joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Miegančių drugelių tvirtovė

Miegančių drugelių tvirtovė – lietuviškas 2 val. trukmės kino filmas, sukurtas 2011 m. Premjera Lietuvoje – 2012 m. sausio 13 d.

Filmas sukurtas pagal to paties pavadinimo Jurgos Ivanauskaitės romaną. Pristatomas svarbios sukakties kontekste, t. y., paminint J. Ivanauskaitės 50-ąsias gimimo metines. „Sidabrinė gervė 2012“ apdovanojimuose filmas pelnė keturias gerves, tarp jų už geriausią režisieriaus darbą ir geriausią metų vaidybinį filmą

Siužetas 

Filmas pasakoja apie Moniką, pasiturinčią penkiasdešimtmetę moterį, ištekėjusią už jaunesnio vyro. Jų gyvenime viskas, rodos, idealu – prabangūs apartamentai, užmiestyje stovintis dvaras, turtinga meno kolekcija, dizainerių rūbai…

Tačiau nedidelė avarija, į kurią papuola Monika ir jos vyras Linas, apnuogina šeimoje tvyrančią įtampą bei santykių trapumą. Monika ieško paguodos labdaringoje veikloje – savo dvare moteris priglaudžia tris iš Vokietijos sugrąžintas prostitutes Gitaną, Kristiną ir Eglę. Jos – trys skirtingų likimų merginos, kurias vienija tai, kad jos visos buvo parduotos į seksualinę vergovę užsienyje, ir prieš savo valią tapo prostitutėmis. Dabar jos grąžinamos į Lietuvą, kur joms ieškomi nauji namai ir naujo gyvenimo galimybės.

Netikėta įvykių eiga suveda merginas su pagrindine filmo veikėja Monika, kuri pasisiūlo jomis pasirūpinti ir pakviečia apsigyventi užmiestyje esančiame dvare. Iš pirmo žvilgsnio, merginos ir Monika – tai tarsi dviejų skirtingų planetų gyventojai, kurių vertybės, pasaulėžiūra ir gyvenimiška patirtis kardinaliai skiriasi. Merginos – šiurkščios, uždaros, nepatiklios, mėtančios nepadorius juokelius, pasakojančios šiurpą keliančias istorijas, iš kurių pačios žvengia, demonstruojančios „gatvinėms“ būdingą elgesį. Išsilavinusią, subtilaus skonio ir manierų Moniką naujosios globotinės glumina, pykdo, veda į neviltį. Šios šilto ir šalto ragavusios merginos parodo Monikai kitą, purvinąją, suluošintą, gyvenimo pusę.

Tarp Monikos ir buvusių prostitučių užsimezga dviprasmiški, besikeičiančius meilės ir neapykantos pusiausvyra paremti santykiai. Monikai ši globa ilgainiui virsta jos gyvenimo įvykių perkainojimu. Netrukus Monika sužino, kad vyras ją palieka dėl kitos, jaunesnės merginos, o jos globotinių likimai ima klostytis netikėta linkme.

Aktoriai 
 Janina Lapinskaitė – Monika
 Vytautas Balsys – Linas, Monikos vyras
 Giedrė Giedraitytė – Gitana
 Elzė Gudavičiūtė – Eglė
 Miglė Polikevičiūtė – Kristina
 Arūnas Storpirštis.

Kūrybinė grupė 
 Režisierius – Algimantas Puipa
 Scenarijus – Algimantas Puipa
 Prodiuserė – Uljana Kim
 Operatorius – Viktoras Radzevičius
 Kompozitorius – Kipras Mašanauskas
 Garso režisierius - Saulius Urbanavičius
 Dailininkas – Algirdas Garbačiauskas

Literatūra 
 Miegančių drugelių tvirtovė: romanas / Jurga Ivanauskaitė. – Vilnius: Tyto alba, 2005. – ISBN 9986-16-454-0
 Miegančių drugelių tvirtovė: romanas / Jurga Ivanauskaitė. – Vilnius: Tyto alba, 2011. – 438 p. – ISBN 9986-16-454-0

Išnašos

Nuorodos 
 Apie filmą
 Filmo aprašymas 

Dramos
2011 filmai
Lietuvos filmai
Smogikai (filmas)

Smogikai () – 2008 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas. Tai filmas apie dramatišką Lietuvos istorijos laikotarpį. Jame pasakojama apie pokaryje veikusius slaptus agentų smogikų būrius, kuriuos sovietų saugumas naudojo kaip priemonę galutinai nuslopinti ginkluotą pasipriešinimą sovietų valdžiai. Premjera Lietuvoje – tų pačių metų spalio 14 d.

Apie filmą 
Juostos režisierius – Lietuvoje gerai žinomas švedų vertėjas, žurnalistas Jonas Ohman, pvz., išvertęs į švedų kalbą Daumanto „Partizanus“, J. Ivanauskaitės „Raganą ir lietų“ ir kt.  Daug yra padaręs, kad tikroji istorinė tiesa būtų paskleista užsienyje, kur praktiškai nieko nežinoma, kas vyko okupuotose Baltijos šalyse po Antrojo pasaulinio karo. Režisierius, norėdamas perprasti vaizduojamų įvykių subtilybes, kartu su Švedijos karo atašė Rytų Europai ryžosi pernakvoti viename iš atstatytų Lietuvos partizanų bunkerių. Jam pavyko prakalbinti buvusius smogikus, nors ir bijodami šiandieninio teisingumo, sutiko su juo kalbėtis ir labai daug papasakojo. Tikriausiai dėl to, kad manė kalbantys tik švedams. Filmas „Smogikai“ praktiškai ir susideda iš keleto interviu su dabar jau garbingo amžiaus buvusiais smogikais.

Siužetas 
Filmas žiūrovus nukelia į pokario Lietuvą, partizaninės kovos laikotarpį. Sovietų saugumo tikslas – sunaikinti pasipriešinimo dalyvius. Vienas iš būdų buvo agentų smogikų būrių veikla. Dažniausia smogikais tapdavo buvę pasipriešinimo judėjimo dalyviai, kuriuos perverbuodavo sovietų saugumas. Filmuotoje juostoje atskleisti sovietų taikyti metodai, buvę agentai smogikai pasakoja apie šią visiškai slaptą sistemą, klastingas operacijas, savo likimus. Režisierius stengėsi, kiek įmanoma, objektyviau pristatyti skaudžią istorinę tiesą. Filmo kūrėjai pusantrų metų keliavo po Lietuvą, kalbėjo su liudininkais, surinko daug medžiagos iš archyvų ir kitų šaltinių.

Nuorodos 
 Filmo aprašymas 
 Filmo recenzija

2008 filmai
Lietuvos filmai
Dokumentiniai filmai
Barzakh

Barzakh – Lietuvoje sukurtas vienas tituluočiausių dokumentinių filmų. Tai 2011 m.  lietuvių-suomių filmas apie karo nusiaubtą Čečėniją, čia tvyrančią valdžios savivalę, koncentracijos stovyklas ir žiaurius kankinimo metodus.

Barzachas islame reiškia ribą tarp daiktiškojo ir dvasinio pasaulių, kurią peržengia mirusysis.

Apie filmą 

Filmo režisierius – Mantas Kvedaravičius (1976-2022), Oksfordo universitete įgijęs magistro laipsnį kultūrinės antropologijos srityje, nuo 2006 m. vykdęs tyrimą apie žmonių kankinimus ir dingimus Šiaurės Kaukaze.  

Pagrindinė filmo mintis, peržengianti geografines, politines, kultūrines, religines ribas – tai bendražmogiškas skausmas netekus artimo žmogaus, kankinanti nežinia dėl rytojaus. Filme rodomos motinos, žmonos, vaikai, broliai, seserys – tai ne tik Čečėnijos gyventojai. Tai metaforos žmonių, gyvenančių bet kuriame pasaulio krašte ir kenčiančių dėl artimųjų netekties.

