Levas Karsavinas

Levas Karsavinas (, 1882 m. gruodžio 1 d. Sankt Peterburge – 1952 m. liepos 12 d. arba 1952 m. liepos 17 d. Abezėje, Komija, Rusija) – Rusijos ir Lietuvos kultūros istorikas, filosofas. Rašė ir lietuvių kalba.

Biografija 
Sesuo balerina Tamara Karsavina. 1901–1906 m. studijavo istoriją Sankt Peterburgo universitete. 1909–1910 m., 1912–1916 m. Petrogrado Istorijos ir filologijos instituto visuotinės istorijos dėstytojas, 1921–1922 m. instituto rektorius. 1916–1922 m. Petrogrado universiteto dėstytojas, 1921–1922 m. humanitarinių mokslų fakulteto dekanas. 1916 m. istorijos ir teologijos daktaras, profesorius. 1922 m. ištremtas, iki 1926 m. gyveno Berlyne, dalyvavo Euraziečių sąjūdžio veikloje. 1926 m. persikėlė į Paryžių.

1927 m. prof. Augustinas Voldemaras, Izidorius Tamošaitis ir Vladas Šimkūnas pakvietė dėstyti Lietuvos universitete. 1928–1940 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1940–1946 m. Vilniaus universiteto profesorius, šio universiteto Visuotinės istorijos katedros vedėjas. 1944–1949 m. Vilniaus dailės muziejaus direktorius, Vilniaus dailės instituto profesorius.

1949 m. suimtas, nuo 1950 m. kalintas Abezės lageryje. Jame parašė apie 20 filosofijos veikalų, poetinių kūrinių, išliko „Sonetų vainikas“, „Tercinos“, kūriniuose poetine forma išdėstė esminius filosofijos teiginius. Nepaisant represijų, pokario Lietuvos mokyklose buvo naudojami Levo Karsavino parašyti istorijos vadovėliai.

Kūryba 
Filosofinei kūrybai būdinga teosofinės tendencijos, filosofijos ir teologijos vienovė, jų taikymas asmenybės, visuomenės, istorijos ir kult. problemoms nagrinėti. Filosofiją grindė struktūrišku visa ko vienovės () principu, kurį manė esant pajungtą dinamiškai trivienybei (), t. y. Švč. Trejybės idėjai, interpretuojamai pagal stačiatikių mokymą. Trivienybę suprato kaip tapsmo ir vystymosi šaltinį.

Jo istorijos filosofija grindžiama religiniais (stačiatikybės) principais. Istorijos pažinimo objektas yra ne istorijos proceso priežastys ir motyvai, bet pats procesas, norint jį paaiškinti, suprasti jo būtinumą reikia tam tikro įsigyvenimo į organiškąją vienovę. Jis išskyrė istorijos subjektų hierarchiją: aukščiausiasis (dievažmonija, empirinės istorijos prasmė ir tikslas), realusis (socialiai veikli žmonija kaip įvairialypė vienovė, pasireiškianti per socialinius subjektus), individualusis (žmogus). Teigė, kad kultūra, jos istorija yra dvasingumo, neatsiejamo nuo religijos, raiška žmonių veikloje. Žmogaus pažinimas reiškia savižiną, jis prasideda nuostabos pajauta. Visas pasaulis, sukurtoji būtis savo tobulybe yra aktualūs, o netobulumu – potencialūs. Netobulumo priežastis yra mirties baimė, nenoras aukotis dėl kitų, jis gali egzistuoti kartu su tobulybe, būti jos dalimi. Mąstymo abstraktumas išreiškia netobulumą, kaip vadinamojo simfoniškumo stoką. Žmogus yra visa ko vienovės dalis, bet išreiškia ją netobulai. Individo siekis tobulėti yra noras aktualizuoti savo vienybę su kita būtimi. Į tobulumą veda pažinimas ir meilė, kuri neatsiejama nuo pasiaukojimo. Amžinybė reiškia visalaikiškumą, apimantį praeities, dabarties ir ateities vienovės įžvalgą. Jo ontologija ir gnoseologija, apimanti egzistencinius pradus, artima egzistencijos, dialogo, fenomenologinei filosofijai, filosofijos antropologijai. Jo kultūros istorijos tyrimams trūksta tuometinės kult. filosofijos teorijos principų taikymo.

Atminimas 
 1992 m. Kaune, ant namo Krėvos g. 7, kuriame gyveno 1935–1940 m., atidengta atminimo lenta.
 1994–2008 m. jo vardu vadinosi Kauno Žaliakalnio progimnazija.
 1996 m. jo vardu pavadinta Vilniaus Levo Karsavino vidurinė mokykla.‎
 2005 m. Vilniuje, ant Franko namo, kuriame gyveno 1940–1949 m., atidengta atminimo lenta.

Bibliografija 
 Очерки религиозной жизни в Италии XII–XIII вв. СПБ. 1912.
 Монашество в средние века . СПб. 1912.
 Основы средневековой религиозности… СПБ, 1915.
 Культура средних веков. СПБ – М., 1914.
 Католичество. Петроград, 1918.
 Введение в историю. Петроград, 1920.
 Восток, Запад и русская идея. Петроград, 1922.
 Д. Бруно. Берлин, 1923.
 Философия истории. Берлин, 1923.
 О началах. Берлин, 1925.
 Perí archon. Ideen zur christlichen Metaphysik. Memel, 1928.
 О личности. (Каунас) 1929.
 Istorijos teorija, 1929.
 Europos kultūros istorija. Kaunas, 1931-1937.
 Istorijos metafizika (1940–1947 m., rankraštis)
 Apie tobulybę (1950–1952 m., išspausdinta 1991 m.)
 Tai Tu mane kvieti, poetinių kūrinių rinkinys su autoriaus komentarais, 2002 m.
 Levo Karsavino fenomenas: [monografija] (sud. Povilas Lasinskas). – V.: Vaga, 2009. – 215 p. – ISBN 978-5-415-02140-6

Šaltiniai 

 A. Klementiev. Bibliographie dės oeuvres de Lev Karsavine. Paris, 1994 m.
 Архив Л. П. Карсавина. Вып. I: Семейная корреспонденция. Неопубликованные труды, составление, предисловие / Комментарий П. И. Ивинского. Вильнюс: Vilniaus universiteto leidykla, 2002. ISBN 9986-19-517-9.
 Архив Л. П. Карсавина. Вып. II: Неопубликованные труды. Рукописи / Составление, вступит. статья, комментарий П. И. Ивинского. Вильнюс: Vilniaus universiteto leidykla, 2003. ISBN 9986-19-591-8.
 V. Trumpa. Leonas Karsavinas – istorikas, filosofas, žmogus / Metmenys 1977 nr. 34,
 I. Tamošiūnienė L. Karsavino etinių pažiūrų ontologiniai pagrindai l Problemos 1982 m. nr. 27,
 A. J. Greimas L. Karsavino aktualumas l Baltos lankos 1991 m. nr. 1
 Andrius Konickis. Levo Karsavino kontekstai // Naujoji Romuva. 2004. Nr. 1 (546). P. 3–11.

Lietuvos kultūros istorikai
Rusijos filosofai
Lietuvos filosofai
Lietuvos teologai
Lietuvos muziejų direktoriai
VDU dėstytojai