai buvo pirmoji akmeninė krikščionių šventykla Vilniuje 

1557 m. bažnyčia visiškai sudegė. 1560 m. jos vietoje pastatyta nauja, kuri 1610 m. miesto gaisro metu vėl apdegė. 1611 m. ji atiteko unitams, tačiau 1655 m. vėl grąžinta ortodoksams ir 1698 m. atstatyta.

1708 m. šioje cerkvėje Rusijos caras Petras Didysis meldėsi dėkodamas Viešpačiui už pergalę prieš švedų karalių Karolį XII. Čia caras taip pat pakrikštijo arabą Hanibalą, kuris buvo poeto A. Puškino prosenelis. Caras padovanojo cerkvei iš švedų atimtas vėliavas. Sankt Peterburge esančiuose Puškino namuose yra saugomas Ibrahimo Hanibalo „Geometrijos ir fortifikacijos“ rankraštis su paties autoriaus įrašu, liudijančiu apie minimą faktą.

1748 m. bažnyčia beveik visiškai sudegė. Po gaisro stovėjo ilgus metus neremontuota ir be stogo. Vėliau atstatyta, 1795 m. vėl atiteko unitams, 1839 m. grąžinta stačiatikiams, kurie 1864 m. atliko kapitalinį remontą (architektas N. Čiaginas). Šio remonto metu buvo nugriauti aplinkiniai namai, palikta varpinė, sargo namelis, pati cerkvė naujai atstatyta. 

Antrojo pasaulinio karo metu smarkiai apdegė bažnyčios vidus. 1945–1949 m. atliktas kapitalinis remontas. 1946 m. parapijoje buvo 100 tikinčiųjų. 1959 m. sovietai sumanė bažnyčioje įrengti ateizmo muziejų, tačiau projektas nepavyko, nors 1961 m. bažnyčia vis tiek uždaryta, o nuo 1962 m. joje įrengtas smulkiųjų dailės menų muziejus. Cerkvė buvo restauruota ir joje eksponuotos dailės miniatiūros.

Cerkvės dabartis 

1990 m. bažnyčia vėl grąžinta ortodoksams, 1991 m. gegužės 31 d. ji pašventinta. Nuo 2005 m. sausio 23 d. pirmą kartą Lietuvos istorijoje ortodoksų Liturgija vyko lietuviškai. 2012 m. gegužės 15 d. buvo suteiktas parapijos statusas.

Šiuo metu cerkvėje stovi nedidelis išraižytas ikonostasas, atitvertas baliustrada, papuoštas ikonomis, tapytomis pagal XV - XVI a. pavyzdžius. Ant kairės sienos pakabinta ikona vaizduoja tris Vilniaus kankinius. Cerkvės centre yra pakyla, ant kurios padėta cerkvės globėjos šventosios Paraskevės Piatnicos ikona. Išorinėje cerkvės sienoje yra įrašas apie jos atstatymą. 
Cerkvės prieangio skliautai cilindriniai, grindys iš plytelių. Iš prieangio veda medinės durys, dalyje įstiklintos, su vario vielos grotomis. Kupolą paremia keturios kolonos su arkadomis. Lubos skliautinės. Cerkvė turi 32 langus, kurių rėmai mediniai, nudažyti baltai.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Paraskevi.lt 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilniaus cerkvės
Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė

Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo cerkvė stovi Vilniuje, N. Vilnioje.

Istorija 

Cerkvė pastatyta 1908 m. Naujosios Vilnios mieste. Cerkvės statymo komitetui nuo 1903 m. vadovavo Vilniaus gubernatoriaus žmona Sofja Veriovkina, kuri rinko aukas ir pati prisidėjo savo įnašu. Kadangi pinigų neužteko akmeniniam statiniui, nuspręsta statyti medinę šventyklą. 1908 m. kovo 30 d. ji pašventinta.

1910 m. gautas Šv. sinodo leidimas statyti akmeninę cerkvę, 1914 m. buvo pašventinti jos pamatai, tačiau dėl karo perėjus prie taupymo politikos cerkvė nevisiškai pastatyta, o plytas išnešiojo vokiečiai parako gamyklai statyti. Nuo 1918 m. parapija priskirta Šv. Eufrosinijos cerkvei, o 1923–1933 m. – Skaisčiausios Dievo motinos cerkvei. XX a. 4-ajame dešimtmetyje F. Šipicos iniciatyva šventykla atgaivinta, pastatyta varpinė.