Siužetas 

Čečėnijos mieste, atsigaunančiame po karo, dingsta žmogus. Gyvenimas teka įprasta vaga, tačiau ieškantieji patenka į pasaulį, kuriame susidūrimai su pranašais ir teisininkais, su kankintojais ir kankiniais, su slaptais kalėjimais ir mitiniais ežerais tampa kasdienybe. Kai dingusieji aplanko sapnuose, sakoma, kad jie grįžta iš Barzakh – tarp gyvųjų ir mirusiųjų pasaulių esančios erdvės.

Kūrybinė grupė 

 Kompanijos – „Sputnik Oy“, „Extimacy Films“, „The Match Factory“
 Režisierius, scenaristas – Mantas Kvedaravičius
 Operatoriai – Mantas Kvedaravičius, Ahmedas Gisaevas, Zarema Mukuševa
 Prodiuseriai – Akis Kaurismakis, Mantas Kvedaravičius

Įvertinimas 

Pasirodžius kino ekranuose „Barzakh”, teigiamas kritikų recenzijas pateikė pagrindiniai Europos kultūrinės žiniasklaidos  puslapiai. Apie filmą kalbėjo CNN, BBC, „Deutsche Welle“ kanalai.

 Režisierius M. Kvedaravičius apdovanotas valstybine Suomijos kino meistrystės premija.
 Pelnė pagrindinį „Tarptautinės programos“ prizą Belgrado (Serbija) dokumentinių filmų festivalyje „BelDocs“.
 Dokumentinių filmų programoje „Panorama Dokumente“ Berlyno tarptautiniame kino festivalyje apdovanotas „Amnesty International“ premija bei Ekumeninės žiuri prizu.
 Geriausias lietuviškas debiutas 2011 m. „Kino pavasario“ festivalyje.
 Ketvirtojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2011“ ceremonijoje pelnė pagrindinį prizą už geriausią metų dokumentinį filmą.
 2011 gruodžio mėn. Talino „Black Nights Film Festival“ pelnė du apdovanojimus: pripažintas geriausiu filmu Baltijos šalių pilnametražių filmų konkursinėje programoje bei pelnė Tarptautinės kino kritikų federacijos (FIPRESCI) apdovanojimą.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Filmo svetainė
 Filmo įvertinimas
 Filmo pergalė Belgrade

2011 filmai
Lietuvos filmai
Dokumentiniai filmai
Šanxai banzai

Šanxai banzai – 2010 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas. Tai ironiškas filmas apie Vilniaus Šnipiškių mikrorajoną, vilniečiams žinomą kaip „Šanchajų“. Režisierė Jūratė Samulionytė (g. 1983) – TV ir kino režisūros magistrė (Lietuvos muzikos ir teatro akademija).

Siužetas 

Filmas atskleidžia paradoksalų unikalios daugiatautės kaimo bendruomenės egzistavimą miesto centre bei aiškinasi rajono pavadinimo kilmę. Filmas pasakoja apie vadinamojo „Šanchajaus“ gyventojus, kurie turi savo taisykles, meiles, įpročius ir nuodėmes. Daugelis jų gyvena praeities laiku, kuris tirpsta mūsų atmintyje. Šį lūšnyną keičia prestižinis dangoraižių rajonas, kurio širdis – prekybos ir verslo centras „Europa“. Tad kokia ateitis laukia „Šanchajaus“ gyventojų, niekas nežino.

Kūrybinė grupė 
 Kompanija – „CUMA projects“,
 Režisierė – Jūratė Samulionytė,
 Operatorius – Audrius Zelenius,
 Prodiuserė, scenaristė – Asta Valčiukaitė,
 Kompozitoriai – Vygintas Kisevičius, Elena Neniškytė.

Įvertinimas 
 Europos šalių kino forumo „Scanorama“ Didžiojo prizo nugalėtojas,
 Ketvirtojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2011“ ceremonijoje buvo nominuotas kategorijoje „Geriausias dokumentinis filmas“.

Nuorodos 

 Filmo aprašymas 

2010 filmai
Lietuvos filmai
Dokumentiniai filmai
Mocarto obuoliai

Mocarto obuoliai – 2011 m. Lietuvoje sukurtas 75 min. trukmės dokumentinis filmas, pasakojantis apie vieną garsiausių Lietuvos dirigentų, iškiliausią orkestrų ugdytoją, profesorių, dirigentą Saulių Sondeckį. Premjera Lietuvoje – 2011 m. balandžio 11 d.

Apie filmą 

Vyresniosios kartos režisieriaus ir operatoriaus Aloyzo Jančoro (g. 1944) juosta filmuoti pradėta, dirigentui dirbant su mokinių orkestru, jam švenčiant kūrybinės veiklos 50-metį Maskvoje. Filme atskleidžiamas garsaus menininko portretas, apžvelgiami kūrybinis kelias ir asmeninis gyvenimas, kurie neatskiriami vienas nuo kito.

Kūrybinė grupė 

 Kompanija –  VšĮ „A. Jančoro videoantologija“,
 Režisierius, prodiuseris, operatorius – Aloyzas Jančoras, 
 Scenaristė – Meilė Jančorienė

Įvertinimas 

 Ketvirtojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2011“ ceremonijoje buvo nominuotas geriausio dokumentinio filmo ir geriausio operatoriaus kategorijose.

Nuorodos 

 Filmo aprašymas
 Filmo recenzija

2011 filmai
Lietuvos filmai
Dokumentiniai filmai
Rumšiškių dvaras

Rumšiškių dvaras – dvaras, buvęs Rumšiškėse.

Istorija

Minimas nuo 1503 m. kaip karališkasis dvaras. 1549 m. Ldk Žygimantas Augustas Rumšiškes užrašė Barborai Radvilaitei.  1557 m. kaip miestelis.

1846–1849 m. dvaro žemės padalintos į tris dalis ir suformuoti savarankiški ūkiniai vienetai – Rumšiškių dvaras, Marvos dvaras, Vandžiogalos dvaras arba Babtų dvaras.  Sumažintam Rumšiškių dvarui priklausė 305 žmonės, be gyvenančių Petrašiūnuose 72 gyventojų, 21 žmogaus Rumšiškių klebonijoje, 28 žmonių Skarulių klebonijoje ir Jonavos vienuolyno gyventojų.

Šaltiniai

Rumšiškės
Kaišiadorių rajono dvarai
Džiazas (filmas)

Džiazas – 1992 m. lietuviškas 90 min. trukmės kino filmas, sukurtas pagal Juozo Grušo 1967 m. pjesę „Meilė, džiazas ir velnias“, drama. Premjera Lietuvoje – 1994 m. balandžio 12 d.

Apie filmą 

Filme atkuriama 1969 m. atmosfera, kai Lietuvoje, pasak vieno iš herojų žodžių, tekdavo laukti „dvylikos brolių, voronokais lakstančių“. „Voronokai“ – milicijos patrulių mašinos. Jos bei patys represinės santvarkos pareigūnai „Džiaze“ pasirodo ne kartą. Taikiai gyvenantys žmonės būdavo akylai prižiūrimi, kad nenusižengtų „politikai“.

Siužetas 

Sovietinę epochą vaizduojančiame filme – trijų džiazuojančių jaunuolių ir jų solistės Beatričės meilės ir išdavysčių istorija.  Pagrindinis herojus Lukas (Rolandas Kazlas) grįžta iš Prahos, kur tarnavo sovietinėje kariuomenėje. Jo draugai renkasi senoje landynėje, kurioje smagiai leidžia laisvalaikį, groja džiazą. Džiazas – tai šių jaunuolių gyvenimo būdas, jų protestas prieš suaugusiuosius. Filme filosofuojama apie amžinus dalykus – apie gėrį, apie išsigimimo ir nužmogėjimo priežastis. Dramos herojams likimas nedraugiškas, nelengvas. Nė vienas iš jų nepatyrė nei šeimos šilumos, nei motinos meilės. Iš jų sunkiausias likimas teko Lukui: jis neturėjo nei tėvų, nei brolių, nei seserų. Šis herojus – visuomenės padugnių atstovas. Šiuos tris vaikinus vienija meilė Beatričei, bet kiekvienas ją myli savaip: Julius svajoja su Beta sukurti šeimą, Andrius iš draugės nori gauti meilės, kurios gyvenime nebuvo patyręs, o Lukui labiausiai reikia draugystės, ir tik viena Beta gali tai suteikti. Vaikinams reikia Beatričės, nes ši gera, tyra, jau dabar sušildo nejaukią jų buitį ir formuoja juos lyg savotišką šeimą. Beatričė vienintelė nebuvo nusivylusi pasauliu... Sudėtingi jaunų žmonių santykiai vienintelę kompanijos merginą Beatričę (Alantė Kavaitė) priveda prie savižudybės...

