joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vytautas Benokraitis

Vytautas Benokraitis (1931 m. kovo 1 d. Šiauliuose – 2003 m. birželio 30 d. Šiauliuose) – Lietuvos teatro aktorius.

Biografija 
1943 m. pradėjo mokytis Šiaulių berniukų gimnazijoje. 1945 m. įstojo į Šiaulių dramos teatro vaidybos studiją (vadovas Kazys Juršys), o ją baigęs, 1948 m. priimtas dirbti teatro pagalbiniu darbuotoju, vėliau aktoriumi. Šiaulių dramos teatre dirbo iki 1986 m. Sukūrė daugiau kaip 150 charakterinių ir komiškųjų vaidmenų.  Palaidotas Ginkūnų kapinėse.

Žymesni vaidmenys 
Teatre:
 1948 m. Valeras – Moljeras. Tartiufas
 1952 m. Bonfonas – Honoré de Balzac. Eugenija Grandė
 1954 m. Povilas Jonas Avyžius. Baltieji gluosniai
 1956 m. Maksas Žilė – Honoré de Balzac. Viengungio gyvenimas,
 1960 m. Don Karlas – Frydrichas Šileris. Don Karlas
 1965 m. Vikis – Kazys Saja. Jo ekscelencija Vabalas
 1966 m. Zubrys – Vincas Krėvė. Šarūnas
 1970 m. Vosylius – Samuilas Maršakas. Katės namai
 1977 m. Barva – Petras Vaičiūnas. Prisikėlimas
 1989 m. Keberolis – Jonas Avyžius. Degimai

Kine:
 1988 m. Usnys – Vilius Karalius, rež. Vidmantas Bačiulis, LTV

Įvertinimas 
 1981 m. LTSR nusipelnęs artistas
 1998 m. Potencijos Pinkauskaitės premija

Šaltiniai

Literatūra 
 Penkiasdešimt metų teatre: apie aktorių Vytautą Benokraitį / Rimantas Vaitekūnas. – Šiauliai: Teatro ir kino mėgėjų susivienijimas „Credo“, 1996. – 35 p.: iliustr.

Lietuvos aktoriai
Šiaulių aktoriai
Biatlonas olimpinėse žaidynėse

Biatlonas žiemos olimpinėse žaidynėse debiutavo  1960 m. Skvo Valyje  vyrų 20  km lenktynėmis.  1968 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Grenoblyje pirmakart įvyko vyrų 4×7.5  km estafetės varžybos, 1980 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Leik Pleside vyrų 10 km sprintas. 1992 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Albervilyje  debiutavo moterų biatlonas (15  km lenktynės, 7.5  km sprintas ir 3×7.5  km estafetė). 2002 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Solt Leik Sityje pirmasyk įvyko vyrų 12.5  km ir moterų 10  km persekiojimo lenktynės, 2006 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Turine pirmakart įvyko masinio starto lenktynės (vyrų ir moterų).  2014 m. Sočio žiemos olimpinėse žaidynėse pirmakart įvyko  mišrios estafetės varžybos.

Biatlono rungtys

Varžybų vietos 

 1960  Skvo Valis
 1964  Insbrukas
 1968  Grenoblis
 1972  Saporas
 1976  Insbrukas
 1980  Leik Plesidas
 1984  Sarajevas
 1988  Kalgaris
 1992  Albervilis 
 1994  Lilehameris
 1998  Naganas
 2002  Solt Leik Sitis 
 2006  Turinas
 2010   Vankuveris
 2014   Sočis
 2018   Pjongčangas

Šaltiniai
Aleksandras Kazimieras Beresnevičius

Aleksandras Kazimieras Beresnevičius (1823 m. birželio 16 d. Švelniai, Krakių valsčius – 1902 m. birželio 4 d. Vloclavekas) – Lietuvos vyskupas.

Biografija 
Gimė 1823 m. birželio 5 d. Švelniuose, Šaukoto parapijoje (http://www.epaveldas.lt/recordImageSmall/ARCH/1361/1/3?exId=327006&seqNr=49 - kairėj pusėj 4 įrašas nuo viršaus): Metais 1823, menesį birželio, dieną 5, Motiejus Polujanskis krikštyjo naujagimį vardu Aleksandras Kazimieras, teisėtoj santuokoj gimusį. Tevas GD Kazimieras Beresnevičius, motina Julijona Kryžanauskaitė, Švelniuose. Krikštatėviai GD Adomas Kryžanauskas ir Ona Narkevičienė iš Švelnių, Šaukoto parapijoje.

1845 m. baigė Vilniaus dvasinę akademiją, teologijos magistras. 1847 m. įšventintas kunigu. Nuo 1845 m. Varnių kunigų seminarijos profesorius, nuo 1850 m. rektorius. 1853 m. Rusijos valdžios apkaltintas rusų kalbos nemokymu atleistas iš pareigų ir perkeltas į Vilnių. 1854 m. priskirtas Vilniaus vyskupijai; Vilniaus gimnazijos kapelionas ir Vilniaus vyskupijos kurijos asesorius. 1858 m. titulinis Maksimianopolio vyskupas ir Žemaičių vyskupas sufraganas, nuo 1860 m. Sankt Peterburgo dvasinės akademijos rektorius. Atsisakęs pasmerkti 1863 m. sukilimą, 1865 m. Rusijos valdžios pašalintas iš pareigų. Nuo 1866 m. Žemaičių vyskupijos kurijos Kaune oficiolas. Įtarus, kad daro įtaką M. Valančiui, Rusijos valdžios 1870 m. apgyvendintas Mintaujoje be teisės išvykti. 1875 m. kapitulos išrinktas Žemaičių vyskupijos administratoriumi. 1883 m. paskirtas Kujavijos (Lenkija) vyskupu, 1902 m. kovo 15 d. pareigų atsisakė.

Rūpinosi lietuviškos spaudos grąžinimu, religinės literatūros lietuvių kalba spausdinimu, švelnino katalikų persekiojimą. Turėjo įtakos A. Baranauskui. Parašė atsiminimus (neišspausdinti).

Šaltiniai 

Žemaitijos vyskupai
Lietuvos vyskupai
Lietuvos rektoriai
Lietuvos kapelionai
Vloclaveko vyskupai
Viktoras Bergas

Viktoras Bergas (1906 m. sausio 13 d. Šalkavoje, Ukmergės apskritis – 1983 m. birželio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos gamtosaugininkas, pedagogas, sovietinis partinis veikėjas.

Biografija 
1920–1927 m. mokėsi Ukmergės gimnazijoje. 1928 m. už politinę veiklą suimtas ir pašalintas iš gimnazijos. 1928 m. eksternu baigė gimnaziją. 1929–1930 m. kalintas Varnių prievartinio darbo stovykloje. Mokėsi matininkų kursuose Kaune, 1930–1940 m. Žemės tvarkymo departamento matininkas. Nuo 1932 m. Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijos narys.

