joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Didžiasalis

Didžiasalis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Tverečiaus, prie kelio , netoli Lietuvos sienos su Baltarusija. Seniūnijos centras, turi seniūnaitijos statusą.

Veikia „Ryto“ gimnazija, muzikos mokyklos filialas, vaikų lopšelis-darželis, kultūros centras, biblioteka, paštas (LT-30006), vaistinė, ambulatorija, koplyčia.

Geografija 

Gyvenvietė įsikūrusi tarp Dysnos ir Birvėtos upių. Netoliese telkšo Agarinio ir Dumblio ežerai. Yra žvyro telkinys.

Istorija 

1950–1992 m. Liudo Giros kolūkio pagalbinė gyvenvietė. Aptikus kokybiško molio klodus 1972–1975 m. pastatyta plytų gamykla.

1975–1992 m. Didžiasalyje veikė statybinių medžiagų kombinatas, tuo metu kaimas sparčiai augo. Uždarius kombinatą dauguma gyventojų neteko pagrindinės darbovietės ir pajamų šaltinio, tai sąlygojo dideles socialines ir ekonomines problemas. 2007 m. du daugiabučiai buvo visiškai negyvenami, taip pat buvo daug negyvenamų butų, jų kaina buvo nukritusi iki simbolinės (1 litas už butą).

2016 m. buvo skirta virš 800 tūkst. eurų viešųjų erdvių atnaujinimui: pertvarkyti šaligatviai, gatvės, įrengtos vaikų žaidimo aikštelės, renovuota mokykla ir darželis.

Gyventojai 

Miestelio visuomenė sensta, didelė dalis gyvena iš pensijų ir pašalpų. Didžiasalyje nėra stambių darbdavių, nesikuria smulkusis verslas, todėl darbingo amžiaus gyventojai išvyksta gyventi kitur.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt
 Didžiasalio bendruomenės svetainė
Cheneral Pikas

Cheneral Pikas () – miestas Argentinoje, La Pampos provincijos šiaurės rytuose. Marako departamento centras. 52 tūkst. gyventojų.

Istorija 
1884 m. gyvenvietę derlingame drėgnųjų pampų regione įkūrė italų imigrantai, vadovaujami César Anibal Tattaglia. Tačiau įkūrimo data yra laikoma 1905 m. lapkričio 11 d., kai gyvenvietė įkurta oficialiai. Netrukus tapo svarbia geležinkelių kryžkele, dėl to pradėjo sparčiai augti.

Lankytini objektai 
 Delfín Perez poilsio parkas, įsikūręs lagūnos pakrantėje (vandens pramogos),
 Maracó kultūros centras,
 XX a. pr. architektūros pastatai.

Nuorodos 
 www.generalpico.gov.ar
 www.region.com.ar/generalpico

La Pampos provincijos miestai
Eduardo Kasteksas

Eduardo Kasteksas () – miestas Argentinoje, La Pampos provincijos šiaurės rytuose, į šiaurę nuo Santa Rosos. Konelo (Conhelo) departamento centras. Beveik 10 000 gyventojų.

Miestas įkurtas 1908 m. rugsėjo 20 d. Pavadintas inžinieriaus ir žemvaldžio Eduardo Kastekso garbei. XX a. pr. į miestą atvyko daug imigrantų iš Italijos ir Ispanijos (daugiausia Salamankos ir Samoros).

Eduardo Kasteksas – žemės ūkio centras derlingame pampų regione. Vystoma gyvulininkystė ir kviečių auginimas.

Nuorodos 
 Miesto informacija 
 www.argentinatotal.com.ar/e_castex

La Pampos provincijos miestai
Viktorika

Viktorika () – miestas Argentinoje, La Pampos provincijos šiaurėje, sausosiose pampose. Loventujės (Loventué) departamento centras. 5,5 tūkst. gyventojų.

Miestas įkurtas 1882 m. sausio 12 d. ir yra seniausias visoje provincijoje. Pavadintas tuometinio karo ministro Benjamín Victorica garbei.

Nuorodos 
 Informacija apie Viktoriką

La Pampos provincijos miestai
Intendente Alvearas

Intendente Alvearas () – miestas Argentinoje, pačiame šiaurės rytiniame La Pampos provincijos kampe. Čiapaleufo (Chapaleufú) departamento centras. Apie 7000 gyventojų.

Žemės ūkio centras drėgnųjų pampų regione. Įkurtas 1896 m. lapkričio 26 d. Mieste vyksta folkloro festivaliai. Svarbiausi lankytini objektai: San Lorenzo aikštė, savivaldybės pastatas, miesto parkas.

Nuorodos 
 www.argentinatotal.com.ar/intendente_alvear
 Informacija apie miestą

La Pampos provincijos miestai
Veintisinko de Majas

Veintisinko de Majas ( arba Colonia Veinticinco de Mayo, dar rašoma 25 de Mayo; iš ispanų k. – „gegužės 25 d.“) – miestas Argentinoje, La Pampos provincijos pietvakariuose, Kolorado upės kairiajame krante, prie Mendosos – Neukeno kelio. Į šiaurę nuo miesto yra Salitral de la Perra druskos ežeras. Pueleno (Puelén) departamento centras. Beveik 7000 gyventojų.

Miestas įkurtas 1810 m. liepos 26 d. Pavadintas gegužės 25-osios – Argentinos Nepriklausomybės dienos atminimui. Mineralų muziejus.

Nuorodos 
 Informacija apie miestą 
 www.welcomeargentina.com/25demayo

La Pampos provincijos miestai
The Internet Movie Database

The Internet Movie Database (trumpiau IMDb; iš ) – nuolat atnaujinama interneto duomenų bazė apie aktorius, filmus, televizijos laidas, video žaidimus ir panašius dalykus. Svetainę valdo IMDb.com, Inc.

IMDb pradėjo veikti 1990 metų spalio 17 dieną, ją sukūrė programuotojas Col Needham. 1996 m. iš gautų reklamos, licencijų ir parneryščių pajamų Didžiojoje Britanijoje įsteigė įmonę Internet Movie Database Ltd. 1998 metais ją įsigijo Amazon.com. Pagal 2016 metų gruodžio mėnesio statistiką, svetainės duomenų bazėje buvo virš 4 milijonų pavadinimų, virš 7 600 000 žmonių ir 70 milijonų užsiregistravusių naudotojų.

Išnašos

Nuorodos 
 The Internet Movie Database
 Filmai lietuvių kalba IMDb bazėje 

Svetainės
Vytuliai

Vytuliai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 5 km piečiau Saugų, šalia Žemaitkiemio-Sakūčių kelio.

Gyventojai

Nuorodos 
 Wietullen vok

Šaltiniai 

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Thomas Mann

Tomas Manas (Thomas Mann; 1875 m. birželio 6 d. Liubeke – 1955 m. rugpjūčio 12 d. Ciuriche) – vokiečių rašytojas ir kritikas, Nobelio literatūros premijos laureatas, vienas žymiausių pirmosios XX amžiaus pusės literatūros kūrėjų.

Biografija 

Gimė pirklio, senatoriaus Johano Heinricho Mano ir jo žmonos Julijos da Silva – Brūns šeimoje. Po tėvo mirties (1891 m.) šeima persikėlė į Miuncheną, kur Tomas trumpai dirbo draudimo nuo gaisro savanoriu. Tėvo palikimas buvo didelis, tad nuo 1895 m. Tomas Manas  atsidėjo vien tik rašymui.

