joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Bronius Gražys (1952)

Bronius Gražys (g. 1952 m. rugsėjo 17 Kaune) – Lietuvos tapytojas, grafikas.

Biografija 
Žmona Danutė Gražienė. 1976 m. baigė Lietuvos dailės institutą, nuo 1983 m. jame dėsto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija); nuo 1993 m. docentas. Nuo 1990 m. dailininkų grupės „24“ narys.

Kūryba 
Ankstyvieji kūriniai, figūrinės kompozicijos, peizažai, natiurmortai sudėtingos kompozicijos, tamsus fonas derinamas su daugiaspalvėmis figūromis. Vėlesni paveikslai ryškių spalvų, mirgančio paviršiaus, panašūs į mozaiką. Būdinga abstrahuota forma, išgrynintas motyvas – daugiausia vaizduojama žmogaus, katino, žuvies figūra, valtis, taurė. Paveikslai siurrealistinės stilistikos, juose vyrauja fantasmagoriški sapno, pasąmonės vaizdiniai, paradoksalūs sugretinimai, pav., kartojasi dygsnių ar siūlų motyvas. Svarbesni kūriniai: „Kalbėjimas“ 1990 m., „Kabanti akis“, 1991 m., „Figūra“ 1996 m., „Žmonės“ 1997–1999 m., „Taurė ir obuolys“, „Raudonos bangos“ 2000 m., „Laiptai“, „Kaunas ir žuvys“, „Žalias peilis“, visi 2001 m., „Moteris su skrybėle“, 2002 m.

Nuo 1976 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienio šalyse: individualios parodos vyko Vilniuje, Klaipėdoje. Jo kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Tretjakovo galerija Maskvoje.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos grafikai
Eksponentinė funkcija

Eksponentinė funkcija arba eksponentė – matematinė funkcija, žymima exp(x), kai funkcijos argumentas yra x. Taip pat funkciją galima žymėti ex, kur e yra matematinė konstanta, kuri yra natūrinio logaritmo pagrindas (apytiksliai lygus 2.72). Funkcijos argumentas gali būti bet koks realusis ar kompleksinis skaičius, ar net visai kitoks matematinis objektas.

Kartais terminas eksponentinė funkcija yra naudojamas bendresne prasme - nusakyti rodiklinės formos bx funkcijas, kur b yra vadinamas pagrindu ir yra bet koks teigiamas realusis skaičius.

Eksponentinės funkcijos grafikas 
Jei funkcijos argumentas yra realusis skaičius, eksponentė visada įgauna teigiamas reikšmes. Tai reiškia, kad visas funkcijos grafikas eina virš x ašies, niekada jos nepaliesdamas, bet be galo arti priartėdamas. Todėl x ašis vadinama horizontaliąja funkcijos asimptote.

Eksponentinės funkcijos apibrėžimai 
Dažniausiai naudojami eksponentinės funkcijos ex apibrėžimai realiems x:
 1. ex gali būti apibrėžiamas riba

 

 2. ex gali būti apibrėžiamas begaline suma

 

 3. ex gali būti apibrėžiamas unikaliu skaičiumi y > 0, tokiu kad

 

 4. ex gali būti apibrėžiamas kaip unikalus sprendinys diferencialinės lygties

 

Matematika
Sikanai

Sikanai (, sikanoi; ) – viena iš trijų Sicilijos tautų, gyvenusi ten finikiečių ir graikų kolonizacijos laikais.

Istorija 
Manoma, kad sikanai yra seniausi žinomi Sicilijos gyventojai, kurių pavadinimas išliko užfiksuotas šaltiniuose. Graikų istorikas Tukididas skelbė, kad sikanai į Siciliją atsikėlė iš Iberijos, bet nėra žinoma, kuo jis rėmėsi.

Elymai, manoma, yra antroji užrašyta tauta, atsikrausčiusi į Siciliją. Spėjama, kad jie atsikėlė iš Egėjo jūros regiono ar iš Anatolijos. Jie apsigyveno salos šiaurės vakaruose.
Sikelai buvo treti, manoma, atsikraustę iš žemyninės Italijos (galbūt iš Ligūrijos), ir apsigyvenę Rytų Sicilijoje.

Istoriniai įrašai aptinkami nuo laikų, kai finikiečiai XI a.p.m.e. įkūrė pirmąsias kolonijas, ir ypač nuo graikų įkurtos Sirakūzų kolonijos. Vėliau graikai įkūrė ir daugiau kolonijų.

Ankstesnieji siciliečiai buvo palaipsniui kolonistų asimiliuojami ir jau Romos valdymo laikais buvo visiškai asimiliuoti.

Kalba 
Yra žinomi keli trumpi įrašai, parašyti graikų abėcėle, bet išnykusia sikanų kalba.  Įrašai nėra išversti (atpažinti tik vardai), sikanų kalba nėra priskirta kuriai nors kalbų grupei dėl duomenų stygiaus.

Nuorodos 

Senovės Sicilijos tautos
Maltos istorija
Pranas Gražys

Pranas Gražys (1929 m. birželio 4 d. Mičionyse, Debeikių valsčius, Utenos apskritis – 2019 m. gruodžio 3 d. Šiauliuose) – rusų literatūros tyrinėtojas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1949 m. baigė Anykščių vidurinę mokyklą. Dirbo Skuodo rajono Lenkimų septynmetėje mokykloje. 1950–1953 m. tarnavo sovietinėje armijoje. Grįžęs dirbo Mičionių kolūkyje „Už taiką“. 1954–1959 m. studijavo Vilniaus valstybinio Vinco Kapsuko universiteto Filologijos ir istorijos fakultete, įgijo rusų filologo išsilavinimą. 1959–1962 m. Zarasų rajono Dusetų Kazimiero Būgos vidurinės mokyklos rusų kalbos ir literatūros mokytojas. 1963–1965 m. tęsė studijas Kazanės valstybio Vladimiro Uljanovo-Lenino universiteto aspirantūroje. 1967 m. Kazanės universitete apsigynė disertaciją „Turgenevas ir romantizmas“, filologijos mokslų kandidatas. 

1965–2007 m. Šiaulių Kazio Preikšo pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1968–1973 m., 1977–1987 m., 1989–1996 m. Rusų literatūros (nuo 1992 m. Visuotinės literatūros) katedros vedėjas. 1983–1986 m. Poznanės Adomo Mickevičiaus universiteto Rusų literatūros katedros docentas, dėstė rusų literatūrą. 1992 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Dostojevskis ir romantizmas“, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras. 1996–2004 m. Šiaulių universiteto Visuotinės literatūros katedros, 2005–2007 m. Literatūros istorijos ir teorijos katedros profesorius. 

Tyrinėjo XIX a. rusų rašytojų, daugiausia Fiodoro Dostojevskio kūrybą, jos sąsajas su romantizmo tradicija. 

Žmona Ona Gražienė (g. 1938 m.) – matematikos mokytoja. Sūnus Raimondas (g. 1966 m.), duktė Giedrė (g. 1967 m.). Palaidotas Mičionių kapinėse.

Bibliografija 
 Тургенев и романтизм: о сочетании реалистического и романтического образного отрожения. - Kazanė, 1966. - 52 p.
 Достоевский и романтизм. - Vilnius: Mokslas, 1979. - 169 p.
 Время в романах Достоевского и его современников. - Vilnius, 1982. - 75 p.
 Своеобразие организации повествования в романах Достоевского. - Vilnius, 1988. - 62 p.
 XIX amžiaus rusų romanas. - Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 2001. - 2 d.
 D. 1: 287 p. - ISBN 9986-38-284-X
 D. 2: 401 p. - ISBN 9986-38-570-9
 Rusų literatūra: vadovėlis-chrestomatija 10 klasei / Pranas Gražys, Danutė Klumbytė. - Kaunas: Šviesa, 1990. - 310 p.: portr. - ISBN 5-430-00623-8

Šaltiniai 

Lietuvos literatūrologai
Šiaulių pedagogai
Juozas Gražulis (1956)

Juozas Gražulis (1956 m. vasario 21 d. Mankūnuose, Alytaus raj. – 2010 m. birželio 13 d. Kaune) – Lietuvos kunigas, karo kapelionas, pulkininkas.

