Francis Hutcheson

Frensis Hačesonas (, 1694 m. rugpjūčio 8 d. – 1746 m. rugpjūčio 8 d.) ​​– Alsterio škotų filosofas, gimęs Alsteryje škotų presbiterijonų šeimoje. Jis yra vienas iš Škotijos Apšvietos pradininkų. F. Hačesonas buvo Glazgo universiteto moralės filosofijos profesorius ir yra „Moralinės filosofijos sistemos“ () autorius.
 
F. Hačesonas padarė didelę įtaką reikšmingiems Apšvietos mąstytojų, Deivido Hjumo ir Adamo Smito, darbams.

Ankstyvasis gyvenimas 
Manoma, kad jis gimė Drumalige, Seintfildo parapijoje, Dauno grafystėje, dabartinės Šiaurės Airijos teritorijoje. Jis buvo Alsterio škotų presbiterijonų dvasininko sūnus, gimęs Airijoje, tačiau kurio šaknys buvo iš Eršyro, Škotijoje. F. Hačesonas baigęs mokyklą Kililėjuje išvyko studijuoti į Glazgo universitetą Škotijoje. 1710–1718 m. universitete jis studijavo filosofiją, klasiką ir bendrąją literatūrą, vėliau pradėjo studijuoti teologiją. Būdamas studentu, dirbo Kilmarnoko grafo mokytoju.

Grįžimas į Airiją 

Dėl jo „airiškų“ šaknų ir draugystės su teologu Džonu Simsonu (kurį tuo metu tardė Škotijos bažnytiniai teismai), F. Hačesonas manė, kad kunigo karjera Škotijoje jam, greičiausiai, nebus sėkminga, todėl jis grįžo į Airiją siekti karjeros akademinėje bendruomenėje. Artimieji jį paskatino įkurti privačią akademiją Dubline, kur, padedamas airių presbiterijonų dvasininko Tomo Drenano, F. Hačesonas dėstė 10 metų. Dubline, dėl savo literatūrinių pasiekimų, jis susidraugavo su daugeliu iškilių to meto gyventojų. Tarp jų buvo ir Dublino vyskupas Dr. Viljamas Kingas, kuris arkivyskupo teisme atsisakė patraukti F. Hačesoną baudžiamojon atsakomybėn dėl to, kad atidarė mokyklą be vyskupo leidimo. F. Hačesono santykiai su bažnyčios dvasininkais, ypač su arkivyskupais V. Kingu ir Hju Boulteriu, buvo nuoširdūs, o jo biografas, kalbėdamas apie „draugų polinkį jam tarnauti, jam siūlomas paaukštinimo schemas“, tikriausiai turi omenyje kai kurias siūlomas karjeros kilimo galimybes, su sąlyga, kad jis priims vyskupo įšventinimą.
 
1725 m. F. Hačesonas vedė savo pusseserę Mariją, Frensio Vilsono iš Longfordo dukterį. Su kraičiu ji atsinešė didelę nuosavybės valdą, įskaitant Dramnakroso, Garinčo ir Nokenos miestelius Longfordo grafystėje. Kartu jie susilaukė septynių vaikų, iš kurių tik vienas – Frensis – išgyveno.
 
Gyvendamas Dubline, F. Hačesonas anonimiškai paskelbė žinomiausias savo esė: 1725 m. „Grožio, tvarkos, harmonijos ir dizaino tyrimas“ () ir „Moralinio gėrio ir blogio tyrimas“ (), kurios abi kartu sudaro jo „Mūsų grožio ir dorybės idėjų originalo tyrimą“ (). 1726 m. buvo išleisti šių esė pakeitimai ir papildymai. 1728 m. jis parašė „Esė apie aistrų ir potraukių prigimtį ir elgesį bei iliustracijos apie moralinį jausmą“ (). Jo gyvenimo Dubline laikotarpiui taip pat galima priskirti 1725 m. „Mintis apie juoką“ (), kuriame jis kritikuoja Tomą Hobsą, ir „Bičių pasakėčių pastebėjimus“ ().

