joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rukla

Rukla – miestelis Jonavos rajono savivaldybėje, kairiajame Neries krante (51 km nuo žiočių), prie kelio , Gaižiūnų miškų apsuptyje. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Centro, Piliakalnio, Ruklio, Rupeikio). Yra Ruklos Šv. Dvasios bažnyčia ir parapija, yra Ruklos Jono Stanislausko pagrindinė mokykla (nuo 1997 m.), biblioteka, paštas (LT-55025), pabėgėlių priėmimo centras, reziduoja trys Lietuvos kariuomenės padaliniai. Stūkso Ruklos piliakalnis (Koplyčkalnis). Stūkso Ruklos piliakalnis. Netoli miestelio įsikūręs ir Ruklos kaimas.

Miestelis turi savo herbą (jame pavaizduota karūna ir apverstas Specialiųjų operacijų pajėgų herbas), tačiau jis dar nėra patvirtintas LR prezidento dekretu, kaip kad kiti Lietuvos gyvenviečių herbai.

Etimologija 

Lingvistiniu požiūriu Rukla yra vandenvardinis vietovardis, kildinamas iš upėvardžio Ruklelė, Ruklenka ankstesnės formos Rukla, o pastarasis – nuo žodžio rukti („darytis raukšlėtam, trauktis; akti, užaugti samanomis“).

Liaudies etimologija byloja, kad čia didingame dvare kadaise gyvenęs Mindaugo sūnus – kunigaikštis Ruklys. Nors gyvenimas dvare ir apylinkėse sekėsi gerai, tačiau numirė jo žmona. Likusios dvi dukros be mamos meilės sunkiai augo.

Sykį kunigaikštis medžiodamas miške sutiko neregėto grožio mergelę, kuri buvusi girių laumė. Jis greitai ją vedė, o vietos gyventojai kunigaikščio žmoną pavadino Rukla.

Ji engė savo podukras, barė jas, o mergaitės eidavo išsiverkti dvaro pievelėn, kur iš jų ašarų pasidarė upelis Ruklelė. Sykį, išgirdusi upelio čiurlenimą, pamotė susigraudeno ir daugiau nebeskriaudė mergaičių, pasidarė labai meili ir dora. Todėl žmonės vietovę, kur stovėjo dvaras, ir pavadino Rukla.

Istorija 

Senoji Ruklos istorija siejama su kunigaikščiu Rukliu.

Vėlesniais laikais Ruklos dvare, Ruklelės ir Neries santakoje šeimininkavo grafai Kosakauskiai, čia veikė vandens malūnas, spirito varykla, keltas. Ten pat, matyt, būta medinės Gegužinės parapijos koplyčios.

|}

Karinė įgula 

Rukloje įsikūrę 5 LR kariniai padaliniai:
 Didžiojo Lietuvos etmono Jonušo Radvilos mokomasis pulkas
 Motorizuotosios pėstininkų brigados „Geležinis Vilkas“ Vadovybė
 Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Algirdo mechanizuotasis pėstininkų batalionas
 Generolo Romualdo Giedraičio artilerijos batalionas
 Kunigaikščio Vaidoto mechanizuotasis pėstininkų batalionas.

Į pietus ir vakarus nuo Ruklos esančioje teritorijoje yra Lietuvos kariuomenės Gaižiūnų poligonas. Netoli karinės įgulos teritorijos, anksčiau priklausiusios sovietinei armijai, yra neveikiančios Ruklos kapinės.

Gyventojai

Šaltiniai
Užusaliai

Užusaliai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 19 km į pietvakarius nuo Jonavos, prie geležinkelio ruožo Kaunas–Jonava. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.

Yra Užusalių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1940 m.), paštas (LT-55044), kultūros centras, Užusalių Šv. Aleksandro Neviškio cerkvė (stačiatikių), Užusalių sentikių cerkvė ir parapija, kapinės (taip pat ir II pasaulinio karo aukų). Vystoma medienos apdirbimo pramonė.

Etimologija 

Užusaliai yra priešdėlio užu- vedinys nuo lietuviško žodžio sala („iš visų pusių vandens apsuptas sausumos plotas; pakilesnis, sausas žemės plotelis liūne, raiste; ariamos žemės, dirvos plotelis tarp pievų“).

Geografija 

Pro kaimą teka Šešuva ir jos intakas Pravarta. Aplink Užusalius yra daug miškų, pelkių ir balų. Telkšo Užusalių tvenkinys.

Istorija 

Šis kaimas iš seniausių laikų buvo lietuvių gyvenamas. Minimas nuo 1744 m. 1863 m. sukilimo metu rusai sudegino sodybas, jo gyventojus ištrėmė ar išgainiojo, o jų vietoje įkurdino rusus sentikius ir pavadino gyvenvietę Aleksandrovskaja sloboda (pagal cerkvę, pavadintą Aleksandro Neviškio garbei). 1866 m. sukilėlių lėšomis rusų valdžia pastatė mūrinę stačiatikių cerkvę su keliais bokštais, įsteigė mokyklą, kuriai pastatyti erdvūs namai.

1923 m. čia buvo 70 sodybų ir 488 gyventojai. Veikė mokykla, sentikių parapija, kuriai priklausė ir kitų kaimų sentikiai.

1941 m. birželį tarybinė valdžia įkalino Užusalių šventiką, jo šeimą ištrėmė. 1940–1941 m. Užusalių rusai stipriai rėmė Lietuvą okupavusius bolševikus, o kai šie iš Lietuvos traukėsi, dalis jų pabėgo į Rusiją. Likusieji slapta (ypač 1943–1944 m.) rėmė bolševikų parašiutininkus ir partizanus. 1941 m. rugsėjo 12 d. kaiman atvyko 8 sunkvežimiai. Vokiečių ir lietuvių 2-ojo PPT bataliono kariai kartu su vietos policija apsupo kaimą ir visus gyventojus suvarė į mokyklos kiemą. Grupę kaimo gyventojų jie suvarė į kapines ir ten sušaudė, žuvo 48 žmonės.

Sovietmečiu kaimas buvo „Naujojo gyvenimo“ kolūkio centru, vėliau buvo Kalnėnų tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, įkurtas visuomeninis kovų šlovės muziejus. Į Užusalius persikėlė sentikių parapija iš Paskutiškių, kuri buvusiame Užusalių vaikų darželio pastate įkūrė maldos namus. Parapijai priklauso ir gretimi kaimai Šafarka, Kalnėnai, Išorai ir kt.

2012 m. sausio 23 d. patvirtintas Užusalių herbas.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Užusalių žemėlapiai 
 Paskutiškių ir Užusalių sentikiai
Pravieniškės

Pravieniškės (anksčiau Pravieniškės I ir Pravieniškės II) – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 20 km į vakarus nuo Kaišiadorių, abipus geležinkelio Vilnius–Kaunas. Seniūnijos centras, dvi seniūnaitijos (Pravieniškių I ir Pravieniškių II). Veikia geležinkelio stotis, biblioteka, buvusi Pravieniškių Stasio Tijūnaičio pagrindinė mokykla, įsikūręs folkloro ansamblis. Šiaurinėje dalyje yra įkalinimo įstaiga.

Etimologija 

Pravieniškės – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia tekančio Pravienos upelio.

Geografija 

Gyvenvietę sudaro du 2016 m. sujungti kaimai – Pravieniškės I (pietuose prie geležinkelio) ir Pravieniškės II (didesnė gyvenvietė, šiaurėje, apsupta miškų). Per kaimą teka Praviena. Pravienos hidrografiniame draustinyje, ant aukšto šlaito auga Pravieniškių eglė (gamtos paminklas), 3,3 m apimties ir 35 m aukščio.