1947 m. sovietai įregistravo parapiją, joje buvo 350 tikinčiųjų. 1955 m. atliktas kapitalinis remontas, pastatyta nauja varpinė. Dabar prie cerkvės veikia sekmadienio suaugusiųjų mokykla.

Nuorodos 

 Orthodoxy.ru 

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilniaus cerkvės
Naujoji Vilnia
Vilniaus Šv. Konstantino ir Mykolo cerkvė

Vilniaus Šv. Konstantino ir Mykolo cerkvė (dar žinoma kaip Romanovų cerkvė) stovi Vilniuje. Kartais vadinama Romanovų cerkvė.

Istorija 

Cerkvė pastatyta 1913 metais carų Romanovų dinastijos 300 metų jubiliejaus proga ir pavadinta apaštališkojo caro Konstantino ir šventojo Michailo Maleino garbei. Ji pastatyta valdininko I. Kolesnikovo (žymus rusų cerkvių fundatorius) lėšomis. Architektūros stilius – Rostovo ir Suzdalės. Cerkvės vidus buvo tapytas senovės rusų stiliumi (dabar neišlikę). Architektai V. Adamovičius ir A. Špakovskis. Iš Maskvos atgabenta 13 varpų. Cerkvė pašventinta gegužės 9 dieną, į iškilmes atvyko kunigaikštienė Jelizaveta Romanova.

1915 m. miestą okupavę vokiečiai cerkvėje laikydavo komendanto valandos nesilaikančius asmenis. XX a. tarpukariu cerkvė priskirta stačiatikių soborui, 1921–1926 m. remontuota. Nuo 1939 m. joje dirbo Aleksandras Nesterovičius, 1951–1956 m. kalintas už antitarybinę veiklą. 1946 m. parapijoje buvo 300 tikinčiųjų. 1947 m. sovietai cerkvę oficialiai įregistravo.

Nuorodos 

 KIMP.LT

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilniaus cerkvės
Vilniaus Dievo Motinos ikonos „Ženklas iš dangaus“ cerkvė

Vilniaus Dievo Motinos ikonos „Ženklas iš dangaus“ cerkvė stovi Vilniuje, Žvėryne, Neries pakrantėje, prie Žvėryno tilto.

Istorija 

Cerkvė pastatyta 1903 metais Vilniaus Šv. Dvasios brolijos iniciatyva pagal architekto Michailo Prozorovo projektą. Žemės sklypą cerkvei dovanojo Vasilijus Martinsonas, o statybos darbai apmokėti iš tikinčiųjų aukų. Cerkvė pašventinta birželio 1 dieną. Tuo metu prie šventyklos jau buvo parapijos mokykla. Prie cerkvės pastatytas namas vaikų prieglaudai, įkurta biblioteka su didele skaitykla. I pasaulinio karo metu atidaryta prieglauda vaikams iš vargingų šeimų, joje glaudėsi ir kitų krikščionių vaikai, ne tik stačiatikių.

Cerkvė dirbo visą laiką, mišios nenutrauktos. 1946 m. parapijoje buvo 400 tikinčiųjų, 1948 m. sovietai cerkvę oficialiai įregistravo. 1956 m. Maskvos patriarchijos lėšomis atliktas kapitalinis remontas. Dabar prie cerkvės yra sekmadienio mokykla vaikams ir suaugusiesiems, jaunimo muzikos centras.

Nuorodos 

 Ortohodoxy.lt

Lietuvos stačiatikių cerkvės
Vilniaus cerkvės
Žvėrynas
Adolfas Lukošaitis

Adolfas Lukošaitis (1906 m. rugsėjo 12 d. Sankt Peterburge – 1993 m. vasario 23 d. Kaune) – Lietuvos statybos inžinierius, architektas, funkcionalizmo architektūros atstovas.

Biografija 
1922 m. su tėvais grįžo į Lietuvą. Baigė Raseinių gimnaziją, 1934 m. baigė statybos inžineriją Vytauto Didžiojo universitete.

1934–1937 m. Marijampolės apskrities inžinierius. 1934–1940 m. vertėsi privačia praktika. 1940–1941 m. Pramonės statybos projektavimo instituto projektavimo grupės vadovas. 1941–1944 m. bendrovės „Pienocentras“ techninio skyriaus vedėjas.