SSRS okupavus Lietuvą prisidėjo prie bendro krašto sovietizavimo. 1940–1941 m. Vilniaus apskrities Vykdomojo komiteto pirmininkas. SSRS-Vokietijos karo pradžioje pasitraukė į SSRS. 1942–1944 m. Raudonosios armijos karys. 1944–1945 m. Vilniaus apskrities, 1945–1947 m. Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas.  1947–1957 m. Medžioklės ūkio valdybos prie LSSR MT viršininkas. 1952 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, 1956–1974 m. Vilniaus universiteto Gamtos fakulteto dėstytojas. 1957–1970 m. Gamtos apsaugos komiteto prie LSSR MT pirmininkas. Jo pastangomis 1957 m. atnaujinta žurnalo „Mūsų girios“ leidyba, 1960 m. įsteigta Lietuvos gamtos apsaugos draugija.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Medžiotojo ir žvejo vadovas (su kitais). – Vilnius: Laikraščių ir žurnalų leidykla, 1964. – 329 p.: iliustr.
 Заповедник Жувинтас: сб. статей (su kitais). – Vilnius: Mintis, 1968. – 398 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1973 m. LSSR nusipelnęs gamtos apsaugos darbuotojas
 1975 m. Lietuvos gamtos apsaugos draugijos garbės narys
 1983 m. Tado Ivanausko premija

Atminimo įamžinimas 

 1983 m. rudenį V. Bergo gimtajame krašte, Ukmergės rajone, Rečionyse, pasodinta gamtosaugininko vardu pavadinta ąžuolų giraitė ir pastatytas stogastulpis, sukurtas liaudies meistro Rimanto Zinkevičiaus
 1995 m. įsteigtas apdovanojimas už nuopelnus aplinkos apsaugai, 1997–2022 m. vadintas Viktoro Bergo premija 
 2008 m. viena Rečionių kaimo gatvių pavadinta Viktoro Bergo vardu
 2013 m. birželio 5 d. Vilniuje, ant namo Donelaičio g. 16, kur 1965–1983 m. gyveno gamtosaugininkas, atidengta memorialinė lenta (skulpt. Stasys Makaraitis)

Šaltiniai

Litratūra 
 Gamtos riterio lobiai: atsiminimų knyga apie gamtosaugininką Viktorą Bergą / sud. Karolis Jankevičius, Juozas Stasinas. – Vilnius: Gamtos bičiulių asociacija, 2007. – 231 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-427-20-9

Nuorodos 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos ekologai
Aplinkosaugininkai
Juozapas Berkmanas

Juozapas Berkmanas (, 1838 m. Lietuva – po 1915 m. Varšuva) – Lietuvos tapytojas.

Biografija 
Studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje. Dalyvavo 1863 m. sukilime, buvo ištremtas. 1866 m. amnestuotas. Nuo 1870 m. gyveno Rusijoje (Irkutskas, Žemutinis Naugardas), nuo 1880 m. Liepojoje, nuo 1884 m. Varšuvoje. 1900 m. grįžo į Vilnių.

Nutapė akademistinių paveikslų iš sukilėlių ir tremtinių gyvenimo. Pažymėtinas „Paštas Sibiro tremtiniams Angaros upe“, 1915 m.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Vytautas Bernatonis

Vytautas Bernatonis (g. 1940 m. lapkričio 19 d. Šiliniai, Jiezno valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, politikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1954 m. baigęs Kašonių septynmetę, įstojo į Kauno politechnikumą. 1958 m. jame įgijęs vidurinį išsilavinimą ir specialybę, buvo paskirtas cecho meistru Vilniaus „Taksomotorų autoūkyje“. 1970 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1981 m. technikos mokslų kandidatas, 1988 m. technikos mokslų daktaras. 

1962–1988 m. dirbo Vilniaus plastmasinių dirbinių gamykloje darbininku, brigadininku, technologu, cecho viršininko pavaduotoju. 1965–1979 m. ekstruzijos ir liejimo cecho viršininkas, nuo 1979 m. direktorius pavaduotojas gamybos reikalams.  1988–1990 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, nuo 1989 m. profesorius.

1990–1991 m. balandžio mėn. pirmasis Vilniaus miesto meras. Nuo 1996 m. UAB „Bervis ir Co“ prezidentas. 1996 m. su kitais įsteigė Lietuvos gyvenimo logikos partiją, jos pirmininkas. Nuo 2009 m. Naujosios sąjungos narys, keletą kartų nesėkmingai dalyvavo Seimo rinkimuose.  2002 m. dalyvavo LR Prezidento rinkimuose (pirmajame ture surinko 0,25% balsų).

Mokslinė veikla 
Sukūrė ir įdiegė į gamybą plastikų perdirbimo automatizuotų procesų. 23 išradimų autorius.

Įvertinimas 
 1978 m. LSSR valstybinė premija
 1984 m. SSRS valstybinė premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos išradėjai
Vilniaus merai
Jevgenijus Petrosianas

Jevgenijus Vaganovičius Petrosianas (Евгений Ваганович Петросян; g. 1945 m. rugsėjo 16 d. Baku) – Rusijos humoristas, rašytojas, laidų vedėjas; Rusijos liaudies artistas (1991 m.).

Armeno ir zydes šeimoje Baku (Azerbaidžano TSR, dabar Azerbaidžanas). Jaunystėje kultūros namuose, klubuose skaitė eiles, vadino, vedė renginius, vėliau vaidino teatre. Nuo 1962 m. padėjo pasirodymus profesionalioje scenoje. Vedė įvairias laidas, dalyvaudavo humoro šou („Anšlagas“, „Juoko panorama“, „Kreivas veidrodis“). Taip pat yra parašęs keletą humoristinių knygų.

Rusijos aktoriai
Rusijos humoristai
Laidų vedėjai
Rašytojai humoristai
Konferansjė
Antilopė

Antilopė – atrajojantis porakanopis žinduolis iš dykaraginių žinduolių šeimos, nesantis jautis, ožys ar avinas. Tai apie du trečdaliai visų atrajonančių dykaragių rūšių. Viena rūšis turi šį žodį lotyniškame pavadinime (Antilope cervicapra), tačiau apskritai „antilopė“ nėra aiškus taksonominis vienetas, labiau tai grupė kuriai priskiriama viskas, kas nepriskirta kitur.  Antilopių grupė yra įvairialytė, kai kurios jų rūšys yra artimesnės jaučiams, avinams, ožiams, negu tarpusavyje. Antilopės labai įvairios ir savo dydžiu, nuo 30 cm aukščio ir 3,5 kg masės nykštukinės antilopės (Neotragus pygmaeus) iki 180 cm aukščio ir iki 800 kg masės kanų (Taurotragus oryx).

Antilopių patinai būna raguoti, jų ragai yra nuolatiniai, dažnai įvairiai išlenkti. Vidutinio dydžio antilopės (gazelės, impalos) paprastai būna grakštaus sudėjimo, mažomis nagomis, trumpa uodega.

Antilopės nuo plėšrūnų ginasi skirtingais būdais.
 Mažos pavienės antilopės gyvena tankiai apaugusiuose plotuose, kur slepiasi nuo plėšrūnų. Pvz., dukeriai pasižymi polinkiu slėpdamiesi nerti į tankumynus. Jų pavadinimas afrikanų kalba yra duiker 'nardytojas'.
 Gazelės ir kitos jų dydžio antilopės bėga ir liuoksi.
 Didžiosios antilopės telkiasi į dideles bandas, nuo plėšrūnų bėga arba ginasi grupėse.

Antilopės gyvena gana įvairiose buveinėse, dažniausiai miškuose, miškingose teritorijose, savanose, žolinėse lygumose. Kai kurios rūšys prisitaikiusios gyventi kalnuose, uolinguose plotuose arba karštosiose ar šaltosiose dykumose. Kelios rūšys gyvena pelkėse, yra pusiau vandeninės.

Herbuose vaizduojama žmogaus sugalvota, gamtoje neegzistuojanti plėšrios antilopės rūšis (heraldinė antilopė). Realios antilopės nėra plėšrūnai.

Šaltiniai
Vidžiai

Vidžiai (arba Vydžiai, Vidaliai, Vydaliai) – miestelis šiaurės Baltarusijoje, Vitebsko srityje, į rytus nuo Ignalinos, šalia Lietuvos sienos. Keliai į Breslaują, Pastovis, Rimšę, Adutiškį.

Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1914 m.), stačiatikių cerkvė (1910 m.).

Istorija 
Žinomas nuo XV a. vidurio, kuomet priklausė LDK. 1795–1915 m. priklausė Rusijai. Miestelyje XIX a. 1-ojoje pusėje buvo Breslaujos apskrities centras. 1941–1944 m. Vidžiai buvo užimti Trečiojo Reicho, čia buvo atkelta Švenčionių gimnazija.

Vidžiuose ir apylinkėse nuo seno šnekėta lietuviškai, rytų dzūkų tarme. Iki XX a. vid. dauguma Vidžių lietuvių suslavėjo, o XX a. pab. lietuviškai kalbėjo tik nedaugelis vyresniosios kartos žmonių.