Antrasis romano „Budenbrokai“ leidimas (1903 m.) metais padarė Tomą Maną žymiu ir turtingu autoriumi. Paklusdamas tuometinėms savo luomo tradicijoms, 1905 m. vedė Katią Pringsheim (1883 – 1980), kilusią iš pasiturinčios žydų šeimos. Su ja Tomas Manas susilaukė šešių vaikų. Dėl 1914 m. išsakyto entuziastingo pritarimo karui, daugeliui metų nutrūko jo ir brolio Heinricho santykiai. 1924 m. pasirodė romanas „Užburtas kalnas“, prie kurio Manas darbavosi nuo 1913 m.

1929 m. Tomas Manas buvo apdovanotas Nobelio literatūrine premija. Ketvirtojo dešimtmečio pradžioje jis daugelyje savo kalbų įspėjo apie galimus nacionalsocializmo pavojus. 1933 m. naciams užgrobus valdžią, Manas išvyko skaityti paskaitų ir į Vokietiją, iš kur nebegrįžo. 1938 m. emigravo į JAV, kur gavo šios šalies pilietybę ir dėstė Prinstono universitete. Nuo 1940 m. BBC stotis kartą per mėnesį transliavo Mano vedamas radijo laidas „Vokiečių klausytojai“. Tik 1949 m. kūrėjas vėl apsilankė Vokietijoje, tačiau dėl „kolektyvinės kaltės tezės“ buvo aršiai kritikuojamas. Paskutinius savo gyvenimo metus (nuo 1952 m.) Tomas Manas praleido Šveicarijoje. Palaidotas Kirchbergo kapinėse netoli Ciuricho.

Vertimai į lietuvių kalbą 
 Budenbrokai : romanas / iš vokiečių k. vertė J. Vaznelis – Vilnius : Vaga, 1968. – 668 p.
 Lota Veimare : romanas / iš vokiečių k. vertė V. Petrauskas – Vilnius : Vaga, 1969. – 400 p.
 Avantiūristo Felikso Krulio prisipažinimai : romanas / iš vokiečių k. vertė V. Petrauskas – Vilnius : Vaga, 1981. – 290 p.
 Jokūbo istorijos : romanas / iš vokiečių k. vertė A. Gailius - Vilnius : Alma littera, 1996. – 414 p.
 Jaunasis Juozapas : romanas / iš vokiečių k. vertė A. Gailius – Vilnius : Alma literra, 1996. – 302 p.
 Juozapas Egipte : romanas / iš vokiečių k. vertė A. Gailius - Vilnius : Alma littera, 1999. – 655 p.
 Juozapas Maitintojas : romanas / iš vokiečių k. vertė A. Gailius – Vilnius : Alma littera, 2003. - 573 p.
 Užburtas kalnas : romanas / iš vokiečių k. vertė V. Petrauskas – Vilnius : Odilė, 2018. – 977 p.

Ryšiai su Lietuva 
T. Manas 1930–1932 m. vasarą gyveno Nidoje, buvo žymiausias Nidos dailininkų kolonijos svečias. Rašytojo vasarnamis išlikęs iki šių dienų, jame įkurta memorialinė ekspozicija.

Nuorodos 
 http://nobelprize.org/literature/laureates/1929/mann-autobio.html 

Manas, Tomas
Mann
Manas, Tomas
La Riochos provincija

La Riochos provincija (Provincia de La Rioja) – provincija Argentinos šiaurės vakaruose. Šiaurėje ribojasi su Katamarkos, rytuose – su Kordobos, pietuose – su San Luiso, pietvakariuose – su San Chuano provincijomis. Šiaurės vakaruose turi sieną su Čile. Administracinis centras – La Riocha.

Geografija 
Provincija išsidėsčiuisi kalnuotame ir sausame Sierras Pampeanas regione. Per provincijos centrinę dalį nusidriekę Sierra de Velasco, Sierra de Famatina ir Sierra de Sañogasta kalnagūbriai. Teritorijos šiaurės vakarus kerta Andų kalnai (aukščiausia vieta – Pissis kalnas, 6882 m). Pietryčiuose – lygumos su pavieniais kalnų masyvais. Klimatas subtropinis; žemyninis. Žemumose vasaros labai karštos, žiemos trumpos, bet šaltos. Vidutinis metinis kritulių kiekis nesiekia 200 mm. Būdinga kserofitinė augalija. Dauguma upių laikinos (Desaguaderas, Grandė). Nuolat vandeningos tik kalnų upės. Daug druskos ežerų (Salinas Grandes, Salina la Antigua, Pampa de las Salinas), pelkynių (Desagües de Los Colorados, Desagües de Río Salado). Talampajos nac. parkas ir Laguna Brava gamtos rezervatas.

Ekonomika 

La Riochos provincijoje žemės ūkis vystomas upių pakrantėse ir drekinamuose laukuose. Auginamos vynuogės, riešutai, alyvuogės, medvilnė. Gyvulininkystė (galvijai, ožkos). Urano gavyba El Colorado telkinyje. Vyno gamyba, maisto, tekstilės, elektronikos pramonė.

Gyventojai 
La Riochos provincijoje gyvena beveik 300 000 gyventojų. Iš jų trečdalis La Riochoje. Gyventojai susitelkę provincijos centre ir pietryčiuose. Andų kalnai ir skurdžios šiaurės rytų lygumos gyvenamos labai retai. Provincijoje gyvena nemaža imigrantų iš Libano ir Sirijos bendruomenė. Didžiausi miestai:
 La Riocha,
 Čilesitas,
 Aimogasta,
 Čiamikalis,
 Čepesas,
 Vilja Unjonas.

Nuorodos 
 Provincijos žemėlapis
 Turizmas La Riochos provincijoje
 Oficiali svetainė

Argentinos provincijos
Pisio kalnas

Pisio kalnas () – užgesęs ugnikalnis Argentinoje (ant La Riochos ir Katamarkos prov. ribos), Andų kalnuose. Aukštis 6882 m (kitais duomenimis 6795 m) – tai trečiasis pagal aukštį kalnas pietų pusrutulyje. Viršukalnė padengta sniegu. Iš vakarų prieina Atakamos dykuma. Į Pisio kalną pirmieji įkopė lenkų alpinistai Jan Szczepanski ir Stefan Osiecki 1937 m. vasario 7 d. Koordinatės: 27°46′p. pl., 68°51′v. ilg.

Nuorodos 
 Pisio kalnas

Argentinos ugnikalniai
Baublys (ežeras)

Baublys, dar vadinamas Antežerių ežeru – ežeras vidurio Lietuvoje, didžiausias Kėdainių rajone, Krakių seniūnijoje. Yra apie 7 km į vakarus nuo Krakių, 1 km nuo Pašušvio. Ilgis rytų – vakarų kryptimi 0,71 km, plotis iki 0,18 km. Altitudė 89,8 m. Krantai žemi, užpelkėję, tankiai užžėlę meldų ir nendrių sąžalynais (ypač vakarinė dalis). Aplinkui plyti dirbami laukai. Priklauso Šušvės baseinui (iš vakarų į rytus prateka Raguvos upelis).

Pietiniu pakraščiu praeina kelias . Šiauriniame krante išsidėstęs Antežerių kaimas, į rytus – Pašušvio gyvenvietė.

Ežerėvardis kildinamas nuo paukščio pavadinimo baublys.

Draustinis 

Baublio ežeras su aplinkinėmis pelkėmis ir pievomis įtrauktas į Baublio ornitologinį draustinį. Jo plotas 15 ha. Draustinyje saugomi reti vandens paukščiai, tokie kaip didysis baublys, švygžda ir kiti.