Kūrybinė grupė 

 Režisierius – Raimundas Banionis,
 Prodiuseris – Žilvinas Bareikis
 Scenarijus – Raimundas Banionis, Marius Daškus, Rimantas Šavelis,
 Dailininkas – Algirdas Bružas,
 Kompozitorius – Faustas Latėnas,
 Operatorius – Jonas Tomaševičius.

Aktoriai 
 Alantė Kavaitė, Rolandas Kazlas, Dainius Kazlauskas, Kęstutis Jakštas, Vytautas Paukštė, Liubomiras Laucevičius.

Festivaliai 
 San Remo „Internazionale del film D’Autore“ (Italija), 1993 m.; 
 „Kinotavr“ (Rusija), 1993 m.;
 Maskvos tarptautinis kino festivalis, 1993 m.; 
 „KinoŠok“ (Rusija), 1994 m.;
 „Riminicinema“ (Italija), 1994 m.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Filmo aprašymas

Lietuvos filmai
1992 filmai
Dramos
Venecijaus gyvenimas ir Cezario mirtis

Venecijaus gyvenimas ir Cezario mirtis () – 2002 m. sukurtas lietuviškas 55 min. dokumentinis filmas, pasakojantis apie ūkininką, kaimo keistuolį Venecijų, kurio artimiausias draugas – paršelis Cezaris.

Apie filmą 

„Nesikark šiandien, jei gali pasikarti rytoj“, – tikina save vienišas ūkininkas Venecijus, leidžiantis dienas su paršeliu Cezariu. Jie abu labai svarbūs vienas kitam, tačiau vieną dieną jiems tenka išsiskirti. Penktą dešimtį bebaigiantį Venecijų paliko žmona, vaikai. Ištuštėjusiame ūkyje jis bando prisijaukinti vienatvę, kaip prisijaukino ir savo vienatvės liudininką paršelį Cezarį. Venecijus gyvena savo pasaulyje tarsi visiškai susitaikęs su vienatve, kuri yra neatskiriama jo egzistencijos dalis. Šiuo filmu režisierė Janina Lapinskaitė nuosekliai tobulina savitą, "tarpinį" tarp vaidybinio ir dokumentinio kino stilių.

Filmo herojus – kaimo keistuolis, tautodailininkas, medžio drožėjas Venecijus Jočys, 1999 m. Liongino Šepkos premijos laureatas. Jį išgarsino ne tik režisierės Janinos Lapinskaitės filmas, bet ir itin originali akcija. Stojimo į Europos Sąjungą dieną, kai šalies gyventojai buvo kviečiami vienu metu įjungti visas šviesas, Venecijus, kad Lietuva geriau būtų matoma iš kosmoso, sudegino savo kluoną.

Šis filmas galėjo turėti tęsinį, nes režisierės Janinos Lapinskaitės studentai labai apgailestavo dėl liūdnos Cezario baigties ir padovanojo Janinai kitą mažą paršelį, kurį nupirko iš ūkininko. Po to su savo vyru Algimantu Puipa prižiūrėjo tą paršelį daugiabučio rūsyje.

Kūrybinė grupė 

 Kompanijos – „Beta CAM“, studija „2000“,
 Režisierė, scenaristė – Janina Lapinskaitė,
 Prodiuseris – Kęstutis Petrulis,
 Operatorius – Martynas Vidzbelis.

Festivaliai 

Filmas apdovanotas Spaudos prizu Tarptautiniame naujojo dokumentinio kino festivalyje „Flahertiana“ Permėje (Rusija), Televizijos prizu Tarptautiniame Avancos kino festivalyje (Portugalija), pripažintas geriausiu Baltijos šalių filmu Tarptautiniame kino forume „Arsenals“ Rygoje (Latvija).

Šaltiniai

Nuorodos 

 Filmo aprašymas
 Filmo recenzija

Lietuvos filmai
Dokumentiniai filmai
2002 filmai
Kelionė per Lietuvą

Kelionė per Lietuvą () – 2010 m. Lietuvoje sukurta 75 min. trukmės dokumentinė juosta. 17-jo Vilniaus tarptautinio „Kino pavasario“ festivalio filmas. Premjera Lietuvoje – 2010 m. kovo 4 d.

Apie filmą 

Britų menininkas David Ellis pirmą kartą atvyko į Lietuvą 1993 metais, vedamas smalsumo patirti posovietinę kultūrą. Nuo tada jis tęsia savo apsilankymus. David Ellis keliauja per šalį ir fiksuoja dabartinį susitikimą su Lietuva, lygindamas su tuo, ką matė prieš daugelį metų. Herojaus pašnekovai – įvairių miestų gyventojai bei žinomos Lietuvos asmenybės. Į filmą sudėti jo pastebėjimai ir gausi archyvinė medžiaga, apimanti kelionių po Lietuvą dvidešimties pokyčių metų kelio atkarpą.

Kūrybinė grupė 

 Kompanija – „Fralita films“,
 Režisierius, scenaristas, operatorius – Vaidotas Digimas, 
 Kompozitorius – Donatas Bielkauskas,
 Prodiuserė – Živilė Gallego.

Nuorodos 

 Filmo aprašymas

Dokumentiniai filmai
2010 filmai
Neregių žemė

Neregių žemė () – 1992 m. sukurtas lietuviškas 24 min. dokumentinis nespalvotas filmas, bene labiausiai įvertintas tarptautiniu mastu, pelnęs daugybę prestižinių kino festivalių apdovanojimų, pasakojantis apie nereginčių žmonių pasaulį.

Apie filmą 
Lietuvoje „Neregių žemė“ iš pradžių buvo ganėtinai šaltai sutikta. Galima sakyti, atsitiktinai kino kritikė Rasa Paukštytė parodė filmą vienam tuometinių Berlyno filmų festivalio vadovų  Hansui Joachimui Šlėgeliui, kuriam jis labai patiko. Filmą atrinko į Oberhauzeno kino festivalį, ten jis laimėjo pagrindinį prizą ir kaip laimėtojas buvo išsiųstas į Europos kino akademiją. Ir vėl buvo įvertintas. Šio filmo režisierius – dokumentinių filmų kūrėjas Audrius Stonys, 2002 m. apdovanotas Nacionaline kultūros ir meno premija už dokumentiką, jam skirtas lietuviškas „Oskaras“ - Lietuvos Kinematografininkų sąjungos prizas; jis pirmas iš lietuvių, gavęs Europos kino akademijos „Feliksą.“

Siužetas 
Neregių pasaulis kupinas garsų, prisilietimų, kontrastų, įvairių pojūčių, atsirandančių iš susidūrimo, regis, su visai paprastais daiktais. Režisierius atskleidžia ne tik tai, bet ir vidinį neregių pasaulio peizažą, tarsi materializuodamas savo herojų jausmus, troškimus, vienatvę ir, žinoma, – šviesos ilgesį.

Filmas susiformavo iš 3 savarankiškų idėjų. Pirmoji istorija apie karvę, vedamą į skerdyklą. Antroji istorija apie paprastus džiaugsmus, apie žmogaus lipimą į kalną ir lėkimą nuo jo didžiuliu greičiu invalido vežimėlyje. Trečioji – apie akluosius. Visos šios trys linijos intuityviai sueina į vieną. Didelės, reginčios karvių akys susiliejo su nereginčiomis žmonių akimis. Skerdykla atsirado atsitiktinai, kaip paslaptinga vieta, kur žmonės juda rūke, garuose...