Istorinių vaizdų galerija

Šaltiniai 

Vitebsko srities miesto tipo gyvenvietės
Breslaujos rajono gyvenvietės
Peršaukštis

Peršaukštis (iki XX a. pradžios Mikalavas) – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Cirkliškio, šalia kelio . Pietryčiuose telkšo Peršaukščio ežeras.

Istorija 

XIX–XX a. kaime buvo Peršaukščio valsčiaus centras.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Bychovco kronika

Bychovco kronika, arba Lietuvos metraštis – Lietuvos metraščių Plačiojo sąvado plačiausias variantas.

Kilmė ir pavadinimas 
Manoma, XVI a. trečiame dešimtmetyje parašyta Vilniaus vyskupo Povilo Alšėniškio ar, R. Jaso nuomone – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos kanclerio Alberto Goštauto iniciatyva. Bychovco kronikos nuorašą XIX a. pirmoje pusėje turėjo Valkavisko apskrities teisėjas Aleksandras Bychovcas; tad kronika pavadinta jo vardu.

Tekstas 
Kunigaikščių genealogija ir valdymo istorija išdėstyta nuo tik iš legendų žinomo romėnų kunigaikščio Palemono (V a.) iki Lietuvos didžiojo kunigaikščio Aleksandro valdymo pabaigos 1506 m. Įvykių iki 1446 m. aprašymas paimtas iš Lietuvos metraščių Trumpojo ir Platesniojo sąvadų, jų tekstas vietomis perredaguotas ir papildytas naujais faktais. 1446–1506 m. įvykių aprašymas originalus. Patikimiausių žinių yra nuo XV a. pabaigos. Kronika naudojosi Motiejus Strijkovskis.

Išspausdinta 1846 m. T. Narbuto rūpesčiu. Po jo mirties 1864 m. rankraštis dingo. 1971 m. išleista lietuvių kalba „Lietuvos metraščio“ pavadinimu. Iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos kanceliarinės slavų kalbos išvertė ir komentarus parašė Rimantas Jasas.

Metraštis pasakoja apie lietuvių legendinį protėvį – Romos didiką Palemoną, atvykusį kadaise į Nemuno šalį drauge su penkiais šimtais bajorų, iš kurių kilmingiausi buvę keturi: Kentaurų giminės kunigaikštis Dausprungas, Kolonų giminės kunigaikštis Prosperas, Ursinų giminės kunigaikštis Julijonas ir Rožių giminės kunigaikštis Hektoras.

Vėliau Didįjį Kunigaikštį Vytenį iš Kolonų giminės bajorams išsirinkti valdovu pasiūlė ankstesniojo didžiojo kunigaikščio Traidenio sūnus vienuolis Rimantas Lauras.

Šios legendos turinys ir kilmė aiškinami skirtingai. Vieni specialistai randa šių legendinių veikėjų istorinius prototipus – šio mito atsiradimo metu iš tiesų gyvenusius italus, vienaip ar kitaip susijusius su Lietuva ir turėjusius tuos pačius vardus ir pavardes. Kiti linkę manyti, kad šių giminių pavadinimai iš tikrųjų reiškia ne pavardes, o tų giminių turėtus herbus. Išvertus šiuos pavadinimus iš lotynų kalbos, turėsime: Kentauro, Stulpų, Meškos ir Rožės herbus.

Visgi popiežiaus Martyno V Columna (1369 – 1431) laiškas karaliui Jogailai datuotas 1421 metais sako: "Mūsų pačių šeima Columna, iš kurios mes gimę pagal kūną, mus saisto giminystės ryšiais."; "Nos quoque cum nostra prosapia de Columna, ex qua carnaliter nati sumus, obstrinxisti vinculo affinitati".   

Šis popiežiaus laiškas leidžia manyti, kad daugelis Bychovco kronikos liudijimų yra teisingi.

Šaltiniai 

Lietuvos istorijos šaltiniai
Rimas Bičiūnas

Rimas Zigmas Bičiūnas (g. 1945 m. rugpjūčio 13 d. Panemunis, Rokiškio apskr.) – Lietuvos tapytojas.

Biografija 
Motina Monika Bičiūnienė. 1972 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokėsi pas A. Gudaitį. Nuo 1971 m. vadovauja dailės studijai „Paletė“.

Kūryba 
Nuo 1972 m. dalyvauja parodose Lietuvoje, nuo 1980 m. ir tarptautinėse parodose daugelyje Europos, Azijos, Afrikos, Šiaurės Amerikos šalių, surengė individualių parodų.

Nutapė švenčių, darbo, poilsio tematikos („Vestuvės“ 1975 m., „Kaimiškoji madona“ 1989 m., „Kaukių pavasaris“ 1999 m.), alegorinių (ciklai „Flora“, „Moteris ir paukštis“, abu 1980-1999 m.) kompozicijų, lyriškų peizažų („Vilniaus pušys“ 1978 m., „Nidos motyvai“ 1996-1997 m.), natiurmortų („Paletė ir gėlės“ 1995 m.), laisvai interpretuotų autoportretų, portretų (Stanislovas Riauba, 1972 m.).

Kūriniams būdinga ekspresyvi tapysena, figūrų deformacija, ryškių, kontrastingų spalvų deriniai, optimizmas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Stasio Juškaus galerija

Lietuvos tapytojai
Viktoras Justickis

Viktoras Justickis (1941 m. balandžio 17 d. Karaliaučiuje) – Lietuvos sociologas, teisininkas, habilituotas socialinių mokslų daktaras, kriminologas, sociologas, teisės psichologas.

Biografija 
Tėvas Viktoras Falkenhanas. 1964 m. baigė filologijos studijas Vilniaus universiteto Filologijos fakultete, jam suteiktas filologo kvalifikacinis laipsnis. 1977 m. Lietuvos mokslų akademijos Filosofijos, teisės ir sociologijos institute baigė aspirantūrą, apgynė disertaciją, suteiktas sociologijos mokslų kandidato laipsnis. 1989 m. teisės mokslų daktaras.

1965–1967 m. Vievio vidurinės mokyklos mokytojas, 1967–1970 m. Lietuvos mokslo akademijos Filosofijos, teisės ir sociologijos instituto Sociologijos sektoriaus aspirantas, 1970–1975 m. jaunesnysis mokslinis bendradarbis, nuo 1975 m. – Lietuvos teismo ekspertizių institutas, vyresnysis mokslinis bendradarbis. 1982–1990 m. dėstė teisės psichologiją TSRS vidaus reikalų ministerijos Minsko aukštosios mokyklos Vilniaus fakultete, Vytauto Didžiojo universiteto Teisės institute (dab. fakultetas), nuo 1990 m. Lietuvos policijos akademijos (dab. Mykolo Romerio universitetas) teisės psichologijos, kriminologijos dėstytojas, nuo 1984 m. docentas, nuo 1990 m. profesorius. 1992 m. universiteto senato narys.

Bibliografija 
 Nepilnamečių teisės pažeidėjų charakterio nukrypimai, 1984 m.
 Šeimos psichoterapija, su kt., 1990 m., rusų k.
 Akcentuotas nepilnametis nusikaltėlis, 1993 m.
 Bendravimo psichologija, su G. Naviku, 1995 m.
 Šeimos psichologija ir psichoterapija, su kitais, 1999 m., rusų k.
 Prevencinė policijos veikla remiantis bendruomenės teisėtvarkos modeliu, 2000 m.
 Kriminologija, 2 d. 2001-2004 m.
 Bendroji ir teisės psichologija, 2003 m.

Šaltiniai

Literatūra 
 VDU informacija 

Lietuvos kriminologai
Lietuvos psichologai
Teisės psichologai
Viktimologai
Vehandu

Vehandu () – upė pietryčių Estijoje, Pelvos apskrityje. Prasideda prie Savernos kaimo, teka į rytus. Iki Vagulos ežero vadinama Piuhajegiu (Pühajõgi). Įteka į Peipaus-Pskovo ežerą (Tioplojės ežerą) ties Vepsos gyvenviete.

Didžiausi intakai: Silaotsa, Reugė, Iskna, Miadajegis.