1944–1950 m. Vytauto Didžiojo universiteto (1946–1950 m. Kauno universitetas) dėstytojas. 1958 m. baigė TSRS architektūros akademiją Maskvoje, architektūros mokslų kandidatas. 1951–1970 m. Kauno politechnikos instituto, 1971–1992 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, 1971–1974 m. Architektūros katedros vedėjas; nuo 1976 m. profesorius.

Mokiniai: Juozas Baršauskas, Vytautas Kasputis, Zigmantas Liandzbergis, Algimantas Miškinis, Kęstutis Pempė, Jurgis Vanagas. 

1946–1954 m. LTSR architektų sąjungos valdybos pirmininkas. 1965 m. LTSR nusipelnęs statybininkas.

Kūrybai būdinga funkcinė ir meninė dermė, aiški, ritmiška, pastato paskirtį atitinkanti, fasadų skaidymo sistema, racionali konstrukcija.

Svarbiausi pastatai 

 Kurhauzas, dabar Kultūros namai, Alytus, 1938 m.
 Marijampolės ligoninė, 1939 m.
 Darbo rūmai, su inž. Antanu Novicku, 1939 m.
 Taupomųjų kasų rūmai, su architektais Arnu Funku, Broniumi Elsbergu, dab. Kauno miesto savivaldybė, 1939 m.
 Raseinių gimnazija, 1939 m.
 Lietuvos paviljonas Liaudies ūkio pasiekimų parodoje Maskvoje, su architektais Jonu Kumpiu, Kaziu Šešelgiu, 1953 m.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai statybininkai
Lietuvos architektai
Algirdas Lukoševičius

Algirdas Lukoševičius (1932 m. rugpjūčio 29 d. Gražiškiuose, Vilkaviškio apskrityje – 2011 m. gruodžio 1 d. Kaune) – Lietuvos agronomas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
Mokėsi Kalvarijos vidurinėje mokykloje. 1957 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1962 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1961–2002 m. dirbo Lietuvos sodininkystės ir daržininkystės institute (iki 1987 m. Vytėnų sodininkystės ir daržininkystės bandymų stotis). 1965–1967 m. dėstė Lietuvos žemės ūkio akademijoje, 1968–1975 m. Vilniaus universiteto Kauno vakariniame fakultete; 1971 m. docentas.  Nuo 1992 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narys.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – sodo augalų selekcija. Pirmas Lietuvoje pradėjo trešnių selekcijos darbus. Sukūrė 12 kriaušių, 12 slyvų, 11 trešnių, 2 vyšnių veisles, kurios auginamos ne tik Lietuvoje, bet ir Latvijoje, Švedijoje, Norvegijoje, Baltarusijoje ir kt. šalyse. Iš jų tinkamiausiomis Lietuvoje auginti pripažintos kriaušių veislės „Alnora“ (2002 m.), „Aluona“ (2002 m.), „Lukna“ (2002 m.), slyvų „Rausvė“ (1997 m.), „Aleksona“ (2001 m.), „Jūrė“ (2002 m.), trešnių „Vytėnų rožinė“ (1996 m.), „Vytėnų juodoji“ (1997 m.), „Vytėnų geltonoji“ (1999 m.), vyšnių „Vytėnų žvaigždė“(1996 m.), „Notė“ (2001 m.).

Bibliografija 
 Lietuvos pomologija, su kitais, 1962 m., 1990 m. 1 t., 1996 m. 2 t.
 Vyšnių auginimas, 1994 m.
 Kriaušių auginimas, 1994 m.
 Slyvų veislės, katalogas, 2002 m.
 Vyšnių ir trešnių veislės, katalogas, 2002 m.

Įvertinimas 
 1998 m. Lietuvos mokslo premija
 prof. D. Rudzinsko premija

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos pomologai
Lietuvos selekcininkai
Petras Lukoševičius

Petras Lukoševičius (1897 m. gruodžio 25 d. Vilkaviškio dvaras – po 1943 m. Rešiotai, Krasnojarsko kraštas) – Lietuvos kariuomenės karininkas, dimisijos jaunesnysis leitenantas (1931 m.).

Biografija 
1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, iki 1920 m. pab. dalyvavo Lietuvos kovose su Sovietų Rusijos, bermontininkais ir Lenkijos kariuomenės daliniais. Už pasižymėjimą kovose viršilai suteiktas leitenanto laipsnis (pagal 1931 m. Karininkų laipsnių įstatymą pakeistas į jaunesnįjį leitenantą). Vykstant kovoms prie neutralios zonos, 1923 m. vasario – lapkričio mėn. buvo patekęs į lenkų ginkluotų dalinių nelaisvę, kankintas. 1928 m. dėl sveikatos paleistas į dimisiją. TSRS 1940 m. birželio mėn. okupavus Lietuvą per masinę tremtį 1941 m. birželio mėn. išvežtas į Rešotų lagerį Sibire. 1943 m. sausio 2 d. NKVD Ypatingojo pasitarimo nuteistas 10 m. laisvės atėmimo bausme. Žuvo lageryje.