Kūrybinė grupė 
 Kompanija – „Kinema“,
Prodiuseris - Audrius Kuprevičius
 Režisierius, scenaristas – Audrius Stonys
 Operatorius – Rimvydas Leipus,
 Kompozitorius – Vidmantas Bartulis.

Festivaliai 
 Europos kino akademijos prizas „Felix“ geriausiam metų Europos dokumentiniam filmui (1992),
 Prizas geriausiam eksperimentiniam filmui Tarptautiniame Oberhauzeno trumpametražių filmų festivalyje, Vokietija, (1992),
 Prizas tarptautiniame vizualaus meno festivalyje „Mediawave“ Dėre, Vengrija (1992),
 Prizas už geriausią vaizdą Tarptautiniame Monso kino festivalyje, Belgija, (1992).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Filmo aprašymas

Lietuvos filmai
Dokumentiniai filmai
1992 filmai
Nerega
Greta Šapkaitė-Valuckienė

Greta Šapkaitė-Valuckienė  (g. 1982 m. gruodžio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos laidų vedėja, verslininkė.

Filmografija 
 „Namai“ (1997 m. rež. Šarūnas Bartas)
 „Tamplierių kraujas“ (2004 m. rež. Florian Baxmeyer)

Biografija 
2006 m. VGTU  baigė verslo vadybą.

2011 m. kandidatavo į Vilniaus savivaldybės tarybos rinkimus, bet Lietuvos socialdemokratų partijos sąraše liko 16-oje vietoje ir į tarybą nepateko.

UAB Mokėjimo terminalų sistemos ir UAB Euretonas direktorė.

Nuorodos 
2011 m. vasario 27 d. savivaldybių tarybų rinkimai 

Lietuvos laidų vedėjai
Pavieto žemės teismas

Pavieto žemės teismas – nuo 1566 iki 1831 metų LDK veikę bajorų teismai.

Teismų reforma, pradėta 1564 m. Bielsko seime, užbaigta 1566 m. priėmus II LDK statutą. 1794 m. prie žemės teismo prijungti kiti paviete veikę teismai. Po 1831 m. sukilimo teismai perorganizuoti į apskričių teismus.

Sudarymo tvarka 
Žemės teismo pareigūnus – teisėją (), pateisėjį () bei raštininką () – iki gyvos galvos skirdavo valdovas, pasirinkdamas iš keturių kandidatų, kuriuos siūlė patys pavieto bajorai, specialiai ta proga šaukiamuose rinkiminiuose seimeliuose.

Pagal II LDK statutą (1566) paskirtojo pareigūno paaukštinimo pareigose atveju bajorai galėjo siūlyti tik vieną kandidatą, kuris turėjo būti patvirtintas valdovo.

Darbo tvarka 
Teismas rinkosi į tris sesijas (LDK statuto numatytą dieną) per metus – vasarą, rudenį ir žiemą:
 Švč. Trejybės sesija – prasidėdavo praėjus pirmajam sekmadieniui po Sekminių (apytiksliai gegužės pabaigoje – birželį)
 Šv. Mykolo sesija – prasidėdavo rugsėjo 29 d. – po Mykolinių
 Trijų Karalių sesija – prasidėdavo sausio 7 d. – po Trijų Karalių šventės

Kiekviena sesija trukdavo tol, kol išspręsdavo visas bylas, tačiau dažniausiai apie tris savaites.

Bylų teismingumas 
Teismas sprendė civilines ir baudžiamąsias bylas, išskyrus ginčus dėl žemės ribų, kuriuos sprendė vienasmenis pavieto pakamorės teismas, bei baudžiamąsias bylas, kurios nebuvo priskirtos išimtinei pavieto pilies teismo ar kitų teismų kompetencijai.

Kitos funkcijos 
Pavieto žemės teismas vykdė ir notarines funkcijas – į teismo knygas įrašydavo testamentus, dvarų inventorius, turto pirkimo-pardavimo, įkeitimo sutartis ir kitus. Šie išrašai įgydavo teisinę galią.

Teismo pareigūnai turėjo aukštą rangą pavieto pareigūnų hierarchijoje (nes tiesiogiai bajorų išrinkti), dažnai dalyvavo sprendžiant ir kitus pavieto reikalus. Su jais dažnai savo veiksmus derindavo bei tardavosi kiti pavietų pareigūnai – maršalka, vėliavininkas, vaiskis.

Kilus abejonių dėl pavieto seimelio sušaukimo laiko ir vietos pavieto pilies teismo pareigūnai (jų kompetencijai priklausė seimelių organizavimas) koordinuodavo savo sprendimus su žemės teismo pareigūnais, kaip turinčiais didesnį autoritetą.

Pavieto žemės teismai šiuolaikinėje Lietuvos teritorijoje 
Šiuolaikinės Lietuvos teritorijos klausimus spręsdavo šie LDK pavietų žemės teismai:

Trakų vaivadija:
 Gardino pavieto žemės teismas
 Kauno pavieto žemės teismas
 Trakų pavieto žemės teismas
 Upytės pavieto žemės teismas

Vilniaus vaivadija:
 Ašmenos pavieto žemės teismas
 Breslaujos pavieto žemės teismas
 Lydos pavieto žemės teismas
 Vilkmergės pavieto žemės teismas
 Vilniaus pavieto žemės teismas

Žemaičių seniūnija:
 Žemaitijos žemės teismas

Šaltiniai

Nuorodos 
 Vidaus reikalų istorija. 3 skyrius. Lietuvos valdymas Abiejų Tautų Respublikoje 
 Darius Vilimas, LDK pavietų žemės teismų pareigūnai 1566–1588 m. (pirmoji pavietų bajoriškųjų juristų karta)
 Marytė Elena Tarvydienė, Žemėtvarkos pagrindai

LDK teismai
Arvydas Kregždė

Arvydas Kregždė (g. 1942 m. sausio 2 d. Biržų rajonas) – Lietuvos politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Nuo 1949 m. mokėsi Suosto septynmetėje, Legailių mokykloje, 1960 m. baigė Biržų 2-ąją vidurinę mokyklą. Mokėsi Vilniaus politechnikume, studijavo Kauno politechnikos instituto Vilniaus filiale, 1975 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, įgijo inžinieriaus elektriko specialybę.

Nuo mažens sportavo – dalyvaudavo lengvosios atletikos, teniso varžybose.

1963–1969 m. ir 1977–1979 m. dirbo LSSR statybos ministerijoje inžinieriumi, vyr. inžinieriumi, skyriaus viršininku. 1969–1973 m. Vilniaus miesto liaudies deputatų tarybos Vykdomojo komiteto KSV skyriaus viršininkas. 1973–1974 m. Vilniaus 2-ojo statybos tresto GTK valdybos viršininkas. 1974–1977 m. Utenos statybos tresto aikštelės valdytojo pavaduotojas. 1979–1991 m. LSSR valstybinio akademinio operos ir baleto teatro direktorius-tvarkytojas.

1991–1993 m. Valstybinio Jaunimo teatro direktorius. 1993 m. Lietuvos ir JAV firmos „Inter Atlantic Investment Company“ generalinio direktoriaus pavaduotojas. 1994–2006 m. LR Seimo kancleris. 

2012–2020 m. Seimo nario Gedimino Kirkilo padėjėjas-sekretorius.

Nuo 1993 m. Vilniaus biržiečių klubo „Krivūlė“ prezidentas. Nuo 2005 m. Lietuvos regionų krepšinio lygos viceprezidentas, 2011–2015 m. prezidentas. Nuo 2007 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, LSDP sekretoriato Bendrųjų reikalų skyriaus vedėjas. 

Žmona Gailutė – teisininkė, dukros Gabija Marija – teisininkė, Kornelija Julija – filologė.