Biografija 
Broliai Petras Gražulis ir Antanas Gražulis.

1963–1967 m. mokėsi Mankūnų pradinėje mokykloje, 1967–1974 m. Miroslavo vidurinėje mokykloje. 1977–1982 m. studijavo Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje, birželio 6 d. įšventintas kunigu. 1999 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, teologijos licenciatas.

1982–1984 m. Simno, 1984–1986 m. Šakių parapijos vikaras. 1986–1991 m. Keturvalakių, 1991–2000 m. Alytaus Šv. Kazimiero parapijos klebonas, 1994–2000 m. ir Alytaus dekanato dekanas. 1991–2000 m. Alytaus įgulos karo kapelionas, nuo 2000 m. Lietuvos Respublikos kariuomenės ordinaro generalinis vikaras ir Lietuvos Respublikos kariuomenės vyr. kapelionas. 2004 m. pulkininkas. 

2009 m. už nuolatinį girtavimą ir netinkamą dvasininkui elgesį atleistas iš Lietuvos kariuomenės vyriausiojo kapeliono pareigų.  2009–2010 m. Kauno Šv. arkangelo Mykolo rektorato rektoriaus padėjėjas ir Kauno Kristaus Prisikėlimo parapijos kunigo pagalbininkas.

Šaltiniai 

 R. Butautas-Kudirka. Sūduvos dvasininkai. – Vilnius, 2010.

Lietuvos kunigai
Lietuvos kapelionai
Lietuvos pulkininkai
Andrejus Kirilenka (1906)

Andrejus Kirilenka (, g. 1906 m. rugsėjo 8 d. Voronežo gubernijoje – 1990 m. gegužės 12 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

1925 m. baigė profesinę mokyklą, 1936 m. baigė Rybinsko aviacijos institutą. 1929–1930 m. – komjaunimo funkcionierius. 1936–1938 m. – inžinierius. Nuo 1938 m. TSKP funkcionierius: Vorošilovsko rajono komiteto antrasis sekretorius, Zaporožės srities komiteto sekretorius, 1939–1941 m. ir 1944–1947 m. – antrasis sekretorius. 1941–1942 m. – veikiančioje armijoje, 1942–1944 m. – Valstybės gynybos tarybos įgaliotinis aviacijos gamykloje.

Nuo 1947 m. – Nikolajevo srities, nuo 1950 m. – Dnepropetrovsko srities, nuo 1955 m. – Sverdlovsko srities pirmasis sekretorius. 1962–1966 m. – TSKP CK Rusijos federacijos biuro pirmininko pirmasis pavaduotojas. 1966–1982 m. – TSKP CK sekretorius.

TSRS Aukščiausiosios Tarybos 3–10 šaukimų deputatas. Dukart Socialistinio darbo didvyris (1966 ir 1976 m.). 1956–1986 m. – TSKP CK narys, 1957–1961 m. – kandidatas į Politinio biuro narius, 1962–1982 m. – TSKP CK Politinio biuro narys.

Vienas artimiausių L. Brežnevo šalininkų. Aktyviai dalyvavo malšinant gyventojų nepasienkinimą Novočerkasko įvykių metu 1962 m.

TSRS politikai
Gediminas Grybauskas

Gediminas Grybauskas (g. 1931 m. balandžio 20 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas terapeutas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, pedagogas.

Biografija 
1956 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1956–1982 m. Kauno medicinos instituto dėstytojas. 1970 m. medicinos mokslų daktaras. 

1982–1997 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1987–1992 m. Bendrosios terapijos katedros vedėjas. Nuo 1984 m. profesorius. 1995 m. Vilniuje įkūrė privatų medicinos diagnostikos centrą, jo direktorius. 

Tyrimų pagrindinė sritis – kepenų, kasos, tulžies pūslės ir latakų, skrandžio, žarnyno ligos, reumatiniai virškinamojo trakto pažeidimai. 1995 m. su kitais įkūrė žurnalą „Medicinos teorija ir praktika“, red. kolegijos pirmininkas.

Bibliografija 
 Klinikinė gastroenterologija, su kitais, 1979 m.
 Vidaus ligos, vadovėlis, su kitais, 2 d. 1996 m.

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos pedagogai
Kazimieras Grybauskas

Kazimieras Grybauskas (1886 m. rugsėjo 2 d. Dotenėnuose, Švenčionių apskritis – 1953 m. birželio 26 d. Kaune) – Lietuvos farmacininkas, botanikas, vaistinių augalų tyrėjas, pedagogas.

Biografija 
Savarankiškai pasiruošęs ir išlaikęs keturių gimnazijos klasių egzaminus, pradėjo dirbti vaistinėje mokiniu, vėliau vaistininko padėjėju. 1919 m. Maskvos universitete baigė farmaciją. Tame pačiame universitete sutiko būsimą savo žmoną. Dirbo provizoriumi Rusijos miestuose, organizavo vaistinių augalų paruošas.

1923 m. grįžo į Lietuvą. Nuo 1924 m. dirbo VDU Botanikos sode, įkūrė Vaistingųjų augalų tyrimo skyrių. Jo pastangomis 1934 m. Lietuva įstojo į Tarptautinę vaistinių augalų federaciją. Nuo 1938 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas (1946–1950 m. Kauno universitetas), nuo 1940 m. VDU Botanikos sodo direktorius. Savo žinias bei tyrimų duomenis apie vaistinius augalus ir mokslinius darbus skelbė leidiniuose ir periodinėje spaudoje: „Farmacijos žinios“, „Lietuvos farmaceutas“, „Ūkininko patarėjas“, „Ūkininkas“, „Mūsų rytojus“, „Kosmos“ ir kt. 

1942 m. apgynė gamtos mokslų filosofijos daktaro laipsnį. Antrojo pasaulinio karo metais išgelbėjo Botanikos sodą nuo sunaikinimo. 

1944–1953 m. Medicinos fakulteto Botanikos ir farmakognozijos katedros vedėjas, 1945 m. profesorius. 1945 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas. 1946 m. biologijos mokslų daktaras. 1947–1951 m. LSSR AT deputatas. Nuo 1948 m. Farmacininkų draugijos pirmininkas. 1950–1952 m. pirmininkavo Lietuvos botanikų draugijai. 

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Bibliografija 
 Vaistingieji Lietuvos laukų augalai ir jų pritaikymas, 1927 m.
 Vaistingieji Lietuvos augalai, 1935 m.
 Kultūriniai apyniai ir jų auginimas, 1936 m.
 Gniužuliniai ir archegoniniai augalai, 1937 m.
 Lietuvos vaistinių augalų sąrašas (su Jakubu Movšovičiumi), 1941 m.
 Fenologinis žiedadulkių kritulių spektras, 1941 m.
 Farmakognostinė mikroskopija, 1941 m.
 Lietuvos TSR vaistingosios daržovės, 1946 m.
 Lietuvos TSR miškų sumedėję vaistingieji augalai, 1946 m.

Šaltiniai 

Lietuvos farmacininkai
Lietuvos botanikai
Lietuvos pedagogai
VDU dėstytojai
Karolis Chvedukas

Karolis Chvedukas (g. 1991 m. balandžio 21 d.) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis saugo pozicijoje.