Estijos upės
Nortamptonas

Nortamptonas – miestas vidurio Anglijoje, 108 km į šiaurės vakarus nuo Londono; grafystės centras. Išvystyta avalynės ir odos pramonė. Yra universitetas.

Sportas 
 Northampton Town FC (futbolas)

Anglijos miestai
Nortamptonšyro gyvenvietės
Donald Ervin Knuth

Donald Ervin Knuth (g. 1938 m. sausio 10 d. Milvokyje, Viskonsino valstijoje) – JAV informatikas.

Mokėsi Milvokio liuteronų vidurinėje mokykloje. 1960 m. baigė Keiso technologijos institutą ir gavo bakalauro ir (išimties tvarka tuo pačiu metu) magistro laipsnius iš matematikos. Besimokydamas jis dirbo krepšinio komandos vadybininku.

1963 m. įgijo mokslų daktaro laipsnį Kalifornijos technologijos institute. Tapęs šio instituto profesoriumi pradėjo rašyti monografiją „Kompiuterio programavimo menas“ (). Iš karto buvo planuota parašyti vientomį veikalą, po to – šešiatomį, dar vėliau – septyniatomį. 1968 m. buvo išleistas pirmasis tomas. Tais pat metais Knutas pradėjo dirbti Stenfordo universitete.

1971 m. Knutas gavo Grace Murray Hopper premiją 1974 m. – Tiuringo premiją, 1979 m. – Nacionalinį mokslo medalį, 1995 m. – IEEE Džono fon Neimano medalį, 1996 m. – Kijoto premiją. 1992 m. jis tapo Prancūzijos mokslų akademijos nariu korespondentu, 2003 m. – Londono karališkosios bendrijos užsienio nariu.

1976 m., išleidęs trečiajį „Kompiuterio programavimo meno“ tomą, pasipiktinęs tuometinių teksto formatavimo priemonių būkle, sukūrė TeX ir Metafont priemones.

1991 m. Knutas parašė knygą „3:16 Bible Texts Illuminated“, kurioje išnagrinėta kiekvienos Biblijos knygos trečiojo skyriaus šešioliktoji eilutė.

1992 m. nustojo dirbti Stenfordo universitete, kad galėtų susikaupti knygos „Kompiuterio programavimo meno“ rašymui.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

JAV informatikai
Regen
Klužas-Napoka

Klužas-Napoka – miestas centro šiaurinėje Rumunijoje, Transilvanijoje, prie Mažojo Samošo upės, 323 km nuo Bukarešto. Apskrities centras. Trečiasis pagal dydį šalies miestas. Svarbus pramoninis, istorinis ir kultūrinis regiono centras. Yra 5 universitetai, muzikos akademija.

Istorija 
Miesto pradžia buvo II a. pr. užkariavus Dakiją imperatoriaus Trajano įkurta Romos legionų bazė Napoka. Tautų kraustymosi laikotarpiu miestas sugriautas. Vėliau regioną užėmė vengrai. Karaliaus Ištvano V nurodymu buvusios romėnų kolonijos vietoje atkurtas miestas. 1270 m. gavo miesto statusą ir pradėjo augti.

1974 m. pervadinta Klužu-Napoka.

Sportas

Futbolas 
 CFR Cluj
 FC Universitatea Cluj
 Dinamo Cluj (1956–1958)
 Victoria CFR Cluj
 Ferar-Vasas KMSE

Žymūs žmonės 
 Magda Frank

Rumunijos miestai
Žanras

Žanras (iš sen., gendre 'giminė', iš , genus 'gimimas, giminė, gentis') – meninės veiklos (dailės, muzikos ir kt.) sritis, apibūdinama tam tikrais kriterijais, taip pat tokios veiklos sukurtų meno kūrinių kategorija. Žanro sąvoka naudojama ir kompiuterinių žaidimų apibūdinimui. Mokslinis straipsnis taip pat yra labai specifinis literatūros žanras.  

Žanrai yra kategorijos su neryškiomis skiriamosiomis ribomis. Skirstymas į žanrus yra tradicinis, bet yra daug kūrinių, kurie papuola išsyk į kelis žanrus.

Literatūros, kino kūrinių, žaidimų skirstymas į žanrus gana įtakingai lemia, ar žmogus juos pirks, skaitys, žais. Kūrinio priskyrimas tam tikram žanrui apibrėžia ratą žmonių, kuriuos jis sudomins, nes jie mėgsta tą žanrą. Paprastai egzistuoja specializuoti žurnalai, internetinės svetainės, reklamuojančios vienų ar kitų žanrų kūrinius. Tuo tarpu knygos, filmai ir kiti kūriniai, nepriskirti klasikiniams žanrams, būna mažiau sėkmingi komerciškai.

Požanriai 
Žanrai paprastai skirstomi į požanrius. Grožinė literatūra paprastai skirstoma į tris klasikinius žanrus, būdingus dar senovės Graikijos literatūrai – poeziją, dramą ir prozą. Poeziją dažniausiai skirsto į epinę, lyrinę ir dramatinę. Dramą skirsto į komediją, paprastą dramą ir tragediją. Komediją skirsto į tokius požanrius, kaip farsas, papročių komedija, burleskas, satyra ir kt.
Paprastai bet kuris požanris vadinamas žanru, jei jis skirstomas į atskirus atvejus (smulkesnius požanrius).

Hibridiniai žanrai 
Labai dažnai egzistuoja kūriniai, pasižymintys išsyk dviejų ar kartais daugiau žanrų požymiais. Tokie kūriniai priskiriami hibridiniams žanrams, pvz., tragikomedija.

Prakalbų žanrai 
Graikijos klasikiniai retorikai prakalbas skirstė į tris žanrus:
 „įrodomosios prakalbos“ () – oratorius informuoja apie tai, kas yra įvykę, įrodinėja fakto buvimą.
 „įtikinamosios prakalbos“ () – oratorius kažkuo įtikinėja klausytojus.
 „giriamosios ir smerkiamosios prakalbos“ () – oratorius giria ar peikia asmenis, vertybes, veiksmus. Šiame žanre išskiria tokius požanrius, kaip apologija, laidotuvių oracija ir kt.

Taip pat skaitykite 
 Literatūros žanrai
 Kino žanrai
 Kompiuterinių žaidimų žanrai
 Dailės žanrai
 Muzikos žanrai

Šaltiniai 

Žanrai
2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai

2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai – 2008 m. spalio 12 ir 26 d. vykę penktieji eiliniai Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai, kurių metu 2008–2012 m. kadencijai išrinktas 141 Seimo narys.

Kartu su Seimo rinkimais vyko ir konsultacinio pobūdžio referendumas dėl Ignalinos atominės elektrinės darbo pratęsimo.

Rinkimų sistema 
Seimas yra renkamas naudojant mišriąją rinkimų sistemą: 70 narių renkami proporcinio atstovavimo sistema pagal partijų sąrašus, kurie surenka mažiausiai 5 proc. atiduotų balsų (koalicijoms taikomas 7 proc. barjeras), likę 71 Seimo nariai – daugumos atstovavimo sistema (vienmandatėse apygardose) dviem turais. Pirmajame ture kandidatas išrenkamas, jei surenka daugiau nei pusę balsų. Jei rinkimuose dalyvauja mažiau nei 40 proc. rinkėjų, kandidatas turi surinkti bent 20 proc. visų rinkėjų balsų. Jei pirmame ture nei vienas kandidatas nesurenka reikiamo kiekio balsų, antrame ture rinkėjai renkasi iš dviejų, daugiausia balsų pirmajame ture surinkusių kandidatų.

Seimo nariais gali būti renkami Lietuvos Respublikos piliečiai, kurie nesusiję priesaika ar pasižadėjimu užsienio valstybei ir rinkimų dieną yra ne jaunesni kaip 25 metų bei nuolat gyvena Lietuvoje. Jais negali būti renkami asmenys, nebaigę atlikti bausmės pagal teismo paskirtą nuosprendį, taip pat asmenys, teismo pripažinti neveiksniais.