Istorija 

Pravieniškių geležinkelio stotis pirmą kartą žemėlapyje buvo pažymėta 1863 m. Gyvenvietė minima XIX a. pabaigos žinyne.

Prieš II pasaulinį karą Pravieniškės buvo išsidėsčiusios abipus geležinkelio ruožo: šiaurinė dalis vadinosi Pirmosiomis Pravieniškėmis, o pietinė – Antrosiomis. Vėliau visa gyvenvietė prie geležinkelio imta vadinti Pirmosiomis, o naujoji gyvenvietė už kelių kilometrų į šiaurę – Antrosiomis Pravieniškėmis.

2015 m. patvirtintas Pravieniškių herbas. 2016 m. spalio 26 d. Pravieniškės I sujungtos su Pravieniškėmis II.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

 
 Pravieniškių žemėlapiai
Pelėdnagiai

Pelėdnagiai – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, prie kelių  ir  sankryžos, Nevėžio kairiajame krante (per upę link Kėdainių pastatytas tiltas). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra mokykla-darželis „Dobiliukas“, kultūros namai, biblioteka (nuo 1954 m.), paštas (LT-58011), kapinaitės. Transporto paslaugų, melioracijos darbų bendrovės.

Etimologija 

Vietovardis kildinamas nuo žodžio pelė́dnagis („žioplys, atgrubnagis“), kurio pirminė reikšmė – „turintis pelėdos nagus“.

2019 m. – Lietuvos vietovardžių metais – Registrų centro ir LRT portalo surengtuose gražiausių vietovardžių rinkimuose Pelėdnagiai užėmė pirmą vietą.

Geografija 

Į pietvakarius nuo Pelėdnagių išsidėstę Pašilių kolektyviniai sodai, per gyvenvietę teka Ašarėnos upelis (patvenktas). Pietvakariuose įsteigtas Pelėdnagių botaninis draustinis.

Istorija 

Šaltiniuose Pelėdnagiai minimi nuo 1659 m.

Seniau Pelėdnagiuose buvo Pelėdnagių dvaras, veikė malūnas (išlikę dalis ūkinių pastatų Nevėžio pakrantėje). Tarybiniais metais Pelėdnagiai buvo melioracijos statybos valdybos (MSV) ir Kėdainių miško pramonės ūkio centrinė gyvenvietė (susidarė aukščiau, ant Nevėžio slėnio terasos).

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Pelėdnagiuose gyveno Sausio 13-osios laisvės gynėjas Vytautas Koncevičius (1941–1991).

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Išlaužas

Išlaužas – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, prie kelio  11 km į šiaurę nuo Prienų. Seniūnijos centras, Išlaužo ir Žvejų seniūnaitijos. Veikia biblioteka, paštas (LT-59037). Prie Išlaužo yra žuvivaisos tvenkiniai, kuriais naudojasi bendrovė „Išlaužo žuvis“.

Etimologija 

Kalbininkai pavadinimą kildina nuo žodžio išlaužas. Tai reiškia vietą miške, kur daug išlaužytų medžių.

Liaudies etimologija byloja, kad kadais didžiulis lokys išlaužęs mišką ir taip padaręs vietos kurtis sodyboms. Dėl to vietovė ir vadinama Išlaužu.

Istorija 

Išlaužas įsikūręs buvusiame grafo Tiškevičiaus dvare. Dvaro rūmus pastatė teisininkas, politikas, Varšuvos kunigaikštystės ir Lenkijos karalystės seimų narys Juozas Godlevskis. 1906 m. liepos mėn. streikavo dvaro darbininkai. 1935 m. rugpjūčio 27 d. prie Išlaužo apie 300 žmonių streikuojančių valstiečių būrys susirėmė su policija. 1950–1995 m. apylinkės centras, žuvininkystės ūkio centrinė gyvenvietė.

1926 m. įsteigta pradžios mokykla, 1947–1950 m. progimnazija, 1950–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Išlaužo pagrindinė mokykla. 1933 m. pastatyta Išlaužo Švč. Mergelės Marijos, Krikščionių Pagalbos, bažnyčia. 1946 m. įkurta biblioteka, paštas, ambulatorija.

2005 m. gegužės 3 d. Prezidento dekretu patvirtintas Išlaužo herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Alfonsas Bulotas, kunigas, buvęs karo kapelionas, atsargos majoras.

1931–1944 m. Išlauže mokytojavo lietuvių poetė Albina Kašiubienė.

Šaltiniai
Kaulakiai

Apie kaimą Molėtų rajone žr. Kaulakiai (Molėtai).

Kaulakiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, prie kelio , 10 km į šiaurės rytus nuo Raseinių. Pagojukų seniūnijos ir Kaulakių seniūnaitijos centras. Veikia paštas (LT-60058). Yra kaimo kapela. Veikia 3 lentpjūvės, bendrovė „RWProduktai“, iš medienos pjuvenų gaminanti kuro granules.

Kaulakiai įsikūrė abipus Dubysos intako Liolingos, yra 13,1 ha Kaulakių tvenkinys, įrengtas 1980 m. ir 2002 m. pastatyta 250 kW galios hidroelektrinė.

Istorija 

1599 m. minimas Kaulakių dvaras, kuris priklausė Vaitiekui Petravičiui. 1845 m. Kaulakių ir Rauklių palivarkus valdė Ipolitas Astrauskas, 1852–1920 m. dvarą – Stravinskiai. 1950–1993 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

1926 m. įkurta pradžios mokykla, 1943–1948 m. neveikė, dab. Šaltinio vidurinės mokyklos skyrius. 1960 m. pastatyti kultūros namai, 1971 m. biblioteka, medicinos punktas. 2020 m. patvirtintas Kaulakių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Kristina Bartkutė, Raseinių rajono politinė ir visuomenės veikėja.

Galerija

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Kulva

Kulva – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, abipus kelio kelio , 8 km į šiaurės vakarus nuo Jonavos, Kulvos kalvagūbryje (90–105 m virš jūros lygio; Vilkijos kalvagūbrio dalis). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1925 m.), veikia Kulvos Abraomo Kulviečio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-55055), dvaro parkas su senų liepų alėja, senosios kapinės. Prie kelio į Kauną pastatytas obeliskas A. Kulviečio garbei (architektas K. Gibavičius). Yra augalininkystės žemės ūkio kooperatyvas „Kulvos žemė“.

Etimologija 

Spėjama, kad Kulva yra asmenvardinis vietovardis, sietinas su asmenvardžiu Kulvis.

Istorija 

Gyvenvietė (Kulwa) pažymėta XIV a. kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose, Kulvos žemė pirmą kartą paminėta 1382 m. Naujojoje Prūsijos kronikoje, vėliau minimas Kulvos dvaras. XVI a. pradžioje pastatyta medinė koplyčia, apie 1650 m. jos vietoje pastatyta mūrinė; 1847 m., 1911 m. perstatyta, per Antrąjį pasaulinį karą sudegė, išliko tik 1903–1921 m. metrikų knyga. Atidaryti maldos namai, vadinami Kulvos Švč. Mergelės Marijos bažnyčia. 1909 m. įsteigta parapija.

1901 m. įsteigta pradžios mokykla, 1953–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Kulvos Abraomo Kulviečio pagrindinė mokykla.

1950–1991 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1951 m. įsteigta biblioteka, vėliau lopšelis-darželis, kultūros centras.

2014 m. įteisintas Kulvos seniūnijos herbas.

|}

Gyventojai 

1923 m. 73 gyventojai gyveno Kulvos bažnytkaimyje, 30 – Aukštutiniame Kulvos dvare, 77 – Žemutiniame Kulvos dvare.