Įvertinimas 
 1986 m. LTSR nusipelnęs kultūros ir švietimo darbuotojas 
 2002 m. NATO atminimo medalis
 2004 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos politikai
Lietuvos krepšinio veikėjai
Kalnų slidinėjimo centras „Kalita“

Kalnų slidinėjimo centras „Kalita“ arba Kalitos kalnas – aktyvaus turizmo, poilsio ir pramogų parko dalis Anykščiuose ant Kalitos kalno. Kalita – iš gretimų kalvų labiausiai išsiskirianti rytiniame miesto pakraštyje iškilusi kalva.

Legenda 

Kalitos kalnas minimas Antano Vienuolio padavimuose. Anot anykštėno rašytojo, ant Kalitos kalno kadaise buvo didelis turtingo ir galingo bajoro Nykščio dvaras, o kaimyninėse kalvose – jo saugoma Vorutos pilis. Ją užpuldavo ir susivaidiję Lietuvos kunigaikščiai, ir Livonijos ordino, Pskovo kunigaikščių būriai. Laikui bėgant pasibaigė ir Vorutos valdovo, bajoro Nykščio, giminė, jos garbė ir galybė. Bajoro Nykščio rūmų ant Kalitos nė griuvėsių nebeliko, tik tebestūkso Anykščių kalnuose vienišas kaip balnas dviem kuprom piliakalnis…

Žiemos trasa 

Kalvų masyvas užima apie 500x300 m dydžio plotą. Slidinėjimo trasų ilgis – 250-350 m, aukščių skirtumas – 40 m. Aktyviam poilsiui žiemą čia parengiamos ir veikia įvairaus sudėtingumo (mėlynos, raudonos) kalnų slidinėjimo trasos ir sniego parkas snieglentininkams. Yra 4 slidininkų keltuvai. Tamsiuoju paros metu trasos apšviečiamos. Yra 6 sniego gaminimo patrankos, sniego lyginimo mašina. Teikiamos slidinėjimo instruktoriaus paslaugos vaikams ir pradedantiesiems.

Vasaros trasa 

Kalitos kalnas yra ypatingas tuo, kad ant jo galima pramogauti ištisus metus – čia nuo 2009 m. veikia pirmoji Lietuvoje  vasaros rogučių trasa, įrengta vokiečių firmos „Josef Wiegand GmbH“. Tai puiki aktyvaus poilsio alternatyva visai šeimai. Anykščių trasa yra dvibėgė ir žymiai modernesnė negu vienbėgės. Be to, kalnas yra unikalus, turintis skirtingo nuolydžio atkarpas, kurios leidžia patirti įvairesnių pojūčių. Trasa galima leistis tiek vasarą, tiek žiemą. Oro sąlygos didelės reikšmės nesudaro. Svarbu, kad temperatūra būtų ne žemesnė kaip minus 10 laipsnių ir nebūtų konstrukcijų apledėjimo. Rogutės yra keliasdešimt metrų nuo slidinėjimo trasos. Pavargę slidininkai gali pailsėti ir slides pakeisti į rogutes.

Šio tipo vasaros rogučių trasa besileidžiant žemyn pačiam galima pasirinkti nusileidimo greitį. Rogutėse sumontuoti išcentriniai stabdžiai neleidžia važiuoti didesniu nei 40 km/h greičiu. Saugos diržai užtikrina papildomą saugumą. Pramoga yra saugi net ir nedideliems vaikams. Visą trasą nuolatos prižiūri ir reguliuoja keli darbuotojai. Į vienas rogutes lengvai telpa du suaugę žmonės. Nusileidus nuo kalno, net nereikia išlipti. Rogutės kartu su „ekipažu“ pakeliamos į kalną ir vėl galima leistis žemyn. Tai nusileidimą linksmaisiais kalneliais primenanti pramoga.

Atrakciono bendras ilgis yra 500 m., trasoje yra penki posūkiai, tramplinas ir kilpa. Ši trasa Valstybinio turizmo departamento prie Ūkio ministerijos pripažinta „Sėkmingiausiu 2009 metų turizmo infrastruktūros projektu“.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Kalitos kalno tinklalapis

Kalnų slidinėjimas Lietuvoje
Anykščių rajono savivaldybė
Čerinjola

Čerinjola () – miestas Italijoje, Apulijoje, Fodžos provincijoje, 40 km į pietryčius nuo Fodžos. Pagal plotą tai trečias miestas Italijoje po Romos ir Ravenos.

Istorija 

Čerinjoloje buvo Furfane, Via Traiana stotis tarp Apulijos Kanozos () ir Ordonos ().

Čerinjola yra miestas nuo Romos laikų ir buvo atstatyta po 1731 m. žemės drebėjimo. Pagrindinis verslas yra žemės ūkis. 1503 m. ispanas Gonzalo de Córdoba nugalėjo prancūzą Louis d'Armagnac netoli miesto vykusiame Čerinjolos mūšyje, užtikrindamas Ispanijos valdžią Neapolio karalystėje.

Tai filologo Nicola Zingarelli, Zingarelli žodyno sudarytojo, ir sindikalisto (ekonominės sistemos atstovo) Giuseppe Di Vittorio gimtinė. Achille LaGuardia, Niujorko mero Fiorello LaGuardia tėvas, kilęs iš čia.

Rosso di Cerignola DOC 

Rosso di Cerignola DOC yra raudonas Italijos vynas. Derlius negali viršyti 14 tonų iš hektaro, o alkoholio turi būti mažiausiai 12%. Vynas tuti bent 55% Uva di Troia, 15-30% Negroamaro ir iki 5% of Sangiovese, Barbera, Montepulciano, Malbec ir Trebbiano rinkinį. Jei vynas turi etiketę Riserva, tai jis turi būti bent 2 metus laikomas ąžuolo statinėse ir turėti ne mažiau 13% alkoholio

Miestai partneriai 
Miestai, su kuriais Čerinjola yra užmezgusi partnerystės ryšius:

  Vicinis, Italija
  Montila, Ispanija
  Nemours, Prancūzija

Išnašos 

Italijos miestai
Bonnie Wright

Bonnie Francesca Wright (g. 1991 m. vasario 17 d.) – anglų modelis ir aktorė, išgarsėjusi kaip Džinė Vizlė filme „Haris Poteris“.

Biografija 
Bonnie gimė Londone, Anglijoje, juvelyrinių dirbinių komp. savininkų šeimoje (tėvai Sheila Teague ir Gary Wright). Ji – antrasis vaikas šeimoje, turi vyresnįjį brolį Lewį. Wright lankė Prior Western pradinę mokyklą, vėliau – King Alfred. Besifilmuodama Hario Poterio paskutinėse dalyse (Haris Poteris ir mirties relikvijos 1,2 dalis) ji pradėjo mokslus Londono University of the Arts: London College of Communication. Ji planuoja tęsti aktorės karjerą ir dirbti užkulisiuose (behind-the-scenes).

Asmeninis gyvenimas 
2010 m. vasario mėnesį Bonnie patvirtino, kad susitikinėja su britų aktoriumi Jamie Campbell Bower. 2011 m. balandį jie susižadėjo. Pora praėjus metams po susižadėjimo išsiskyrė.

Filmografija 

Aktoriai
Palmasas

Palmasas () – miestas vidurio Brazilijoje (geografiniame centre), serado kalvose, greta Tokantinso upės. Tokantinso valstijos sostinė. Yra regioninis oro uostas, plentas į Brazilijos miestą. Maisto pramonė. Prekybinis žemės ūkio regiono centras (auginamos sojos, ananasai, verčiamasi gyvulininkyste). Vystomas turizmas. Veikia valstijos universitetas.

Istorija 

Iki 1989 m. dabartinio miesto vietoje tebuvo plantacijos ir Vila Kanelos kaimas. Tačiau paskutiniajame XX a. dešimtmetyje pradėti valstijos sostinės statybos darbai.

Brazilijos miestai
Andriejaičių ąžuolas

Andriejaičių ąžuolas – savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Auga Andriejaičių kaime, Šilalės rajone. Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.). Ąžuolo kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 500 cm, aukštis – 22,5 m. Paskelbtas saugomu 2006 m.

Nuorodos 
 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  

Ąžuolai gamtos paminklai
Šilalės rajono savivaldybė
Šilalės rajono paveldas
Bakabalis

Bakabalis () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjano valstijoje, 250 km į pietus nuo San Luiso, prie Mearino upės. Pro miestą eina Beleno-Terezinos plentas. Maisto, tekstilės (medvilnės valymo) pramonė. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (medvilnė, ryžiai, palmės). Yra katedra, ligoninė.

Istorija 

Bakabalis įkurtas 1920 m., pavadintas pagal vynpalmių rūšį Oenocarpus bacaba. Miestas išaugo XX a. 8 dešimtmetyje.

Šaltiniai 

Maranjano miestai
Bara do Korda

Bara do Korda () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjano valstijoje, į vakarus nuo Terezinos, prie Mearino ir Kordos upių santakos. Yra vietinis oro uostas, pro miestą eina Natalio–Vanderlandijos plentas. Apylinkėse auginami kukurūzai, ryžiai, verčiamasi gyvulininkyste. Netoli miesto yra gipso telkinys.

Istorija 

Bara do Korda įkurta 1835 m. Nuo 1972 m. pagal Nacionalinę integracijos programą daug žmonių į šį miestą atvyksta iš Brazilijos Šiaurės rytų regiono.

Šaltiniai 

Maranjano miestai
Lietuvos balsas

Lietuvos balsas – muzikinis projektas, kurio premjera įvyko 2012 m. sausio 29 d. per LNK televiziją. Laida rengiama pagal tarptautinį formatą The Voice. Pastarasis buvo sukurtas Olandijoje ir per trumpą laiką išpopuliarėjo visame pasaulyje.

2019 m. sausį startavo vaikų versija „Lietuvos balsas. Vaikai“. Televizija jau paskelbė atranką į „Lietuvos balsas. Senjorai“, kur kviečiami registruotis dalyviai nuo 60 metų.

Apie projektą 
Geriausiai Aklosiose perklausose pasirodę dalyviai keliauja į antrąjį etapą – Dvikovas, kur mokytojai patys vertina savo mokinius ir tik pusei jų suteikia galimybę varžytis toliau. Trečiasis etapas – Nokautai, kuriuose grumiasi po tris komandos mokinius, du iš jų laimėję keliauja į Finalines kovas, o vienas, deja, sėkmę mėgina kitąmet. Be to, kiekvienas mokytojas turi galimybę pieš Nokautus net du savo komandos narius deleguoti į svarbiausią etapą – Finalines kovas, be kovos. 

Finalinių kovų metu mokiniai gyvai pasirodo kartu su savo mokytojais, populiariausiais šalies atlikėjais ir pasaulinę šlovę pelniusiais svečiais iš užsienio.

Talentams viso projekto metu gyvai pritaria profesionalių muzikantų grupė.

Mokytojai ir vedėjai

Mokytojų laiko juosta

Vedėjų laiko juosta

Reporterių laiko juosta

Sezonų apžvalga
Colour key

LNK laidos
Britanijos stadionas

Britannia Stadium yra futbolo stadionas Stoke prie Trento, Anglijoje. Stadione, talpinančiame 27 598 žiūrovus, namų rungtynes žaidžia Premier League futbolo klubas Stoke City. Pavadintas pagal Britannia Co-operative Bank. Klubas iki 1997 m. žaidė Victoria Ground stadione. Britannia stadionas oficialiai atidarytas 1997 m. rugpjūčio 30 d.

Didžiausias žiūrovų skaičius (28 218) pasiektas 2002 m. FA Taurės metu, rungtynėse prieš Everton FC.

Stadione taip pat vyko ir tokių atlikėjų kaip Bon Jovi, Bryan Adams ir Elton John muzikos renginiai.

Nuorodos 

 Oficiali Britannia Stadium svetainė

Anglijos futbolo stadionai
1981 m. Dakaro ralis

1981 m. Dakaro ralis buvo trečiasis Dakaro ralis. Jis prasidėjo Paryžiuje ir baigėsi Dakare. Automobilių klasėje nugalėjo prancūzai René Metge ir Bernard Giroux, motociklų – Hubert Auriol.

Maršrutas 

Dakaro ralis pagal metus
1981 sporte
Nasrinė Sotudė

Nasrinė Sotudė (, angl. Nasrin Sotoudeh; g. 1963 m. balandžio 3 d.) – Irano teisininkė. Nuo 2010 m. rugsėjo – politinė kalinė.

Baigė tarptautinės teisės studijas Teherano Šahido Behešti universitete, dirbo būsto aprūpinimo ministerijoje ir valstybiniame banke. 1995 m. išlaikė advokato egzaminus. Dirbo advokate, vaikų teisių, nepilnamečių nusikaltėlių ir politinių kalinių gynėja.

Ištekėjusi už Rezos Chandano (), dviejų vaikų mama. Buvo suimta dėl kaltinimų antivalstybine propaganda (dažni interviu užsienio žiniasklaidai apie jos klientus, įkalintus po 2009 m. vykusių Irano prezidento rinkimų). Iki teismo kalinta vienutėje Evino kalėjime Teherane. Dėl draudimo pasimatyti su vaikais ir vyru badavo. 

2011 m. sausį buvo pripažinta kalta savo veiksmais kenkusi nacionaliniam saugumui, vykdžiusi antivalstybinę propagandą ir priklausiusi Žmogaus teisių gynėjų centrui – organizacijai, kuriai vadovauja Nobelio taikos premijos laureatė Širinė Ebadi (angl. Shirin Ebadi, pers. شیرین عبادی).

Buvo nuteista 11 metų laisvės atėmimo, jai buvo uždrausta 20 metų dirbti teisininke ir uždrausta 20 metų išvykti į užsienį. 

2011 m. rugsėjį apeliacinis teismas sutrumpino Nasrinės Sotudė laisvės atėmimo bausmę iki 6 metų.

2011 spalį nubausta draudimu matytis su vaikais ir vyru Reza Chandanu dėl atsisakymo kalėjime dėvėti čadrą (visą kūną gaubiančią drobulę). Jos vyrą R. Chandaną irgi kvietėsi Evino kalėjimo tardytojas - pasikalbėti dėl parašytų laiškų - skundų Teherano prokurorui.

Šaltiniai 

Irano asmenybės
Aukštaitijos stadionas

Aukštaitijos stadionas – įvairios paskirties stadionas Panevėžyje, Lietuvoje. Daugiausiai naudojamas futbolo varžyboms. Namų rungtynes žaidžia FK Panevėžys.

Istorija 
Stadionas pastatytas 1965 m. Buvo pavadintas Aukštaitija, kaip vienas iš Lietuvos regionų. 

1968 metais pirmą ir paskutinį kartą buvo įžiebti keturi dirbtinio apšvietimo stulpai – tuomet draugiškose rungtynėse Panevėžio „Statyba“ rungtyniavo prieš... Panevėžio „Statybą“.

Didžiausias žiūrovų skaičius pasiektas 2004 m. rungtynėse tarp „Ekrano“ ir FBK Kaunas. Rungtynes stebėjo 8000 žiūrovų.

Aukštaitijos stadione yra žaidusi ir Lietuvos jaunimo iki 21 m. futbolo rinktinė. 1995 m. rungtyniavo su Kroatija ir Slovėnija, 2000 m. – Vengrija, 2001 m. – Rumunija, 2003 m. – Islandija.

Šaltiniai

Nuorodos 
 2018 m. renovacija
 Oficiali FK Ekrano svetainė  (neveikia)

Lietuvos futbolo stadionai
Panevėžio statiniai
Takutea

Takutea – vulkaninė negyvenama sala Ramiajame vandenyne, priklausanti pietinei Kuko salų grupei, 21 km į šiaurės vakarus nuo Atiu salos.