Karjera 

2018 m. sausio pradžioje persikėlė į Airijos Dundalk FC klubą, tačiau sezoną nutraukė patirta čiurnos trauma. 2019 m. vasario pradžioje pasirašė sutartį su Airijos pirmojo Diviziono klubu iš Vaterfordo.

Rinktinės 
2009 m. debiutavo Lietuvos jaunimo iki 21 m. rinktinėje atrankos į 2011 m. Europos jaunimo čempionatą rungtynėse su Portugalijos bendraamžiais ir įmušė vienintelį lietuvių įvartį.

Pasiekimai 
 2017 m. LFF A lygos laimėtojas
 2009 m. LFF taurės laimėtojas
 2009 m. LFF supertaurės laimėtojas
 2018 m. Airijos futbolo lygos laimėtojas
 2018 m. Airijos futbolo taurės laimėtojas

Šaltiniai

Nuorodos 
 soccerway
 lietuvosfutbolas.lt
 transfermarkt.com
 uefa.com

Lietuvos futbolininkai
Jive Records

Jive Records buvo Jungtinių Amerikos Valstijų įrašų kompanija, įsikūrusi Niujorko mieste. Kompaniją 1977 m. lapkričio mėnesį įkūrė Clive Calder.

Kompanijos istorija 
Jive Records 1975 m. suformavo Clive Calder Londone, Willesden gatvėje. Pirmiau ši kompanija veikė tik Jungtinėje Karalystėje, tačiau jau 1981 m. kompanija jau galėjo veikti ir Jungtinėse Amerikos Valstijose po Zomba Recording Korporacijos sparnu. Žodis „jive“ buvo įkvėptas Pietų Afrikos Township Jive muzikos ir šokio. Vieni iš pirmųjų, kurie pasirašė sutartį su Jive buvo Whodini, Tight Fit, A Flock of Seagulls, Billy Ocean ir Samantha Fox.

Nuo įsigalėjimo JAV laikų Jive bendradarbiavo su Arista Records iki 1987 m. Po to RCA Records. Tais laikais Jive pasirašė sutartis su daug hiphopo atlikėjais, kaip Too Short ir Schoolly D. 9-dešimtmetyje „jive“ tapo viena iš stambiausių hiphopo įrašų kompanijų, o kompanijos atlikėjai, kaip Whodini, DJ Jazzy Jeff & The Fresh Prince, E-40, A Tribe Called Quest, KRS-One, ir R&B atlikėjai Aaliyah ir R. Kelly buvo vieni iš populiaresnių to meto atlikėjų.

Nors 9-dešimtmetyje Jive turėjo hiphopo įrašų kompanijos reputaciją, kompanija pasirašė sutartis su pop grupėmis Backstreet Boys, N Sync, ir atlikėjais Britney Spears. Visi šie atlikėjai pasiekė labai didelę sėkmę 21 amžiaus 1-ame dešimtmetyje, ir tapo trimis daugiausiai pardavusiais kompanijos visų laikų atlikėjais. 

Jive bendradarbiavimas baigėsi 1991 metais. Taip pat, 1991 metais pagrindiniu vadovu tapo Barry Weiss. Iki 2002 m. Jive priklausė tik BMG, kol BGM nenupirko Zomba Records už 3 miliajardus JAV dolerių ir abi kompanijas sukungė į Zomba Label Group.

2011 m. kampanija buvo uždaryta, teisės į jos atlikėjų įrašų leidybą atiteko „RCA Records“.

Atlikėjai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Zomba Label Group 
 Sony BMG Music Entertainment 
 Jive profilis Discogs.com
 Jive Jive profilis Musicbrainz.org

Buvusios įrašų kompanijos
Narynas (upė)

Narynas () – upė Kirgizijoje ir Uzbekijoje; viena iš Syrdarją sudarančių upių. Išteka iš centrinio Tian Šanio ledynų rytų Kirgizijoje, Isyk Kulio srityje. Pačiame aukštupyje vadinama Didžiuoju Narynu, kol susilieja su Mažuoju Narynu. Teka į vakarus tarpukalnių slėniais, vietomis siaurais tarpekliais. Žemupyje pasuka į pietvakarius ir patenka į Ferganos slėnį. Ten, Namangano srityje, susilieja su Karadarja ir duoda pradžią Syrdarjai.

Didžiausi intakai: Atbašis, Alabuka (kairieji), Sonkiolis, Kiokiomerenas, Kasansajus (dešinieji). Aukštupyje žiemą užšąla. Vandeningiausia būna vasarą. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Žemupyje Naryno vandenys tiekiami Ferganos kanalui. Ant upės įrengta eilė užtvankų su tvenkiniais: Toktogulo, Učkurgano, Kurpsajaus. Prie Naryno įsikūrę miestai: Narynas, Karakulis, Taš Kumyras (Kirgizija), Učkurganas (Uzbekija).

Šaltiniai 

Kirgizijos upės
Uzbekijos upės
Narynas

Narynas () – miestas centrinėje Kirgizijoje, 2020 m aukštyje virš jūros lygio, prie Naryno upės. Srities centras. 40,0 tūkst. gyventojų (1999 m.). Eina Biškeko-Tarugarto kelias. Mėsos, įrengimų gamybos, maisto pramonė. Veikia poilsio namai, alpinizmo ekspedicijų pradžios punktas. Yra valstybinis universitetas, krašto muziejus, teatras.

Istorija 

Narynui miesto ir srities centro statusas suteiktas 1927 m.

Šaltiniai 

Kirgizijos miestai
Medardas Grigaliūnas

Medardas Grigaliūnas (1925 m. rugpjūčio 18 d. Kuodžiuose, Velžio valsčius, Panevėžio apskritis – 2014 m. vasario 9 d. Vilniuje) – agronomas, valstybės bei partinis veikėjas, ilgiausiai vadovavęs sovietinės Lietuvos žemės ūkio politikai.

Biografija 
Mokėsi Kabelių pradžios mokykloje, 1950 m. baigė Joniškėlio žemės ūkio technikumą. 1950–1952 m. dirbo Šiaulių srities žemės ūkio valdyboje. 1954–1956 m. LKP CK, 1956–1959 m. LSSR MT darbuotojas. 1959–1961 m. Kepalių (Joniškio rajonas) kolūkio pirmininkas. 1961–1962 m. Joniškio rajono Vykdomojo komiteto pirmininkas, LKP Joniškio rajono komiteto I sekretorius ir LKP CK partinis organizatorius prie Joniškio teritorinės kolūkių ir sovietinių ūkių valdybos. 1962 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją.

1962–1963 m. žemės ūkio produktų gamybos ir paruošų ministro I pavaduotojas. 1963–1965 m. LSSR Ministrų Tarybos pirmininko I pavaduotojas ir žemės ūkio produktų gamybos ir paruošų ministras. 1965–1985 m. LSSR žemės ūkio ministras. Nuo 1968 m. SSRS-Danijos draugijos Lietuvos skyriaus prezidiumo pirmininkas. 1985–1988 m. Agropramoninio komiteto pirmininko pavaduotojas. 1988–1992 m. Tarpkolūkinių kurortinių įstaigų susivienijimo pirmininkas. 1993–1997 m. Lietuvos žemės ūkio bendrovių asociacijos programų direktorius.

Nuo 1961 m. LKP CK narys, nuo 1963 m. LSSR AT deputatas. 

Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Intensyvinti gamybą – svarbiausias žemdirbių uždavinys. – Vilnius: Mintis, 1977. – 51 p.
 Tarybų Lietuvos žemės ūkio gamybos intensyvinimas (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1983. – 114 p.

Įvertinimas 
 1975 m. LTSR nusipelnęs agronomas

Šaltiniai

Literatūra 
 Medardas Grigaliūnas / sud. Stasys Vasiliauskas, Vytautas Skuodžiūnas. – Vilnius: Presvika, 2005. – 129 p.: iliustr. – ISBN 9955-567-88-0

|-

Lietuvos TSR viceministrai
Lietuvos žemės ūkio ministrai
Lietuvos agronomai
Henrikas Šablevičius

Henrikas Šablevičius (1930 m. gruodžio 20 d. Lyduvėnuose, Raseinių rajone – 2004 m. balandžio 26 d.) – lietuvių kino režisierius, dokumentinio kino kūrėjas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos Kino ir televizijos katedros įkūrėjas.

Biografija 
1951 m. baigė LTSR dramos teatro studiją, dirbo aktoriumi Kauno jaunojo žiūrovo teatre, režisieriaus asistentu Lietuvos kino studijos "Dokumentikos" susivienijime, kino režisieriumi Valstybiniame televizijos ir radijo komitete. Nuo 1971 m. – Lietuvos kino studijos režisierius.

Filmografija 
Parašė scenarijų novelei „Paskutinis šūvis“ filme „Gyvieji didvyriai“ (rež. Arūnas Žebriūnas). Režisavo Lietuvos televizijos spektaklius, sukūrė vaidybinį filmą „Mažos mūsų nuodėmės" (1979), dokumentinius filmus „Mūsų vasara"(1963), „Muzikinis kaleidoskopas" (1965), „Atspindžiai" (1968), „Altajaus montažas" (1969), „Moteriški žaidimai" (1969), „Provincijos beieškant" (1970), „Aš, vargšas karalius", (1971), „Saulės ratas" (1972), „Velns išmislijo tekinį" (1972), „"Mūsų - trylika" (1972), „Apolinaras” (1973), „Kelionė ūkų lankomis” (1973), „Liuob šokt, liuob dainuot" (1974), „Oranžinė legenda” (1975), „Žiniuonė" (1975), „Kretingos medinukai" (1976), „Padangių laumžirgiai" (1976), „Didžioji iliuzija” (1977), „Nuplaukiančio laivo metas" (1977), „Suvalkietiškas pagyvenimas" (1982), „Vivat, dinamika" (1983), „Barnabas stipruolis" (1984), „Estų kalbos pamoka" (1984), „Dainoriai" (1985), „Bėgantis labirintu" (1985), „Žmogus, einantis namo” (1986), „Imu jūsų duoną" (1987), „Medžio atmintis" (1987), „Pabuvam savam lauki" (1988), „Sustingęs tvermės metas", 1990, „Už tėvynę Lietuvą" (1991), „Memento mori" (1992), „Laba diena - god dag" (1993), „Žingsniai alėjos gale" (1994), „Regėjimai" (1995), „,Dzūkų kiemas" (1997), „Pasmerktas myriop" (1999), „Neatėjo" (1999), „Peržengę ribą" (1999), „Genties sambūris" (2000).

Apdovanojimai 
 pelnė premijas ir prizus daugelyje tarptautinių kino festivalių tuometinėje Čekoslovakijoje, Vokietijoje, Gruzijoje, Estijoje ir kt.
 1972 m. – Lietuvos komjaunimo premija
 1989 m. – Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Šablevičius, Henrikas
Šablevičius, Henrikas
Šablevičius, Henrikas
Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Robertas Grigas

Robertas Grigas (g. 1960 m. kovo 2 d. Leipalingyje, Lazdijų rajonas) – Lietuvos kunigas, pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis.

Biografija 
1967–1978 m. mokėsi Leipalingio vidurinėje mokykloje. Nuo 1976 m. dalyvavo Eucharistijos bičiulių veikloje, blaivybės sąjūdyje. 1978–1982 m. Vilniaus pedagoginio instituto Užsienio kalbų fakultete studijavo vokiečių kalbą ir literatūrą. Su kitais leido ir platino žurnalą „Vytis“, bendradarbiavo Lietuvos katalikų bažnyčios kronikoje, laikraštyje „Aušra“, juos platino. 1982–1984 m. tarnavo SSRS kariuomenėje, viešai atsisakė duoti sovietinio kario priesaiką. 

1985–1988 m. Kiauklių bažnyčios zakristijonas, studijavo pogrindinėje kunigų seminarijoje, 1987 m. gruodžio 7 d. slapta įšventintas kunigu. 1987 m. rugpjūčio 23 d. mitinge Vilniuje pasmerkė Molotovo-Ribentropo paktą.  Už antisovietinę veiklą persekiotas. Nuo 1988 m. dalyvavo Sąjūdžio veikloje. 1989–1991 m. Labanoro, Kietaviškių kunigas (administratorius), Kaišiadorių vikaras. Per 1991 m. sausio 13 d. įvykius Parlamente aukojo Mišias. 1991–1992 m. Kauno kunigų seminarijos dvasios tėvas. Nuo 1997 m. Lietuvos „Caritas“ federacijos generalinis direktorius. Dirba sielovados darbą Ateitininkų federacijoje, bendradarbiauja katalikų spaudoje. 

Nuo 1975 m. rašė (slapyvardžiai Rasūnas, Skaidrūnas, Rūtautas), savilaida leido ir nelegaliai platino eilėraščių rinkinius „Benamės svajos“ (išl. 1988 m.), „Kelias Lietuvon“, „Katakombų gėlės“, „Marijos ašara“, parašė atsiminimus apie armiją „Rekrūto atsiminimai“ (1993 m., 2 leid. 1999 m.).

Bibliografija 
 Benamės svajos: eilėraščiai / Rasūnas. – Vilnius: Lietuva, 1985. – 112 p.
 Rekrūto atsiminimai: Lietuva-Kazachstanas-Lietuva, 1982–1984 / red. D. Linčiuvienė. – Kaunas: Caritas, 1993. – 213 p.: iliustr. – ISBN 9986-461-01-4
 Rekrūto atsiminimai. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Katalikų akademija, 1999. – 284 p.: iliustr. – ISBN 9986-592-26-7
 Benamės svajos: eilėraščiai. – Kaunas: Naujasis lankas, 2014. – 333 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-03-863-4

Įvertinimas 
 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis 
 1998 m. Vyčio kryžiaus 3 laipsnio ordinas 
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Šaltiniai 

Ateitininkai
Lietuvos kunigai
Lietuvos disidentai
Lietuvos poetai
Jonas Grigonis

Jonas Grigonis (g. 1929 m. kovo 20 d. Girgžduose, Kruonio valsčius) – Lietuvos filosofas, politinis veikėjas.

Biografija 
1952 m. baigė Vilniaus universitetą (VU). 1952–1956 m. LLKJS CK sekretorius. 1960 m. Maskvoje baigė Visuomeninių mokslų akademiją prie SSKP CK. 1961 m. filosofijos mokslų kandidatas. 

1960–1963 m. LKP CK kultūros, mokslo ir mokyklų skyriaus vedėjas. 1963–1992 m. VU Dialektinio ir istorinio materializmo (nuo 1964 m. Filosofijos) katedros dėstytojas, 1963–1991 m. prorektorius mokslo reikalams. Nuo 1980 m. profesorius. 2006 m. Liustracijos komisijos sprendimu pripažintas bendradarbiavęs su KGB. 

1961–1964 m. LKP CK narys, 1964–1966 m. kandidatas į LKP CK narius. 1963–1967 m. LSSR AT deputatas.

Mokslinė veikla 
Tyrinėjo šiuolaikinės fizikos idėjų reikšmę ir jų filosofijos interpretaciją. Pabrėžė, kad nauji fizikos duomenys patvirtina materialistinį požiūrį, teikia konkrečios medžiagos filosofijos išvadoms ir apibendrinimams.

Bibliografija 
 Šių dienų fizika ir filosofija. – Vilnius: Mintis, 1969. – 243 p.
 Vilniaus universiteto istorija, vienas autorių, 3 t. 1976–1979 m., LSSR valstybinė premija, 1981 m., su kitais
 Vilniaus akademijos vizitatorių memorialai ir vyresniųjų nutarimai / Jonas Grigonis, Jonas Kubilius, Eugenija Ulčinaitė, Algirdas Šidlauskas. – Vilnius: Mokslas, 1987. – 324 p.

Įvertinimas 
 1979 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
 1981 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos filosofai
Lietuvos pedagogai
VU prorektoriai
Vytautas Grigoras

Vytautas Grigoras (g. 1933 m. spalio 28 d. Jonavoje) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1959 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto Fizikos ir matematikos fakultetą, 1959–1960 m. jame dėstė. 1960–1966 m. mokytojavo Vilniaus I-oje mokykloje-internate. 1966–1968 m. Vilniaus miesto Spalio rajono liaudies švietimo skyriaus vedėjas. 1968–1970 m. LSSR MT Profesinio techninio mokymo komiteto Kultūrinio auklėjimo ir buities skyriaus viršininkas.

1970–1973 m. Vilniaus universiteto (VU) Darbo mokslinio organizavimo ir valdymo laboratorijos vedėjas, nuo 1973 m. universiteto dėstytojas. 1976 m. ekonomikos mokslų kandidatas.  1979–1989 m. VU Pramonės ekonomikos fakulteto dekanas, 1982–1987 m. dar ir Darbo ekonomikos ir organizavimo katedros, 1992–1997 m. Vadybos katedros vedėjas; nuo 1981 m. docentas. Nuo 1999 m. dėsto ir Kooperacijos kolegijoje.

Mokslinė veikla 
Vienas pirmųjų Lietuvoje atliko darbo ekonomikos tyrimų. Mokslinių darbų pagrindinės kryptys: vadyba, verslo vadyba, personalo vadyba, darbo ekonomika, darbo vertinimas ir apmokėjimas. Parengė mokymo priemonių. Dalyvavo rengiant įstatymų projektus.

Bibliografija 
 Darbo kolektyvo formavimas pramonės įmonėje, su I. Žeberskiu, rusų k., 1975 m.
 Ūkinio mechanizmo tobulinimas, su Kęstučiu Glavecku, rusų k., 1984 m.

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Lietuvos pedagogai
Zita Bružaitė

Zita Bružaitė (g. 1966 m. rugsėjo 3 d. Kaune) – lietuvių kompozitorė, gyvena ir kuria Kaune ir Vilniuje.

Biografija 

 1973–1981 m. mokėsi Kauno J. Naujalio vidurinėje meno mokykloje (mokyt. V. Domeikaitės fortepijono klasėje).
 1981–1986 m. mokėsi Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje, baigė muzikos teorijos specialybę (kompoziciją studijavo dėst. A. Kubiliūno klasėje).
 1989–1994 m. studijavo Lietuvos muzikos akademijos prof. J. Juzeliūno kompozicijos klasėje.
 Nuo 2009 m. – Lietuvos kompozitorių sąjungos pirmininkė.
 Nuo 2011 m. – Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademijos docentė, Muzikos teorijos skyriaus vedėja.

Įvertinimas 

 2019 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Reikšmingiausi kūriniai scenai 

 Undinė – opera, 2000 (2007)

 Grybų karas – operėlė – parodija, 1997 (2000)

 Voro vestuvės – operėlė – baletas, 2007

Stambių formų kūriniai didelėms atlikėjų sudėtims 

 Amžių dainos – kantata chorui ir simfoniniam orkestrui, 1997

 Piligrimai – sopraniniam saksofonui ir fagotų chorui, 1999

 Bliuzomanija – trimitui, džiazo solistei ir dvigubam pučiamųjų kvintetui, 2000

 Fading dance – pučiamiesiems, f – nui, bosinei gitarai ir mušamiesiems, 2003

 Retro koncertas fortepijonui ir styginiams, 2005

 Kitas krantas smuikui ir styginiams, 2005

 Chorinė siuita, 2007

 Estampida, 2008

Kūriniai simfoniniam orkestrui 

 Ignis fatuus („Žaltvykslė“) – simfoninė poema, 1994

 Laterna magica – simfoninė poema, festivalis „Iš arti“, 2003

 Der feierliche Marsch – sopranui, vyrų chorui ir simfoniniam orkestrui, 2007

Kameriniai 

 Con – textum – saksofonų kvartetui, 2001

 Styginių kvartetai – „Versmė“ 1995, „Mozaika I“ 1997, „Mozaika II“ 2005

 Cobra – capella keturiems klarnetams, 2004

 Galopu – 2 fortepijonams ir mušamiesiems, 2004

 Hi, Haydn! – 2 obojams, fagotui ir klavesinui, 2004

 Hi, Visby, Hi ! – nonetas, 2004

Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos muzikos pedagogai
VDU dėstytojai
Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Vahagnas Grigorianas

Vahagnas Grigorianas (g. 1942 m. kovo 27 d. Jerevane) – Lietuvoje gyvenantis Armėnijos rašytojas ir vertėjas.

Biografija 
1964 m. baigė filologiją Jerevano universitete. Nuo 1995 m gyvena Lietuvoje.

Novelėse ir apysakose nagrinėjamos dorovinės ir psichologinės problemos. Romane „Priešaušrio tamsa“ vaizduojami Armėnijos žmonių likimai istorinių lūžių laikotarpiais. Apysakų ir novelių rinkinyje „Paukščio siela“ satyros, fantastikos ir parabolės priemonėmis atskleidžiami gyvenamojo laikotarpio žmonių santykiai, yra lietuviškų motyvų. Parašė kūrinių vaikams. Išvertė ir išleido armėnų kalba J. Avyžiaus romaną „Sodybų tuštėjimo metas“ (1981 m.), J. Baltušio „Sakmė apie Juzą“ (kartu su žmona N. Grigolavičiūte, 1984 m.)

Bibliografija 
 Popieriniai balandžiai, novelės, 1964 m.
 Dievai juokauja, novelės, 1971 m.
 Jauniausias karaliaus sūnus, apysaka, 1974 m.
 Raudonas sniegas, apysaka, 1974 m.
 Atoslūgis, apysaka, 1976 m.
 Pasakų miškas, vaikams, 1978 m.
 Balta varna, apysaka, 1981 m.
 Pasakų miestas, vaikams, 1982 m.
 Pasakų slėnis, vaikams, 1983 m.
 Priešaušrio tamsa, 1984 m.
 Paukščio siela, novelės, 2002 m.

Šaltiniai 

Armėnijos rašytojai
Lietuvos pedagogai
Satyrikai
Elena Grinaveckienė

Elena Šopaitytė-Grinaveckienė (1928 m. birželio 10 d. Klišiuose, dab. Jurbarkas – 1999 m. rugsėjo 29 d. Kaune) – Lietuvos kalbininkė, dialektologė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
Vyras Vladas Grinaveckis. 1947 m. baigė Jurbarko gimnaziją, 1952 m. Vilniaus universitetą. 1958 m. filologijos mokslų kandidatė. 

Nuo 1955 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių kalbos institutas), 1960–1966 m. Kalbos istorijos ir dialektologijos skyriaus vadovė. Palaidota Jurbarke.

Mokslinė veikla 
Tyrė lietuvių kalbos, daugiausia Mituvos upyno tarmes, t. p. periferines tarmes, lietuvių ir slavų kalbų sąveiką. Parengė tarmių tekstų rinkinių, Lietuvių kalbos žodynui užrašė apie 35 000 žodžių.

Bibliografija 
 Lietuvos TSR upių ir ežerų vardynas, ats. redaktorė, 1963 m.
 Lietuvių kalbos tarmės, chrestomatija, viena rengėjų ir redaktorių, 1970 m.
 Baltarusijos mikrotoponimika, viena sudarytojų, 1974 m.
 Lietuvių kalbos atlasas, viena autorių ir redaktorių, 3 t. 1977–1991 m.; Lietuvos mokslo premija, su kitais, 1994 m.
 Šiaurės vakarų Baltarusijos ir jos paribio baltarusių tarmių žodynas, viena autorių ir redaktorių, 5 t. 1979–1986 m.
 Lietuvių tarmių tekstai: Balatna (Varanavas), 1994 m.
 Lietuvių tarmių tekstai: Vilniaus miesto senųjų gyventojų šnekta, su V. Vitkausku, 1997 m.
 Elena Grinaveckienė: bibliografija (sud. Birutė Gudelienė, Danguolė Mikulėnienė). – Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2008. – 35 p. – ISBN 978-9955-704-51-5

Įvertinimas 
 1978 m. LSSR nusipelniusi kultūros veikėja
 1994 m. Lietuvos mokslo premija, su kitais

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos kalbininkai
Lietuvos pedagogai
Baltistai
Vladas Grinaveckis

Vladas Grinaveckis (1925 m. rugpjūčio 15 d. Šiauduvoje, Laukuvos valsčius – 1995 m. rugpjūčio 19 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, dialektologas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
Žmona Elena Grinaveckienė. 1952 m. baigė Vilniaus universitetą. 1955–1994 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) dėstytojas, 1963–1966 m. Lietuvių kalbos katedros vedėjas. 1970 m. filologijos mokslų daktaras. Nuo 1972 m. profesorius.  Palaidotas Laukuvoje.

Mokslinė veikla 
Tyrė bendrinės lietuvių kalbos ir tarmių santykius, kirčiavimą. Svarbiausia tyrimų sritis – žemaičių tarmė, ypač jos fonetikos istorija. Parengė mokomųjų knygų, paskelbė tarmių tekstų.

Bibliografija 
 Gimtosios mokinio tarmės panaudojimas literatūrinės kalbos tarties ir rašybos mokymui, 1962 m.
 Gimtosios tarmės fonetikos tyrinėjimo pagrindai, 1980 m.
 Tarmės ir literatūrinė kalba, 1983 m.
 Lietuvių kalbos tarmių kirčiavimo klausimai, 1991 m.
 Pietų žemaičių tekstai: Raseiniškiai, 1984 m.
 Pietų žemaičių tekstai: Varniškiai, 1986 m.
 Lietuvių tarmės: Fonetika, morfologija. Rytų aukštaičių ir vakarų žemaičių tekstai, su Ž. Markevičiene, 1993 m.
 Kalbininkas Kazimieras Jaunius, su V. Drotvinu, 1970 m.
 Žemaičių tarmių istorija (fonetika), 1973 m.
 Žemaičių leksikos pagrindai, 1985 m.
 Lietuvių tarmės: Fonetika. Morfologija, 1975–1990 m. rašytų straipsnių rinkinys, 1991 m.
 Lietuvių kalbos keliakamieniai daiktavardžiai, su Ž. Markevičiene, 1994 m.

Šaltiniai 

Baltistai
Lietuvos kalbininkai
Lietuvos pedagogai
Janis Grinbergas

Janis Grinbergas (, 1925 m. spalio 29 d. Liepojoje, Latvija – 2013 m. kovo 9 d. Vilniuje) – Lietuvos rankininkas, krepšininkas, treneris, teisėjas, sporto darbuotojas.

Biografija 
Gimė latvių savanorio ir į Liepoją su šeima iš Vilniaus krašto atvykusios lietuvės šeimoje. Vaikystė ir jaunystė prabėgo Latvijoje. 1944 m. rudenį vokiečiai išvežė darbams į Čekijos miestą Hradec Kralovę. Po karo persikėlė į Prahą, su vietos „Uncas“ krepšinio komanda tapo Čekijos čempionu, vėliau ėmė ją treniruoti. Savo patarimais padėjo ir Slovakijos čempionams „ŠK Bratislava“ krepšininkams. Grįžo į Latviją. 1948–1949 m. Kauno valstybinio universiteto dėstytojas-treneris. 1949–1953 m. krepšinio komandos „Kauno audiniai“ žaidėjas, treneris. 1950 m. baigė Latvijos kūno kultūros institutą. Nuo 1952 m. sąjunginės kategorijos krepšinio teisėjas.

Nuo 1953 m. gyveno Vilniuje. 1953–1955 m. LSSR kūno kultūros ir sporto komiteto krepšinio, 1953–1989 m. rankinio vyr. treneris. Nuo 1955 m. sąjunginės kategorijos rankinio teisėjas. 1956–1964 m. SSRS moterų rankinio rinktinės treneris. Nuo 1959 m. tarptautinės kategorijos rankinio teisėjas. 1963–1965 m. ir 1968–1970 m. SSRS vyrų rankinio rinktinės treneris. 1972–2000 m. Tarptautinės rankinio federacijos (IHF) teisėjų ir taisyklių komisijos narys, oficialus atstovas XX–XXVII olimpinėse žaidynėse, daugelyje pasaulio pirmenybių.  1978–1980 m. XXII olimpinių žaidynių Maskvoje rankinio varžybų direktorius.

1989–1992 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto (LTOK) generalinis sekretorius, nuo 2002 m. garbės generalinis sekretorius. 1997–1998 m. Lietuvos rankinio federacijos prezidentas, nuo 1998 m. garbės prezidentas. Nuo 2000 m. IHF garbės narys. 21 kartą vedė IHF teisėjų kursus. 2005 m. Lietuvos olimpinės akademijos akademikas.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Mažojo rankinio taisyklės mergaitėms ir berniukams, 2 d., 1975 m.
 Tarptautinės rankinio taisyklės. – Vilnius, 1978. – 43 p.: iliustr.
 Sporto metodinės rekomendacijos rankinio teisėjams. – Vilnius, 1978. – 18 p.: iliustr.
 Esminės rankinio tarptautinių taisyklių naujovės, 1982 m.
 Rankinio gynybos sistemos, su kitais, 1974 m., vokiečių k.
 Metodiniai nurodymai rankinio teisėjams, 1997 m., išversta į 15 kalbų

Įvertinimas 
 1965 m. SSRS nusipelnęs treneris
 1981 m. LTSR nusipelnęs kūno kultūros ir sporto darbuotojas
 2000 m. KKSD 2-o laipsnio ordinas „Už nuopelnus Lietuvos sportui“
 2001 m. Tarptautinio olimpinio komiteto ordinas
 2001 m. DLK Gedimino 5 laipsnio ordinas 
 2005 m. KKSD 1-o laipsnio ordinas su grandine „Už nuopelnus Lietuvos sportui“
 2008 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius

Šaltiniai

Literatūra 
 Janis Grinbergas. Sporto maestro: biografija / Petras Algirdas Čiočys. – Kaunas: Arx Baltica, 2010. – 222 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-39-107-4

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos krepšinio treneriai
Lietuvos krepšinio teisėjai
Rankinio teisėjai
Lietuvos Olimpinės akademijos nariai
Lietuvos Olimpinio komiteto nariai
Beatričė Grincevičiūtė

Beatričė Grincevičiūtė (1911 m. lapkričio 28 d. Stolaukėlis, Bartninkų valsčius – 1988 m. lapkričio 17 d. Vilnius) – Lietuvos dainininkė (sopranas).

Biografija 
Muzikos mokėsi namie, 1928 m. baigė Varšuvos aklųjų ir nebyliųjų institutą, 1933–1940 m. mokėsi Liaudies konservatorijoje Kaune ir 1933–1944 m. privačiai pas A. Sinkevičiūtę. Jos muzikiniam išprusimui įtakos turėjo Emilio Mlynarskio aplinka ir globa, 1921–1928 m. Varšuvoje gyveno jo šeimoje.

1931–1932 m. dirbo Kauno aklųjų institute. 1937 m. pradėjo dainuoti per radiją. Nuo 1943 m. rengė solo koncertus. 1944–1946 m. Lietuvos filharmonijos, 1946–1965 m. Lietuvos radijo solistė. Daug koncertavo su Baliu Dvarionu. Repertuarą sudarė daugiau kaip 1000 kūrinių – lietuvių ir kitų tautų liaudies dainos, kamerinė klasikinė muzika. Pirmoji atliko daugelį lietuvių kompozitorių dainų vaikams. Turėjo savitą lyrišką, šviesaus tembro balsą.

Atminimas 
Nuo 1994 m. Vilniuje veikia jos memorialinis butas muziejus. 

2011-ji metai aklųjų ir silpnaregių bendruomenėje paskelbti Beatričės metais. Lietuvos aklųjų ir silpnaregių sąjunga, minėdama Lietuvos kamerinio dainavimo pradininkės ir šio žanro puoselėtojos gimimo 100-ąją sukaktį, inicijavo projektą „Susitikimas su Beatriče po 100 metų“  – mobilios edukacinės parodos parengimą. Paroda pristatyta artistės memorialiniame bute-muziejuje „Beatričės namai“, vėliau ji keliavo po gimtąjį Suvalkijos kraštą: Ilguvos dvare, Šakių viešojoje bibliotekoje, Kriūkų vidurinėje mokykloje, Prienų krašto muziejuje, Kaune.

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR valstybinė premija

Literatūra 
 T. Sakalauskas. Beatričė. – Vilnius, 1982 m.
 Esi graži ir nuostabi.. Dainininkės Beatričės Grincevičiūtės artimųjų laiškai ir atsiminimai, parengė J. Raškauskas. – Vilnius, 1998 m.
 Beatričė Grincevičiūtė: prisiminimai (sud. Vladas Žukas). – Vilnius: Ogamas, 2004. – 226 p.: iliustr. – ISBN 9986-9399-9-2
 Kas liko laiškuose: Beatričės Grincevičiūtės ir Juozo Urbšio laiškus pavarčius (sud. Jadvyga Zinaida Janulevičiūtė). – V.: Lietuvos aklųjų biblioteka, 2004. – 98 p.: iliustr. – ISBN 9955-11-348-0
 Ilguva amžininkų atsiminimuose: straipsnių rinkinys (sud. Albinas Vaičiūnas). – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2008. – 85 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-33-374-6
 Lietuvių liaudies dainos su Beatriče Grincevičiūte (sud. Renata Tarosaitė - Minkevičienė, Eglė Jokužytė). - VŠĮ "Verslas ar Menas" , 2016 m. - 34 p.: ISBN 978-609-95642-6-5

Šaltiniai 

Sopranai
Lietuvos operos dainininkai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Alina Grinienė

Alina Grinienė-Miliušytė (1916 m. balandžio 16 d. Tverė – 1998 m. sausio 16 d. Miunchenas, palaidota Kaune, Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos pedagogė, visuomenės veikėja.

Biografija 
Lietuvių literatūros ir meno tyrinėtojo J. Griniaus žmona. Vytauto Didžiojo universitete studijavo lietuvių ir prancūzų literatūrą, pedagogiką, psichologiją. Dalyvavo sudarant 1941 m. Į Laisvę laikraščio pirmąjį numerį, paskelbusiam Lietuvos nepriklausomybės atstatymą ir kursčiusiam neapykantą prieš žydus.  1943 m. baigė Vilniaus universitetą. 1941–1944 m. dalyvavo antinaciniame ir antisovietiniame pasipriešinimo judėjime, buvo LF narė. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją; lietuvių tremtinių mokyklose dirbo pedagoginį darbą. 1948–1953 m. Pabaltijo moterų tarybos narė, vėliau šios organizacijos atstovė Vakarų Vokietijoje, ateitininkų, LF bičiulių, Vokietijos lietuvių bendruomenės veikėja. 1955–1958 m. dirbo Amerikos balso radijo redakcijoje Miunchene. Bendradarbiavo su Laisvės, Laisvosios Europos radiju, Bendrojo Amerikos lietuvių fondo tarnautoja Miunchene, Lietuvos moterų klubų federacijos Vokietijoje pirmininkė. 1954–1998 m. Lietuviškųjų studijų savaičių Europoje meno programų rengėja, lietuvių jaunimo šokių kolektyvo „Ratukas“ įkūrėja, 1968–1990 m. vadovė. Bendradarbiavo laikraščiuose „Ateitis“, „Darbininkas“, „Draugas“, „Europos lietuvis“, „Tėviškės žiburiai“, leido ir redagavo įvairius biuletenius.

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos žurnalistai
Vokietijos lietuviai
Ateitininkai
Nuolatinė kariuomenė

Nuolatinė kariuomenė () – kariuomenė, kuri yra ir taikos metu, t. y., ji nėra paleidžiama pasibaigus karo veiksmams ir išlaiko kovinę geba taikos metu. Tokią kariuomenę gali sudaryti profesionalūs kariai arba pakankamai ilgą tikrąją karinę tarnybą atliekantys šauktiniai.

Nuolatinė kariuomenė skiriasi nuo kariuomenės rezervo, kurio kareiviai ima veikti tik karo atveju (šiais laikais – ir stichinių nelaimių ar katastrofų atveju).

Nuolatinė kariuomenė paprastai būna geriau ginkluota ir labiau treniruota už rezervo karius ar šauktinių miliciją.

Teigiama, kad senovės Romos kariuomenė Respublikos laikais buvo nuolatinė kariuomenė, ypač po Marijaus reformos 107 m. pr. m. e. Gajus Marijus panaikino senąją piliečių mobilizavimo, remiantis turtine padėtimi, sistemą ir sukūrė profesionalią armiją, kurioje tarnaudavo numatytą laiko tarpą. Šią tvarką perėmė ir Romos imperija.

Paprastai pirmąja nuolatine armija laikomi Osmanų imperijos janyčarai, įkurti XIV a.

Pirmąja nuolatine kariuomene Vakarų Europoje laikoma Prancūzijos karaliaus Karolio VII (1403–1461 m.) kariuomenė.
Vengrijos karalius Matijas Korvinas (Matthias Corvinus; 1443–1490) turėjo nuolatinę kariuomenę, kuri vadinosi Fekete Sereg ('Juodoji Vengrijos kariuomenė') ir buvo tiems laikams neįprastai didelė kariuomenė, leidusi iškovoti daug pergalių ir užkariauti dalį Austrijos ir Bohemijos. Ši kariuomenė laikoma viena pirmųjų Europos nuolatinių kariuomenių po Senovės Romos kariuomenės.

Pirmoji D. Britanijos nuolatinė kariuomenė buvo 1685 m. suformuota Anglijos karaliaus Jokūbo II kariuomenė.

Nuorodos 

Kariuomenė

da:Hær#Stående hær
Mis Pasaulis 1960

Mis Pasaulis 1960 – dešimtoji konkurso Mis Pasaulis ceremonija, vykusi Londone. Konkurse laimėjo Norma Cappagli atstovavusi Argentinai.

Rezultatai

Dalyvės 

 -  Norma Gladys Cappagli 
 -  Gila Golan 
 -  Denise Muir 
 -  Ingrun Helgard Möckel 
 -  Judith Ann Achter 
 -  Maria Edilene Torreão 
 - Irene Ruth Kane 
 -  Layla Rigazzi 
 -  Lee Young-hee
 - Hilda Fairclough 
 - Danica d'Hondt 
 - Diane Medina 
 - Eiko Sakimurai 
 - Grethe Solhoy
 Rodezija ir Njasalendas - Jenny Lee Scott
 -  Margaret Pasquil Nott
 - Huberte Box 
 - Dalia Monasterios Thornee
 - Ma Sen Aye
 - Mary Mavropoulos
 - Lise Bodin
 - Maria Rosa Rodríguez Vascones 
 - Margaretha Schauman 
 - Kalliopi Geralexi 
 - Carina Verbeek 
 - Kristin Thorvaldsdóttir
 - Iona Pinto 
 - Eriny Emile Sebella
 - Jasmine Batty
 - Giselle Nicolas Nasr
 - Liliane Mueller
 - Rajaobelina Bedovoahangy
 - Carmen Isabel Recalde
 - Concepción Molinera Palacios
 - Barbro Gunilla Olsson
 - Teura Bauwens
 - Carmen Lesley Woodcock
 - Nebahat Cehre 
 - Beatriz Benítez

Pasitraukė 
 - Luise Kammermair 
 - Marinka Polhammer Espinosa 
 - Lena Woo
 - Judith Willoughby
 - Lorraine Nawa Jones 
 - Maricruz Gómez Díaz
 - Elaine Maurath 
 - Miriam Maritza Estevez

Pakeistos kitomis 
 - Alicia Stokhelmeir Matos
 - Yolanda Biecosai
 - Annette Driggers
 - Iris Teresa Ubal Cabrera

Nuorodos 
Oficiali svetainė
Rezultatai 

1960 metai
Mis Pasaulio konkursai
Fekete Sereg

Fekete Sereg (tariama fekete šereg), Juodoji Vengrijos kariuomenė - Vengrijos karaliaus Matijo Korvino suformuota profesionali Vengrijos karalystės kariuomenė, kuri buvo viena pirmųjų nuolatinių kariuomenių Europoje. Egzistavo 1458-1490 m. Juodąja ji buvo pavadinta dėl juodų šarvų.

Juodoji kariuomenė reguliariai gaudavo algą. Ji buvo pirmoji Europos kariuomenė, nepralaimėjusi nė vieno mūšio valdant vienam karaliui, nuo Aleksandro Makedoniečio laikų.

Kariuomenės branduolį sudarė 8-10 tūkstančių samdinių, kurių skaičius padvigubėdavo karo metu. Vėliau jų skaičius padidintas iki 30 000. Kareiviai daugiausiai buvo čekai, vokiečiai, lenkai, o nuo 1480 m. - ir vengrai.

Kariuomenę sudarė keturios rūšys - pėstininkai, artilerija, lengvoji ir sunkioji kavalerijos.

Mirus Matijui Korvinui netrukus suiro ir Juodoji kariuomenė, kadangi silpnas karalius Vladislavas II Jogailaitis nesugebėjo finansiškai išlaikyti šios kariuomenės.

Kariuomenė
Vengrijos istorija
Porsche 924

Porsche 924 yra automobilių gamintojo Porsche modelis, gamintas nuo 1976 iki 1988 metų.

Tai pirmasis Porsche automobilis su priekyje patalpintu varikliu, aušinamu skysčiu. Iki tol gaminti Porsche modeliai aušinamą oru variklį turėjo gale. Priekyje esantis variklis sujungtas su gale esančia pavarų dėže 20 mm (vėliau storesniu) skersmens velenu.

Variklis 
Automobilio variklis iki Porsche 924 buvo naudojamas AUDI 100 (modeliuose iki 1983 metų) automobiliuose ir Volkswagen LT mikroautobuse. Skirtumas tas, kad Porsche paliko variklio bloko apačią, o viršų, taip vadinamąją „galvą“, perdirbo pagal savo poreikius. Rezultate variklio galia išaugo nuo 95 iki 125 AG. Kartu gale esanti pavarų dėžė automobiliui davė ganėtinai neblogą pagal tuos laikus dinamiką – 9.9 sekundės iki 100 km/val. Didžiausias greitis siekė 200 km/val.

Pagamintų modelių skaičius 

! Gamybos metai
! Pagaminta viso
! JAV
! Japonija
! Likęs pasaulis
|-----
| 1976
| 5145
| 1
| 
| 5144
|-----
| 1977
| 25596*
| 7496
| 425
| 17675
|-----
| 1978
| 21562
| 11638
| 450
| 9474
|-----
| 1979
| 20619
| 9636
| 508
| 10475
|-----
| 1980
| 12794 †
| 3700
| 
| 9094
|-----
| 1981
| 11824 ‡
| 2155
| 
| 9669
|-----
| 1982
| 10091
| 2277
| 
| 7814
|-----
| 1983
| 5785
| 
| 
| 5785
|-----
| 1984
| 4659
| 
| 
| 4659
|-----
| 1985
| 3214
| 
| 
| 3214
|-----
| Viso
| 121289
| 36902
| 1383
| 83004
|}

 įskaitant 3000 specialios "Martini" laidos modelius
† įskaitant 1030 specialios "Le Mans" laidos modelius
‡ įskaitant 1015 specialios "50 Jahre Porsche/Weissach" laidos modelius

924
Lincoln City FC

Lincoln City FC – Anglijos futbolo klubas iš Linkolno.

Pasiekimai 
 5-oji vieta II ešelone (1902 m.)

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 http://www.redimps.premiumtv.co.uk 

Lincoln
Linkolnas (Anglija)

Linkolnas – miestas vidurio rytų Anglijoje; grafystės centras. Geležinkelio stotis. Miesto įžymybė yra XI a. katedra. Veikia kolegija.

Sportas 
 Lincoln City FC (futbolas)

Anglijos miestai
Linkolnšyro gyvenvietės
Romos kolonijos
Marijampolės futbolo arena (stadionas)

Hikvision arena, Marijampolės futbolo arena arba Marijampolės sporto centro stadionas– futbolo stadionas Marijampolėje. Namų rungtynes žaidžia A lygos klubas FK Sūduva. Stadione 2008 m. Lietuvos rinktinė žaidė 2010 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos varžybose prieš Austrijos rinktinę. Tai pirmasis futbolo stadionas pastatytas nuo Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo.

Istorija 
Atidarymo rungtynėse FK Sūduva susitiko su daugkartiniais Lietuvos čempionais FBK Kaunas futbolininkais. Rungtynės baigėsi rezultatu 0–0. Pirmąjį įvartį šiame stadione pelnė Sūduvos žaidėjas Sergej Koziuberda. Jis pasižymėjo 2008 m. liepos 17 d. UEFA taurės atrankos rungtynėse prieš Velso TNS klubą.

Šalia stadiono veikia ir 2660 vietų dengtas futbolo maniežas, kuriame futbolą galima žaisti visus metus.

Šalia stadiono funkcionuoja ir dvi futbolo treniruočių aikštės po atviru dangumi.

2009 m. gegužės mėnesį stadione įrengtos papildomos tribūnos, kurios padidino talpą iki 6250 vietų.

2013 m. liepos 20–rugpjūčio 1 dienomis vyko 2013 m. Europos U-19 futbolo čempionatas. Šiame stadione žaidė tokios futbolo rinktinės iš Ispanijos, Portugalijos, Turkija, Serbija, Gruzija. Taip pat vyko finalas tarp Prancūzijos ir Serbijos. Rungtynes transliavo „Eurosport“ televizija.

2019 m. gruodžio 11 d. pasirodė pranešimai, kad ARVI grupė neberems „Sūduvos“ klubo 2020 m. sezone. Buvo nuimami užrašai ir iškabos su buvusio rėmėjo pavadinimu. ARVi arena pervadinta į Marijampolės futbolo areną (bent laikinai, kol atsirastų kitas rėmėjas).

2020 m. arena pervadinta ir žinoma kaip „Hikvision“ arena (stadionas).

Lietuvos rinktinės rungtynės

Galerija

Taip pat žiūrėkite 
 Marijampolės futbolo arena (maniežas)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway
 fksuduva.lt – apie stadioną
Marijampolės sportas
Lietuvos futbolo stadionai