Situacija prieš rinkimus 

Pasibaigus 2004 m. rinkimams darbą tęsė dar vienas A. M. Brazausko kabinetas, kuris 2006 m. balandį, sugriuvo. Po šio įvykio pradėta formuoti nauja Vyriausybė, vadovaujama Gedimino Kirkilo. Tėvynės sąjunga, Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis ir Naujoji sąjunga (socialliberalai) bandė sudaryti „Proveržio koaliciją“, tačiau partijų iniciatyva nepavyko. Vyriausybė buvo suformuota iš Lietuvos socialdemokratų partijos ir Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos. Į koaliciją buvo įtrauktos Pilietinės demokratijos partija ir Liberalų ir centro sąjunga.

G. Kirkilo Vyriausybė darbą pradėjo kaip mažumos kabinetas. Dauguma koalicija tapo tik 2008 m. sausį, kai vis dėlto Naujoji sąjunga (socialliberalai) po kelias savaites trukusių derybų prisijungė prie valdančiosios daugumos.

Rinkimuose dalyvaujančios partijos 
2008 m. rinkimuose dalyvavo šios partijos, jos biuleteniuose buvo nurodyta tvarka:

Rezultatai

Balsavimo rezultatai

Pirmumo balsai 
Daugiausia pirmumo balsų surinkę kandidatai:

Po rinkimų 

Praėjus kelioms valandoms po antrojo turo, Tėvynės sąjunga – Lietuvos krikščionys demokratai, Tautos prisikėlimo partija, Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis ir Liberalų ir centro sąjunga pasirašė po pirmojo turo suderintą koalicijos, kurią sudarė 80 iš 141 Seimo narių, sutartį.

2008 m. lapkričio 27 d. koalicinės vyriausybės Ministru Pirmininku buvo paskirtas Andrius Kubilius. 

Seimo Pirmininku išrinktas Tautos prisikėlimo partijos lyderis Arūnas Valinskas.

Šaltiniai

Literatūra 
 Lietuva po Seimo rinkimų 2008: straipsnių rinkinys (sud. Algimantas Jankauskas). - Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2009. - 246 p. - ISBN 978-9955-33-392-0

Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai
Lietuvos istorija (po 1990 m.)
Sprūdės kalnas

Sprūdės kalnas, t. p. Sprūdė, Pavandenė, Pasprūdė, valdiškai – Šaukštelio piliakalnis – piliakalnis Telšių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Šaukštelio kaimo, Varnių seniūnijoje, 2 km į šiaurę nuo Pavandenės, apie 1,4 km į šiaurės vakarus nuo Gludo ežero, Varnių regioniniame parke. Pasiekiamas iš kelio , už jo didesnio posūkio į dešinę prieš Pavandenę, už sodybos kairėje pasukus į kairę šiaurės rytų kryptimi pro negyvenamą sodybą ir pavažiavus 350 m.

Piliakalnis 

Piliakalnis (Sprūdė) įrengtas masyvios kalvos, virš jūros lygio pakilusios 216,2 m vakarinėje. Jo viršuje 1964 m. buvusi netaisyklingo trikampio, 43 m šiaurės – pietų kryptimi ir 42 m rytų – vakarų kryptimi, dabar – beveik apvali, 29x26 m aikštelė. Aikštelė apjuosta 1 m aukščio, 9 m pločio pylimu, kurio išorinis 4 m aukščio šlaitas leidžiasi į šlaituose aplink žiedu iškastą 5 m pločio, 1 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 230 m ilgio, 1-3 m aukščio, 13 m pločio pylimas. Šiaurės vakarų – vakarų šlaite, 3 m žemiau aikštelės, pirmojo griovio vietoje įsiterpia 4,5 m pločio, 0,5 m aukščio papildomas pylimas su 3 m pločio, 0,5 m gylio grioviais šonuose. Rytinėje pusėje šio pylimo papėdėje iškastas antras 8 m pločio, 2 m gylio griovys 3 m pločio dugnu. Pietų – šiaurės vakarų šlaite, 4 m žemiau antro pylimo yra 2,5 m pločio, 0,3 m gylio antras griovys, už kurio supiltas trečias 0,5 m aukščio, 5 m pločio pylimas. Šlaitai vidutinio statumo – statūs, 22 m aukščio.

Žemiau eina natūralūs šlaitai. Piliakalnio teritorija užima 25,6 ha.  Šiaurės rytų pusėje pylimą apardė čia stovėjęs trianguliacijos bokštas. Piliakalnis dirvonuoja, jį gožę medžiai 2002 m. nukirsti.

Istorija 

Istoriko A. Butrimo nuomone Sprūdės ir Moteraičio piliakalniai, Gludo ežeras, miškingoje Moteraičio papėdės dauboje ir ežero pakrantėje esantis, apylinkėse dominuojantis Sklepkalnis (spėjama, buvęs alkakalnis) bei kapinynas dabartinės Pavandenės bažnyčios teritorijoje priklausė baltų gynybos ir kulto centrui, Medininkų žemės gynybinei-politinei sistemai.

Padavimai sako, kad piliakalnį supylęs Sprūdeika po to, kai susipyko su broliu Mindaugu. Čia stovėjusi medinė Sprūdeikos pilis, po ja buvę įrengti rūsiai (slėptuvės). Anot tyrinėtojų, pilis galėjo stovėti vakarinėje (aukštesnėje) kalvos dalyje.

Tyrimai 

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1948 m. ir 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas.  Piliakalnis priskiriamas „parako gadynei“ – vėlesniam kovų su kryžiuočiais periodui. Piliakalnį juosia 3 pylimų juostos, kurių aukštis siekia iki 4 m. Piliakalnio aplinkoje rasta akmeninių kirvukų, ietigalių.

Šaltiniai 

 Lietuvos kultūros ir gamtos paminklų atlasas. Enciklopedijų leidykla, Vilnius, 1991 m., p 78.
 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V.,1973, p.189
 Liudvikas Kšivickis. Žemaičių senovė. Kaunas, Marijampolė, 1928. p. 23-25, 27
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899. c. 74
 Gintautas Zabiela. Kur buvo Sprudeikio valdos? // Biržulio baseino kompleksinių tyrinėjimų dešimtmetis. Vilnius, 1987. p. 67–69.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Telšių rajone
2009 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai

2009 m. Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai – 2009 m. gegužės 17 d. vykę eiliniai Lietuvos Respublikos Prezidento rinkimai.

Rinkimų sistema 
Lietuvos Respublikos Prezidentas renkamas pagal daugumos atstovavimo (mažoritarinę) rinkimų sistemą. Išrinktu laikomas tas kandidatas į Respublikos Prezidento vietą, kuris pirmą kartą balsuojant ir dalyvaujant ne mažiau kaip pusei visų rinkėjų, gavo daugiau kaip pusę visų rinkimuose dalyvavusių rinkėjų balsų. Jeigu rinkimuose dalyvavo mažiau kaip pusė visų rinkėjų, išrinktu laikomas tas kandidatas, kuris gavo daugiausia, bet ne mažiau kaip 1/3 visų rinkėjų balsų. Jeigu pirmajame balsavimo rate nė vienas kandidatas nesurenka reikiamos balsų daugumos, po dviejų savaičių rengiamas pakartotinis balsavimas dėl dviejų kandidatų, gavusių daugiausia balsų. Išrinktu laikomas kandidatas, surinkęs daugiau balsų.

Respublikos Prezidentu gali būti renkamas Lietuvos pilietis pagal kilmę, ne mažiau kaip trejus pastaruosius metus gyvenęs Lietuvoje, jeigu jam iki rinkimų dienos yra suėję ne mažiau kaip keturiasdešimt metų ir jeigu jis gali būti renkamas Seimo nariu. Lietuvos Respublikos piliečiai Prezidentą renka penkeriems metams. Tas pats asmuo gali būti renkamas ne daugiau kaip du kartus iš eilės.