Padavimas 

Apie Baublio ežero vardo kilmę pasakojamas toks padavimas: Labai seniai, kai dar gyveno mūsų senelių seneliai, toje vietoje, kur dabar yra ežeras, buvo didelis miškas. Po tą mišką ganė galvijus. Kartą viena mergaitė ganė jaučių bandą. Jai beganant užkilo didelis debesis, užkilo didelė audra. Visi jaučiai susispietė į vieną krūvą. O vienas jautis, kurio vardas Baublys, atsiskyrė nuo bandos ir riaumodamas pasileido bėgti per mišką. Mergaitė vytis, bet negalėdavo pavyti, užpykusi sukeikė: „Kad tave tas baisus debesis prarytų!“ Sulig šiais žodžiais ant tos vietos, kur buvo jautis, krito debesis, ir toje vietoje pasidarė didžiulė duobė, pilna vandens. Nuo to ir pavadinta Baublio ežeru. Ir žiemą, kai užšąla, tas ežeras mauroja kaip tas jautis.

Nuorodos 
 Kėdainių miškų urėdija
 Kauno apskrities bendrasis planas

Lietuvos ornitologiniai draustiniai
Kėdainių rajono ežerai
Kėdainių rajono saugomos teritorijos
Plinkaigalio ežeras

Plinkaigalio ežeras arba Minaga – ežeras vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, apie 5 km į vakarus nuo Krakių, Plinkaigalio kaime. Pro ežerą iš rytų į vakarus prateka Šušvės intakas Žiedupė. Kiek tolėliau vakaruose stūkso Plinkaigalio piliakalnis. Ilgis iš rytų į vakarus 0,33 km, plotis iki 0,14 km. Altitudė 84,8 m. Krantai aukšti, dengiami pievų. Pakrantės pelkėtos, gausiai apžėlusios vandens augalija. Įeina į Pašušvio kraštovaizdžio draustinį.

Šaltiniai 

Kėdainių rajono ežerai
Jaugiliai (ežeras)

Jaugiliai, dar vadinamas Jaugėliais – ežeras vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, Krakių seniūnijoje, apie 4 km į šiaurę nuo Krakių. Išsidriekęs rytų – vakarų kryptimi 0,4 km, plotis iki 0,11 km. Altitudė 88,8 m. Seklus. Vakaruose protaka jungiasi su Rimkų ežeru. Krantai žemi, lėkšti, supelkėję. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Iš šiaurės rytų į rytus prateka Jaugila (Smilgos intakas). Prie rytinio kranto įsikūręs Jaugilių kaimas, rytine pakrante eina kelias .

Vandenvardžio pavadinimas kildinamas iš asmenvardžio Jaugilas ar Jaugilis. XVI a. ežeras minimas kaip Dainys.

Šaltiniai 

Kėdainių rajono ežerai
Rukai (ežeras)

Rukai – nenuotakus ežeras vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajono šiaurės vakaruose, Krakių seniūnijoje, apie 7 km į šiaurę nuo Krakių. Driekiasi šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 0,7 km, plotis iki 0,11 km. Altitudė 92,2 m. Seklus, krantai apaugę nendrių sąžalynais. Aplinkui plyti dirbami laukai. Palei rytinį pakraštį eina kelias . Aplink ežerą išsidėstęs Rukų kaimas. Ežeras priklauso Dotnuvėlės baseinui.

Spėjama, kad ežero pavadinimas kilo nuo kaimo (sen. *Rukų ežeras).

Padavimas 

Apie Rukų ežero vardą pasakojamas toks padavimas: Kadaisiai buvo didelis rūkas ir tuo laiku nuplyšo žemė per pusę, ir buvo užėjęs didelis lietus, ir kai rūkas susimaišė su vandeniu, tai ir nuo to kilo Rūkų ežero pavadinimas.

Šaltiniai 

Kėdainių rajono ežerai
Bedugnė (Kėdainių r.)

Bedugnė – ežeras vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, Josvainių seniūnijoje, apie 7 km į pietus nuo Josvainių, į rytus nuo Paliepių kaimo. Telkšo Nevėžio slėnyje, yra susidaręs kaip senvagė. Ilgis iš pietvakarių iš šiaurės rytus - 0,14 km, plotis 0,12 km. Altitudė 22,2 m. Krantai žemi, pelkėti. Bedugnė gausiai apaugusi vandens augalija, krūmais. Pietuose išteka upelis link už 0,15 km tekančio Nevėžio.

Ežerėvardis kilo nuo žodžio bedugnis, bedugnė („kas neturi dugno“).

Šaltiniai 

Kėdainių rajono ežerai
Paežerių ežeras (Kėdainių r.)

Paežerių ežeras – ežeras vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajone, Truskavos seniūnijoje, apie 8 km į pietus nuo Truskavos, 0,5 km į šiaurės vakarus nuo Paežerių. Ilgis iš šiaurės į pietus ~0,2 km, plotis ~0,14 km. Altitudė 61,4 m. Ežeras labai užžėlęs vandens augalija, virstantis pelke. Pakrantės supelkėjusios, apaugusios krūmų sąžalynais. Pelkę prateka upelis (Š-2 intakas, Šumeros baseinas). Į šiaurę nuo Paežerių ežero plyti Laukagalio durpynas, į vakarus - Laukagalio miškas.

Ežerėvardis kilo nuo Paežerių kaimo pavadinimo.

Šaltiniai 

Kėdainių rajono ežerai
Huldrych Zwingli

Ulrichas Cvinglis (; ; g. 1484 m. sausio 1 – 1531 m. spalio 11 d. žuvo Antrajame Kapelio kare) – Ciūricho protestantų lyderis. Ciūricho reformacijos judėjimas kartu su Ženevos reformacijos judėjimu sudarė pagrindą Reformuotai bažnyčiai. Nepriklausomai nuo Liuterio, Cvinglis priėjo panašių išvadų studijuodamas Šventąjį Raštą iš mokslininko humanisto pozicijų.

Biografija 
U. Cvinglis gimė Wildhaus’o miestelyje, Sent Galene, Šveicarijoje, vidutinės klasės šeimoje. Ulrichas buvo trečiasis vaikas tarp dešimties Johann Ulrich (Sent Galeno magistrato nario) ir Maria Bruggmann šeimoje. Nuo šešerių metų ketverius metus augo ir mokėsi pas savo dėdę, Konstancos vyskupystės dekaną Bartholomäus Zwingli, kartu su jo vaikais ir sugyventine. Septynių laisvųjų menų (septem artes liberales) studijoms 1494 m. išvyko į Bazelį ir Berną. Vėliau mokėsi Vienoje, kur susiformavo kaip humanistas. 1502 m. baigė teologijos studijas Bazelyje, kur buvo Thomas Wyttenbach mokinys.

1506 m. Cvinglis tapo Glaruso kunigu, 1512-1515 dalyvavo kariniuose popiežiaus organizuotuose žygiuose prieš prancūzus į Lombardiją, už ką 1517 m. popiežius jam skyrė 50 guldenų metinę pensiją. Jis užsiiminėjo humanistinėmis studijomis, intensyviai nagrinėjo naujai pasirodžiusį Erazmo Roterdamiečio graikų kalba išleistą Naująjį Testamentą. Cvinglis priėjo prie išvados, kad Bažnyčios mokymas kai kuriais aspektais nesutampa su Naujuoju Testamentu, tačiau nesutiko su Erazmu, kad reikia vengti karo.