Įvertinimas 
 1919 m. Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas
 1919 m. Vyčio kryžiaus 2 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos karininkai
Kazimieras Lukša

Kazimieras Lukša (1906 m. kovo 1 d. Pavardaunyse, Varėnos valsčius – 1983 m. sausio 5 d. Vilnius) – Lietuvos ekonomistas, bankininkas, pedagogas.

Biografija 
Žmona Meilė Lukšienė (1913–2009), dukterys Ingė Lukšaitė ir Giedrė Lukšaitė-Mrazkova ir sūnus Rimtis Lukša.

1915–1917 m. mokėsi lietuvių pabėgėlių gimnazijoje Voroneže. 1921 m. įstojo į Marijampolės realinę gimnaziją. 1924 m. kalintas. 1925 m. už dalyvavimą aušrininkų jaunimo organizacijoje iš jos pašalintas. Eksternu baigė Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją ir įstojo į Lietuvos universiteto Ekonomikos skyrių, bet buvo pašalintas už aktyvų protestą prieš Seimo priimtą mirties bausmės įstatymą, po kareivio komunisto Nochimo Jubilerio sušaudymo. 

1927 m. nelegaliai perėjęs valstybės sieną dirbo Lenkijoje, 1928 m. pasitraukė į Vokietiją. 1932 m. Karaliaučiaus universitete baigė ekonomiką. Atėjus į valdžią naciams, 1934 m. pabėgo į Vilniaus kraštą, bet, negavęs politinio prieglobsčio, 1935 m. lenkų policijos buvo perduotas Lietuvos žvalgybai ir už dalyvavimą Lietuvos socialistų revoliucionierių maksimalistų sąjungos veikloje Karo lauko teismo nuteistas 6 m. kalėti sunkiųjų darbų kalėjime. Po inteligentų protesto 1936 m. iš kalėjimo paleistas.

1936–1940 m. dirbo Lietuvos banko užsienio inkaso skyriuje Kaune, 1940 m. Valiutinio skyriaus vedėjas Vilniuje. Per Vokietijos okupaciją slapstėsi pas gimines kaime. 1940–1970 m. Vilniaus universitete dėstė balansų mokslo, ekonominės analizės, užsienio prekybos kursus, 1945 m. Prekybos ekonomikos katedros vedėjas, 1945–1946 m. Ekonomikos fakulteto dekanas (nebūdamas LKP nariu nebegalėjo dirbti vadovaujamo darbo). Nuo 1941 m. docentas.

Jo ir kitų iniciatyva 1958 m. prie Liaudies ūkio tarybos įkurta pirmoji Baltijos respublikose Matematinių ekonominių metodų taikymo laboratorija, 1966 m. Vilniaus universitete įvesta ekonominės kibernetikos specialybė, 1967 m. prie Prekybos ekonomikos katedros įsteigta Tarpžinybinė mokslo tyrimo laboratorija. 1966 m. LTSR nusipelnęs ekonomistas.

Rašė ūkio istorijos ir kitais klausimais. 1938 m. išvertė anglų ekonomisto D. H. Robertsono knygą „Pinigai“ (Money).

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Lietuvos bankininkai
Lietuvos vertėjai
Aleksandras Stasys Lukšas

Aleksandras Stasys Lukšas (g. 1941 m. lapkričio 21 d. Kaune) – Lietuvos architektas, politinis veikėjas.

Biografija 
1966 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1966–1975 m. Miestų statybos projektavimo instituto architektas. 1975–1986 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto vyriausiasis projektų architektas, vyr. architektas.  1986–1993 m. Paminklų konservavimo instituto (nuo 1987 m. Paminklų restauravimo projektavimo institutas) direktorius.

1993–1997 m. LR Statybos ir urbanistikos ministerijos ministro pavaduotojas, sekretorius architektūros ir planavimo reikalams. 1997–2004 m. Vilniaus miesto savivaldybės Miesto plėtros departamento direktorius, miesto vyr. architektas. Nuo 2004 m. bendrovės „ASL“ direktorius. Dalyvavo rengiant Teritorijų planavimo įstatymą, Vilniaus miesto bendrąjį planą (patvirtintas 1997 m.). 