Kandidatai 
Kandidatai, surinkę reikalingą (20,000) parašų skaičių ir dalyvavę rinkimuose:

Pretendentai į kandidatus 
Apie ketinimą dalyvauti rinkimuose paskelbė ir kaip pretendentai į kandidatus oficialiai buvo registruoti 15 asmenų:
 Algirdas Butkevičius
 Loreta Graužinienė
 Dalia Grybauskaitė
 Jonas Jankauskas
 Česlovas Jezerskas
 Vytautas Kundrotas
 Algimantas Matulevičius
 Valentinas Mazuronis
 Algirdas Pilvelis
 Kazimira Danutė Prunskienė
 Vladimiras Romanovas
 Vidmantas Sadauskas
 Valdemaras Tomaševskis
 Arūnas Valinskas
 Zigmas VaišvilaDėl parašų trūkumo arba pretendavimo atšaukimo, rinkimuose ketino dalyvauti, bet galiausiai nekandidatavo: Jonas Jankauskas, Vytautas Kundrotas, Algimantas Matulevičius, Algirdas Pilvelis, Vladimiras Romanovas, Vidmantas Sadauskas, Arūnas Valinskas, Zigmas Vaišvila.

Rezultatai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Prezidento rinkimams skirtas Vyriausiosios rinkimų komisijos puslapis
 Lietuvos socialdemokratų partijos svetainės 2009 m. rinkimams ir kandidatui A. Butkevičiui skirta informacinė skiltis  
 Kandidatės Kazimieros D. Prunskienės tinklalapis 

Lietuvos prezidento rinkimai
2009 metai
Lietuvos istorija (po 1990 m.)
Pranas Bieliauskas

Pranas Bieliauskas (1883 m. rugpjūčio 23 d. Slabadoje, Jiezno valsčius – 1957 m. gruodžio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos kunigas, tautosakos rinkėjas, Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija 
Baigė Vilniaus kunigų seminariją. 1911 m. kunigas. 1911–1940 m. Vilniaus katedros vikaras. 1911–1940 m. vadovavo zitiečių Vilniaus skyriui. Nuo 1913 m. Lietuvių mokslo draugijos narys. 1914 m. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti vienas steigėjų, jos Centrinio komiteto reikalų vedėjas. Dalyvavo Laikinojo Vilniaus lietuvių komiteto veikloje, rūpinosi labdara. 1927 m. lenkų valdžios suimtas, kalintas. 1940–1944 m. Aušros vartų koplyčios klebonas, vėliau Druskininkų Ratnyčios bažnyčios klebonas. Nuo 1947 m. Valkininkų bažnyčios klebonas. Sovietinės okupacijos metais persekiotas sovietinio saugumo. Palaidotas Valkininkų bažnyčios šventoriuje.

1915–1957 m. Vilniaus krašte rinko tautosaką ir etnografinę medžiagą. Užrašė daugiau kaip 3000 dainų su melodijomis, pasakų, smulkiosios tautosakos. 1936 m. sudarė ir išleido rinkinį „Varguolių dainos“. Išlikę jo dienoraščiai.  Įvairiuose leidiniuose, kuriuose rašoma apie žymų XX a. Vilniaus kunigą Praną Bieliauską, esama klaidų ir netikslumų bei likusių neaiškumų.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Lietuvos tautosakininkai
Vilniaus konferencijos dalyviai
1942 m. Lietuvos gyventojų surašymas

1942 m. Lietuvos gyventojų surašymas vyko 1942 m. gegužės 27 d. okupacinės vokiečių valdžios iniciatyva, siekiant nustatyti darbingos liaudies dydį. Neapskaičiuoti žydai ir Klaipėdos kraštas. Surašymas apėmė Lietuvos generalinę apygardą, jo duomenimis, Lietuvoje tuo metu gyveno, be žydų, apie 2,9 mln. žmonių: 81,1 proc. lietuvių, 12,1 proc. lenkų, 3 proc. rusų, 2,9 proc. baltarusių.

Surašymą vykdė Lietuvos statistikos valdyba, vadovaudamasi Pirmojo ir vidaus reikalų generalinio tarėjo 1942 m. balandžio 2 d. patvirtintais nuostatais dėl visuotinio Lietuvos generalinės srities gyventojų surašymo vykdymo. Pasirengimas surašymui vyko keletą savaičių, tačiau, kaip pastebėjo lokalinę demografiją ir mažų miestelių istoriją nagrinėjęs istorikas Stanislovas Buchaveckas, ne visa to surašymo medžiaga pateko į archyvus, o ir rasti sąrašai yra su daugybe netikslumu, taisymų ir iškraipymų.

Rezultatai

1942 m. gegužės 3 d. surašymo duomenimis gyveno 2,844 mln. žmonių, iš jų apie 46 000 žydų.

Išnašos

Nuorodos 
 Lietuvos gyventojų dinamika XX a. viduryje
 Visuotinis Lietuvos generalinės srities gyventojų surašymas 1942 m. gegužės mėn. 27 d. Kaunas, 1942.
Pastovių apskritis

Pastovių apskritis (), 1921–1925 m. buvo žinoma kaip Dunilovo apskritis () – Lenkijos Respublikos teritorinis vienetas tarpukariu. Centras – Danilovas, nuo 1925 m. Pastovys.

Istorija 

Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui, Lenkija įsiveržė į vakarinę Baltarusijos dalį. Iš buvusios Vileikos apskrities bei kelių greitimų valsčių Dysnos ir Barysavo apskrityse 1921 m. suformuota Dunilovo apskritis. Ji buvo priskirta Naugarduko vaivadijai.

Panaikinus gretą esančią Vidurinę Lietuvą, 1926 m. sausio 1 d. pervadinta Pastovių apskritimi, ir priskirta Vilniaus vaivadijai. Gyvavo iki 1939 m. kuomet tą Lenkijos dalį okupavo TSRS. Apskritis buvo panaikinta ir prijungta prie Baltarusijos TSR.

Valsčiai 
 Dunilovo valsčius
 Jasevos valsčius
 Kabilninko valsčius
 Lucko valsčius (nuo 1927 m. Kazlauščynos valsčius)
 Lučiojaus valsčius
 Mankonių valsčius (nuo 1927 m. Gruzdavo valsčius)
 Medilo valsčius
 Norycos valsčius
 Pastovių valsčius
 Užunarotės valsčius
 Varapajevos valsčius
 Vilkaloto valsčius
 Žosnos valsčius

Šaltiniai
Šiaurės Airijos futbolo taurė

Šiaurės Airijos futbolo taurė ( – „Airijos taurė“) vyksta nuo 1880 metų. Vienas seniausių pasaulyje taurės turnyras.

Finalai

Taurės laimėtojai (kartai, metai) 
Atnaujinta: 2022 m. gegužės 18 d.

Taip pat skaitykite

Nuorodos 
 RSSSF duomenų bazė
 Foot.dk archyvas
 Soccerway: irish Cup

Šiaurės Airijos futbolo varžybos
UEFA šalių taurės
Moyola Park FC

Kasldosono „Moyola Park“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Kasldosono.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1880 m.

Pasiekimai

Sezonai

Šiaurės Airijos pirmenybėse 

|}
Šaltiniai:

Išnašos

Nuorodos 

Moyola
Dundela FC

Belfasto „Dundela“ – Šiaurės Airijos futbolo klubas iš Belfasto.

Istorija 
1895 m. įkurtas klubas. 1955 m. iškovojo šalies futbolo taurę.

Pasiekimai

Sezonai

Šiaurės Airijos pirmenybėse 

|}
Šaltiniai:

Išnašos

Nuorodos 
 [ Oficiali klubo svetainė]
 Facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive

Dundela
Pavenčiai

Pavenčiai – pietinė Kuršėnų miesto dalis kairiajame Ventos krante. Yra Pavenčių vidurinė mokykla, geležinkelio stotis. Saugomi Pavenčių ąžuolas, Milvydų ąžuolas.

Istorija 

1935 m. čia ėmė veikti cukraus fabrikas. 1955 m. kaimas prijungtas prie Kuršėnų miesto.

|}

Šaltiniai 
 
 

Kuršėnų miesto dalys
Antanas Andrius Bielskis

Antanas Andrius Bielskis (1937 m. spalio 16 d. Ganyprovoje, Kražių valsčius – 2014 m. kovo 28 d.) – Lietuvos inžinierius radiotechnikas, pedagogas.