Cvinglio reformaciją palaikė Ciūricho miestiečiai ir magistratas. Reformacija Ciūriche turėjo rimtų pasekmių viešajam gyvenimui ir valstybiniams reikalams. Pvz., Cvinglio reformacijos judėjimas negailestingai persekiojo anabaptistus ir kitus krikščionis, kurie laikėsi nesipriešinimo doktrinos. Iš Ciūricho reformacija pasklido į penkis kitus Šveicarijos kantonus, tuo tarpu likę penki išliko katalikiškais.

Cvinglis žuvo netoli Kappel am Albis miestelio, kovodamas su katalikiškaisiais kantonais.

Nors yra daugybė informacijos apie Martyno Liuterio, Jono Kalvino ir kitų reformatorių teologiją, apie U. Cvinglio teologiją žinių nėra daug. Kadangi Cvinglis gyveno tuo pačiu metu kaip ir Liuteris, o Cvinglis katalikų dvasininko pareigų atsisakė tik po kelerių metų po to kai tai padarė Liuteris, Cvinglio įtaka reformacijai pateko į Liuterio ir Kalvino įnašų šešėlį.

Zwingli, Huldrych
Zwingli, Huldrych
Zwingli, Huldrych
Draugiškasis skaičius

Draugiškieji skaičiai yra du natūriniai skaičiai, kurių kiekvienas lygus antrojo skaičiaus visų natūrinių daliklių, išskyrus patį skaičių, sumai. Pavyzdžiui: 220 ir 284 yra draugiškieji skaičiai, nes skaičiaus 220 daliklių suma yra

1 + 2 + 4 + 5 + 10 + 11 + 20 + 22 + 44 + 55 + 110 = 284,

o skaičiaus 284 daliklių suma yra

1 + 2 + 4 + 71 + 142 = 220.

Draugiškuosius skaičius galėtume apibrėžti ir kitaip: kiekvieno tokio skaičiaus visų daliklių suma yra lygi abiejų skaičių sumai.

Draugiškųjų skaičių istorija 
Viena legenda pasakoja, kad Pitagoras, užklaustas, kas yra draugystė, atsakė: „220 ir 284“. Taip atsirado draugiškųjų skaičių pavadinimas. Amžius skaičiai 220 ir 284 buvo vienintelė žinoma draugiškųjų skaičių pora. Tik XX amžiaus viduryje, patikrinus skaičius iki 1 000 000, buvo rastos 42 draugiškųjų skaičių poros. Todėl viduramžiais manyta, jog talismanai su šiais skaičiais stiprina meilę.

Skaičių teorija
Žaslių GS

Žaslių geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Kaišiadorių rajone, 4 km į pietus nuo Žaslių miestelio, prie geležinkelio Vilnius–Kaunas. Prijungta prie Guronių kaimo. Yra geležinkelio stotis, kapinės, kaimo vakaruose, Guronyse, stovi Guronių koplyčia, Marijos statula ir 5 koplytėlės. Prie pat geležinkelio stovi koplytstulpis Žaslių geležinkelio katastrofos aukoms atminti (pastatytas 1975 m.).

Šalia Gyvenvietės eina geležinkelis Vilnius-Kaunas (senojo geležinkelio Sankt Peterburgas-Varšuva atšaka iš Lentvario į Virbalį)

Istorija 

1862 m. Talpūnuose kaimo žemėje pastatyta Žaslių geležinkelio stotis. Tuo metu tai buvo didžiausia tarpinė stotis tarp Vilniaus ir Kauno su garvežių depu ir dirbtuve. 1975 m. balandžio 4 d. Žaslių geležinkelio stotyje įvyko didžiausia geležinkelio katastrofa Lietuvos istorijoje, kurioje pagal to meto ne visiškai tikslius duomenis žuvo 20 žmonių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Verkiai

Verkiai – Vilniaus miesto dalis, esanti dešiniajame Neries krante, į šiaurę nuo miesto centro, išsidėstę aplink Verkių gatvę nuo Trinapolio pietuose iki Staviškių šiaurėje. Čia įkurtas Verkių regioninis parkas, yra Verkių dvaro architektūros ansamblis (Verkių kraštovaizdžio ir architektūros draustinis) – rūmai, parkas, senųjų tvenkinių sistema, miškas.

Yra Mokslininkų rūmai, specialioji mokykla. Išlikęs Naujųjų Verkių popieriaus fabrikas, įrengtas ornitologinis takas. Arklidėse nuomojami žirgai. Verkiai garsūs nuo 1662–1669 m. lankomomis Kalvarijomis. Netoli Žirmūnų stovi Vilniaus Švč. Trejybės bažnyčia, vienuolynas ir rekolekcijų namai. Į šiaurės vakarus yra įsikūrę Naujieji Verkiai.

Istorija 

Pasak XIX a. istorinių legendų, Verkių pavadinimas kilęs iš verksmo, kurį bemedžiodamas Verkių girioje išgirdęs kunigaikštis Vytenis. Taip pat pasakota, kad sename Verkių ąžuolas buvo rastas žynys Lizdeika.

1387 m. Verkių valsčius Jogailos nutarimu priskirtas Vilniaus vyskupijai. Tai buvo nedidelė valda, kurios šiaurinę ribą žymėjo Riešės upelis ir Naujieji Verkiai. Valsčiuje tebuvę keli kaimai. Nėra žinoma, kur stovėjo pirmieji vyskupų rūmai. Rašytinių šaltinių tyrinėjimai rodo, kad XVII a. pirmojoje pusėje vyskupo Eustachijaus Valavičiaus paliepimu Verkių kalnas buvo išlygintas, nukastos žemės supiltos į šalia buvusią gilią griovą ar slėnį.

Iki 1904 m. Verkiai buvo kaimas, bet tuomet gavo miesto teises. 1905 m. Riešės valsčiaus Verkių mieste ir ūkyje gyveno 194 žmonės, 1931 m. – 219. 1969 m. prijungti prie Vilniaus miesto.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 
 
 
 Istorija

Vilniaus miesto dalys
Stojų ežeras

Stojų ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 13,5 km į pietus nuo Panočių, prie sienos su Baltarusija. Ežeras ovalo formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,48 km, plotis – iki 0,33 km. Altitudė 130,4 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais – ežerą supa Saltoniškių miškas. Pietuose išteka upelis link Ūlos upės Baltarusijos teritorijoje.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Kajutis

Apie buvusį viensėdį žr. Kajutis (Varėna).

Kajutis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 14 km į pietus nuo Panočių, Karaliaučiznos miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,36 km, plotis – iki 0,13 km. Altitudė 129,6 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Aplink ežerą iškastais kanalais vandens perteklius nuteka į netoliese rytuose tekančią Ūlą.

Etimologija

Ežerėvardis Kajùtis galimai kilęs nuo tokio pat asmenvardžio. Tačiau gali būti ir tarmiškas perdirbinys iš *Kojutis, kuris būtų kilęs nuo žodžio koja.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Bedugnis (Varėnos r., Kaniavos sen.)