Žymūs žmonės 

Kulvoje, nedideliame dvarelyje yra gimęs lietuvių švietėjas, mokslo veikėjas Abraomas Kulvietis (1510–1545). Grįžo iš užsienių pašlijus sveikatai, gyveno su motina. Kulvoje mirė ir buvo palaidotas.

Galerija

Šaltiniai
Dumsiai

Dumsiai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, į pietus nuo Jonavos. Netoli kaimo yra geležinkelio stotis. LTSR laikais buvo Dumsių apylinkė, Dumsių girininkija.

Gyventojai

Šaltiniai 

 Dumsiai
Šilai (Jonava)

Šilai – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Jonavos, 2 km nuo kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Šilų koplyčia, veikia biblioteka, paštas (LT-55090), mokykla-darželis „Šilelis“. Kaimo pakraštyje stūkso Paberžės piliakalnis. Kaime veikia kiaulių auginimo fabrikas Beržų kompleksas.

Istorija 

XVII a. minimas Šilų dvaras. Pasak Juozapo Kosakovskio, Marijona Kosakovskienė savo būstą iš Šilų dvaro perkėlusi į Jonavą, norėdama čia įkurti ir išlaikyti miestelį.  XIX a. pab. Šilų dvaras buvo Skarulių parapijoje, priklausė Prancūzevičiams. Į jo valdas pateko Paberžės palivarkas.

2016 m. patvirtintas Šilų herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Juozapas Kazimieras Kosakovskis (1738–1794), vyskupas
 Simonas Martynas Kosakovskis (1741–1794), paskutinis Lietuvos didysis etmonas

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Bendruomenės svetainė 

Jonavos rajono savivaldybės gyvenvietės
Palomenė

Palomenė – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 8 km į šiaurę nuo Kaišiadorių, Lomenos dešiniajame krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Palomenės Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1915 m.), veikia Palomenės pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-56054). Praeina keliai  ir .

Etimologija 

Palomenė yra vandenvardinis vietovardis, kuris susideda iš dviejų sandų – pa + lomenė ir reiškia esantis prie Lomenos upės (kairysis Neries intakas). Iki vietovardžių sunorminimo būta ir kitos formos – Paluomenis arba Palomenis.

Istorija 

Akmens amžių mena senųjų gyvenviečių liekanos prie Palomenės ir Beištrakių. 1927 m. Beištrakių miške archeologai tyrinėjo VIII–XII a. pilkapius. Senkapių rasta ir prie Miežonių bei Vilionių.

Palomenės kaimas minimas XVIII a. istoriniuose šaltiniuose. 1809 m. Palomenėje M. Zaleskis pastatė pirmąją koplyčią. XIX a. antroje pusėje minimas Palomenės užusienis (anksčiau okolica) bei dvaras Žaslių valsčiuje, Smilgių apylinkėje, Gegužinės parapijoje. Užusienis priklausė Kazimierui Žilinskui, o dvaras – Gegerstatams, paskiau Zaleskiams. 1866 m. užsienyje gyveno 61 žmogus (49 katalikai, 12 stačiatikių), o dvare – 32.

XX a. buvo Palomenės dvaras. 1923 m. Palomenės kaime buvo 21 ūkis (kiemas) ir 165 gyventojai, Palomenės dvare – vienas ūkis (kiemas) ir 26 gyventojai, Palomenės bažnytkaimyje – vienas ūkis ir devyni gyventojai. Antrosios sovietinės okupacijos metais kaimo gyventojai priversti įstoti į kolūkį. 1947 m. kaimas tapo Stalino vardo centru, nuo 1950 m. – Palomenės kolūkio centrinė gyvenvietė.

2009 m. patvirtintas Palomenės herbas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Jonas Stanislauskas (1919–1976), mokytojas

Šaltiniai
Akademija (Kaunas)

Akademija – miestelis Kauno rajono savivaldybėje, 7 km į vakarus nuo Kauno, prie vakarinio Kauno lanksto. Akademijos seniūnija. Stovi Akademijos koplyčia (paskutinė R. Mikutavičiaus kunigavimo vieta), veikia vaikų darželis-lopšelis, sodų bendrija, Akademijos Ugnės Karvelis gimnazija, paštas (LT-53067), Lietuvos nepriklausomybės dvidešimtmečio paminklas (koplytstulpis nepriklausomybės atkūrimo 20-mečiui, pastatytas 1938 m.), girininkija (nuo 2005 m.).

Etimologija 

Rytinėje Akademijos gyvenvietės dalyje (iki 1999 m. priklausiusioje Noreikiškėms) yra Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademija, iš kur ir kilo gyvenvietės pavadinimas.

Geografija

Akademija įsikūrusi į vakarus nuo vakarinio Kauno lanksto. Į šiaurę nuo Akademijos yra Kamšos botaninis-zoologinis draustinis, prie jo šliejasi Obelynės parkas su Tado Ivanausko namu-muziejumi. Pietinėje dalyje prie vandentiekio bokšto stūkso gynybinio griovio supamo Marvos forto liekanos.

Istorija 

1945 m. nutarus Žemės ūkio akademiją perkelti į Kauną, 1946 m. pradžioje jai perduota Noreikiškių tarybinio ūkio dalis kaip studentų gamybinio mokymo bazė. Daugėjant studentų patalpos Kaune tapo ankštos, be to, buvo keblu studentus vežioti į gamybinį ūkį. 1957 m. Noreikiškių kaime pradėti statyti Lietuvos žemės ūkio akademijos du mokomieji korpusai, 4 bendrabučiai, 1963 m. ir Lietuvos žemės ūkio akademijos gyvenvietė (oficialus pavadinimas), kurioje apsigyveno daugelis akademijos darbuotojų. 1964 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos persikėlė į naujas patalpas. 1969 m. patvirtintas jos ir gyvenvietės bendrasis plėtros planas su daliniais pakeitimais įvykdytas iki 1989 m. Pastatyti dar 2 mokomieji korpusai, 5 bendrabučiai. 

Miestelis įkurtas 1999 m. kovo 23 d. Vyriausybės nutarimu iš Ringaudų ir Noreikiškių kaimų dalių. 2009 m. patvirtintas Akademijos herbas.

|}

Galerija

Gyventojai

Šaltiniai
Samylai

Samylai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, į rytus nuo Kauno. Seniūnijos centras. Yra paštas (LT-53015), veikia kaimo bendruomenė.

Šiaurinėje kaimo dalyje prieš 1960 m. buvo Mozūrų kaimas, kurio didžioji dalis buvo apsemta Kauno marių (pastačius Kauno vandens jėgainę), o mažesnioji liko krante ir dabar priskiriama Samylams (yra keletas kolektyvinių sodų).

Geografija 

Kaimas yra Kauno marių regioniniame parke. Stūkso Samylų piliakalnis (prie jo yra amūrinio kamštenio ir kėnių giraitės), Samylų II piliakalnis (atrastas 2011 m.), rytuose – Kauno marios, poilsiavietė.

Istorija 

1959 m. dalis kaimo buvo užsemta Kauno marių – iki tol didžioji dalis kaimo buvo į šiaurės rytus nuo dabartinės gyvenvietės . 1986–1988 m. Nemuno slėnio žemutinėje terasoje, prie piliakalnio įrengta Samylų poilsiavietė su laužavietėmis, paplūdimiu.

2009 m. patvirtintas Samylų herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimo svetainė
Pernarava

Pernarava – miestelis Kėdainių rajono savivaldybės pietvakariuose, 11 km į rytus nuo Ariogalos, 1 km į pietus nuo kelio Kėdainiai–Ariogala. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.

Stovi medinė Pernaravos Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (pastatyta 1815 m.), paminklas 1944–1953 m. žuvusiems Pernaravos apylinkėse Kęstučio apygardos Lukšio rinktinės ir iš Pernaravos krašto kilusiems Lietuvos partizanams atminti (1992 m.), veikia ambulatorija, Pernaravos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-58026).