Biografija 
1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). Nuo 1960 m. Klaipėdos liaudies operos solistas. 1961–1963 m. dirbo Klaipėdos laivų projektavimo institute. 1962–1990 m. KPI Klaipėdos fakulteto dėstytojas, 1970 m. docentas. 1983 m. technikos mokslų daktaras.  1982–1987 m. Elektrotechnikos, 1988–1990 m. Fizikos ir matematikos katedros vedėjas; nuo 1987 m. profesorius. Nuo 1991 m. Klaipėdos universiteto Informatikos katedros profesorius. Palaidotas Lėbartų kapinėse.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai iš signalų apdorojimo, elektros pavarų projektavimo, kūnų vibracijos, kompiuterinės grafikos, taikomosios informacijos teorijos, automatinio valdymo sistemų modeliavimo.

Bibliografija 
 Trimatė grafika: programavimo algoritmai. – Kaunas: Smaltija, 2000. – 197 p.: iliustr. – ISBN 9986-965-20-9

Šaltiniai 

Lietuvos radijo inžinieriai
Lietuvos dėstytojai
Algimantas Jonas Bikelis

Algimantas Jonas Bikelis (g. 1937 m. rugpjūčio 4 d. Pikčiūnuose, Daugailių valsčius) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1961 m. baigė Vilniaus universitetą, 1973 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras. 

Nuo 1961 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1971–1980 m. Taikomosios matematikos katedros vedėjas, 1979–1985 m. prorektorius, 1990–2002 m. Matematinės statistikos katedros vedėjas. Nuo 1975 m. profesorius.

Mokslinė veikla 
Darbai iš klasikinės tikimybių teorijos, matematinės statistikos, taikomosios matematikos. Sudarė dėmenų skirstinių klasifikaciją pagal marginaliųjų skirstinių Lebesko skaidinius, nustatė normuotųjų sumų tikimybinių skirstinių aproksimavimo normaliuoju skirstinių norimu tikslumu būtinąsias ir pakankamąsias sąlygas, apibrėžė kvazigardelinius atsitiktinius dydžius ir vektorius, ištyrė jų skaitines charakteristikas, gavo apvertimo formulę lokaliųjų teoremų įrodymams, išnagrinėjo vienmačių ir daugiamačių skirstinių sąsūkų asimptotines savybes, sukūrė metodą kvazigardelinių skirstinių sąsūkų asimptotiniams skleidiniams pagrįsti.

Įvertinimas 
 1976 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos matematikai tikimybininkai
Lietuvos išradėjai
Čagoso salynas

Čagoso salynas () – atolų ir seklumų grupė Indijos vandenyne, 500 km į pietus nuo Maldyvų, pusiaukelėje tarp Rytų Afrikos krantų ir Javos salos. Priklauso Britų Indijos vandenyno teritorijai.

Čagoso salyno sausumos plotas 63,17 km², o kartu su seklumomis ir atolų lagūnomis ~15 000 km². Čagoso salyną sudaro 7 atolai: Diego Garsija, Peros Banjosas, Salomono atolas, Egmonto atolas ir kt., taip pat didžiausia pasaulyje Didžiąja Čagoso banka su ja supančia atolų ir rifų sistema. Iš viso yra apie 60 atskirų salelių.

Apie Čagoso salas senovėje žinojo maldyviečių jūrininkai. XVI a. salyną pasiekė Vasko da Gamos vadovaujama portugalų ekspedicija. Vėliau salyną užėmė prancūzai, o nuo 1814 m. – britai. 1971 m. Diego Garsijoje įkurta JAV karinė bazė.

Gyventojai 
Salynas nuolatinių gyventojų neturi, jame gyvena tik britų ir amerikiečių kariškiai (apie 3 tūkst. žmonių).

Iki XX a. 7-ojo dešimtmečio salose gyveno čagosiečiai, bet D. Britanijos valdžios buvo iškraustyti sumokėjus minimalią kompensaciją. Diego Garsijos sala tapo britų ir amerikiečių karine baze. Ištremti čagosiečiai bylinėjasi su D. Britanijos valdžia dėl grįžimo į savo tėvynę.

1968 m. Mauricijus, o 1976 m. Seišelių salos gavo nepriklausomybę, tačiau D. Britanija pasiliko Čagoso salas kaip savo teritoriją. Mauricijus reiškia pretenzijas į Čagosą kaip savo teritoriją. 

Afrikos salos
Salynai
Britų teritorija Indijos vandenyne
Raseinių pavietas

Raseinių pavietu vadinta:

 Raseinių valsčius,
 Raseinių apskritis (nuo XVIII a. pabaigos).
Šiaulių pavietas

Šiaulių pavietu vadinta:

 Šiaulių valsčius,
 Šiaulių apskritis (nuo XVIII a. pabaigos).
Telšių pavietas

Telšių pavietu vadinta:

 Telšių valsčius,
 Telšių apskritis (nuo XVIII a. pabaigos).
Vileikos apskritis

Vileikos apskritis arba Vileikos ujezdas () buvo Rusijos imperijoje. Centras – Vileika.

Apėmė teritorijas dabartinėje šiaurės Vakarų Baltarusijoje, kur dabar yra Vileikos rajonas, Dokšicų rajonas, rytinė Pastovių rajono dalis, Maladečinos rajonas ir Valažino rajonas.

Istorija 
Įkurta 1793 m., po Antrojo ATR padalijimo. Jo metu LDK Ašmenos apskrities rytinė dalis atiteko Rusijai, ten ir suformuota Vileikos apskritis. Iš pradžių priskirta Minsko gubernijai, o nuo 1843 m. - Vilniaus gubernijai.

Po Rusijos imperijos žlugimo priklausė Vakarų sričiai () – 1917–1918 m., Baltarusijos TSR – 1919–1920 m. Vėliau atiteko Antrajai Lenkijos Respublikai, kuri suformavo senosios srities teritorijoje Vileikos ir Pastovių apskritis.

|-
| 1834 || || 108.883 || ||
|}

Nuorodos 
 
 Žemėlapis

 
Minsko gubernijos apskritys
Vilniaus gubernijos apskritys
Vosyliškės

Vosỹliškės – gyvenvietė vakarų Baltarusijoje, į šiaurės rytus nuo Ščiutino. Stovi Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, sinagoga, yra žydų kapinės.

Istorija 

1489 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1658 m. buvo pastatytas dominikonų vienuolynas. 1702 m. vienuolynas sudegė, tačiau dominikonai pasistatė naują vienuolyną, o 1769 m. naują mūrinę bažnyčią. Be dominikonų bažnyčios Vosyliškėse buvo ir parapinė bažnyčia. 1832 m. po sukilimo uždarius vienuolyną, dominikonų bažnyčia paversta parapine. 1868 m. bažnyčia buvo paversta cerkve. XIX–XX a. buvo Vosyliškių valsčius. 1903 m. Senosiose Vosyliškėse buvo pastatyta nauja mūrinė bažnyčia į kurią iš senosios dominikonų bažnyčios buvo perkeltas stebuklingu laikomas Švč. Mergelės Marijos paveikslas. XX a. pradžioje buvo Vosyliškių apskrities centras Oberoste.

Šaltiniai 

Ščiutino rajono gyvenvietės
Varnionys

Varnionys – gyvenvietė šiaurės vakarų Baltarusijoje, netoli sienos su Lietuva, tarp Bistryčios ir Gervėčių. Yra Šv. Jurgio bažnyčia (XVIII a.). Bažnyčios klebonu nuo 1920 m. spalio 4 d. iki 1930 m. liepos 3 d. buvo lietuvis Antanas Nenevskis–Nenėnas (1862–1930), nuo 1927 m. lapkričio 27 d. – dekanas. Palaidotas Varnionių bažnyčios šventoriuje.

Istorija 
Varnionys minimi 1423 m. LDK metrikose. XIX a. buvo Ašmenos apskrityje, dauguma gyventojų buvo lietuviai.