Bedugnis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, apie 11 km į pietus nuo Panočių, 2,5 km į rytus nuo Dubičių, Padubičių miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,13 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 136,9 m. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis krantas sausas. Ežeras nenutekantis, priklauso Ūlos baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Tarandė

Tarandė – Vilniaus miesto dalis, esanti miesto šiaurės vakariniame pakraštyje, į pietus nuo Avižienių, prie automagistralės . Tarandė pietryčiuose ribojasi su Pavilionimis, pietuose – su Gineitiškėmis, pietvakariuose – su Antežeriais, vakaruose – su Gilužiais, šiaurėje – su Avižieniais, iš rytų riboja greitkelis (anapus – Bukiškis ir Bajorai). Per Tarandę teka Tarandės upelis, rytuose telkšo Gilužio ežeras. Prie miesto neprijungta dalis yra Tarandės kaimas. Yra šeimos klinika, veterinarijos klinika, parduotuvė, žuvų rūkykla. Būdingos nausėdijos.

Tarandę aptarnauja 52 maršruto autobusas (Tarandės, T. Žebrausko, Laidagalių, Pagrandos, Kelmiškių, Raudonbalės st.).

Etimologija 

Tarandė yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančios Tarandės upės. Pats upėvardis yra neaiškios kilmės, galbūt sietinas su ugrofinų kalbomis.

Šaltiniai 

Vilniaus miesto dalys
Tabalis (Varėnos r.)

Tabalis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 10 km į pietus nuo Panočių, Tabalio botaniniame draustinyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,41 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 137,6 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – ežeras telkšo ~ 70 ha dydžio Tabalio pelkėje kartu su į šiaurės rytus esančiu Tabalėlio ežeru. Pelkę supa Podubičių miškas, tik į pietus plyti dirbami laukai. Pietvakariuose iš pelkės išteka upelis link Ūlos upės. Aplinkui įsikūrę Mantotų, Podubičių ir Šilinių kaimai. Vakarine ežero pakrante eina kelias .

Ežerėvardis Tabãlis siejamas su žodžiais tabaluoti („linguoti, maskatuoti“), tabalas („koks besimaskatuojantis daiktas“) ir greičiausiai mena liumpsinčius pelkių, balų pakraščius.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Tabalėlis

Tabalėlis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 9,5 km į pietus nuo Panočių, Tabalio botaniniame draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,26 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 137,5 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję – ežeras telkšo ~ 70 ha dydžio Tabalio pelkėje kartu su į pietvakarius esančiu Tabalio ežeru. Pelkę supa Podubičių miškas, tik į pietus plyti dirbami laukai. Pietvakariuose iš pelkės išteka upelis link Ūlos upės. Aplinkui įsikūrę Mantotų, Podubičių ir Šilinių kaimai.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Dumblis (Varėnos r., Kaniavos sen., Šilinių km.)

Dumblis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Šilinių kaimo, apie 8 km į pietus nuo Panočių, Padubičių miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,46 km, plotis – iki 0,43 km. Altitudė 134,7 m. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis krantas sausas. Ežeras telkšo ~ 25 ha dydžio Dumblio pelkės pietrytinėje dalyje. Vakaruose išteka K-1 upelis link Kaniavėlės upės (Ūlos intakas).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Grikis (ežeras)

Grikis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 8,5 km į pietus nuo Panočių, Dubičių miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,36 km, plotis – iki 0,11 km. Altitudė 134,8 m. Krantai žemi, pelkėti, tik rytinis krantas aukštas ir sausas. Ežeras telkšo ~ 9 ha dydžio Grikio pelkėje kartu su į šiaurės rytus telkšančiu Grikučio ežeru. Ežero krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Ežeras nenutekantis, priklauso Kaniavėlės upės intako K-1 baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Grikutis

Grikutis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 8,5 km į pietus nuo Panočių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,26 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 134,8 m. Krantai žemi, pelkėti, ežeras telkšo ~ 9 ha dydžio Grikio pelkės rytinėje dalyje kartu su į pietvakarius esančiu Grikio ežeru. Ežerą supa Drucminų ir Podubičių miškai. Ežeras nenutekantis, priklauso Kaniavėlės intako K-1 baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Žygaičiai

Apie kaimą Šiaulių rajone žr. Žygaičiai (Šiauliai).

Žygaičiai – miestelis Tauragės rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Žygaičių Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia (pastatyta 1861 m.), Žygaičių gimnazija, biblioteka, paštas (LT-73017), bendruomenės centras (kaimo bendruomenė „Žygava“). Žygaičiuose buvęs 1893 m. statytas koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu ir Šv. Jurgio skulptūra. Dabar miestelyje yra kitas koplytstulpis su to paties šventojo skulptūra, 1987 m. jis atnaujintas. Žygaičių pakraštyje yra 1936 m. statyta trikampio plano koplytėlė su trimis nišomis. Miestelyje yra XIX a. pirmoje pusėje įkurtos Žygaičių kapinės.

Pro miestelį teka Ežeruona (didžiausias dešinysis Jūros intakas), čia į ją įteka kairysis intakas Balčia. Žygaičių dalis į šiaurę nuo Balčios paprastai vadinama Žygaičių kaimu (tarmiškai „soda“), o dalis piečiau – miesteliu. Pagal LSSR administracinį suskirstymą tai buvo Žygaičių kaimas ir Žygaičių miestelis.

Etimologija 

Žygaičiai – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Žygaitis.

Istorija 

Žygaičiai minimi nuo 1561 m., tada kaimui priklausė 17 valakų žemės, jame buvo 15 kiemų ir viena smuklė. Pirmoji medinė Romos katalikų bažnyčia pastatyta 1608 m., antroji, taip pat medinė, pastatyta 1785 m., kurią XIX a. viduryje sudegino žaibas, o 1861 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia.

1863 m. įkurta valdiška pradžios mokykla, joje mokėsi 58 vaikai. Spaudos draudimo laikotarpiu Žygaičiai, būdami pasienio gyvenviete, buvo svarbus knygų gabenimo centras – knygos iš Tilžės gabenamos čia, laikomos kunigo Norvaišos namuose ir toliau gabenamos į Kauną bei kitur.

Tarpukariu Žygaičiai buvo valsčiaus centras (1937–1950 m.), veikė kooperatyvas, smulkaus kredito draugija, šaulių, pavasarininkų, Lietuvos tautininkų sąjungos, Jaunosios Lietuvos skyriai.

LTSR metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2005 m. patvirtintas Žygaičių herbas.

|}

Gyventojai 

1640 ir 1738 m. Žygaičiuose gyveno tik 5 šeimos, 1866 m. – 205 gyventojai. 1923 m. kaime buvo 298 gyventojai, 43 sodybos, nebuvo žydų, kelios parduotuvės ir amatų dirbtuvės, smulkaus kredito draugija. Gyvenvietės planas – linijinis.

Žymūs žmonės 
 Jonas Adomaitis (1919–1991), vargonininkas, chorvedys, pedagogas.
 Leonas Klumbys (1921–2010), neurochirurgas, Kauno medicinos universiteto profesorius.
 Kastytis Beitas (1962–2015), biologas, biochemikas, stalo žaidimų, viktorinų entuziastas.

Radiniai 

Miestelyje, Ežeruonos pakrantėje, 1932 m. rastas lobis – puodas su sidabriniais ir variniais pinigais. Viena moneta buvo Vladislavo IV (1647 m.), viena – 1626 m. Zalcburgo taleris, likusios – lenkiškos ir lietuviškos.