Geografija 

Artimiausia sala yra Atiu, todėl administraciniu požiūriu Takutea yra jos dalis. Kadangi ji užima vos 1,22 km² plotą, be to, rifo uolų juosiamas krantas pavojingas patogiam susisiekimui, galutinai saloje įsteigtas laukinės gamtos draustinis – ideali vieta čia perintiems tropiniams paukščiams, vėžliams. Sala iškilusi virš jūros lygio 6 m, apaugusi vien kokosinėmis palmėmis. Kartą per metus saloje surenkamas kokosų riešutų darlius, renkamos tropinių paukščių plunksnos.

Istorija 

Takutea – vienintelė iš salų, neturėjusi pastovių gyventojų. Kapitonas Džeimsas Kukas prie salos atplaukė 1777 m. balandžio 4 d. Burlaivio komanda, išsilaipinusi papildyti maisto atsargų, aptiko tik kelias laikinas trobeles, pastovaus gyvenimo pėdsakų nebuvo matyti.

Nuorodos 

 Tikutea aprašymas
 Takutea

Kuko salų salos
Suvorovo atolas

Suvorovo atolas () – vulkaninė sala Ramiajame vandenyne, priklausanti šiaurinei Kuko salų grupei, 930 km į šiaurės vakarus nuo didžiausios Rarotongos salos, iš kurios yra valdoma. Sala neturi pastovių gyventojų, čia lankosi tropinių vaisių derliaus surinkėjai, koralų ieškotojai.

Geografija 

Suvorovo atolo iki 800 m pločio rifas „uždaro“ 19x13 km plotą užimančią lagūną. Patogu priplaukti laivams. Salos pakrantės ilgis yra 80 km. Atolo sausumos dalis labai nežymiai pakilusi virš jūros lygio, todėl pasitaiko, kad ciklonų sukeliamos bangos perskrodžia ją. Atolą sudaro apie 40 mažyčių salelių , motu. Atolo plotas yra vos 1,68  km², už jį mažesnis Kuko salose tik Takutea.

1978 m. atolas paskelbtas pirmuoju Kuko salose nacionaliniu parku. Čia sudarytos palankiausios gyvenimo sąlygos vietinės faunos rūšims – ypač gausiems tropiniams ir jūriniams paukščiams, didelei kokosinių krabų populiacijai, ribojant ūkinę veiklą ir turistų lankymąsi.

Istorija 

Salos pavadinimas susijęs su rusų karvedžio Aleksandro Suvorovo vardu pavadinto laivo apsilankymu 1814 m. rugsėjo 17 d. Laivo kapitonas buvo rusų keliautojas admirolas Michailas Lazarevas. Nors keliautojai rado salą visiškai negyvenamą, tačiau buvo ženklų, kad anksčiau čia lankytasi europiečių, palikusių kai kurių buities daiktų, monetų.

Nuorodos 

 Suvorovo atolo aprašymas
 Apie Suvorovo atolą 
 Nacionalinis parkas
 Rusų pretenzijos į atolą 
 Salos atsiskyrėlio istorija

Kuko salų salos
Penrinas

Penrinas () – atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis šiaurinei Kuko salų grupei, labiusiai į šiaurę nutolusi salyno vieta, 1365 km į šiaurę nuo didžiausios Rarotongos salos. Artimiausia sala Rakahanga yra už 350 km. Čiabuviai dar vartoja kitus salos pavadinimus: Mangarongaro, Hararanga, Te Pitaka.

Gyventojų skaičius 2001 m. buvo 357, 2006 m. – apie 200. Vietiniai žmonės daugiausiai užimti žvejyba, juodųjų perlų auginimu. Atole yra dvi gyvenvietės. Administracija įsikūrusi Omoka kaime Moananui salelėje vakarinėje atolo dalyje, Te Tautua yra Pokerere salelėje rytiniame pakraštyje. Nuo Antrojo pasaulinio karo įrengtas oro uosto pakilimo-leidimosi takas.

Geografija 

Atolas tarp kitų salyno atolų yra didžiausias, elipsės formos, didžiausias skersmuo 11,2 km, ilgis 24,1 km. Rifo ilgis yra 77 km, lagūnos plotas 233 km². Atolą sudaro 53 motu, mažos salelės, kurių bendras plotas 9,8 km². Lagūna jungiasi su okeanu trijose vietose. Aukščiausia vieta virš jūros lygio apie 4 m. Patogi ir populiari vieta tarpiniam jachtų sustojimui kelyje iš Panamos į Naująją Zelandiją.

Istorija 

Atolas savo vardą įgijo po to, kai čia 1788 m. rugpjūčio 8 d. atplaukė kapitono Viljamo Severo (William Cropton Sever) laivas „Lady Penrhyn“. Penrinas smarkiai nukentėjo 1864 m., kai beveik visi gyventojai (mažiausiai 1000 vyrų ir moterų su vaikais) buvo išvežti į vergovę Pietų Amerikoje.

1856–1980 m. savo teises į atolą pagal Guano salų aktą reiškė JAV. Po 1980 m. perduotas Kuko saloms.

Nuorodos 

 Atolo aprašymas
 Apie Penriną
 Tongareva 

Kuko salų salos
Jedinstvo

Jedinstvo (, ) – Lietuvos prosovietinė organizacija, veikusi 1988–1991 m.

Istorija 
Įkurta Vilniaus radijo matavimo prietaisų mokslinių tyrimų institute 1988 m. lapkričio 4 d. 1989 m. sausio-birželio mėnesiais vyko miestų ir rajonų konferencijos. 1989 m. gegužės 13-14 d. Vilniuje įvyko steigiamasis suvažiavimas, organizacijos pirmininku išrinktas Valerijus Ivanovas, taip pat išrinkta Respublikinė taryba. Tais pačiais metais pasitraukė nemažai svarbių narių: Vladimiras Antonovas, Stanislava Juonienė, Ivanas Kučerovas, A. Merkelis.

1989–1990 m. kartu su LKP (SSKP) organizavo demonstracijas ir streikus, priešinosi Lietuvos nepriklausomybės atkūrimui, reikalavo įvesti tiesioginį SSRS prezidento valdymą, paleisti Aukščiausiąją Tarybą – Atkuriamąjį Seimą. 1989–1990 m. buvo leidžiami laikraščiai „Vienybė-Jedinstvo-Jedność“, „Lygūs ir drauge“. Panaikinta po 1991 m. rugpjūčio pučo Maskvoje.

Šaltiniai 

Lietuvos istorija (po 1990 m.)
1564–1566 m. LDK reforma

1564–1566 m. LDK vykdytos reformos daugelyje valstybės sričių – krašto apsaugos (karo), valstybės valdymo (administravimo), teismų sistemos ir savivaldos.

Šios reformos sekė po 1547 m. LDK valdose pradėtos Valakų reformos (tęsėsi iki aštuntojo dešimtmečio), kuria Vakarų Europos šalių pavyzdžiu buvo siekiama padidinti žemės ūkio efektyvumą, taip pat 1559 m. vykdytos valstybinių miškų revizijos. Reformos buvo susijusios su LDK bajorų siekiais gerinti luomo padėtį Lenkijos bajorų pavyzdžiu, kartu sudarytos prielaidos bendros valstybės sukūrimui.

Administracinis padalinimas 
XVI a. pradžioje vietoj ankstesnių kunigaikštysčių buvo suformuotos vaivadijos, jų vietininkai gavo vaivadų pareigas. LDK  teritorija suskirstyta į 13 vaivadijų su 30 pavietų. Sudarius Liublino uniją LDK liko 9 vaivadijos su 22 pavietais. 

Reformos metu didesnės vaivadijos suskirstytos į pavietus. Vilniaus vaivadijoje išskirti Ašmenos, Lydos, Vilkmergės (Ukmergės) ir Breslaujos, o iš Trakų vaivadijoje – Gardino, Kauno ir Upytės pavietai.