Architektų sąjungos Vilniaus miesto valdybos narys. Sutuoktinė Judita, vaikai Jurga, Aleksandras, Stanislovas.

Projektai 
 Gyvenamieji namai Vilniuje: Algirdo g. 25 (1969 m.), Pilies g. 23/15 (1970 m.), Bistryčios g. 21 (1984 m.)
 Vilniaus autobusų stotis, 1974 m., su Vytautu Brėdikiu ir kt., SSRS MT premija, 1975 m.
 Centrinės statistikos valdybos Skaičiavimo centras, dab. Lietuvos statistikos departamento rūmai, 1977 m.
 Sanatorijos „Baltarusija“ administracinis pastatas, Druskininkai, 1979 m.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Vilniaus politikai
Vladimiras Lunia

Vladimiras Lunia (1906 m. birželio 22 d. Šilalėje – 1992 m. lapkričio 15 d. Vilniuje) – sovietinis karininkas, pulkininkas.

Biografija 
1927 m. baigė Tauragės mokytojų seminariją. Nuo 1930 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1932 m. baigė Kauno karo mokyklą.

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. lapkričio mėn. paskirtas 29-ojo teritorinio šaulių korpuso štabo viršininko adjutantu, vėliau – Vilniaus pėstininkų karo mokyklos mokymo dalies vedėju. 1941 m. birželio 22 d. prasidėjus SSRS-Vokietijos karui su mokykla atsitraukiant dalyvavo kautynėse prieš vokiečius, pasitraukė į Novokuznecką. Nuo 1942 m. pradžios 16-osios lietuviškosios divizijos diviziono vadas, vėliau – pulko vado pavaduotojas. 1943 m. baigęs Frunzės karo akademijos (Maskva) kursus, paskirtas tos divizijos štabo operatyvinio skyriaus viršininku, 1944 m. – 156-ojo šaulių pulko vadu. 1944 m. vasario mėn. su kitais 23 buvusios Lietuvos kariuomenės karininkais pasirašė kreipimąsi į Lietuvoje likusius karininkus, raginantį nesipriešinti artėjančiai SSRS kariuomenei. 1945 m. pulkininkas.

Po karo buvo SSRS kariuomenės pulko vadas, divizijos vado pavaduotojas. 1956–1961 m. Vilniaus universiteto Karinės katedros dėstytojas. 1961–1982 m. LSSR Ministrų tarybos referentas, vyr. referentas.

Įvertinimas 
 1976 m. LTSR nusipelnęs kultūros švietimo darbuotojas

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
TSRS pulkininkai
16-oji lietuviškoji divizija
Lietuvos karininkai
Kęstutis Lupeikis

Kęstutis Lupeikis (g. 1962 m. liepos 22 d. Vilniuje) – Lietuvos architektas, dailininkas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1985 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, architektas. 2004 m. humanitarinių mokslų daktaras.

1985–1987 m. dirbo Kolūkių statybos projektavimo institute Vilniuje, 1987–1991 m. Prienų raj. vyr. architektas. 1990 m. Prienuose įkūrė architektūrinę projektavimo įmonę (nuo 1995 m. veikia Vilniuje), nuo 1997 m. ir organizacijos „Vizualinių menų projektai“ Vilniuje direktorius. Nuo 1995 m. dėsto Vilniaus Gedimino technikos universitete, Architektūros fakultete, nuo 2004 m. Architektūros katedros docentas, nuo 2011 Architektūros katedros profesorius. Nuo 2021 m. Architektūros katedros vedėjas.

Kūryba 
Nuo 1993 m. menininkų grupės „Angis“ narys. Nutapė minimalistinės raiškos meditatyvių, daugiasluoksnių, turtingos faktūros paveikslų („Langas“, „Langai“, abu 2005 m.), sukūrė skulptūrinių instaliacijų, kuriose statiškas objektas virsta dinamišku, transformuojamu („Hiperkubas“ 2004 m.), videoprojektų.

Nuo 1985 m. dalyvauja dailės parodose Lietuvoje ir užsienyje; individualios Vilniuje (1985 m., 1992–1995 m., 2000–2001 m., 2005 m.), Duisburge (1996–1998 m.). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, V. Lembruko muziejus Duisburge.