Aplink miestelį yra Pernaravos kaimas.

Etimologija 

Spėjama, kad vietovardis kilęs nuo nepaliudyto asmenvardžio Pernaras (plg. Pernaráuskas, Pernarãvičius). Šis – galbūt iš vokietybės per̃naras („juokdarys, šaipūnas“).

Liaudies etimologija pasakoja, kad Gedimino laikais čia buvęs žirgynas. Žirgus pervarant iš vienos vietos į kitą, šią vietą vadino „pernuvara“.

Istorija 

Kaime rasti 7 senoviniai akmeniniai kirviai. Yra Pernaravos kapinynas, kuriama rasta žmonių palaikų ir II–XIII a. dirbinių. Rasta XVIII–XIX a. kapavietė.

1371 m. Pernaravą puolė kryžiuočiai (minima kaip Parvern). XVI a. minimas Pernaravos dvaras, laukas, bajorkaimis. 1671 m. pastatyta pirmoji Pernaravos bažnyčia (švento gojelio vietoje). XVIII a. pabaigoje buvo vaitystės centras. XIX a. viduryje veikė parapinė mokykla. XIX a. pabaigoje Pernarava buvo Benedikto Tiškevičiaus valda. Veikė senelių prieglauda, spirito varykla.

1919 m. Jadvyga Juškytė įkūrė Lietuvos šaulių sąjungos skyrių, XX a. 3–4 dešimtmetyje veikė Lietuvos katalikių moterų sąjungos skyrius, pavasarininkai, jaunalietuviai. 1944 m. gruodžio 11 d. naktį miestelį puolė Lietuvos partizanai, granatomis apmėtė ir padegė NKVD ir valsčiaus pastatus.

Tarybiniais metais Pernarava buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2013 m. gegužės 21 d. patvirtintas Pernaravos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Pernaravos dvare gyveno ir mirė pirmasis Lietuvos valstybės kontrolierius Konstantinas Daugirdas (1855-1928).
 Pernaravoje palaidota visuomenės veikėja Jadvyga Juškytė (1869–1948).

Šaltiniai
Surviliškis

Surviliškis – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, prie kelio , dešiniajame Nevėžio krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.

Stovi medinė Surviliškio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (nuo 1791 m.), Surviliškio kapinių koplyčia (nuo 1800 m.), yra V. Svirskio pagrindinė mokykla, kultūros namai, biblioteka, paštas (LT-58047), medicinos punktas, priklausomybės ligų reabilitacijos centras. Miestelyje įsikūrusi kaimo bendruomenė, humoro grupė „Bobų radijas“. Per Nevėžį nutiestas kabantysis pėsčiųjų tiltas, esantis skirtingų rajonų savivaldybių (Panevėžio ir Kėdainių r.) sandūroje  Tarpukaryje netoliese stovėjo inž. Prano Markūno suprojektuotas arkinis tiltas (kitame krante Kazokai), išlikę jo griuvėsiai.

Surviliškyje yra 17 dailės paminklų: 12 bažnyčioje, 3 kapinėse, V. Svirskio kryžius prie mokyklos, koplytėlė. Yra tarybinių karių kapinės, V. Svirskio kapas. Netoliese stūkso Bakainių piliakalnis.

Etimologija 

Vietovardis kilęs iš asmenvardžio Survilà, Sùrvilas, Sur̃vilas, Survi̇̀las. Padavimai byloja, kad vietovės pavadinimas kilęs nuo kadaise ją valdžiusių didikų Survilų. Čia nuo seno buvo karališkasis dvaras.

Istorija 

Surviliškis minimas nuo 1501 m. (ar 1500 m.), kai Ldk Aleksandras Surviliškio dvarą perdavė B. Taboravičiui. Surviliškio bažnyčia (pastatyta 1505 m.) ir kaimas iki XIX a. vidurio priklausė Žemaičių vyskupui. 1587 m. minimas miestelis. 1702 m. gavo prekymiesčio privilegiją. 1777 m. įsteigta parapinė mokykla. 1791 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1863 m. vyko aršūs mūšiai su caro kariuomene.

Per 1905–1907 m. Rusijos revoliuciją išvaikyta rusų valsčiaus valdyba ir išrinkta nauja. 1908–1914 m. veikė Blaivybės draugijos skyrius, prieš I pasaulinį karą slapta – pavasarininkai. 1929 m. išparceliuotas dvaras. 1931 m. buvo kooperatyvas, smulkaus kredito draugija, 9 parduotuvės. 1932 m. pastatytas tiltas per Nevėžį. XX a. 3–4 dešimtmetyje Surviliškyje veikė šauliai.

1941 m. birželio 23 d. Surviliškyje sudarytas aktyvistų štabas kovai su komunistais. Pasipriešinimas buvo ribotas, kadangi sukilėliams stigo ginklų. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Vyčio apygardos, Krištaponio partizanų rinktinės, B. Karbočiaus (slapyvardis Bitė) ir I. Lukoševičiaus (Baublys) Lietuvos partizanų būriai.

Tarybiniais metais Surviliškis buvo „Švyturio“ kolūkio centrinė gyvenvietė.

2011 m. liepos 12 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-757 patvirtino Surviliškio herbą.

|}

Gyventojai 

1638 m. Surviliškyje buvo 19 dūmų, 1713 m. – 6, 1778 m. – 13, 1804 m. – 17.

Žymūs žmonės 

XIX a. pab. – XX a. pr. Surviliškyje gyveno garsus kryždirbys Vincas Svirskis (1835–1916), čia ir palaidotas. Jis apylinkėse padarė daugiau kaip 200 kryžių ir koplytstulpių, laikomų liaudies architektūros šedevrais.

Šaltiniai
Šilavotas

Apie kaimą Marijampolės savivaldybėje žr. Šilavotas (Marijampolė).

Šilavotas – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, Jiesios dešiniajame krante, Šilavoto kalvagūbryje (110–125 m virš jūros lygio). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1902 m.), biblioteka (nuo 1954 m.), paštas (LT-59272), paminklinis akmuo Šilavoto apylinkėse žuvusių Tauro apygardos partizanų atminimui. Piečiau Šilavoto esančiame Naujasodyje yra Šilavoto Davatkyno muziejus, Šilavoto pagrindinė mokykla.

Etimologija 

Kaimo vardas tikriausiai kilęs nuo tarmybės šilavotas, reiškiančios „šilynas“. Kaimas kūrėsi prie šilo ar pušų miško, nuo kurio ir gavo vardą.

Istorija 

1806 m. Šilavote pastatyta medinė koplyčia.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2005 m. liepos 19 d. Prezidento dekretu patvirtintas Šilavoto herbas.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai
Kalnujai

Apie kaimą Šilutės rajone žr. Kalnujai (Šilutė)

Kalnujai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Raseinių, prie autostrados  ir kelio . Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Kalnujų Šv. Viktoro bažnyčia. Piliakalnio papėdėje yra hitlerizmo aukų kapinės, čia 1941 m. liepos-lapkričio mėn. vokiečiai sušaudė 1677 žydus. Prie Kalnujų, buvusiame Žieveliškės kaime, M. Davainio-Silvestraičio sodybos vietoje, 1995 m. pastatytas koplytstulpis. Kalnujų miestelyje yra paminklinis akmuo, pastatytas 1989 m. kompozitoriui J. Tallat Kelpšai, kapinėse – antkapinis paminklas jo tėvui Antanui Tallat-Kelpšai, akmuo rašytojui Marcelijui Martinaičiui (pažymėti informacinėje lentoje prie kapinių), Lietuvos partizanų kapai.