Vietos valdymas (administravimas) 
1565 m. gruodžio 30 d. LDK išleido privilegiją, kuria įsteigė seimelius. Pavieto ir vaivadijų bajorai įgavo teisę dalyvauti valstybės valdyme – šalia įprastų valstybės pareigūnų veiklos įvairiais valstybės valdymo klausimais (priešseiminiai, reliaciniai, elekciniai ir kt.) buvo pradėta šaukti pavieto seimelius. Šalia įprastų reikalų seimeliai rinkdavo kandidatus į žemės teismą, kitus pavieto urėdus, taip pat atstovus į seimą, surašydavo jiems instrukcijas.

Teismų sistema 
Iki reformos teismų sistema buvo nenuosekli ir atskira kiekvienam luomui. Valstiečių teismus keitė dvaro teismas, kuriame teisė atitinkamai LDK vietinininkai arba patys bajorai. Atskirus teismus turėjo dvasiškiai, miestų gyventojai ir žydai. Bajorų ginčus spręsdavo LDK teismas, kur teisė jis pats arba paskirti urėdai – vietininkai, seniūnai, vaivados. Pastarųjų sprendimai galėjo būti skundžiami pačiam LDK.

1564 m. Bielsko seime LDK didikai atsisakė teisminių privilegijų ir sutiko paklusti bendram su visais bajorais teismui, procesas baigtas 1566 m. priėmus II Lietuvos statutą.

Naująją teismų sistemą sudarė trys teismai:
 Pavieto žemės teismas – civilinės bylos (dėl turto), vadovavo bajorų specialiame seimelyje rinktas teisėjas
 Pavieto pilies teismas – baudžiamosios bylos, vadovavo vaivada arba pavieto seniūnas (kartais jie paskirdavo vietininkus ir teisėjus)
 Pakamario teismas – bylos dėl žemių ribų (ežių), vadovavo pakamaris

Pažymėtina, kad administracinių vienetų ir teismų vadovai buvo tie patys.

Išnašos

Nuorodos 
  Darius Vilimas, LDK žemės teismo sistemos formavimasis (1564–1588). – Vilnius, 2005.

LDK administraciniai vienetai
LDK teisė
Kašiasas

Kašiasas () arba Kašias do Maranjanas () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjano valstijoje, prie Itapekuru upės, 360 km į šiaurės vakarus nuo Terezinos. Yra oro uostas, pro miestą eina Terezinos–San Luiso geležinkelis ir plentas. Chemijos, tekstilės (medvilnės valymas), statybinių medžiagų (plytų gamyba), maisto (cukraus) pramonė. Žemės ūkio regiono, kur auginamos cukranendrės, medvilnė, ryžiai, tabakas, alyvpalmės, anakardžiai, migdolai, prekybinis centras.

Istorija 

Kašiasas įkurtas XIX a. pr. Iki 1837 m. miestas vadintas San Žozė das Aldejas Altasu ().

Šaltiniai 

Maranjano miestai
Ludovico Einaudi

Ludovikas Einaudis (, g. 1955 m. lapkričio 23 d.) – Italijos kompozitorius, pianistas. Kuria klasikinę, minimalistinę muziką, filmų garso takelius.

Gimė Turine, jo senelis Luidžis Einaudis buvo Italijos prezidentu, o tėvas Džiulijus – leidėju. Nuo mažens grojo pianinu. Mokėsi Verdžio konservatorijoje Milane, 1982 m. įgijo diplomą. Vėliau mokėsi pas Lučijaną Berijų, dalyvavo Tenglvudo muzikos festivalyje JAV.

Pradžioje Einaudis grojo tradicinę klasikinę muziką, bet vėliau ėmė ieškoti naujų muzikos formų – į savo kūrybą įpynė ambientines, world, minimalistinės, pop muzikos elementų.

Ludovikas Einaudis sukūrė muziką įvairiems italų filmams, taip pat keletui kitų šalių filmų: serialui „Daktaras Živago“, filmams „Tai – Anglija“, „Aš vis dar čia“, „Neliečiamieji“.

Diskografija 
 Time Out (1988 m.)
 Stanze (1992 m., arfai)
 Salgari (1995 m.)
 Le Onde (1996 m., pianinui)
 Eden Roc (1999 m., pianinui ir styginiams)
 I Giorni (2001 m., pianinui)
 Diario Mali, su Ballaké Sissoko (2003 m., pianinui, arfai)
 Una Mattina (2004 m., pianinui, violončelei)
 Divenire (2007 m., pianinui, styginių kvartetui)
 Nightbook (2009 m.; pianinui, elektronikai)
 In a Time Lapse (2013 m.; pianinui, elektronikai)

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 IMDB profilis
 
 Kūrinys Primavera
 Kūrinys Nuvole Bianche su vokaline Alessia Tondo interpretacija

Italijos kompozitoriai
Kino kompozitoriai
Palmerstonas

Palmerstonas () – koralinis atolas Ramiajame vandenyne, priklausantis pietinei Kuko salų grupei, apie 500 km į šiaurės vakarus nuo didžiausios salyne Rarotongos salos.

Saloje gyvena apie 50 žmonių. Jie užimti priekrantės žvejyboje, renka koprą, tropinių paukščių plunksnas, aptarnauja turistus, užsukančius su jachtomis. Vienintelė susisiekimo priemonė su išoriniu pasauliu yra krovininiai laivai, atplaukiantys po keletą kartų per metus. Yra elektra, telefono ryšys.

Geografija 

Atolą sudaro visa eilė salelių smėlėtomis pakrantėmis, įeinančių į koralinį rifą. Rifas uždaru žiedu apjuosia lagūną. Be Palmerstono, didesnės salos yra North Island, Lee To Us, Leicester, Primrose, Toms, Cooks. Sausuma sudaro 2,6 km², rifo ribojamas plotas – 15 km². Lagūnos skersmuo – 11 km, jos plotas – apie 56 km². Rifo žiede yra keletas siaurų vandens takų, tinkamų nedideliems laivams patekti į lagūną. Be tropinio klimato Palmerstonui būdingos didelės audros, uraganai.

Atolo salose auga kokosinės palmės, pandanai, endeminiai medžiai. Rife gausu moliuskų, žuvų. Išgaunama gruntinio vandens, tačiau maistui naudojamas daugiausiai kritulių vanduo.

Istorija 

1774 m. birželio 16 d. salą atrado kapitonas Džeimsas Kukas, tačiau jos neapžiūrėjo, nes nebuvo išsilaipinęs. Tai padarė kito plaukimo metu – 1977 m. balandžio 13 d. Salai suteikė Palmerstono vardą. Manoma, kad senovėje ji buvo vadinama Avarau (Du šimtai uostų).

1863 m. į Palmerstoną iš Manuaės atvyko Viljamas Mastersas, laivo stalius ir kubilius. Salą aneksavo, jos valdymą perėmęs iš britų vyriausybės. Su savimi jis atsivežė ir dvi savo polinezietes žmonas. Paėmęs į žmonas dar vieną, jis užaugino 23 vaikus. Jų palikuonys dabar ir yra apgyvendinę Palmerstoną. Tai vienintelė sala iš Kuko Salų, kurioje gyvenančių žmonių gimtoji kalba yra anglų kalba. Pradžioje manyta, kad V. Mastersas buvo kilęs iš Lesteršyro grafystės, tačiau dabar laikoma, kad jis atvyko iš Glosteršyro. Remiamasi tuo, kad jo ainiai dabar rašo savo pavardę Marsters pagal Glosteršyro akcento tradiciją. Tuo laiku, kai 1973 m. mirė jo jauniausia duktė Titana Tangi, jau gyveno virš tūkstančio Marstersų Rarotongoje ir Naujojoje Zelandijoje. Nors Palmerstone likę tik apie 50 giminės narių, visi Marstersų ainiai laiko šią salą protėvio žeme. 1954 m. šeima galutinai įteisino Palmerstoną kaip savo nuosavybę. Čia gyvena trys giminės šakos – visos kilę atskirai iš trijų Viljamo žmonių. Šiuo metu salą administruoja Kuko Salų vyriausybė laisvojoje asociacijoje su Naująja Zelandija.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Marstersų palikimas Palmerstone
 Palmerstono aprašymas
 Salos istorija 
 Palmerstonas turistui 

Kuko salų salos