Moralinės filosofijos katedros vedėjas Glazgo universitete 
1729 m. F. Hačesonas tapo Glazgo universiteto moralės filosofijos katedros vadovu bei tapo pirmuoju profesoriumi, kuris čia skaitė paskaitas anglų, o ne lotynų kalba. Įdomu tai, kad nors iki tol visos jo esė ir laiškai buvo publikuojami anonimiškai, tačiau atrodė, kad jų autorystė buvo gerai žinoma. 1730 m. perskaitęs inauguracinę paskaitą De naturali hominum socialitate (), kuri vėliau buvo paskelbta viešai, jis pradėjo eiti savo pareigas. Paskaitoje jis džiaugėsi, kad gali skirti laisvalaikį savo mėgstamoms studijoms: non-levi igitur laetitia commovebar cum almam matrem Academiam me, suum olim alumnum, in libertatem asseruisse audiveram. (). Dėstydamas Glazge, jis dėstė Adamui Smitui, ekonomistui ir filosofui, bei padarė jam didelę įtaką. Airių istorikas Viljamas Robertas Skotas teigė, kad „Hačesono „[Moralinės filosofijos] sistemos“ skyriuje apie ekonomiką aptartų temų tvarką pakartoja Smitas dėstydamas Glazge bei knygoje „Tautų turtas““.
 
A. Smitui tokią didelę įtaką padarė ne tik F. Hačesono rašto darbai. F. Hačesonas savo laikais buvo laikomas vienu iškiliausių Glazgo universiteto dėstytojų ir savo aistringomis ir rimtomis kalbomis greitai užsitarnavo studentų, kolegų ir net paprastų Glazgo gyventojų pagarbą. Jis išties pasižymėjo paskaitose, kuriose stengėsi ne tik išdėstyti filosofiją, bet ir priversti studentus įgyvendinti šią filosofiją savo gyvenimuose. Skirtingai nei A. Smitas, F. Hačesonas nebuvo sistemų kūrėjas. Veikiau jo patraukli asmenybė ir paskaitų skaitymo metodas taip paveikė jo studentus ir privertė didžiausius iš jų pagarbiai vadinti jį „niekada nepamirštamu Hačesonu“. Fraze „niekada nepamirštamas“, A. Smitas visose savo korespondencijose vadino tik du žmones – gerą draugą Deividą Hjumą ir įkvepiantį mentorių F. Hačesoną.​​

Kiti darbai 
Be įvardintų kūrinių, F. Hačesonas išleido: 1735 m. brošiūrą „Pasvarstymai apie patronažą“ (), 1742 m. Philosophiae moralis institutio compendiaria, ethices et jurisprudentiae naturalis elementa continens ir Metaphysicae synopsis ontologiam et pneumatologiam campleciens. Paskutinis darbas buvo paskelbtas anonimiškai. 1755 m., po filosofo mirties, jo sūnus Frensis Hačesonas išleido ilgiausią tėvo veikalą „Moralinės filosofijos sistema, trijose knygose“ ().
 
F. Hačesonas per savo gyvenimą nagrinėjo metafiziką, logiką ir etiką. Tačiau svarbiausi jo veikalai yra jo etiniai raštai, o tarp jų – keturios esė ir laiškai, paskelbti jo gyvenimo Dubline metu. Savo darbuose jis stipriai prieštaravo Tomui Hobsui bei Bernardui Mandeviliui, o iš esmės pritarė Entoniui Ešliui Kuperiui.

Mirtis 
Frensis Hačesonas daug laiko praleido Dubline, kuriame ir mirė 1746 m. Jis yra palaidotas Šv. Marijos šventoriuje, kuris taip pat yra jo pusbrolio Viljamo Briuso paskutinio poilsio vieta.

Šaltiniai 

 

Airijos rašytojai
Filosofijos istorikai
Šviečiamojo amžiaus filosofai