Svarbiausi projektai 
 Bažnyčia, Naujoji Ūta, Prienų raj., 1991 m.
 administracinis pastatas Prienuose, 1995 m.
 viešbutis „City Park“ (dab. „Klaipėda“), Vilnius, 2002 m.
 „Volkswagen“ automobilių salonas Kaune, 2003 m.
 Visuomeninės paskirties pastatas Buivydiškių g. Vilniuje, 2005 m.
 Lietuvos prokuratūros pastatas Rinktinės g. Vilniuje, 2007 m.
 suprojektavo individualių gyvenamųjų namų, interjerų.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos dailininkai
Algimantas Maceina

Algimantas Maceina (g. 1958 m. balandžio 23 d. Vartuose, Prienų rajonas) – Lietuvos kino režisierius.

Biografija 
1985 m. baigė LSSR konservatorijos Klaipėdos fakultetą. 1985–1988 m. dirbo režisieriaus asistentu Lietuvos kino studijoje. 1988–1992 m. studijavo kino režisūrą Tbilisio  Šotos Rustavelio teatro ir kino institute. Nuo 1990 m. dokumentinių filmų režisierius. 1991 m. stažavo pas Joną Meką Filmų antologijos archyve Niujorke.

2014 m. liepos mėn. Vilniaus apygardos teismas A. Maceiną pripažino kaltu dėl dailininko Naglio Karvelio (1961–2014) nužudymo ir skyrė jam aštuonerių metų laisvės atėmimo bausmę pataisos namuose. 

A. Maceinos pirmoji žmona – chorvedė Tatjana, su kuria jis susituokė būdamas studentas.
Antroji žmona – filologė Eugenija. Su ja susilaukė 2 vaikų, drauge išgyveno šešerius metus.

Kūryba 
1990 m. sukūrė dokumentinį videofilmą „Juodoji dėžė“ (kino variantas 1994 m.), jame neįprastu modifikuoto reportažo stiliumi nagrinėjama Sibiro tremties tema. Dokumentinis filmas „Troškulys“ apie seną lietuvių tremtinių kaimą Čiornaja Padina (Saratovo sritis); iš šio kaimo kilęs JAV lietuvių verslininkas Juozas Kazickas. Kituose dokumentiniuose filmuose derinama dokumentika ir vaidyba, išradingai naudojami seni kino kadrai, muzika, montažas. Filmuose analizuojamos socialinės problemos, kuriami asmenybių portretai. Sukūrė vaidmenų kine. 

2007 m. A.Maceina sukūrė filmą „Kad mano namai būtų pilni“ apie socialinės atskirties žmones. 2010 m. pasirodė filmas „Paskutinis“ apie vieną iš paskutinių Lietuvos partizanų Antaną Kraujelį.

Filmografija 
 1994 m. Kęstas
 1994 m. Juoda dėžė
 1998 m. Troškulys
 1998 m. Tbilisis-89
 2001 m. Aš radau… arba palakiojimai, apie Joną Meką
 2003 m. Lietuvos valstybės kino metraštis Nr. 27, Kino operatoriai
 2003 m. Gėlių vaikai
 2005 m. Šalia jūsų, apie fotomenininką R. Vikšraitį
 2007 m. Kad mano namai būtų pilni, apie socialinės atskirties žmones
 2010 m. Paskutinis, apie Lietuvos partizaną Antaną Kraujelį

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kūrėjai, režisieriai

Lietuvos kino režisieriai
Lietuvos dokumentinių filmų kūrėjai
Lietuvos aktoriai
Andrius Kaniava

Andrius Kaniava (g. 1964 m. gruodžio 5 d. Kaune) – Lietuvos aktorius, režisierius, dainų autorius ir atlikėjas.

Biografija 
1982 m. baigė Vilniaus A. Vienuolio vidurinę mokyklą. Studijavo LSSR konservatorijos Aktoriaus meistriškumo katedroje. 1983–1985 m. atliko karinę tarnybą sovietinėje armijoje. Baigęs studijas, nuo 1988 m. dirbo Kapsuko dramos teatre, kūrė dainas. 1990–2014 m. „Keistuolių teatro“ aktorius. 

Yra išleidęs 5 albumus: „Atšilusi Musė“, kartu su grupe „Origami“ (2003 m.), „Antikvariatas“ (2009 m.), „Musė“ (2014 m.), „Laivas restoranas“ (2016 m.), „Ruduo nesibaigiančioj metų alėjoj“ (2020 m.).

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai