joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Šajenas

Šajenas () – miestas JAV, Vajomingo valstijos sostinė. 2010 m. jame gyveno 59 466 gyventojai. Tai didžiausias miestas Vajominge.

Istorija 
Miestas buvo įkurtas 1867 m.

Gyventojai 
2005–2007 metų duomenimis mieste gyveno 89,3 % baltaodžių, 12,7 % ispanų (ar Latino) kilmės žmonių, 4,5 % juodaodžių, 2,5 % Amerikos indėnų kilmės, 2,1 % azijiečių bei 6,4 % kitokios kilmės gyventojų.

Miestų partnerystė 
Šajenas turi aštuonis oficialius miestus, su kuriais sudaręs partnerystės ryšius.
  – Taičungas, Taivanas
  – Bismarkas, Šiaurės Dakota, Jungtinės Amerikos Valstijos
  – Lompokas, Kalifornija, Jungtinės Amerikos Valstijos
  – Lurdas, Prancūzija
  – Vogera, Italija
  – Hammam Sousse, Tunisas
  – Vaimėja, Havajai, Jungtinės Amerikos valstijos
  – Akra, Gana

Šaltiniai 

Vajomingo miestai
Ukrainos Prezidento administracija

Ukrainos Prezidento administracija () – nuolat veikiantis Ukrainos Prezidento organas, skirtas pastarojo įsakymams įgyvendinti. Įkurtas 2010 m. vasario 25 d. vietoje Ukrainos Prezidento Sekretoriato. Administracija – teisinis asmuo, turi savo spaudą su valstybine simbolika.

Istorija 
Savo įsakymams vykdyti Ukrainos Prezidento administraciją 1991 m. gruodžio 13 d. įkūrė pirmasis Ukrainos Prezidentas Leonidas Kravčiukas (Ukrainos TSR oficialiai nustojo egzistavusi 1991 m. gruodžio 26 d.).

Trečiasis Prezidentas Viktoras Juščenka 2005 m. sausio 25 d., antrąją dieną po inauguracijos, reorganizavo šį organą, taip pat buvo pakeistas pavadinimas.

Ketvirtasis Prezidentas Viktoras Janukovičius 2010 m. vasario 25 d., vienu iš pirmųjų savo įsakymų, gražino senąjį pavadinimą – Ukrainos Prezidento administracija.

Šaltiniai 

Ukrainos politinė sistema
Česlovas Gedgaudas

Česlovas Gedgaudas (g. 1909 m. Kaune, Lietuvoje – 1986 m. Los Andžele, Kalifornijoje, JAV) – lietuvių diplomatas, vertėjas, bioelektronikos specialistas, poliglotas.

Biografija 
Gimė bajoriškos kilmės Gedgaudų (Gelgaudų) šeimoje. Tėvas Mykolas Gedgaudas buvo aktyvus 1919–1920 m. Lietuvos Nepriklausomybės kovų dalyvis, artilerijos tarnybos kūrėjas ir jos aprūpinimo viršininkas.

Česlovas Gedgaudas baigė Sorbonos universiteto Politinių mokslų institutą Prancūzijoje, dirbo Lietuvos užsienio reikalų ministerijoje, Lietuvos pasiuntinybėje Romoje. 1945–1952 m. gyveno Paryžiuje, dirbo Prancūzijos užsienio reikalų ministerijoje konfidencialiu vertėju svarbiems dokumentams versti. Kartu gilino indoeuropiečių kalbų žinias Sorbonos universitete, rašė disertaciją iš lyginamosios kalbotyros srities, bet jos nebaigė, persikėlęs gyventi į JAV. Gyveno Čikagoje, vėliau iki mirties Kalifornijoje.

Teigiama, kad jis mokėjo apie 14 kalbų, iš jų 9 senąsias.

Žmona – Elena Kazlauskaitė Gedgaudienė, sūnūs – Vytautas ir Algis.

„Mūsų praeities beieškant“ 
Parašė knygą „Mūsų praeities beieškant“, kuri pirma išleista 1972 m. Meksike, o 1994 m. išleista Lietuvoje. Ši knyga istorikų atmesta kaip pseudoistorinė.

Zigmo Zinkevičiaus teigimu, Česlovas Gedgaudas, Jūratė Statkutė de Rosales ir Aleksandras Račkus priskirtini vienai „mokyklai“.

Išnašos

Literatūra 
 Algirdas Patackas „Gotai ir baltai. Arba kodėl gotai nėra baltai ir kodėl pavojinga ieškoti ten, kur nepametei “, „Naujasis Židinys – Aidai“, 2008, Nr. 1-2(205–206), 38-41 psl.

Gedgaudas, Česlovas
Pseudoistorija
Club Rubio Ñú

Club Rubio Ñú – Paragvajaus futbolo klubas, 1913 metais įkurtas šalies sostinėje Asunsjone. Klubo komanda 2009–2010 m. sezone žaidžia Paragvajaus Liga Paraguaya lygoje.

Pasiekimai 
Liga Paraguaya: Segunda División (7): 1926, 1941, 1954, 1961, 1963, 1972, 2008 m.
Liga Paraguaya: Tercera División (3): 1941, 1942, 2005 m.

Paragvajaus futbolo klubai
Evangelistas Morkus

Morkus (, ) – vienas iš Šventojo Rašto autorių, parašęs vieną iš keturių evangelijų – evangeliją pagal Morkų. Gimė Jeruzalėje, pagal kilmę judėjas. Tačiau dar būdamas jaunas prisijungė prie krikščionių bendruomenės, kadangi jo motina Marija buvo karšta Kristaus pasekėja, o po Kristaus pakilimo į dangų, jos namai buvo dažna krikščionių surinkimų vieta.

Evangelistas gimė su Jono vardu, tačiau vėliau buvo pramintas Jonu-Morkumi, o vėliau išliko tik Morkaus vardas.

Morkus kartu su Barnabu lydėjo apaštalą Paulių jo pirmojoje misionieriškoje kelionėje. Vėliau Morkus tapo apaštalo Petro palydovu ir sekretoriumi. Manoma, kad būtent iš jo pasakojimų Morkus parašė savo evangeliją. Kaip liudijo apaštalas Jonas, Morkus surašė gana tiksliai daugelį Jėzaus darbų, nors ir ne ta seka, kaip jie buvo įvykę.

Po apaštalų Petro ir Pauliaus mirties, Morkus skelbė Evangeliją Egipte ir įkūrė ten Aleksandrijos bendruomenę. Jis buvo pirmasis jos vyskupas.

68-ais metais Morkus mirė kankinio mirtimi.

Meno kūriniuose Morkaus atributas – liūtas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Šventasis Morkus
 Morkaus Evangelijos komentaras

Naujojo Testamento veikėjai
Tadas Simaitis

Tadas Simaitis (g. 1990 m. gruodžio 29 d.) – Lietuvos futbolininkas, žaidęs vartininko pozicijoje. FK Riteriai klubo sporto direktorius.

Karjera 
Profesionalo karjerą pradėjo FC Šiauliai klube, kuriame žaidė eilę metų. Per tą laiką A lygoje sužaidė 22 rungtynes.

2012 m. vasario 28 d. pasirašė 3,5 m. sutartį su Rumunijos Galačio "Otelul" klubu. Per tą laiką elito divizione sužaidė vos penkerias rungtynes.

2014 m. atstovavo FK Kruoja. Tačiau A lygoje nesužaidė nei vienerių rungtynių.

2015 m. FK Klaipėdos Granitas komandoje pradėjo sezoną, bet nebaigė jo. (Lažybininkų kontroliuojamas klubas užsiiminėjo nelegalia veikla,  dėl to dalis žaidėjų iš klubo pasitraukė, o likusieji ir toliau vertėsi nelegeliomis lažybomis ir rezultatų fiksinimu.)

Du sezonus žaidė Azerbaidžano Gendžės "Kəpəz" klube.  Azerų Premjer lygoje sužaidė 53 rungtynes.

2017 m. vasaros transferių metu pasirašė sutartį su FK Jonava.  A lygoje sužaidė devynerias rungtynes.

2018 m. liepos mėn. tapo FK Jonava sporto direktoriumi.  Buvo paskelbta apie Simaičio, kaip profesionalaus futbolininko, karjeros pabaigą.

2019 m. kovą pranešta, kad papildė FC Hegelmann Litauen gretas kaip futbolininkas. Tuo metu ekipa žaidė šalies Pirmoje lygoje.

2019 m. vasarą tapo FK Riteriai vartininku. Sužaidė dešimt rungtynių, per kurias prasileido vienuolika įvarčių. 2019 m. gruodžio mėn. pranešta, kad žaidėjas atstovaus ekipą ir kitame sezone.

2020 m. gruodžio viduryje paskelbė kad baigia profesionalaus futbolininko karjerą, tačiau liko FK Riterių klube ir užėmė administracines pareigas – tapo sporto direktoriumi.

Statistika 
 A lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje;

Karjera jaunimo rinktinėse 
Yra žaidęs už jaunimo rinktines. U-17 atstovavo 2 kartus, U-19 3 kartus, U-21 2 kartus. 

Buvo kviečiamas į nacionalinę rinktinę, tačiau nesužaidė nė vienų rungtynių.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos – premijos, skiriamos siekiant skatinti kūrėjų kūrybą, įvertinti reikšmingiausius kultūros ir meno kūrinius, Lietuvos ir pasaulio lietuvių bendruomenės kūrėjų sukurtus per pastaruosius septynerius metus. Kasmet skiriamos ne daugiau kaip 6 premijos, iš kurių ne daugiau kaip dvi gali būti skiriamos už ilgametį kūrėjo kūrybinį indėlį į kultūrą ir meną. Tačiau konkretūs pastarųjų septynerių metų kūrėjų darbai, už kuriuos komisija skiria premijas, nėra įvardijami. Premijos skiriamos nuo 1989 m. (1989-1991 m. - kaip Lietuvos nacionalinės literatūros, meno ir architektūros premijos), per tą laiką apdovanoti daugiau kaip 200 asmenų.

Premijas konkurso būdu iki gruodžio 15 d. skiria Lietuvos Respublikos Vyriausybės trejiems metams patvirtinta 11 narių komisija. Premijų laureatų diplomai ir ženklai įteikiami kitų metų Lietuvos valstybės atkūrimo dienos (vasario 16 d.) proga. Premijos vertė – 800 bazinės socialinės išmokos dydžių (2021 m. – 32 000 eurų).

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos komisiją, atsižvelgdamas į Lietuvos kultūros ir meno tarybos balsavimą, skiria Lietuvos Respublikos kultūros ministras. Naujus komisijos narius tarybai rekomenduoja Lietuvos kultūros ir meno sąjungų ir asociacijų vadovai. Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos 2020–2022 m. komisijos nariai yra:

 Audrius Stonys – kino režisierius (komisijos pirmininkas);
 Audrius Ambrasas – architektas;
 Vladas Bagdonas – aktorius;
 Jonas Dagys – filosofas;
 Šarūnas Nakas - kompozitorius (2022 paskirtas vietoje atsistatydinusio Giedriaus Antano Kuprevičiaus);
 Jūratė Katinaitė – muzikologė;
 Danutė Kalinauskaitė – rašytoja;
 Artūras Raila – vizualaus meno kūrėjas;
 Ramunė Marcinkevičiūtė – teatrologė;
 Jūratė Sprindytė – literatūrologė;
 Jūratė Tutlytė – menotyrininkė.

Taip pat skaitykite 

 Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatų sąrašas
 2010 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija
 2009 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija
 2008 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos nacionalinių kultūros ir meno premijų skyrimo nuostatai ir laureatų sąrašas 

 
Lietuvos valstybiniai apdovanojimai
Lietuvos meno apdovanojimai
Seradas

Seradas ( „uždaras“) – gamtinis regionas centro pietryčių Brazilijoje. Yra tarp Amazonijos šiaurėje ir vakaruose, Gran Čiako pietuose ir Atlanto miškų vakaruose. Apima Brazilijos plokščiakalnį. Seradą dengia vešli tropinė savana su galeriniais miškais upių pakrantėse. Klimatas karštas, dalinai drėgnas, su ryškiu kritulių sezoniškumu. Metinis kritulių kiekis 800–1600 mm, drėgnasis laikotarpis trunka nuo lapkričio iki balandžio.

Serade auga ~10 tūkst. induočių augalų. Būdinga aukštažolė savana su dygių krūmų ir medžių sąžalynais. Regione suskaičiuotos 180 roplių, 113 varliagyvių, 837 paukščių, 195 žinduolių rūšys. Taip pat daugybė vabzdžių, iš kurių pastebimiausi termitai ir lapgraužės skruzdės. Stambiesiems žinduoliams atstovauja jaguaras, pampinis elnias, lyguminis tapyras, didžioji skruzdėda, ocelotas, didysis šarvuotis, puma, jaguarundis, karčiuotasis vilkas, yra beždžionių (kapucinų, staugūnų, marmozečių).

Brazilijos geografija
Pietų Amerikos geografiniai regionai
Kražiškiai

Kražiškiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Račalių, tarp Kvistės (rytinis pakraštys) ir Varduvos (šiaurinis pakraštys).

Etimologija 

Pasakojama, kad į dabartinį Kražiškių kaimą buvo atbėgusios Kražių davatkos ir pasislėpusios rytinėje kaimo dalyje, Varduvos upės pakrantėje, kur dabar yra kapeliai ir koplytėlė. Nuo tų Kražių davatkų ir kilęs šio kaimo Kražiškiai pavadinimas.

Geografija 

Pietryčiuose Kražiškių kaimas ribojasi su Vadagių piliakalniu. Maždaug už 1 km nuo šio piliakalnio yra kalva, pavadinta „Sodybos kalva“. Kaimo šiaurinėje dalyje, kur Varduvos upė daro vingį, yra „Verdantis šaltinis“. Šio šaltinio vanduo buvęs toks skaidrus ir švarus, jog žmonės jį vartoję kaip vaistus akims. Šaltinio vanduo visą laiką burbuliavęs, tarsi viręs. Dabar šaltinis beveik yra užneštas smėliu.

Šiaurinėje kaimo dalyje yra upelis, pavadintas Rūdupiu. Šio upelio pavadinimes kilęs dėl nešvaraus vandens. Kaimo pietvakariuose yra krūmai, pavadinti Deginėm. Anksčiau ten buvęs didelis miškas, jo vienas rėžis išdegė, todėl krūmai ir pavadinti Deginėm. Vakaruose kaimas ribojasi su Urbono birže, nes šitas miškas priklausęs bajorui Urbonavičiui. Iš kaimo rytų eina keliukas į Račalių kaimą. Šis keliukas vadinamas Karalienės gatve. Istorikų liudijimu, seniau ten gyvenęs Vasiliauskas savo žmoną vadinęs Karaliene. Tad keliukas ir pavadintas Karalienės.

Kaimo vietovardžiai: Dauba, Liotekos miškas, Pilies ir Sodybos kalnai, Deginės.

Ant Varduvos kranto yra Kražiškių kapinaitės, kuriose buvo 3-4 kryžiai ir dabar tebėra koplytėlė. Koplytėlę ir kryžius pastatė Laukinietis Kilmė.

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Paprastasis amalas

Paprastasis amalas (Viscum album) – amalinių (Viscaceae) šeimos augalas.

Tai pusiau parazitinis visžalis puskrūmis, augantis ant medžių. Lapija iki 1 m skersmens. Savo šakneles įleidęs į beržų, tuopų, obelų, baltažiedžių robinijų šakas amalas siurbia savo maitintojų sultis. Taip gauna mineralines medžiagas. Organines medžiagas pats pasigamina žaliuose lapuose ir stiebuose. Stiebai tariamai dichotomiškai šakoti, žalsvi, nenumetantys storokų šviesiai žalių (netgi gelsvai žalių) lapelių visą žiemą.

Žiedai vienalyčiai, smulkūs. Vaisius – balta netikroji uoga. Žydi kovo – balandžio mėnesiais. Nors amalas ir laikomas parazituojančiu augalu, bet jis medžiui žalos nepadaro. Nuodingas.

Farmokologinės savybės 
Amalas vartojamas liaudies medicinoje nedideliam kraujospūdžio padidėjimui gydyti. Literatūroje aprašytų augalo savybių tyrimai dažnai yra prieštaringi, nes yra duomenų, kad augalas mažina eksperimentinių gyvūnų kraujospūdį, tačiau kitų mokslininkų duomenimis, šio poveikio nebūna.

Amalo žolėje yra iki 0,1 % baltos amorfinės medžiagos viskotoksino, susidedančio iš daugybės aminorūgščių ir cukrų; viscerino, viskolio, oleanolovinės ir ursolio rūgščių, cholino, viskamino. Uogose yra iki 1,2 % alkoholių, riebalų, vitamino C, karotino, glikozido siringinino, kaučiuko dervų, rauginių ir mineralinių medžiagų.

Amalo ekstraktas vartojamas nuo aterosklerozės ir hipertoninės ligos I ir II stadijose, nuo epilepsijos bei nervų ligų. Jis mažina arterinį kraujospūdį, išplečia kraujagysles, stiprina širdies veiklą, sumažina centrinės nervų sistemos jautrumą.

Legendos ir papročiai 
Angliškai kalbančiose Europos šalyse ir Šiaurės Amerikoje su šiuo augalu susijęs įdomus paprotys: po amalu atsidūrusį patinkantį žmogų – pažįstamą arba ne – galima pabučiuoti. Didžiojoje Britanijoje tai daroma dažniausiai per Kalėdas. Tokie papročiai paremti senomis druidų legendomis: druidai laikė amalą taikos simboliu, žinojo, jog jis turi gydomųjų savybių. Savo galių amalas esą neprarasdavo tik nukirstas auksiniu pjautuvu ir nepalietęs žemės. Kitokių pasakojimų apie amalą turi ir norvegai bei graikai.

Lietuvoje dar vadinama laumės šluota.

Amaliniai
Vitkūnų piliakalnis

Vitkūnų piliakalnis – piliakalnis Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, valstybiniame miške tarp Smalvo, Smalvykščio ir Arklinio ežerų. Piliakalnio kalva pailga rytų-vakarų kryptimi, šoniniai šlaitai statesni, iki 12 metrų aukščio. Galiniai šlaitai nuolaidesni ir žemesni. Viršuje yra apie 35 m ilgio ir 25 m pločio ovali aikštelė apardyta apkasų. Piliakalnis apaugęs mišku. Šiaurės rytinėje, pietinėje ir pietvakarinėje papėdėse yra senovės gyvenvietės žymės. Kasinėjant rasta lipdytos keramikos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi.

1958 ir 1972 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas. 1978 m. nustatyta paminklo teritorija ir jos apsauginė zona sudaranti 3,9 ha plotą. Prie piliakalnio pastatyta paminklinė lenta. Piliakalnio teritorijoje ir apsauginėje zonoje draudžiami visi ūkiniai darbai, išskyrus šienavimą.

Apie piliakalnį rašė įžymus Lietuvos geografas ir gamtininkas profesorius Česlovas Kudaba: „Ypač įdomus Smalvo ir Smalvykščio tarpuežeris. Tai pelkėtas duburio dugnas, kuriame ežerų akutės kaitaliojasi su kupetiškomis sausomis kalvelėmis. Vienoje aukštesnėje – piliakalnis, Vitkūnų vardu žinomas. Jį suradęs, gėriesi – kokia tai gamtos slėptuvė, gynybai patogi vieta. Šalia minima esant senovės gyvenvietės archeologinių liekanų.“ . Buvęs Zarasų miškų urėdijos miškininkas Jonas Malakauskas, pasakodamas apie buvusį siaurąjį geležinkelį į Pasmalvę, sako: „Karačiūnos miško kvartale Nr.2, ant esančio piliakalnio buvo pastatyta bažnyčia, tačiau, iš pasakojančių apie tai, niekas gerai neprisimena.“

Šaltiniai

Nuorodos 
 Vitkūnų piliakalnis
 Vitkūnų piliakalnis
 Vitkūnų piliakalnis

Piliakalniai Zarasų rajone
Ukrainos karinės oro pajėgos

Ukrainos karinės oro pajėgos () – Ukrainos oro pajėgų kariuomenė, Ukrainos ginkluotųjų pajėgų dalis. Ukrainos KOP tarnauja 36,3 tūkst. žmonių, turi 208 karinius ir 37 transportinius orlaivius. Pajėgų vadas – Mykola Oleščiukas.

Nuo 1991 m. Tarybų Sąjungos subyrėjimo Ukrainos pajėgos palaipsniui yra modernizuojamos. Dėka didelių vietinių gamintojų, tokių kaip „Ukroboronprom“ ir „Antonov“, Ukrainos pajėgos sėkmingai išlaiko senesnius karinius orlaivius ir yra 7 pagal dydį Europoje.

Ukrainos karinės oro pajėgos dalyvavo kariniuose veiksmuose 2014 m. Kare Donbase bei 2022 m. ginantis nuo Rusijos karinės invazijos į Ukrainą.

Ukrainos KOP suskirstytos į tris regionus: „Vakarų“, „Pietų“ ir „Centro“.

Ginkluotė ir technika 

2022 m. vasario duomenimis Ukrainos pajėgos valdė šiuos orlaivius. Skaičiai gali būti netikslūs. 2022 m. kovo 6 d. Rusijos Federacijos gynybos ministerijos pranešime teigiama, kad buvo sunaikinta virš 100 Ukrainos gynybos sistemų ir 90 orlaivių.

Oro gynyba

Išnašos

Nuorodos 
 Ukrainos KOP 
 Istorinės Ukrainos KOP vėliavos 
 Ukrainos KOP lėktuvų nuotraukos 

Ukrainos ginkluotosios pajėgos
karinės oro pajėgos
Antanas Impulevičius

Antanas Impulevičius-Impulėnas (1907 m. sausio 28 d. Panevėžyje – 1970 m. gruodžio 4 d. Filadelfijoje, JAV) – Lietuvos kariuomenės karininkas, nuo 1937 m. Generalinio štabo majoras. Talkino Nacionalsocialistams.

Biografija 
1925 m. baigė Karo mokyklą. 1925–1933 m. ir 1934–1937 m. tarnavo Septintajame, Penktajame ir Trečiajame pėstininkų pulkuose, buvo kuopos vadas, ėjo Prezidento rūmų komendanto pareigas. 1933 m. lapkričio mėn. – 1934 m. spalio mėn. tarnavo Antrosios divizijos štabe. 1937 m. birželio mėn. baigė Vytauto Didžiojo karininkų kursus, tarnavo Kariuomenės štabo antrajame (Informacijos) skyriuje. 1939 m. liepos mėn. – 1940 m. birželio mėn. Šaulių sąjungos štabo karinio mokymo skyriaus viršininkas.

Sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. rugsėjo mėn. NKVD suimtas, nuteistas kalėti. Per 1941 m. Birželio sukilimą išlaisvintas.

Vokiečių okupacijos metais 1941 m. rugpjūčio mėn. – 1942 m. lapkričio mėn. savanoriu tarnavo pagalbinėje policijoje, 2-ojo bataliono, vėliau vadinto 2-uoju apsaugos, 12-uoju batalionu, okupantų panaudoto žydų ir kt. tautybių žmonių žudynėms Baltarusijoje ir kitur, vadas. 1941 m. rudenį jo vadovaujamas batalionas kartu su vokiečiais sušaudė apie 46 tūkstančius žmonių, kurių dauguma žydai, o apie 9000 – sovietų karo belaisviai.  1944 m. balandžio-gegužės mėn. Vietinės rinktinės Kauno pulko štabo viršininkas; vokiečių trumpam suimtas. Vėliau buvo Tėvynės apsaugos rinktinės formuojamo Antrojo pulko bataliono vadas.

Po 1944 m. spalio mėn. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. persikėlė į JAV. 1962 m. spalio mėn. LSSR Aukščiausiojo Teismo kolegijos už akių nuteistas mirties bausme. Po teismo Sovietų Sąjungos prašymą jį išduoti JAV atmetė.

Įvertinimas 
 1929 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Šaulių sąjungos nariai
Lietuvos majorai
JAV lietuviai
Holokaustas Lietuvoje
Taurijos Chersonesas

Taurijos Chersonesas (, , ) – senovės graikų įkurtas miestas-valstybė dabartinėje Sevastopolio (Ukraina) pietvakarinėje dalyje.

Pirmieji tyrinėjimai pradėti XIX a. Chersoneso teritorijoje įkurtas nacionalinis draustinis „Taurijos Chersonesas“. Vienas iš Septynių Ukrainos stebuklų. 2013 m. įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija 

Įkurtas 422–421 m. pr. m. e. graikų išeivių iš  Heraklėjos, kaip Graikijos miestas šiauriniame Juodosios jūros pakrantėje. Tapo svarbiu mainų, prekybos bei politiniu centru.

IV–II a. pr. m. e. Taurijos Chersonesas buvo demokratinė valstybė – turėjo savo pinigus; pagrindinė žmonių veikla – vynuogystė bei prekyba.

I a. pr. m. e. įėjo į Bosforo karalystės, vėliau į Romos imperijos sudėtį.

IV a. užkariautas Bizantijos imperijos.

XIV a. miestas apleistas.

Išnašos

Nuorodos 
 Oficialus draustinio tinklalapis (ukr., rus., angl.)

Septyni Ukrainos stebuklai
Ukrainos istoriniai miestai
Bosforo karalystė
Artiomas Inozemcevas

Artiomas Inozemcevas (1929 m. sausio 16 d. Maskvoje, Rusija – 2001 m. sausio 19 d. Vilniuje) – Rusijos ir Lietuvos aktorius, režisierius.

Biografija 
1951 m. baigė Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. 1951–1952 m. Noginsko teatro, 1952–1959 m. Kauno dramos teatro, nuo 1960 m. Vilniaus rusų dramos teatro aktorius.

Teatre sukūrė daugiau kaip 100 vaidmenų, vaidyba plataus diapazono, temperamentinga, įtaigi. Sukurti personažai – neramūs, konfliktiški žmonės, nepripažįstantys kompromisų, atvirai polemizuojantys. Nuo 1966 m. vaidino daugiau kaip 20 kino ir TV filmų. Režisavo spektaklių Vilniaus rusų dramos teatre ir Lietuvos televizijoje. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba

Vaidmenys 
Teatre
 1960 m. Nikita – Levas Tolstojus. Tamsos galybė
 1961 m. Higinsas – Džordžas Bernardas Šo. Pigmalionas
 1961 m. Malkovas – Aleksandras Ostrovskis. Laukinė
 1962 m. Džeris – Viljamas Gibsonas. Dviese sūpuoklėse
 1963 m. Rogožinas – Idiotas, pagal Fiodorą Dostojevskį
 1964 m. Paratovas – Aleksandras Ostrovskis. Neturtinga nuotaka
 1968 m. Glumovas – Aleksandras Ostrovskis. Kiekvienam gudruoliui pakanka kvailumo
 1971 m. Botvelis – Julijus Slovackis. Marija Stiuart
 1971 m. Češkovas – Ignotas Dvoreckis. Pašalinis žmogus
 1973 m. Krutovas – Eduardas Volodarskis. Skolos mūsų
 1973 m. Karlas Moras – Frydrichas Šileris. Plėšikai
 1975 m. Suslovas – Maksimas Gorkis. Vasarotojai
 1976 m. Arbeninas – Michailas Lermontovas. Maskaradas
 1977 m. Generolas Flicbatresas – Piteris Ustinovas. Pusiaukelyje viršunėn
 1982 m. Beriozkin – Leonidas Leonovas. Aukso karieta
 1988 m. Pilotas – Michailas Bulgakovas. Meistras ir Margarita
 1990 m. Petras I – Dmitrijus Merežkovskis. Kristus ir Antikristas
 1990 m. Sovietinis diplomatas – Lee Blessing. Pasivaikščiojimas miške
 1993 m. Dunkanas – Viljamas Šekspyras. Makbetas
 1995 m. Baronas – Aleksandras Puškinas. Šykštusis riteris

Kine
 1967 m. Sergejus – Katerina Izmailova, pagal D. Šostakovičiaus operą, rež. Michailas Šapiro
 1969 m. Osipas – Ave, Vita, rež. Almantas Grikevičius
 1972 m. Juozapas Blinda – Tadas Blinda, rež. Balys Bratkauskas
 1974 m. Fiodoras – Apie tuos, kuriuos prisimenu ir myliu, rež. N. Troščenko
 1979 m. Majoras – Sužeista tyla, rež. Algimantas Kundelis

Pastatymai 
 1975 m. M. Moretis, Džordano Bruno procesas, LTV
 1995 m. Aleksandras Puškinas, Šykštusis riteris. Akmeninis svečias, vaidino Šykštųjį riterį
 2001 m. A. Ostrovskis, Be kaltės kalti, baigė Dalia Tamulevičiūtė

Įvertinimas 
 1975 m. LSSR valstybinė premija
 1976 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1979 m. LSSR liaudies artistas
 1999 m. DLK Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai

Literatūra 
 Артем Иноземцев. – Вильнюс: Русский драматический теарт Литвы, 1994. – 32 p.: iliustr.

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos aktoriai
Lietuvos režisieriai
Lietuvos rusų bendruomenės veikėjai
Kazys Sakalauskas

Kazys Sakalauskas (g. 1935 m. rugsėjo 28 d. Punske, Seinų apskritis) – Lietuvos kelių inžinierius, habilituotas mokslų daktaras, VGTU kelių katedros profesorius.

Biografija 
Antrojo pasaulinio karo metais su tėvais persikėlė gyventi į Lietuvą. 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI), įgydamas kelių inžinieriaus specialybę. Vėliau studijavo Leningrado V. Obrazcovo geležinkelio transporto inžinierių instituto aspirantūroje, kur 1967 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją tema „Geležinkelio magistralių plano su greitu keleivių eismu projektavimo klausimai“. 

1966–1969 m. KPI dėstytojas. Nuo 1969 m. dėstė Vilniaus inžinieriniame statybos institute (nuo 1996 m. VGTU). Nuo 1974 m. Miestų statybos fakulteto dekanas, 1977–1987 m. dar ir Kelių katedros vedėjas, 1974 m. docentas. 

Nuo 1966 m. vedęs: žmona Jūratė, sūnus (1966), duktė (1970).

Bibliografija 
 Geležinkelių inžinerija (su kitais). – Vilnius: Technika, 2000.
 Aiškinamasis geležinkelių transporto terminų žodynas: terminai lietuvių, anglų, vokiečių ir rusų kalbomis (sud. Nijolė Juškaitė, Stasys Keinys, Kazys Sakalauskas). – Vilnius: Gelspa, 2006. – 416 p. – ISBN 9955-539-29-1
 Geležinkelių projektavimas: vadovėlis. – Vilnius: Technika, 2012. – 176 p.: iliustr. – ISBN 978-609-457-074-2

Įvertinimas 
 2002 m. Lietuvos geležinkelininko garbės ženklas

Šaltiniai 

Lietuvos kelių inžinieriai
Lietuvos geležinkelininkai
Septuaginta

Septuaginta ( - septyniasdešimt) – Senojo Testamento vertimas iš ikimasoretinio teksto į senąją graikų kalbą. Ji apėmė tiek protokanonines, tiek deuterokanonines Senojo Testamento knygas, kurių nėra hebrajų Biblijoje.

Pasak legendos, Septuagintą į graikų kalbą Aleksandrijoje Egipto diasporoje vertė septyniasdešimt (arba septyniasdešimt du) žydų tautybės vertėjai maždaug 250–150 m. pr. m. e. Jie nebendravę tarpusavyje, bet Dievo įkvėpti visi išvertę vienodai. Biblijos vertimą rėmė Egipto karalius Ptolemėjas II Filadefas (285-247 m. pr. m. e.). Septuaginta supažindino graikus su žydų religija, istorija bei kultūra. 

Šiuo vertimu cituodamas Senąjį Testamentą rėmėsi apaštalas Paulius ir kiti Naujojo Testamento autoriai, jis cituojamas Bažnyčios Tėvų raštuose. Septuaginta remiasi katalikų Biblijos kanonas.

Išnašos 

Biblija
Transpadanijos respublika

Transpadanijos respublika () - Napoleono Prancūzijos imperijai pavaldi respublika Šiaurės Italijoje, kairiajame Po upės krante, egzistavusi 1796-1797 m. birželio 29 d.

Respubliką 1796 m. po pergalės prie Lodžio (Lodi) miesto sukūrė Napoleonas. Respublikos teritorija apėme Lombardijos žemes - buvusių Milano hercogystės, Mantujos hercogystės, Trento vyskupijos ir dalies Venecijos respublikos žemes.

Vėliau buvo sujungta su Cispadanijos respublika ir sudarė Cisalpinijos respubliką.

Italijos istorinės valstybės
Prancūzijos imperijos vasalai
Šarnelės piliakalnis

Šarnelės piliakalnis su gyvenviete, Švedų piliakalnis (registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A816KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR813) – piliakalnis Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Šarnelės kaimo, Žemaičių Kalvarijos seniūnija. Pasiekiamas keliu Žemaičių Kalvarija – Barstyčiai pravažiavus Šarnelę, paėjus 150 m į kairę vakarų kryptimi, liepteliu perėjus kanalą.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas aukštumos pietrytiniame pakraštyje esančioje kalvoje, prie buvusios plačios pelkės. Iš pietų, rytų ir vakarų piliakalnį supa šlapios pievos. Šlaitai statūs, 13­-15 m aukščio. Aikštelė trapecinė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50 m ilgio, 30 m pločio šiauriniame gale, 37 m – pietiniame. Joje rasta lygios keramikos. Jos šiauriniame krašte supiltas 30 m ilgio, 4,5 m aukščio, 35 m pločio pylimas, kurio išorinis 11 m aukščio šlaitas leidžiasi į 35 m pločio, 5 m gylio griovį 12 m pločio dugnu. 

Piliakalnis apardytas arimų, aikštelės viduryje iškasta duobė. Šlaitai apaugę lapuočiais, aikštelė dirvonuoja. Šiauriniame šlaite į pylimą įrengti laiptai.

Tyrimai 
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.

Šaltiniai 

 Lietuvos kultūros ir gamtos paminklų atlasas. Enciklopedijų leidykla, Vilnius, 1991 m., p 50.
 Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928. p. 242.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalnių atlasas 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Plungės rajone
Aleksandras Isačenka

Aleksandras Isačenka (, 1903 m. Fiodorovka, Briansko sritis – 1949 m. sausio 1 d. Maskva) – sovietinis partinis veikėjas. Vienas Lietuvos sovietizavimo organizatorių.

Biografija 
Nuo 1926 m. VKP(b) narys. 1927 m. baigė darbininkų fakultetą, 1934 m. baigė Maskvos V. Molotovo energetikos institutą. Nuo 1934 m. Maskvos elektros gamyklos inžinierius konstruktorius, nuo 1938 m. Maskvos prožektorių gamyklos VKP(b) komiteto sekretorius. 1939–1943 m. VKP(b) Maskvos miesto Stalino rajono komiteto, 1944 m. Maskvos srities komiteto sekretorius.  1944 m. gruodžio mėn. VKP(b) CK atsiųstas į Lietuvą. 1944 m. gruodžio 30 d. – 1946 m. lapkričio 24 d. LKP(b) CK antrasis sekretorius. Kuravo pramonę, kadrus, kontroliavo bendrą politinę padėtį, Antano Sniečkaus veiklą. Aktyviai ieškojo ir šalino iš partinių, ūkinių organizacijų, administracinių vadovaujamųjų pareigų vadinamuosius „buržuazinius nacionalistus“. Dėl įtaraus būdo ir intrigų susiklosčius įtemptiems santykiams su A. Sniečkumi apkaltintas komunistinės moralės normų pažeidimu. 

1946 m. rugpjūčio mėn. Michailo Suslovo pavaduotojas F. Kovaliovas kartu su A. Sniečkaus „šešėliu“ A. Isačenka „susiorganizavo“ didelį kiekį tuo metu deficitinių prekių, likusių po respublikos žemės ūkio pasiekimų parodos, taip pat pretendavo įsigyti iš Vokietijos gautus baldus. Visa tai buvo pakrauta į vagoną ir turėjo būti išsiųsta jų šeimoms. Šiandien dar neaišku, kaip tai paaiškėjo, tačiau Lietuvos geležinkelių valdybos viršininkas Kožukovskis ir jo pavaduotojas Žemaitis atplėšė užanspauduotus konteinerius ir surašė aktą. Apie tai greitai sužinojo A. Sniečkus ir, su niekuo nepasitaręs pranešė į VKP(b) CK. Prasikaltusių čia niekas nesvarstė – jie iš karto buvo atšaukti į Maskvą. 

1946 m. lapkričio 22 d. atleistas iš partinių pareigų LKP(b) CK ir atšauktas iš Lietuvos. 1947–1949 m. dirbo TSRS Ministrų Taryboje. 1944–1946 m. LKP(b) CK ir CK biuro narys, 1946–1949 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.

Šaltiniai 

TSRS politikai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Rusijos konstruktoriai
Igoris Ivanovas (1937)

Igoris Ivanovas (, 1937 m. sausio 16 d. Leningrade) – Lietuvos ir Rusijos scenografas, tapytojas.

Biografija 
1961 m. baigęs I. Repino tapybos, skulptūros ir architektūros institutą Leningrade atvyko į Lietuvą. Sukūrė scenovaizdžių Lietuvos teatrų dramos spektakliams, operoms, baletui. Nuo 1965 m. Jaunimo teatro vyr. dailininkas. Nuo 1971 m. gyvena Sankt Peterburge. Sukūrė scenovaizdžių Rusijos teatrams. Nuo 1989 m. atsidėjo tapybai. Kūryba pasižymi metaforiška, asociatyvia menine kalba, žaisminga interpretacija.

Buvusi žmona – Ingrida Korsakaitė, duktė – Jurga Ivanauskaitė.

Scenografija 
 Bertoldas Brechtas. Ponas Puntila ir jo tarnas Matis, 1963 m., Vilniaus rusų dramos teatras
 Fiodoras Dostojevskis. Idiotas, 1963 m., Vilniaus rusų dramos teatras
 Viljamas Šekspyras. Romeo ir Džuljeta, 1965 m., Jaunimo teatras
 Žakas Anujis. Žana, Vyturys, 1967 m., Jaunimo teatras, ir režisierius
 Aleksandras Diuma. Trys muškietininkai, 1965 m., Klaipėdos dramos teatras
 Vytautas Laurušas. Paklydę paukščiai, opera, 1969 m., Lietuvos operos ir baleto teatras
 Aleksandras Rubinšteinas. Demonas, opera, 1970 m., Lietuvos operos ir baleto teatras
 Piotras Čaikovskis. Miegančioji gražuolė, baletas, 1967 m., Lietuvos operos ir baleto teatras
 Piotras Čaikovskis. Eugenijus Oneginas, 1982 m., Pikų dama, 1984 m., Leningrado operos ir baleto teatras

Šaltiniai 

Lietuvos scenografai
Rusijos dailininkai
Kišalfeldas

Kišalfeldas arba Mažoji Vengrijos žemuma (, ) – lyguma Vengrijos šiaurės vakaruose, taip pat pietvakarių Slovakijoje (Dunojaus žemuma) ir pietų Austrijoje; Dunojaus vidurupio lygumos dalis. Užima ~8000 km² plotą. Vyraujantis paviršiaus aukštis 100–200 m. Šiaurėje – plokščia aliuvinė lyguma, kurioje Dunojaus vaga labai išsišakojusi į šakas ir pratakas. Pietuose – kalvota lyguma, yra bazaltinių atlikuonių. Per Kišalfeldą į Dunojų teka Raba. Auginama javai, cukriniai runkeliai, daržovės, vaismedžiai; galvijininkystė. Didžiausi Kišalfeldo miestai: Dėras, Papa, Sombathelis, Šopronas (Vengrija), Komarnas (Slovakija).

Šaltiniai 

Vengrijos geografija
Slovakijos geografija
Europos lygumos
William McKinley

Viljamas Makinlis (, 1843 m. sausio 29 d. – 1901 m. rugsėjo 14 d.) – teisininkas, 25-asis Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas, respublikonas, valdęs nuo 1896 m. iki mirties 1901 m. Nuo 1891 m. buvo Ohajaus gubernatorius.

Biografija 
Gimė gausioje pramonininko šeimoje. 1859 m. baigė mokyklą. Dirbo paštininku ir mokytoju. JAV pilietinio karo metu kovėsi Ohajo savanorių pulke. Baigęs teisės studijas, 1867 m. pradėjo dirbti advokatu. 1877 m. išrinktas Atstovų rūmų nariu. Nuo 1891 m. iki 1897 m. – Ohajo valstijos gubernatorius. 
Jo valdymo laikotarpio metu Kuboje sutriuškinus ispanų flotilę ir JAV užgrobus Filipinus ir Puerto Riką baigėsi Amerikos-Ispanijos karas. 1897 m. pirmą kartą išrinktas JAV prezidentu. Pasisakė už šalies protekcionizmą, palaikė aukso standarto sistemą.

1900 m. žymia balsų persvara jis buvo išrinktas antrajai kadencijai. Kitais metais Bafalo mieste prie Niagaros krioklio buvo surengta visos Amerikos parodų mugė, kurią aplankė ir prezidentas. Čia jis buvo nušautas, besisveikinantis su gyventojais.

Nužudymas 

Muzikos salėje viešo priėmimo metu, stovėjusioje žmonių eilėje, laukiančioje, kol galės paspausti ranką prezidentui, stovėjo 28 metų lenkų kilmės Leonas Czogolzas iš Klivlendo, Ohajaus valstijos.

Leono Czogolzo subintuotoje dešinėje rankoje buvo paslėptas ginklas, kuriuo prezidentui sveikinant Czolgolzą jis iššovė. Pirmoji kulka atšoko nuo McKinley liemenės sagos, tačiau žudikas iš karto iššovė antrą kartą. Antra kulka pataikė prezidentui į pilvą, ir Czogolzas sušuko: „Aš atlikau savo pareigą.“ Prezidento sargybiniai suėmė Czogolzą, atėmė iš jo šautuvą ir trenkė jam, tačiau McKinley silpdamas ištarė: „…nemuškite jo, vaikinai.“

Kulka dėl McKinley apkūnumo nebuvo surasta. Prezidentas mirė Bafale rugsėjo 14 d. būdamas 58 metų. Prezidento pareigas perėmė Theodore‘as Rooseveltas. Czogolzas buvo nuteistas mirties bausme, kitą mėnesį jis visiškai ramus atsisėdo į elektros kėdę, sakydamas: „Aš nužudžiau prezidentą, nes jis buvo visų gerų žmonių – gerų darbo žmonių priešas.“

Šaltiniai 

|-

JAV prezidentai
Ohajo gubernatoriai
Pampinis elnias

Pampinis elnias (Ozotoceros bezoarticus) – Pietų Amerikos lygumose paplitusi elnių (Cervidae) rūšis. Seniau jos arealas driekėsi nuo tropikų šiaurėje iki Patagonijos pietuose, tačiau dėl aktyvios medžioklės XIX a. ir gyvulininkystės plotų plėtimo pampinio elnio gyvenamoji erdvė gerokai sumažėjo. Dabar sutinkamas centrinėje ir šiaurės Argentinoje, vietomis Bolivijoje, Brazilijoje, Paragvajuje ir Urugvajuje.

Pampinio elnio ūgis 70 cm, ilgis 150 cm. Suaugęs patinas sveria 45 kg. Kailio įvairovė priklausomai nuo gyvenamos vietos labai didelė: nuo šviesiai rudos ar pilkšvos iki alyvinės. Skleidžia stiprų muskuso kvapą. Patinai raguoti.

Gyvena pievose, lygumose. Minta žole, vaisiais. Reta ir saugoma rūšis.

Elniniai
Jonas Jablonskis (1932)

Jonas Jablonskis (g. 1932 m. birželio 5 d. Gilvyčiai, Padubysio valsčius) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, geografas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1939–1944 m. mokėsi Gilvyčių pradžios mokykloje, 1952 m. baigė Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą. 1952–1957 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Hidrotechnikos fakultete.

Nuo 1957 m. Energetikos ir elektrotechnikos instituto (nuo 1967 m. Fizikinių-techninių energetikos problemų institutas, nuo 1992 m. Lietuvos energetikos institutas) Hidroenergetikos laboratorijos jaunesnysis mokslinis bendradarbis, konstruktorių grupės viršininkas, vyresn. mokslinis bendradarbis, šio instituto sektoriaus vadovas (nuo 1981 m.), vyriausiasis mokslo darbuotojas, 1981–1986 m. Hidrometeorologinių procesų sektoriaus vadovas.

1977 m. tobulinosi tarptautiniuose UNESCO aukštuosiuose hidrologijos kursuose Maskvoje. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Mokslinė veikla 
Tyrimų sritis – Lietuvos hidrologija, klimato ir nuotėkio kaita, vandens ir hidroenergijos ištekliai. 1980–2001 m. su Brunonu Gailiušiu ir Milda Kovalenkoviene ištyrė ir apibendrino Lietuvos paviršiaus vandens išteklius, jų kaitą ir naudojimą energetikai bei jūrų transportui. Paskelbė 132 mokslinius straipsnius, padarė per 80 pranešimų mokslinėse konferencijose, parengė 50 mokslinių ataskaitų, su kitais parašė 17 monografijų.

Bibliografija 
 Lietuvos TSR upių kadastras, su kitais, d. 1, 1959 m., d. 3, 1962 m.
 Šventosios baseino hidrografija, su kitais, 1973 m.
 Šešupės baseinas, su kitais, 1975 m.
 Pietryčių Lietuvos hidrografija (Upės), su kitais, 1975 m.
 Pietryčių Lietuvos hidrografija (Ežerai), su kitais, 1976 m.
 Lietuvos upių nuotėkio kaita, su kitais, 1978 m.
 Nemuno hidrografija, su kitais, 1993 m.
 Lietuvos mažosios hidroenergetikos žinynas, su kitais, 1996 m.
 Lietuvos upės. Hidrografija ir nuotėkis, su kitais, 2001 m.

Įvertinimas 
 1965 m. LSSR valstybinė premija 
 2002 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai hidrotechnikai
Lietuvos hidrologai
Lietuvos geografai
Lietuvos energetikai
Kopjapo

Kopjapo () – miestas šiaurės Čilėje, 800 km į šiaurę nuo Santjago, Atakamos dykumos apsuptyje, prie Kopjapo upės. Atakamos regiono ir Kopjapo provincijos centras. 129,0 tūkst. gyventojų (2002 m.). Tai svarbus kalnakasybos centras. Kopjapo apylinkėse išsidėstę svarbūs vario rūdos telkiniai. Tekstilės, maisto, metalurgijos pramonė. Auginami pomidorai, alyvuogės, avokadai, citrusai.

Istorija 

Ikikolonijiniu laikotarpiu Kopjapo slėnyje gyveno indėnai diagitai. Kopjapo įkurtas 1744 m. gubernatoriaus José Antonio Manso de Velasco. XIX a. apylinkėse rasta sidabro. 1850 m. nutiestas Kopjapo–Kalderos geležinkelis buvo antras seniausias Pietų Amerikoje.

Čilės miestai
Fiambala

Fiambala () – miestelis vakarų Argentinoje, Katamarkos provincijoje, Tinogastos departamente. Yra 1505 m aukštyje virš jūros lygio, į šiaurę nuo Tinogastos, prie Abaukano ir Guančino upių. 2,3 tūkst. gyventojų (2001 m.).

Istorija 

Miesto pavadinimas kilo iš indėnų kakanų kalbos žodžio fiambalao, reiškiančio „vėjo namai“. Miestas įkurtas 1702 m.

Transportas 

Per Fiambalą eina kelias tarp Aimogastos ir Čilės. 2009 m. čia buvo Dakaro ralio stotis.

Katamarkos provincijos miestai
Baskomo afera

Baskomo afera vadinamas JAV armijos leitenanto Džordžo Baskomo sukeltas konfliktas su apačių vadu Kočizu tapęs viena iš pagrindinių priežasčių, dėl kurių prasidėjo 25 metus trukę „Apačių karai“.

Istorija 
1861 m. kojoterai iš Džailos (nepriklausę apačių gentims) užpuolė Džono Vardo (John Ward) ūkį. Pagrobė keletą gyvulių ir metisą berniuką – 12-a metį Vardo posūnį Feliksą Vardą (Felix Ward). Džonas Vardas apie apiplėšimą pranešė artimiausiam kariniam postui, Buchano forto viršininkui pulkininkui leitenantui Morisonui, kuris pasiuntė leitenantą Džeromą Baskomą su dideliu pėstininkų būriu išlaisvinti vaiką.

Baskomas ir jo kariai neatskyrė, kurios genties atstovai įvykdė apiplėšimą. Baskomas nusprendė, kad tai apačių darbas. Morisonas įsakė Baskomui naudoti visas reikiamas priemones ir nubausti grobikus bei išlaisvinti vaiką. 1861 m. vasario 3 d. Baskomas, Vardas ir 54 pėstininkai atvyko į Apačių perėją, kur sutiko seržantą Danielių Robinsoną (Daniel Robinson), lydėjusį juos visos ekspedicijos metu. Baskomas išsiuntė laišką Kočizui kviesdamas susitikti. Manydamas, kad bus svarstomas koks nereikšmingas klausimas, Kočizas pasiėmė kartu penkis savo šeimos narius – brolį, du sūnėnus, vieną giminaitę ir vaiką. Atvykus apačiams ir suėjus į Baskomo palapinę, 12 kareivių ją apsupo ir leitenantas apkaltino Kočizą plėšimu bei pareikalavo grąžinti gyvulius ir berniuką. Kočizas buvo girdėjęs apie pagrobimą ir paaiškino, kad tai kojoterų iš Džailos darbas. Jis pareiškė, kad jie šiuo metu jau greičiausiai bus prie Juodųjų kalnų. Kočizas siūlėsi net organizuoti išpirkimą.Tačiau Baskomas, nieko neišmanydamas apie apačių garbės supratimą, laikėsi savo, liepė suimti vadą ir jo giminaičius bei pareiškė juos laikysiąs įkaitais tol, kol nebus grąžinti gyvuliai ir berniukas.

Kočizui pavyko pasprukti perpjovus palapinės brezentą. Jis buvo nesunkiai sužeistas į koją.  Vado giminės liko nelaisvėje, tad norėdamas juos išvaduoti su savo kariais Baterfildo kelyje vasario 5 d. paėmė į nelaisvę tris baltuosius ir mėgino juos iškeisti į saviškius. Leitenantas sutiko tik su sąlyga, kad Kočizas grąžins dar ir pagrobtus gyvulius ir berniuką.

Įtūžęs dėl to, kad Baskomas juo netiki, Kočizas vasario 7 d. atakavo Apačių perėjos pašto stotyje įsikūrusį kareivių būrį. Tačiau leitenantas ir po to nesutiko grąžinti įkaitų. Apačiai nužudė paimtus amerikiečių belaisvius – nukankino juos ietimis, šį paprotį apačiai perėmė iš ispanų. Po kelių dienų leitenantas Baskomas pakorė visus Kočizo giminaičius ir grįžo į fortą.

Momentas, kai Kočizas aptiko nužudytus savo giminaičius vadimas momentu, kai indėnai (tiksliau čirikavų apačiai) savo neapykantą ispanams pakeitė neapykanta amerikiečiams. Kočizas prisijungė prie kito garsaus apačių vado Mango Colorado ir keršydamas rengė daugybę išpuolių prieš amerikiečių kolonistus, kurie virto 25-ių metų trukmės Apačių karais.

Išnašos

Nuorodos 
 https://web.archive.org/web/20010823010553/http://jeff.scott.tripod.com/bascom.html
 http://www.militaryhistoryonline.com/civilwar/southwest/bascom.aspx
 http://www.discoverseaz.com/History/Bascom.html

Apačių gentis
Šiaurės Amerikos kolonizacija
Aleksas Jacevičius

Aleksas Jacevičius (1885 m. liepos 10 d. Kaune – 1934 m. gegužės 19 d. ten pat) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija 
Baigė Jelizavetgrado karo mokyklą. Nuo 1906 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Per 1918–1920 m. Rusijos pilietinį karą kovojo su Raudonąja armija; rotmistras. 1920 m. grįžo į Lietuvą. 1921 m. balandžio mėn. mobilizuotas Lietuvos kariuomenėn – Dragūnų pulko eskadrono vadas, nuo 1921 m. spalio mėn. – pulko vado padėjėjas (pavaduotojas). 1922 m. gruodžio mėn. perkeltas į Pirmąją raitelių diviziją, iki 1926 m. pradžios ėjo jos, 1924–1926 m. sausio mėn. Atskirosios kavalerijos brigados štabo viršininko pareigas. 1926 m. sausio mėn. – 1927 m. kovo mėn. Aukštųjų karininkų kursų etatinis lektorius. Nuo 1927 m. pulkininkas, ypatingų reikalų karininkas prie Krašto apsaugos ministerijos.

Šaltiniai 

Lietuvos pulkininkai
Lietuvos pedagogai
Tarpukario Lietuvos kavaleristai
Kilovatvalandė

Kilovatvalandė (kWh) – ne SI sistemos energijos matavimo vienetas, dažniausiai naudojamas elektros prietaisų suvartotai ar pagamintai elektros energijai skaičiuoti.

SI sistemos energijos vienetas džaulis (J) lygus vienai vatsekundei(1W * 1 s = 1 Ws = 1 J), tad viena kilovatvalandė lygi 3600 000 džaulių(1kWh = 1000 W * 3600 s = 3 600 000 Ws = 3 600 000 J) . Tai reiškia, kad 1000 vatų galios prietaisas, nuolat dirbantis vieną valandą, sunaudoja tiek elektros energijos.

Pvz., 100 vatų elektros lemputė per 10 valandų sunaudoja 1 kWh elektros energijos.

Kartotiniai ir daliniai dydžiai

Perskaičiavimai

Taip pat skaitykite 
 Ampervalandė
 Vatas

Matavimo vienetai
Sektorius

Sektorius - skritulio dalis, apribota dviem spinduliais ir lanku. Taip atskiriami du sektoriai - mažesnysis sektorius (turintis mažesnį plotą) ir didesnysis sektorius. 

Sektoriaus plotas skaičiuojamas taip:
Tarkime θ yra centrinis kampas radianais, o r yra spindulys. Visas skritulio plotas yra πr². Sektoriaus plotas apskaičiuojamas padauginant visą skritulio plotą iš θ ir 2π santykio (kadangi segmento plotas yra proporcingas jo kampui, o 2π yra viso skritulio kampas). 

Jei  žymi centrinį kampą laipsniais, tai segmento plotas skaičiuojama naudojant panašią formulę:

Kelios sektorių rūšys turi savus pavadinimus:
 pusė - sektorius, kurio kampas yra 180°
 kvadrantas - sektorius, kurio kampas yra 90°
 oktantas - sektorius, kurio kampas yra 45°

Sektoriaus lanko ilgį  rodo formulė: 

 

kur θ yra kampas laipsniais.

Sektoriaus perimetro ilgis yra trijų skaičių - lanko ilgio bei dviejų spindulių ilgių, - suma. Šią sumą rodo formulė:

 

kur θ yra kampas laipsniais.

Apskritimai
Pranas Jackevičius

Pranas Jackevičius (1877 m. spalio 6 d. Pamarnakiai, Subačiaus valsčius – 1938 m. rugpjūčio 25 d. Kaunas) – Lietuvos karinis veikėjas, pulkininkas.

Biografija 
Duktė Galina Jackevičiūtė. 1899 m. Rusijos imperijos kariuomenės savanoris. 1902 m. baigė Vilniaus karo mokyklą, 1911 m. – raitelių kursus Carskoje Selo. Dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, rotmistras. Nuo 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1919 m. gegužės mėn. Pirmojo raitelių pulko vado padėjėjas (pavaduotojas), 1919 m. liepos mėn. – 1920 m. liepos mėn. – pulko vadas. Dalyvavo Nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija ir bermontininkais. 1920 m. pulkininkas. Nuo 1920 m. spalio mėn. Antrojo raitelių pulko vadas, 1921–1926 m. – vėl Pirmojo raitelių pulko, 1926–1931 m. – Husarų pulko vadas. 1931–1932 m. kartu ėjo ir kavalerijos viršininko pareigas. 1932 m. liepos mėn. – 1934 m. balandžio mėn. kavalerijos viršininkas.

Įvertinimas 
 1928 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas
 1934 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos pulkininkai
Rusijos imperijos karininkai
Tarpukario Lietuvos kavaleristai
Jonas Jackus

Jonas Jackus (1894 m. balandžio 23 d. Žviliūnai, Subačiaus valsčius – 1977 m. vasario 3 d. Kaunas, palaidotas Žviliūnuose) – Lietuvos karinis veikėjas, generolas leitenantas.

Biografija 
1914-1916 m. studijavo Petrogrado universiteto Fizikos ir matematikos fakultete. 1916 m. baigė Vladimiro karo mokyklą, 1917 m. – Oranienbaumo karininkų šaulių mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo dalyvis, 1918 m. pateko Vokietijos nelaisvėn. 1918 m. lapkričio mėn. grįžo į Lietuvą, Lietuvos kariuomenės savanoris. 1918 m. pabaigoje Subačiaus valsčiaus valdybos pirmininkas, verbavo savanorius. 1919 m. pradžioje bolševikų valdžios suimtas, kalintas. Per Nepriklausomybės kovas nuo 1919 m. balandžio kuopos vadas, Vienuoliktojo pėstininkų pulko vado padėjėjas (pavaduotojas), bataliono vadas, ėjo pulko vado pareigas. Dalyvavo karo veiksmuose su Raudonąja armija, bermontininkais ir Lenkijos kariuomenės daliniais. 1924 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1928 m. – Čekoslovakijos Generalinio štabo akademiją. 1931 m. generolas leitenantas.

1924-1925 m. bataliono vadas, 1928-1930 m. Vyriausiojo štabo susisiekimo skyriaus viršininkas, kartu ėjo geležinkelių karo viršininko pareigas. 1930 m. liepos mėn. – 1934 m. birželio mėn. Karo mokyklos viršininkas; prisidėjo prie kariuomenės statutų rengimo. Per 1934 m. birželio 7 d. voldemarininkų pučą su kariūnais atskubėjo paremti prezidento A. Smetonos. Prisidėjo prie A. Voldemaro suėmimo. Tą pačią dieną paskirtas Vyriausiojo štabo viršininku vietoj suimto P. Kubiliūno. 1934 m. rugsėjo mėn. dėl ligos iš pareigų pasitraukė, iki 1935 m. sausio mėn. ypatingų reikalų karininkas prie Krašto apsaugos ministro.

Apdovanojimai 

 Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
 1928 m. Savanorio-kūrėjo medalis
DLK Gedimino 3 laipsnio ordinas
Nepriklausomybės medaliu
Latvijos išsivadavimo karo 10-mečio medalis
Belgijos 1 laipsnio karo kryžius (Croix Militaire de première classe)
Čekoslovakijos Baltojo liūto 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos generolai
Lietuvos karybos pedagogai
Voldemarininkai
Mažonų tiltas

Mažonų tiltas – gelžbetoninis Krašto kelio 164 tiltas per Šuniją, Antšunijų kaimė, Mažonų kaimo apylinkėse. Pirmasis tiltas šioje vietoje stovėjo kiek arčiau Šunijos žiočių. Kol kelias, jungiantis Tauragę su Šilale, buvo neasfaltuotas, nuo Tauragės pusės iki tilto jis buvo grįstas akmenimis.

Lietuvos tiltai
Tiltai per upes
Mažonai
Žieduotasis mėšlinukas

Žieduotasis mėšlinukas (, sin. Annelaria fimiputris) – pievagrybinių (Agaricaceae) šeimos, mėšlinukų (Panaeolus) genties grybų rūšis.

 Augimo vieta
Miškai, parkai, ganyklos.
 Augimo laikas
Vasara, ruduo.
 Pagrindiniai požymiai
Kotas su žiedu, sporos didelės, juodos.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė užauga iki 7 cm skersmens, kūgiška, varpeliška, pilkai kreminė, kreminė, paviršius lygus arba nežymiai suaižėjęs. Jauni lakšteliai pilkšvi, seni - beveik juodi, pakraštėliai baltai taškuoti. Kotas 4–12 (15)×0,5–1 cm, su žiedu, virš kurio baltai taškuotas, žemiau - pilkai rusvas. Trama balsva, švelnaus skonio, bekvapė. Sporos 15–22×9–12 μm.

Būdingi požymiai: kepurėlė kreminės spalvos, kotas su žiedu.

Auga pavieniui, retai grupelėmis, ant papuvusio avių, karvių, arklių, šernų mėšlo. retas, nevalgomas. Turi psichotropinių savybių, todėl domina medikus.

Literatūra 
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 228 psl.

Agarikiečiai
Nevalgomi grybai