Šalia statomos klebonijos buvo rasta akmeninė liūto skulptūrėlė. Taip pat Žygaičių apylinkėse rastas žalvarinis baltiško tipo įmovinis kirvis.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Žygaičių kaimo bendruomenė
Šklėriai

Šklėriai – kaimas Trakų rajono savivaldybės rytuose, šalia kelio . Rytuose eina Vilniaus–Marcinkonių geležinkelis. Seniūnaitijos centras. Veikia Šklėrių pagrindinė mokykla, biblioteka.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Smilgiai

Smilgiai – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, šalia kelio . Prie Smilgių šis kelias išsišakoja į kelią . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Smilgių Šv. Jurgio bažnyčia (nuo 1858 m.), yra kapinės, veikia Smilgių vidurinė mokykla (su kraštotyros muziejumi), etnografinė sodyba-muziejus, biblioteka, paštas (LT-38055).

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Smilgių miestelis paminėtas apie 1661 m. 1764 m. pastatyta Smilgių bažnyčia. Tuomet gyvenvietėje buvo tik 15 sodybų su 120 gyventojų. 1806 m. atidaryta parapinė mokykla, per šimtmetį išaugusi iki vidurinės mokyklos statuso. XIX a. pabaigoje Smilgiuose įkurta pašto stotis ir arklių keitimo punktas. 1908 m. po spaudos draudimo, miestelyje įvyko pirmasis lietuviškas vakaras. 1914–1918 m. veikė vaistinė, keletas parduotuvių, smuklės, turgūs.

1940 m. pradėjo veikti ambulatorija, 1947 m. – biblioteka, 1966 m. – vaikų darželis, 1957 m. – kultūros namai. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, įkurtas mažas liaudies buities muziejus.

2008 m. patvirtintas Smilgių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Knygnešys Antanas Bataitis. Miestelyje jam yra pastatytas paminklas. A. Bataitis gyveno Smilgiuose spaudos draudimo metais. Knygnešys gabendavo spaudą iš Rytų Prūsijos į Smilgius ir ją platino apylinkėje. Tuo laikmečiu Smilgių bažnyčios varpinėje buvo įrengtas slaptas lietuviškos spaudos sandėlis. Smilgių miestelio kapinėse yra A. Bataičio kapas.

Šaltiniai
Šiaudinė

Šiaudinė – kaimas Šakių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, ryčiau kelio  greta Kidulių, kairiajame Nemuno krante priešais Jurbarką. Kidulių seniūnijos centras.

Istorija 

XVI a. ties Šiaudine buvo įrengta stambi laivų statykla.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Šakių rajono savivaldybės gyvenvietės
Dumblelis (Varėnos r., Kaniavos sen., Paąžuolės km.)

Dumblelis – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Kaniavos seniūnijoje, 0,8 km į pietus nuo Paąžuolės kaimo, apie 6,5 km į pietus nuo Panočių. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,37 km, plotis – iki 0,15 km. Altitudė 136,6 m. Krantai žemi, pelkėti. Ežerą supa Būdų miškas. Vakarine pakrante eina kelias .

Apibūdinimas 

Ežeras yra apipelkėjęs, pakrantėse su pavojingomis akivaromis. Ežere yra nuskendęs ne vienas žmogus.

Rytuose iš ežero išteka upelis Ravelis ir įteka į Kaniavėlės upelį.

Istorija 
Tarpukaryje ežerą buvo išsipirkę keli vietos gyventojai. Krašte, kuris nepasižymi derlingomis žemėmis; Dumblelio žuvų ištekliai buvo papildomas pajamų šaltinis.

Sovietmečiu šalia ežero ant kalno pastatyta pavėsinė, padaryta laužavietė, mediniai laiptai ir priėjimas prie ežero, prieplauka. Mediniai laiptai, priėjimas ir prieplauka iki šių dienų neišliko. Pavėsinė stipriai apgadinta turistų.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Rudnia (reikšmės)

Rudnia – taip vadinamos šios gyvenvietės:

 Lietuvoje
 Šalčininkų rajone:
 Baltosios Vokės seniūnijoje;
 Dieveniškių seniūnijoje;
 Gerviškių seniūnijoje;
 Varėnos rajone:
 Kaniavos seniūnijoje;
 Marcinkonių seniūnijoje;
 Merkinės seniūnijoje;
 Varėnos seniūnijoje.
 Lenkijoje
 Rudnia (Michalovo valsčius);
 Rudnia (Čarna Bialostockos valsčius).
 Baltarusijoje
 Astravo rajone;
 Smurgainių rajone;
 Bresto rajone;
 ir kt.

Nuorodos 

 Rudnia Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom IX (Poźajście – Ruksze) z 1888 r. (lenk.).
Europos parkas

Europos parkas – parkas Joneikiškių kaime, truputį šiauriau Vilniaus miesto savivaldybės šiaurinės ribos, dešiniajame Neries krante, netoli Europos centro 1991 m. Gintaro Karoso įkurtas muziejus po atviru dangumi, užimantis 55 ha plotą. Išsidėstęs 19 km į šiaurę nuo Vilniaus miesto centro, netoliese prateka Žalesa.

Parke eksponuojamos virš 100 skulptūrų, kurių autoriai – menininkai iš 32 valstybių (ne tik Europos). Tarp jų – žymūs šiuolaikinio meno kūrėjai Magdalena Abakanowicz, Sol LeWitt, Dennis Oppenheim.
Pirmąją skulptūrą sukūrė pats G. Karosas. Ši skulptūra tapo Europos parko simboliu, o jos stilizuotas piešinys naudojamas parko logotipe. Viena įspūdingiausių Europos parko skulptūrų – iš senų televizorių pastatytas LNK Infomedis, Guinness World Records agentūros pripažinta kaip didžiausia tokio tipo skulptūra. Skulptūros labai įvairios – nuo prigludusių prie žemės iki 10 m aukščio, užimančios 1 kvadratinį metrą ar išsidėsčiusios 3 135 kvadratinių metrų plote. Visų eksponatų svoris siekia apie 1000 tonų – tiek panaudota akmens, medžio, betono ir kitų medžiagų sukurti muziejų po atviru dangumi. 

Kai Prancūzijos nacionalinis geografijos institutas nustatė, kad Europos geografinis centras yra netoli Vilniaus, G. Karosas sukūrė Europos centro monumentą, granito plokštelėse pažymėdamas Europos ir kai kurių kitų valstybių sostinių pavadinimus ir atstumus nuo žemyno centro iki jų. Štai Paryžius – 1705 km, Lisabona – 3129 km, o didžiausias nurodytas atstumas – iki Naujosios Zelandijos sostinės Velingtono – 17310 km.

Europos parke organizuojami įvairūs kultūros renginiai („Poezijos pavasario“ skaitymai, menininkų susitikimai, konferencijos), originalios išvaizdos Edukacinis centras pritaikytas įvairaus profilio renginiams. Muziejuje lankytojų patogumui nutiesti maždaug 7 km ilgio takai, taip pat parką galima apvažiuoti čia nuomojamais kalnų dviračiais. Parką kasmet aplanko daugiau kaip 60 000 lankytojų (2006 m. duomenys).

2008 m. Europos parko muziejaus veikla Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu pripažinta valstybei svarbiu kultūriniu projektu.

Nuorodos

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybė
Vilniaus skulptūrų parkai
Lietuvos muziejai po atviru dangumi
Juozas Bagdonas (1917)

Juozas Bagdonas (1917 m. spalio 3 d. Barvydžiuose, Telšių raj. – 2011 m. gegužės 22 d. Panevėžyje) – Lietuvos kompozitorius, choro dirigentas, pedagogas.