Pro kaimą teka Šaltuonos intakas Kalnupis. Yra paštas (LT-60031).

Etimologija 

Tikėtina, kad miestelio vardą lėmė tai, jog jis išsidėstęs ant kalno (kalvos). Tai yra nedidelė kalva, pastebima važiuojant ne tik nuo Raseinių, bet ir nuo autostrados.

Istorija 

Kaime yra Kalnujų piliakalnis, dar vadinamas Palendrių piliakalniu. Kalnujai minimi XIV a. XVIII a. buvo karališkasis kaimas. Per 1711 m. marą kaimo gyventojai išmirė, 1738 m. gyventojų dar nebuvo. 1818 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, 1944 m. sugriauta. 1946 m. pastatyta Kalnujų Šv. Viktoro bažnyčia.

1853 m. minima parapinė mokykla, 1864 m. uždaryta, 1867 m. atidaryta rusiška pradžios mokykla. 1919 m. įsteigta pradžios mokykla, dab. Kalno vidurinės mokyklos skyrius.

1914 m. ir 1944 m. Kalnujai sudegė. 1928 m. atidarytas paštas, 1955 m. biblioteka, medicinos punktas, 1957 m. kultūros namai, Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2020 m. patvirtintas Kalnujų herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Juozas Tallat-Kelpša (1889–1949), kompozitorius, dirigentas, pedagogas, kultūros veikėjas.

Galerija

Pastabos

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Kalnujų istorija ir piliakalnis 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Didžioji kuolinga

Didžioji kuolinga (Numenius arquata) – tilvikinių (Scolopacidae) šeimos paukštis. Tai didžiausias Lietuvoje šios šeimos paukštis. Skiriamasis požymis – vienodai išilgai dryžuotas viršugalvis. Kūno viršutinė pusė išmarginta juosvomis ir rusvomis dėmėmis, plunksnų pakraščiai šviesesni. Antuodegis baltas, uodega skersai dryžuota. Apatinė kūno pusė balsva, rusvo atspalvio ir su išilginėmis tamsesnėmis dėmėmis. Dėmės tankesnės ant kaklo ir krūtinės, o retesnės ant pilvo. Snapas ilgas, nulinkęs, juosvai rusvas. Kojos ilgos, melsvai pilkos.

Lietuvoje aptinkama kovo – rugpjūčio mėn. Gyvena pelkėse, samanotose, šlapiose pievose, apaugusiose krūmais ir retais medžiais. Lizdą įsiruošia ant kupsto, duobutėje, kurią iškloja sausa žole. Deda 4 kiaušinius, kurie žalsvi, išmarginti rusvai pilkomis dėmėmis.

Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

Šaltiniai 

Tilvikiniai
Valakų reforma

Valakų reforma – žemės reforma dalyje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (Lietuvoje, Žemaitijoje ir dalyje dabartinės Baltarusijos), vykdyta XVI a. antrojoje pusėje. Svarbiausias šios reformos tikslas – padidinti iždo pajamas, tolygiai paskirstyti valstiečiams feodalines prievoles.

Nuo XV a. grūdai tapo paklausia preke Vakarų Europoje, o nuo XVI a. į šią prekybą įsitraukė Lietuva. 1529 m. Lietuvos didysis kunigaikštis išleido instrukciją didžiojo kunigaikščio dvarų valdytojams, kurios tikslas buvo didinti grūdų auginimo plotus. Turėjo būti permatuoti ir perskirstyti kaimai, kiekvienam ūkiui skiriant po valaką žemės. Įtvirtinta ir trilaukė sistema. Šios instrukcijos tapo pagrindu didžiajai valakų reformai 1557 m.

Eiga 
Reforma pradėta 1547 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio žemėse, įstatymais įtvirtinta 1557 m. ir vykdyta iki XVI a. aštuntojo dešimtmečio. Reformos metu išmatuota visa dvarų ir kaimų žemė, kai kurie kaimai perkelti. Pereita prie taisyklingo trilaukio, valstiečių žemė padalinta į tris masyvus ir kiekvienam ūkiui paskirta po rėžį kiekviename masyve, trys ūkio rėžiai sudarė valaką (apie 21,38 ha), kiekviename rėžyje buvo taikoma vienoda sėjomaina. Reformos rezultatai – įsigalėjo baudžiava, sueuropinta žemėtvarka, žemėvalda bei žemdirbystė.
Valstybiniuose dvaruose (jų pavyzdžiu pasekė bajorų ir bažnyčiai priklausantys dvarai) buvo steigiami palivarkai. Palivarkas - dvaro dirbamos žemės, kuriose valstiečiai atlikdavo lažą. Atitinkamas skaičius valstiečių valakų buvo atsakingas už vieną dvaro palivarko valaką. Santykis 7:1.

Viena pagrindinių valakų reformos planuotojų – Bona Sforca, pirmoji pradėjusi reformą savo domene Palenkėje. Vykdymą prižiūrėjo Ostapas Valavičius.

Šaltiniai 

Lietuvos istorija (1219-1569 m.)
Lenkijos istorija 966-1569 m.
Žemės reformos Lietuvoje
Kongas (upė)

Kongas () – didžiausia upė centrinėje Afrikos žemyno dalyje, antra upė pagal ilgį (4700 km) Afrikoje po Nilo. Kongo upės pavadinimas taip pat duoda pavadinimą Kongo Demokratinei Respublikai ir Kongo Respublikai. Abi šalys driekiasi ant Kongo upės krantų.

Iš pradžių ši upė vadinta Zairu, o XVII a. europiečiai tyrinėtojai ją perkrikštijo Kongu – bakongų tautos vardu. 1971 m. priklaususio Belgijai Kongo ir upės pavadinimas pakeistas Zairu. Nuo 1997 m. šaliai ir upei grąžintas Kongo pavadinimas.

Didžiausi intakai – Lomamis, Aruvimis, Cuapa, Ubangis ir Sanga.

Upė yra svarbi KDR transporto arterija. Dėl krioklių laivuojama atkarpomis – 145 km nuo žiočių iki Matadžio ir nuo Kinšasos iki Kisanganio.

Tolimiausia Kongo ištaka – Čambezės upė, prasideda Zambijoje, į pietus nuo Tanganikos. Vandeningiausia – Lualaba, prasideda KDR Katangos provincijoje, ~100 km į vakarus nuo Lubumbašio. Dėl slenksčių tik atskiros Lualabos dalys tinkamos laivybai. Iš pradžių ji siaurais uolėtais tarpekliais teka į šiaurę, paskui, nuvingiavusi per nendrynų apsuptas pelkes ir balas, įteka į Kisalės ežerą. Ties Kongolo miestu vis spartėjanti upės tėkmė išsiplečia šešiskart (iki 500 m); čia ją kerta plento ir geležinkelio tiltas, vienintelis 2800 km ilgio upės atkarpoje. Anapus driekiasi skardingas tarpeklis su kriokliais ir kunkuliuojančiais verpetais – Pragaro vartai (Portes d’Enfer). Toliau, iki Njangvės, yra kelios laivybai tinkamos atkarpos su sraunesniais ruožais, o ten upė neria į bauginančią tankmę. Pratekėjusi 1800 km į šiaurę ir nusileidusi Bojomos kriokliais Lualaba toliau vadinama Kongu.

Nuo Kisinganio, iškarto už krioklių, upė lanku tenka į vakarus, toliau pasuka į pietvakarius. Už Mbandakos miškas praretėja ir upė supama neaprėpiamų pelkių, išsiplečia iki 16 km. Čia į Kongą įteka didžiausias intakas – Ubangis. Toliau upė formuoja KDR ir Kongo respublikos sieną. Prieš krioklius upė išplatėja ir suformuoja Malebo ežerą, jo vakariniame pakraštyje įsikūrę Kinšasa ir Brazavilis. Už jų upė Livingstono kriokliais leidžiasi žemyn – 350 km ruože nusileidžia 260 m. Krioklių apačioje įsikūręs Matadžio uostas, nuo čia upė formuoja sieną tarp KDR ir Angolos. Kongo vagą jūros dugne pratesia povandeninis kongo kanjonas, didžiausias tokio tipo kanjonas pasaulyje.

1482 m. portugalų tyrinėtojas Diogo Cão atradęs upės žiotis nesugebėjo įveikti Livingstono krioklių, todėl didžioji upės dalis europiečiams liko nežinoma. 1886–1887 m., Antrosios Afrikos ekspedicijos metu upę ištyrė Henris Mortonas Stenlis.

Nuorodos 
 Informacija apie Kongo upę  (anglų kalba)

Kongo Demokratinės Respublikos upės
Kongo Respublikos upės
Usėnai

Usėnai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Šilutės, prie geležinkelio Klaipėda-Pagėgiai. Seniūnijos, seniūnaitijos ir parapijos centras. Veikia Usėnų pagrindinė mokykla (nuo 1982 m.), Romos katalikų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų koplyčia (nuo 2002 m.), paštas (LT-99038), Šilutės medicinos centro bendrosios praktikos gydytojo kabinetas (nuo 2005 m.), vaistinė, biblioteka-filialas, rusiška pirtis, keli barai, viešbutis-motelis, evangelinio tikėjimo krikščionių bendruomenė „Viltis“, jaunimo klubas, Šilutės kredito unijos Usėnų kasa, pašarų ruošimo bendrovė (nuo 2002 m.). Yra geležinkelio stotis (nuo 1875 m.), liaudies skulptūrų ansamblis (pastatytas 1976 m.), stogastulpis, skirtas Usėnų gyvenvietės 220 metų sukakčiai paminėti (pastatytas 2005 m.). Pašarų žirgams gamyba.

Pro kaimą teka Veižas (Rusnės dešinysis intakas). Aptiktas kreidos mergelio telkinys.

Istorija 

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Usėnai paminėti 1722 m. (iki 2007 m. manyta, kad pirmoji Usėnų paminėjimo data yra 1785 metai). 1874 m. pro Usėnus nutiestas geležinkelio linija Pagėgiai–Šilutė ir įrengta geležinkelio stotis. Tarpukaryje Usėnuose buvo žemės ūkio padargų taisymo įmonė, „Pienocentro“ pieninė (įsteigta 1935 m.), parduotuvė, Usėnų dvaras.

1944 m. spalio viduryje ties Usėnais vyko TSRS kariuomenės Šešioliktosios lietuvių divizijos susidūrimas su nacių Vokietijos kariniais daliniais (1976 m. pastatytas medžio skulptūrų memorialas karo aukoms). Sovietmečiu Usėnai buvo „Kalnujų“ tarybinio ūkio (vėliau „Usėnų“) centrinė gyvenvietė, apylinkės centras. Veikė Šilutės sūrių gamyklos cechas (uždarytas 1996 m.). Pokaryje atidaryta pradinė mokykla, 1982 m. – vidurinė mokykla. 1976 m. žemaičių liaudies meistrai pastatė medinių stogastulpių (krikštų) ansamblį II pasaulinio karo aukoms atminti.

2012 m. vasario 7 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-952 patvirtino Usėnų herbą.

|}

Usėnų tragedija 
1965 m. birželio 6 d. būrelis Usėnų kaimo vaikų, miškelyje suradę po karo užsilikusį sprogmenį, bandė jį ardyti. Sprogimas buvo galingas, žuvo 7 buvę berniukai: Arvydas Dulkys (10 m.), Romas Kiltinavičius (14 m.), Romas Kriaučiūnas (14 m.), Saulenis Naujokas (11 m.), Benediktas Štraitas (12 m.), Bronius Toliušis (15 m.) ir Petras Toliušis (13 m.). Vaikų žuvimo vietoje pastatytas paminklas.

Gyventojai 

1905 m. kaime buvo 71 gyventojas: 65 vokiečiai, 6 lietuviai.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
Usėnai 1944.12.23 iš oro 

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Pajevonys

Pajevonys – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 23 km i pietvakarius nuo Vilkaviškio, šalia kelio , . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Pajevonio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (nuo 1928 m.), Vytauto Didžiojo paminklas (nuo 1935 m.), veikia Pajevonio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-70045). Vakaruose prateka Jevonis.

Etimologija 

Kaimo vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs prie Jevonio upės, pratekančios pro vietovę, vardo pridedant priesagą pa-. Pavadinimas yra vienaskaitinis, nors XX a. tarpukariu vartota daugiskaitinė forma Pajavonys (atitinkamai, kilmininkas Pajavonių).

Istorija 

Vietovė minima nuo XVI amžiaus 2-osios pusės. 1586 m. Pajevonio bažnyčiai skirti 9 valakai žemės. Nuo to laiko Pajevonio bažnyčia dėl karų ir kitų priežasčių daug kartų nukentėjo, ypač 1914 m. ir 1944 m., kai ją sugriovė vokiečiai.

1999 m. patvirtintas Pajevonio herbas.

|}

Gyventojai 

Pirmojo Lietuvos Respublikos visuotinio 1923 m. rugsėjo 17 d. surašymo metu, Pajevonio bažnytkaimis turejo 74 sodybas ir 513 gyventojų, Pajevonio dvaras – 25 ir 127. Taigi iš viso Pajevonį tada sudarė 99 sodybos ir 640 gyventojų.

Žymūs žmonės 
 Gimė teisininkas, visuomenės veikėjas Brunonas Kalvaitis (1902–1960).
 Gimė dainininkė (mecosopranas) Alė Kalvaitytė (1908–2004).

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Noriūnai

Noriūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, šalia kelio Kupiškis–Subačius, Lėvens kairiajame krante, prie Naktakės ir Krioklio žiočių. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Melioratorių ir Naktakės). Yra Noriūnų Jono Černiaus pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1947 m.), paštas (LT-40030), valgykla, medicinos punktas, išlikęs Noriūnų dvaras (XIX a. kultūros paminklas), šalia jo yra 10 ha parkas, kuriame auga balzaminiai kėniai, europiniai maumedžiai ir pilkieji riešutmedžiai.

Šalia kaimo – Lėvens kraštovaizdžio draustinis, ant Naktakės sudarytas (1985 m.) Noriūnų tvenkinys.

Etimologija 

Tikėtina, kad Noriūnai gali būti dvarininkinis vietovardis, mat XVI a. šiose vietose minimas dvaras, priklausęs Naruševičiams. Taip pat gali būti, kad jis sietinas su asmenvardžiu Noriūnas.

Istorija 

Nuo 1559 m. minimas Noriūnų dvaras. Sovietmečiu kaimas buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Prie senojo Noriūnų kaimo 1968 m. pradėta statyti Melioracijos statybos valdybos montavimo (MSMV) kombinato gyvenvietė. 1985 m. Prie miestelio įrengtas Naktakės tvenkinys.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

 Vytautas Rudokas (1928–2006), poetas, vertėjas;
 Valdemaras Kukulas (1959–2011), poetas, literatūros kritikas.

Šaltiniai
Velžys

Velžys – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, šalia Panevėžio, Nevėžio aukštupyje ties Juodos žiotimis. Seniūnaitijos centras. Veikia Velžio gimnazija, biblioteka, paštas (LT-38007), medicinos punktas, policija, pirtis, bankas, vaistinė, kultūros namai, kirpykla, Velžio Švč. Jėzaus Širdies koplyčia. Šalia eina kelias .