Dvaras dail. Johanno Friedricho Franzo Bruderio 1824 m. paveiksluose

Išnašos

Šaltiniai 
 Istorija 
 XX a. tarpukario žemėlapis 
 „Wiadomošci Archidiecezjalne Wilenskie“ (nekrologas) 1930 Nr 13 – 14, psl 175

Astravo rajono gyvenvietės
Armoniškės

Apie Kauno miesto teritoriją žr. Armaniškiai.

Armoniškės () – gyvenvietė Žižmos kairiajame krante, 4 km į rytus nuo Varanavo, Varanavo rajonas, Gardino sritis, Baltarusija. 372 gyventojų. (2001 m.).

Istorija 

1452 m. pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia ir įsteigta parapija. XVII a. – XIX a. veikė parapinė mokykla. 1886–1909 m. pastatyta dabartinė mūrinė Švč. Trejybės bažnyčia. XIX a. kaimas priklausė Ašmenos apskričiai. Pagal 1920 m. Lietuvos ir Rusijos taikos sutartį Armoniškės turėjo priklausyti Lietuvai, bet 1920–1939 m. jas valdė Lenkija. 1939 m. priskirtos Baltarusijos TSR.

Lietuviai 
Armoniškių apylinkėse nuo seno gyventa lietuvių. XIX a. viduryje Armoniškių parapija buvo grynai lietuviška, o amžiaus pabaigoje jos pietinė ir rytinė dalys ėmė slavėti. Armoniškių apylinkės įėjo į vadinamąją Benekainių-Armoniškių lietuvių salą, kurią sudarė didesnė Armoniškių, Varanavo ir Benekainių parapijų dalys. A. Pliaterio duomenimis, 1890 m. Sedliškės valsčiuje, kuriam priklausė ir Armoniškės, lietuviškai kalbėjo 55 % gyventojų, Armoniškių seniūnijoje – beveik visi. XX a. apylinkės slavėjo; lietuvių kalba išliko kaimuose abipus Žižmos upės aukštupio. Sumažėjusi lietuvių sala vadinama Varanavo-Armoniškių vardu, o šnekamojoje kalboje – Ramaškonių sala. Lenkijos valdymo metais daugiau kaip pusė gyventojų namuose kalbėjo lietuviškai. Armoniškių bažnyčioje pamokslai sakyti ir lietuvių kalba, veikė lietuvių organizacijos, Ramaškonyse ir Tusamonyse – Ryto draugijos lietuvių mokyklos. XX a. pab. lietuviškai kalbėjo tik vyresnioji karta. Petras Gaučas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Armoniškės. Švč. Trejybės bažnyčia
 Armoniškės. Globus

Varanavo rajono gyvenvietės
Drūkšiai (Breslauja)

Drūkšiai (, ) – gyvenvietė šiaurės Baltarusijoje, į pietryčius nuo Breslaujos, pasienyje su Lietuva, Drūkšių ežero rytinėje pakrantėje. Stovi Šv. Petro ir Povilo cerkvė ir bažnyčia, pilies liekanos, dvaro sodyba.

Istorija 
Gyvenvietė įsikūrė Drūkšių ežero Pilies (Zamkaus) saloje, kai XI a. Polocko kunigaikštis pastatė pilį. Salą su žeme jungė du tiltai (yra polių liekanos). 1655 m. pilį užgrobė švedai ir sugriovė. Salos gyventojai persikėlė į krantą ir įkūrė dabartinę gyvenvietę, pro kurią tuomet ėjo svarbus kelias Vilnius–Daugpilis.

Istorinių vaizdų galerija 

Breslaujos rajono gyvenvietės
Pliusos

Pliùsos – kaimas šiaurės Baltarusijoje. Stovi Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta XX a. pradžioje).

Istorija 

XIX a. kaimas priklausė Zarasų apskrities Krasnahorkos valsčiui. XX a. tarpukariu kaimas buvo Pliusų valsčiaus centras Breslaujos apskrityje.

Šaltiniai

Breslaujos rajono gyvenvietės
Asava

Apie kaimą Kalvarijos savivaldybėje žr. Asava (Kalvarija).

Asava (, ) – gyvenvietė prie Asavos upės, 20 km į šiaurę nuo Lydos, į pietvakarius nuo Varanavo, Varanavo rajonas, Gardino sritis, Baltarusija. 66 gyventojai (2001 m.).

Istorija 

1656 m., kitais duomenimis, 1666 m. Kazimieras ir Aleksandra Franckevičiai pastatydino pirmąją medinę unitų bažnyčią. 1706 m. per švedų antplūdį ji sudegė. Bažnyčią 1732 m. atstatydino Jurgis Radvila. XVIII a. veikė parapinė mokykla. 1910 m. kunigaikštis V. Kochanskis pastatydino dabartinę Šv. Jurgio katalikų bažnyčią. 1970 m. sunaikinta cerkvė.

Lietuviai 
Nuo seno Asavos parapija buvo lietuviška, nors bažnyčioje iki pat XX a. pradžios pamaldos vyko tik lenkų kalba. 1901 m. kunigas F. Arbatavičius įvedė jas ir lietuvių kalba. Nuo 1907 m. kunigai lenkai protegavo vien lenkų kalbą. 1919–1939 m. Asava priklausė Lenkijai, 1939 m. priskirta Baltarusijos TSR. Lenkijos valdymo metais netoli Asavos, Padvarės kaime, kurį laiką veikė Šv. Kazimiero draugijos skyrius, lietuviškas vaikų darželis, Asavoje – lietuviška mokykla; lenkų administracija juos uždarė. Po Antrojo pasaulinio karo lietuviškai kalbėjo tik vyresniosios kartos žmonės.

Žymūs žmonės 
Asavoje mirė lietuvių poetas Kajetonas Aleknavičius (1804–1874 m.).

Šaltiniai 

Varanavo rajono gyvenvietės
Benekainys

Benekainys (, ) – agromiestelis prie Šalčios upės, 50 km į pietus nuo Vilniaus, kelio Šalčininkai–Varanavas pusiaukelėje, Varanavo rajonas, Gardino sritis, Baltarusija.

Istorija 
Benekainių dvaras žinomas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais. 1634 m. pastatyta katalikų bažnyčia, įsteigta parapija, 1638 m. – prieglauda. XVIII a. įkurta mokykla. 1902 m. pastatyta dabartinė Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (sovietmečiu uždaryta, 1989 m. grąžinta katalikams). 1910–1945 m. veikė Vilniaus žemės ūkio tyrimo stotis. 1930 m. pastatyta geležinkelio stotis.

Iki 1795 m. Benekainys priklausė Vilniaus vaivadijai, valdant Rusijos imperijai – Vilniaus gubernijai, 1920–1939 m. buvo užgrobusi Lenkija, 1939 m. kraštą okupavus TSRS – priskirti Baltarusijos TSR. 1861–1950 m. buvo valsčiaus centras. 1942–1944 m. Benekainių valsčius priklausė Ostlando Lietuvos generalinei sričiai.

Istorinių vaizdų galerija

Lietuviai 
Benekainių apylinkėse nuo seno gyventa lietuvių, jos įėjo į vientisą lietuvių kalbos arealą, visų gyvenviečių pavadinimai lietuviški. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje lietuviai sparčiai slavėjo. XX a. pradžioje lietuviškai dar kalbėjo maždaug pusė parapijos gyventojų (namuose), kiti – daugiausia baltarusiškai. Pamaldos buvo laikomos tik lenkų kalba. Lenkijos valdymo metais miestelyje veikė Ryto draugijos lietuvių mokykla, aplinkiniuose kaimuose apie 10 mokyklų ir Šv. Kazimiero draugijos 14 skyrių (vėliau uždaryti). 1942–1944 m. veikė lietuviška pradinė mokykla, vėliau kurį laiką progimnazija. Pagal 1942 m. gyventojų surašymą lietuviai sudarė 18 % Benekainių valsčius gyventojų. XX a. pabaigoje lietuviškai kalbėjo tik pavieniai vyresnės kartos žmonės.

Šaltiniai 

Varanavo rajono gyvenvietės
Baltarusijos agromiesteliai