Biografija 
Pramokęs muzikos pas Luokės vargonininką J. Batorą, kurį laiką vargonininkavo Luokėje, suorganizavo chorą ir surengė koncertų. Kartu lankė Konrado Kavecko vadovaujamus vargonininkų kursus Kaune. 1947–1950 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. Klemensas Griauzdė, Juozas Karosas ir Juozas Matutis). Vadovavo mėgėjų chorams. 1955–1960 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. Algimanto Lopo klasė).

1950 m. apsigyvenęs Panevėžyje, kurį laiką dėstė pedagoginėje mokykloje ir vaikų muzikos mokykloje, vadovavo moksleivių chorams. Daug metų choro dirigavimą ir kitas disciplinas dėstė Panevėžio J. Švedo pedagoginėje muzikos mokykloje (konservatorijoje), išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo, vadovavo daugeliui Panevėžio miesto chorų ir vokalinių ansamblių.

1963–1970 m. buvo Statybos-remonto valdybos vyrų choro vadovas. Kolektyvą parengė 1963 m. I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui ir 1965 m. respublikinei dainų šventei. 1964–1972 m. vadovavo „Lietkabelio“ mišriajam chorui, kurį parengė 1965 m. ir 1970 m. respublikinėms dainų šventėms.

Daug metų vadovavo Panevėžio cukraus fabriko vyrų chorui – parengė 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms bei chorų sąskrydžiams. Chorus išmokė nemaža klasikinių ir šiuolaikinių kompozitorių sudėtingesnių kūrinių, rengė tradicinius chorų jubiliejinius koncertus, dainavo Lietuvoje ir svetur, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų.

1993 m. suorganizavo Lietuvos šaulių sąjungos Panevėžio rinktinės 35 dalyvių mišrųjį chorą, kuris rengia koncertus, gieda bažnyčiose, dalyvauja dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose. Jau giedojo ir dainavo ne tik Panevėžyje, bet ir Kupiškyje, Anykščiuose, Utenoje, Radviliškyje, Troškūnuose, Subačiuje, Ramygaloje ir kitur. Per metus surengiama 25-30 koncertų; pirmąsias vietas pelnė Šaulių sąjungos chorų konkursuose Kaune, dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Sulaukęs 90 metų, atsisveikino su aktyvia chorine veikla. 

J. Bagdonas harmonizavo ir sukūrė dainų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas ir Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentas. Ne kartą buvo apdovanotas už ilgametį gerą pedagoginį ir kūrybinį darbą, aktyvią visuomeninę veiklą, nuopelnus muzikinei kultūrai.  Palaidotas Šilaičių kapinėse.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos muzikos pedagogai
Lietuvos kompozitoriai
Radomo konfederacija

Radomo konfederacija (1767–1768 m.) – Abiejų Tautų Respublikos stambiųjų feodalų ir bajorų (šlėktų) ginkluota politinė sąjunga kovai su mėginimais sustiprinti karaliaus valdžią.

Konfederacijos priežastys 
1767 m. Rusijos ambasadoriui M. Repninui kurstant, ėmė kurtis karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio ir jį remiančių didikų Čartoriskius priešininkai, konfederacijos vadovas – Karolis Stanislovas Radvila, konfederacijos centru buvo numatytas Radomas. Konfederatai tikėjosi pašalinti iš valdžios karalių ir Čartoriskius, nutraukti jų 1764 m. pradėtas valstybės reformas.

Konfederacijos veikla 
Konfederatai labai nusivylė – Radome jie buvo priversti pasirašyti konfederacijos aktą 1767 m. spalio 5 d. Rusijos kariuomenės apgultyje. 1768 m. Konfederacinis seimas priėmė vadinamąją Varšuvos sutartį, disidentams (Respublikos bajorams nekatalikams) suteikė politinės teisės, o Jekateriną II pripažino ATR politinės santvarkos garante. 

Paskelbus generalinės konfederacijos aktą, į konfederatų ir Rusijos pusę perėjo ir valdovas. Respublikoje buvo atkurta senoji visuomeninė santvarka, bajorų teisės buvo paskelbtos amžinomis ir neatšaukiamomis. Išsaugota bajorų teisė nepaklusti valdovui.

Tada konfederacija iš Radomo buvo perkelta į Varšuvą, kur gyveno pats Repninas.

Pasekmės 
Radomo konfederacija sutrukdė įgyvendinti ATR reformas ir įstūmė Respubliką ne tik į faktinę, bet ir į teisinę priklausomybę nuo Rusijos.

Radomo konfederacijos veikėjai, Varšuvos sutarties priešininkai, 1768 m. suorganizavo Baro konfederaciją.

Taip pat skaitykite 
 Radomo konfederatai
Etanolis

Etanolis, arba etilo alkoholis – alkoholių klasės junginys (C2H6O arba C2H5OH), turintis du anglies atomus. Šis cheminis junginys savo fizikinėmis savybėmis labai panašus į vandenį, todėl jį išgryninti labai sunku, ir grynas etanolis (absoliutus spiritas) praktiškai niekur nenaudojamas. Distiliacijos būdu gaunamas etanolis yra 96,5 % pagal tūrį, todėl šis procentingumas yra plačiai žinomas ir yra konstanta. 

Etanolis yra natūralus cheminis junginys, todėl nuo seno yra žinomas jo biologinis aktyvumas ir atsiradimo būdai. Dabar spirito gamybai plačiau taikomas biologinės fermentacijos būdas, o ne cheminė sintezė, nes yra pigesnis ir geriau atitinka „maisto“ stereotipą. Nustatyta, kad etanolis gaminasi glikolizės reakcijos metu anaerobinėmis sąlygomis, dalyvaujant įvairiems fermentams. Gėrimas, pagamintas iš etanolio, vandens ir kitų priedų, kurio alkoholio koncentracija 38-40 %, yra vadinamas degtine.

Naudojimas 
Etanolis naudojamas maisto pramonėje (kaip maisto priedo E numeris – E1510), farmacijoje, medicinoje. Vartojant reguliariai gali sukelti priklausomybę. 

Etanolis taip pat yra naudingų savybių turintis raketinis kuras, naudotas pirmosiose raketose (tokiose kaip V-2). Jis tinka kaip kitokių variklių kuras, taip pat kaip kuras maisto gaminimui, laboratoriniams eksperimentams.

Galima pagaminti prietaisus, kurie etanolio cheminę energiją tiesiogiai verčia elektra (). 

Siekiant apriboti naudojimą gėrimui (ar gauti iš to papildomų valstybės pajamų), geriamas etanolis dažnai papildomai apmokestinamas ir todėl yra brangus. Kad kitiems tikslams skirtas etanolis netiktų gerti, jis denatūruojamas, pridedant nuodingų medžiagų (tokių kaip metanolis).

Gamtinis paplitimas 
Žmogaus kraujyje, kurio organizme vidutiniškai apie 5 l, etanolio natūraliai yra 0,001−0,1 g/l (promilės, ‰)

Išgavimas 
Etanolis yra gaminamas dviem būdais: biocheminiu ir cheminiu. Biocheminis būdas – bulvėse, grūduose esantis krakmolas yra veikiamas fermentais, dėl to šis rūgsta ir virsta alkoholiu.

Biologinis poveikis 
Priklausomai nuo etilo alkoholio koncentracijos kraujyje, stebimi skirtingi simptomai bei poveikis centrinei nervų sistemai.
Žemiau pateikta orientacinė stadijų lentelė suaugusiam 50−100 kg kūno masės asmeniui. Joje apatinė riba atitinka alkoholio poveikį jo nevartojančiam asmeniui, viršutinė − nereguliariai alkoholį vartojančiam sveikam ir priklausomybės neturinčiam suaugusiajam, su didesne tolerancija šiai cheminei medžiagai. Žemiau pateiktus lygius pakankamai lengva pasiekti, o mirtiną dozę įmanoma suvartoti individui dar jaučiantis blaivam ar vos lengvai apgirtusiam, kadangi alkoholio įsisavinimas vyksta su pakankamu uždelsimu.