Istorija 

Velžio kaimas minimas jau kryžiuočių kronikose. 1371 m. Livonijos magistras, niokodamas Raseinių ir Upytės žemes, nusiaubė ir Velžį (Velze).  Vietovė minima 1554 m. Upytės valsčiaus inventoriuje.

1919 m. gegužės mėn. netoli Velžio kovėsi lietuviai su bolševikais.

Sovietmečiu buvo Pabaltijo zoninės paukštininkystės bandymų stoties ir Darbo raudonosios vėliavos ordino Staniūnų veislinės paukštininkystės ūkio gyvenvietė.

2008 m. patvirtintas Velžio herbas.

|}

Gyventojai 

1923 m. kaime buvo 134, dvare 81 gyventojas.

Žymūs žmonės 
 Stanisław Kuźmiński (1895–1969), karininkas

Šaltiniai
Aukštelkai

Aukštelkai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, prie kelio , 7 km į šiaurės rytus nuo Radviliškio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Aukštelkų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-82052). Valstybinis gamtos paveldo objektas – Aukštelkų ąžuolas, kurio skersmuo 1,4 m, aukštis 21 m. Stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (pastatytas 1928 m., nugriautas 1951 m., atstatytas 1990 m.). Vakariniu kaimo pakraščiu teka Vėzgė, Vikutinis, Kriaukė, šiauriau Aukštelkų auga Mažaičių miškas.

Istorija 

Pirmą kartą kaimas minimas 1557 m. Upytės valsčiaus inventoriuje. 1915 m. įsteigta pradinė mokykla, 1949–1986 m. septynmetė, aštuonmetė, 1986–1989 m. nepilna vidurinė, 1989–1992 m. vidurinė. 1946 m. įsteigta biblioteka, 1958 m. kultūros namai, medicinos punktas. 1949–1993 m. kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Pranas Noreika (1927–2021), inžinierius, energetikas, partinis veikėjas, vadybininkas.
 Stasys Bulzgis (1935–2017), žurnalistas, poetas, publicistas, kraštotyrininkas.

Galerija

Šaltiniai
Lumpėnai

Lumpėnai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 11 km į pietryčius nuo Pagėgių, prie kelio , kairiajame Lumpės krante, į rytus nuo Bardinų miško. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Gyventojai verčiasi žemės ūkio veikla: gyvulininkyste ir augalininkyste. ŽŪK „Lumpėnų Rambynas“ dirba per 30 žmonių, dar bent 10 ūkininkų dirba individualiai.

Prie Nemuno, 2 km piečiau kaimo, stūkso Rambyno kalnas.

Etimologija 

Kaimo pavadinimas kilo nuo netoliese pratekančio Lumpės upelio (vandenvardinis vietovardis). Kaimas minimas 1785 m. Lumpöhnen, Lumpönen, Lompönen.

Istorija 

Lumpėnų rytiniame pakraštyje yra Lumpėnų kapinynas; jame rasta įmovinių ietigalių, kirvių, apyrankių, žiedų. Yra degintinių kapų liekanų, laidota I tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje ir II a. – VI a. Rasta II a. Romos moneta. XX a. pradžioje statant mokyklą rasta archeologinių laidojimų. Lumpės upelis aštuoniskart minimas 1385–1395 m. sudarytuose kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašuose.

Rašytiniuose šaltiniuose kaimas įvardytas 1536 m., žemėlapiuose žymimas nuo 1665 metų. Lumpėnai smarkiai nukentėjo nuo 1709–1711 m. marą, iš 24 ūkininkų beliko 9. Pirmoji mokykla Lumpėnuose atidaryta dar 1739 m.

1950–1992 m. „Rambyno“ tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1946 m. įsteigta pradžios mokykla, 1953–1999 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, dešimtmetė, nuo 1999 m. pagrindinė, nuo 2009 m. Lumpėnų Enzio Jagomasto pagrindinė mokykla, 2014 m. reorganizuota į Vilkyškių Johaneso Bobrovskio gimnazijos skyrių, 2019 m., sumažėjus mokinių, mokykla uždaryta. 1951 m. įkurta biblioteka, medicinos punktas, laisvalaikio salė. Veikia Žemės ūkio kooperatyvas „Lumpėnų Rambynas“, tinklinės maisto prekių parduotuvės „Čia market“ ir „Aibė“ bei kaimo turizmo sodyba „Senasis Rambynas“.

2014 m. gegužės 2 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė patvirtino Lumpėnų herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 1870 m. kovo 22 dieną, Lumpėnuose gimė Enzys Jagomastas, visuomenės veikėjas, knygų ir periodikos leidėjas, publicistas. Jis 1896–1941 metais Tilžėje turėjo spaustuvę „Lituania“.

Šaltiniai
Natkiškiai

Natkiškiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 11 km į šiaurę nuo Pagėgių, piečiau Timsrupės ištakų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Z. Petraitienės pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-99232). Kaimo centre prie mokyklos stovi koplytstulpis medikės Zosės Petraitienės atminimui.

Iki 1944 m. stovėjo neogotikinė Natkiškių evangelikų liuteronų bažnyčia. Yra evangelikų liuteronų maldos namai, veikiantys nuo 1993 m., evangelikų liuteronų centras, kultūros namai.

Istorija 

Kaimas pirmą kartą paminėtas vardu Hinter der Eister 1540 metais. Tuo metu, kaime buvo du ūkiai, kurie priklausė Pilkei ir Natkai. Tad iš Natkų asmenvardžio susidarė dabartinis miestelio pavadinimas. Natkiškių pavadinimas minimas nuo 1709 m., kai buvo sudaryti Tilžės apskrities ūkininkų sąrašai. 1895 m. kaime įkurta parapija. Gyvenvietės plėtrą paspartino ir nutiestas kelias Sartininkai–Birštoniškiai, ėjęs pro kaimą. 1923 metais kaime įsteigtas šaulių būrys. 1924 m. įsteigta pradžios mokykla, 1954–1991 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1991 m. pagrindinė. 1952 m. įsteigta biblioteka. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

1907–1921 m. Natkiškiuose M. Siušelis (1873–1921 m.) redagavo periodinį leidinį „Nusidavimai apie Evangelijos prasiplatinimą tarp žydų ir pagonių“.

2014 m. gegužės 2 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1808 patvirtino Natkiškių herbą. Herbo dailininkas – Rolandas Rimkūnas. Herbe vaizduojamas vieversys ir trys obels žiedai.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Natkiškių liuteronų parapija
Lauksargiai

Lauksargiai – kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, prie magistralinio kelio , 9 km į pietvakarius nuo Tauragės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra geležinkelio stotis, biblioteka, koplyčia, globos namai, paštas (LT-73010), Lauksargių evangelikų liuteronų bažnyčia. Netoliese buvo Oplankio dvaras.

Kaimas įsikūręs Vilkyškių kalvagūbryje, tarp Vilkos ir Jūros upių. Naftos telkinys.

Etimologija 

1547 m. Martynas Mažvydas lauksargiais mini mitologines būtybes. Manoma, kad jos galėjo būti garbinamos kaip dirbamą lauką globojančios dvasios (lauko sargai). Anksčiau manyta, kad tai buvusi viena mitologinė būtybė – Lauksargis (dirbamų laukų globėjas ir saugotojas).

Istorija 

Šalia Lauksargių yra buvęs Oplankio dvaras. 1857 m. pastatyta Lauksargių evangelikų liuteronų bažnyčia, 1887 m. perstatyta; Lauksargiai – evangelikų liuteronų parapijos centras. 1864 m. įsteigta parapija. XIX a. pabaigoje pro gyvenvietę nutiestas Klaipėdos-Tilžės geležinkelis. Kaimas buvo Kauno gubernijos pakraštyje. 1912 m. birželio 30 d. buvo įsteigta jaunimo draugija „Žiedas“, vėliau jaunųjų ūkininkų ratelis. Iki Pirmojo pasaulinio karo buvo Vokietijos muitinė ir valstybės sienos su Rusija perėjimo punktas. XIX a. pabaigoje per Lauksargius iš Tilžės buvo slapta gabenama draudžiamoji lietuviška spauda. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo nutiestos siaurojo geležinkelio linija į Kelmę ir plačiojo į Šiaulius.

1932 m. įsteigta pradžios mokykla, 1956–1994 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1994 m. Lauksargių pagrindinė mokykla.

Prasidėjus II pasauliniam karui vokiečiai Lauksargiuose įsteigė  koncentracijos stovyklą. 1950–1995 m. apylinkės centras, 1950–1992 m. tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 2017 m. patvirtintas Lauksargių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Vytautas Juščius, ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.

Šnekta 

Lauksargių šnekta priklauso žemaičių raseiniškių tarmei. Ją 1970 m. išsamiai aprašė L. Poženčiūtė.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Lauksargiai iš oro 1945.01.16  

Tauragės rajono savivaldybės gyvenvietės
Varkaliai

Varkaliai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, prie kelio . 4 km į pietvakarius nuo Plungės. Nausodžio seniūnijos ir Varkalių seniūnaitijos centras. Yra Nausodžio pagrindinė mokykla (su muziejumi), biblioteka (nuo 1958 m.), medicinos punktas.

Etimologija 

Kaimo vardas tikriausiai kilęs nuo žodžio varkalys – „vario kalėjas, vario kalvis“ daugiskaitos (arba iš šio žodžio kilusios pavardės).

Geografija 

Į rytus nuo Varkalių teka Sraujelė, į vakarus – Mergvagis; abu – dešinieji Mažosios Sruojos intakai. Vakarų pusėje auga Noriškių miškas. Stūkso piliakalniai: Varkalių, Nausodžio ir Nausodžio II.

Istorija 

1583 m. istoriniuose šaltiniuose minima Varkališkių žemė. Per 1709–1710 m. marą visi varkališkiai išmirė.

Tarybiniais metais Varkaliai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Varkaliuose gimė dirigentas Juozas Domarkas (1936–).

Šaltiniai
Šateikiai

Šateikiai – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Plungės ir Salantų. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Rytų ir Vakarų). Yra Šateikių Šv. evangelisto Morkaus bažnyčia (pastatyta 1875 m.), Šateikių pagrindinė mokykla (su istorijos ir etnografijos muziejumi), biblioteka (nuo 1954 m.), paštas (LT-90030), kultūros namai, ambulatorija. Išlikęs buvusio dvaro pastatų ansamblis ir parkas. Už kelių kilometrų į pietus yra geležinkelio stotis (Bučniai). Pro kaimą teka Blendžiava (sudarytas Šateikių tvenkinys). Apylinkėse rastas Šateikių kapinynas.

Šalia gyvenvietės driekiasi krašto kelias .

Istorija 

Pirmą kartą minimi 1594 m. Nuo XVII a. minimas Šateikių dvaras. Apie 1700 m. pastatyta koplyčia, 1776 m. medinė Šateikių bažnyčia.

LTSR metais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 2019 m. patvirtintas Šateikių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 1909 m. Šateikiuose susituokė dailininkas Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911) ir rašytoja Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė (1886–1958).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Apie Šateikius
Viešvėnai I

Viešvėnai I (arba tiesiog Viešvėnai) – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, šalia kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Viešvėnų Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1852 m.), veikia Viešvėnų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-88068).

Kaimu prateka Viešvė. Netoliese yra ir Viešvėnai II. Į rytus nuo kaimo įsikūrę Sakalai I, į vakarus – Sakalai II.

Istorija 

Iš archeologinių radinių yra matoma, kad Viešvėnų apylinkėse žmonės gyveno jau akmens amžiaus pabaigoje. Vietovė minima nuo 1253 m., priklausė istorinei Ceklio žemei. XVI a. Viešvėnai buvo Žemaitijos seniūnų, o nuo XVI a. pradžios Ldk valdovo valdžioje. 1567 m. minimas miestelis. 1758 m. pastatyta pirmoji Viešvėnų bažnyčia.

Gyventojai aktyviai dalyvavo 1831 m. sukilime.

Sovietmečiu buvo „Lenino keliu“ kolūkio centrinė gyvenvietė.

2003 m. patvirtintas Viešvėnų herbas. 2007 m. rugsėjį Viešvėnų tvenkinyje rasti du metaliniai kryžiai (apie 4 m aukščio), kuriuos tikriausiai slapčia vietos žmonės buvo pastatę Rainių kankiniams, o sovietų valdžia prieš kelis dešimtmečius juos įmetė į vandenį.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 Apie Viešvėnus 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Lagosas

Apie Portugalijos miestą žr. Lagosas (Portugalija).

Lagosas () – didžiausias Nigerijos miestas, buvusi sostinė, esanti prie Gvinėjos įlankos. Milijoninis miestas (9,2 mln. gyventojų, 2007 m.), kartu su Kinšasa (8 mln.) ir Kairu (7,94 mln.) vienas didžiausių Afrikos megapolių. Su metropolija užimantis 3345 km². Išsidėstęs ant 4 didelių salų ir šalia esančios žemyninės dalies. Salos tarpusavyje sujungtos tiltais ir pylimais. Senamiestyje yra komerciniai rajonai (Vakarų Lagoso sala), Ikojo (Ikoyi) sala yra rytuose, pagrindinis uostas yra Apapa, esantis žemyninėje dalyje. Taip pat yra gyvenamieji rajonai Viktorijos saloje (Victoria Island) ir pramoniniai rajonai Ido (Iddo) saloje.

Lagosas yra Nigerijos politinis, ekonominis ir kultūros centras. Mieste yra oro uostas, išvystyta maisto, tekstilės, metalo apdirbimo pramonė. Lagoso universitetas (Unilag) veikia nuo 1962 m., jame studijuoja 39 000 studentų, dirba 3 365 darbuotojai.

Istorija 

Iki kolonizacijos Lagosas buvo istorinė jorubų valstybė, vadinama Oko, vėliau Eko. Legendos teigia, kad jį įkūrė viena iš grupių, pasiųsta XV a. iš Ifės miesto, valdovo Oduduvos. Ši grupė migravo tolyn į pietus ir davė pradžią avori etninei subgrupei. Migruodami avoriai įkūrė daug gyvenviečių, ir viena jų buvo Oko.

Vėliau, XVII a. pabaigoje augant Benino karalystės galybei, Benino obos plėtė savo hegemoniją, ir juos sudomino šios pakrantės, kurios buvo svarbios prekyboje su Aukso krantu. Galiausiai Beninas įkūrė čia savo koloniją, atsiuntė karališkosios giminės princą, kuris pradėjo Lagoso obų dinastiją.

Dabartinį pavadinimą miestui suteikė portugalai, patekę į šias vietas XV a. pab.

1914–1960 m. miestas buvo Britų Nigerijos administracinis centras, 1960–1991 m. – nepriklausomos Nigerijos sostinė (kol ji buvo perkelta į Abudžą. 1967 metais prie Lagoso prijungta daug priemiesčių: Ebutė Meta (Ebute-Metta), Jaba (Yaba), Suru Lerė (Suru Lere), Adžegunlė (Ajegunle), Šomolu (Shomolu), Agegė (Agege), Mušinas (Mushin) ir Ikedža (Ikeja).

Milijoniniai miestai
Nigerijos miestai
Jorubų valstybės