Šaltiniai 

Alkoholiai
Aukštikalniai

Aukštikalniai – kaimas Pasvalio rajono savivaldybės teritorijoje, Pasvalio seniūnijoje, 2 km į šiaurę nuo Pasvalio. Pro kaimą teka Mūša, apylinkėse gausu karstinių smegduobių. Veikia UAB „Aukštikalnių sodai“. Pašto kodas LT-39103.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pasvalio rajono savivaldybės gyvenvietės
Plikiai

Plikiai – miestelis Klaipėdos rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Gargždų, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Stovi katalikų Šv. Šeimos – Jėzaus, Marijos ir Juozapo bažnyčia (pastatyta 1932 m.) ir Plikių evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1896 m.), dešimtmetė Plikių Ievos Labutytės pagrindinė mokykla, biblioteka, ambulatorija, paštas (LT-96014), kultūros namai, kelios parduotuvės. Didžiausia įmonė – UAB „Sakuona“ (apie 370 darbuotojų). Pro miestelį prateka Eketė, per kurią užtvenktas tvenkinys.

Etimologija 

Vietovardis kildinamas iš asmenvardžių Plìkis, Plikỹs (< pravardinės kilmės, iš plìkas, plìkis).

Istorija 

1896 m. pastatyta liuteronų bažnyčia. Prieš II pasaulinį karą ties miesteliu buvo išvesta Vokietijos ir Lietuvos valstybės siena. 1932 m. Plikiuose pastatyta katalikų bažnyčia.

Gyventojai

Sportas

Futbolas 
 FK Sakuona Plikiai
 FK Klarksonas-Plikiai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Plikių liuteronų parapija 

Plikiai
Paluknys

Paluknys – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, į pietus nuo Trakų, Luknos krantuose, šalia kelio , prie Ropėjų miškų. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Stovi medinė Paluknio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1943 m.), dvi mokyklos – Paluknio Medeinos gimnazija ir Paluknio Longino Komolovskio gimnazija, biblioteka, paštas (LT-21013), ambulatorija, apylinkėse yra mėgėjų aviacijos aerodromas. Veikia žemės ūkio bendrovė „Merkys“.

Etimologija 

Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis: gyvenvietė įsikūrusi abipus Luknos upelio.

Istorija 

Manoma, jog prie Luknos upės XV amžius–XVIII a. veikė geležies liejykla, liejusi geležį iš balų rūdos. Moterys iš Luknos pakrančių ilgą laiką imdavo „raudonų dažų“ siūlams dažyti.

Paluknys vystėsi kaip gatvinis kaimas. 1794 m. pastatyta koplyčia, 1921 m. įkurta parapija.

Sovietmečiu buvo Lietuvos gyvulininkystės ir veterinarijos instituto „Merkio“ eksperimentinio ūkio gyvenvietė, įkurtas LTSR lengvosios pramonės ministerijos Vilniaus aviacijos technikos sporto klubas, imtas kultivuoti sklandytuvų sportas.

2011 m. patvirtintas Paluknio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kaime 16 metų gyveno VU profesorius, farmakologas ir botanikas Jonas Volfgangas (1776–1859). Čia jis ir mirė.

Galerija

Šaltiniai
Jurgaičiai

Jurgaičiais vadinami kaimai:

 Kėdainių rajone;
 Pakruojo rajone;
 Plungės rajone;
 Raseinių rajone;
 Šiaulių rajone:
 Kužių seniūnijoje,
 Meškuičių seniūnijoje;
 Šilutės rajone;
 Karaliaučiaus krašte.
Jauniūnai

Jauniūnai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 10 km į pietryčius nuo Širvintų, prie kelio , 2 km į vakarus nuo automagistralės , Musės aukštupyje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-19008), bendruomenės slaugytojo kabinetas, biblioteka, buvusi Jauniūnų mokykla. 2011 m. netoli kaimo atidaryta antroji Lietuvoje Jauniūnų dujų kompresorių stotis.

Istorija 

1949 m. kaime aptiktas Jauniūnų lobis. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė. 1952 m. atidaryta biblioteka. 1966 m. buvo atidaryta mokykla, kuri veikė iki 2001 m.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Edita Tamošiūnaitė (1976–), mokytoja, politikė

Šaltiniai
Gulbinai

Gulbinais vadinamos Lietuvos gyvenvietės:

 Akmenės rajone;
 Biržų rajone;
 Joniškio rajone;
 Radviliškio rajone;
 Šakių rajone;
 Vilniaus mieste:
 Didieji Gulbinai,
 Mažieji Gulbinai (į pietus nuo Didžiųjų Gulbinų);
 Vilniaus rajone:
 Didieji Gulbinai (į šiaurę nuo Mažųjų Gulbinų).
Gudeliai

Gudeliai – miestelis Marijampolės savivaldybėje, 25 km į rytus nuo Marijampolės, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Miestelyje telkšo Ivoniškio ežeras, už 0,5 km į vakarus – Leiciškių ežeras. Stovi Gudelių Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia, veikia Gudelių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1948 m.), paštas (LT-69009), Ivoniškio dvaro liekanos.

Etimologija 

Miestelio pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Gudẽlis.

Istorija 

Gudeliai minimi nuo XVI a. pradžios. Apie 1700 m. pastatyta Gudelių koplyčia, 1894 m. – Gudelių Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčia. Nuo 1822 m. veikė parapinė mokykla. Nuo XIX a. 2-osios pusės Gudeliai priklausė Tiškevičių Ivoniškio dvarui.

1945 m. sausio 31 d. Gudelius užėmė Lietuvos partizanai, išlaisvino suimtuosius, sunaikino valsčiaus dokumentus. 1945 m. balandžio 13 d. Gudelių valsčiuje įvyko Tauro apygardos, Vytauto partizanų rinktinės ir NKVD dalinių Būdininkų kautynės, rugpjūčio 5-9 d. Palių kautynės.

1950–1992 m. „Tiesos“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 1931 m. įsteigtas paštas,  1948 m. biblioteka, 1961 m. ambulatorija, 2001 m. kultūros namai. 2021 m. patvirtintas Gudelių herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gudeliai
Bernatoniai

Bernatoniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, prie kelio Panevėžys–Joniškis, 7 km į šiaurės vakarus nuo Panevėžio, Lėvens kairiajame krante, vakariniame pakraštyje yra Bernatonių miškas. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, darželis-mokykla, paštas (LT-38058).

Istorija 

XVIII a. buvo Bernatonių seniūnija. 1930 m. iškastas Sanžilės kanalas. 1937 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1961 m. veikė vaikų darželis, kultūros namai, biblioteka. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Vidmantas Zarėka, dailininkas tapytojas, pedagogas.

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Linukas

Linukas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 7 km į vakarus nuo Rudnios, 1,5 km į šiaurę nuo Lynežerio kaimo, Kašėtų miške, Ūlos kraštovaizdžio draustinyje.. Ežerėlis beveik apvalus, jo skersmuo ~ 55 m. Altitudė 125,4 m. Krantai žemi, juosiami aukštapelkės, aplink veši pušynai. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Ūlos baseinui.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai