joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Linkmenys

Linkmenys – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 15 km į vakarus nuo Ignalinos, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.

Stovi Linkmenų Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1887 m.), yra Linkmenų pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1945 m.), paštas (LT-30024), bendrosios praktikos gydytojo kabinetas. Stūkso Linkmenų piliakalnis, stovi koplytstulpis tautiečiams, žuvusiems 1941–1954 m. (pastatytas 1990 m.), kaimo kryžius ant demarkacijos linijos, skyrusios Lietuvą nuo Lenkijos (pastatytas 1938 m., atstatytas 1988 m., restauruotas 2014 m.).

Etimologija 

Labiausiai tikėtina, kad Linkmenys – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Linkmeno ežero, telkšančio už 5 km į šiaurės rytus nuo gyvenvietės. Būtent prie šio ežero esančiame piliakalnyje IX–XII a. buvo Linkmenų pilis.

Mažiau tikėtina hipotezė, kad Linkmenys yra asmenvardinis vietovardis, kildinamas nuo kunigaikščio Lengvenio vardo, kuriam 2013 m. čia pastatytas paminklas.

Geografija 

Linkmenys įsikūrę tarp Žiezdro, Limino ir Ūsių ežerų, plyti 2621 ha Linkmenų miškas.

Istorija 

Vartbergės kronikoje rašoma apie Linkmenų pilį, 1373 m. buvusią, manoma, ant Ginučių piliakalnio. Kaimas minimas kaip Lenghemen(e). XVI a. minimas Linkmenų dvaras. Apie 1500 m. pastatyta Linkmenų bažnyčia. Lietuvos Metrikoje (1525 m. rugsėjo mėn. Rusijos karo belaisvių sąrašuose) nurodoma, kad Linkmenyse pas Vilniaus tijūną sėdi 7 rusų belaisviai. 1534 m. leista steigti miestelį, rengti turgus ir prekymečius. 1554 m. buvo Ldk Žygimanto Augusto Linkmenų dvaras, kuriam priklausė 3 vaitystės ir miestelis.

XVII a. pradžioje Linkmenys priklausė Vilniaus tijūnijai, kartu su Nemenčine, Švenčionimis ir Dysna; tijūnu buvo Jonas Pacas .

Po 1795 m. Linkmenų dvaras tapo Rusijos imperijos valstybės nuosavybe. XVIII a. pabaigoje veikė parapinė mokykla. 1885 m. iš Linkmenų ir jų apylinkių grupė lietuvių išsikėlė į Malkavos kaimą (dab. Mogiliavo sritis, Baltarusija).

1922–1939 m. miestelis buvo perskirtas demarkacine linija, didesnę jo dalį buvo okupavusi Lenkija. 1941 m. nacių okupacinės administracijos įsakymu, manoma, Rašės miške prie Utenos, buvo nužudyti Linkmenų žydai. 1944 m. rudenį miestelio apylinkėse susikūrė A. Krinicko (slap. Romelis) ir A. Juršio (slap. Vytenis) Lietuvos partizanų būriai. Sovietų valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 7 Linkmenų gyventojus.

Nuo XX a. vidurio Linkmenys – kaimas. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Antanas Šerėnas (1897–1948), vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas
 Jadvyga Kardelytė (g. 1929), kalbininkė
 Vytautas Kardelis (g. 1971), kalbininkas

Šaltiniai

Nuorodos 
 www.linkmenys.info – apie Linkmenų krašto praeitį, dabartį, įvykius, žmones
Kazitiškis

Kazitiškis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, šalia kelio , 11 km į šiaurę nuo Ignalinos, prie Švoginos upės ir Gilučio ežero, netoli Aukštaitijos nacionalinio parko. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras.

Stovi Kazitiškio Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia (nuo 1908 m.), biblioteka (nuo 1949 m.), kultūros centras (nuo 1980 m.), medicinos punktas, paštas (LT-30033). Veikė Kazitiškio pagrindinė mokykla. Yra išlikę Kazitiškio dvaro svirnas, klėtis ir kluonas bei parkas, kuriame yra saugomas Kazitiškio ąžuolas.

Istorija 

Kaime rasta romėniška II a. Aurelijaus moneta. Kazitiškio dvaras žinomas nuo XVII a., XVIII a. priklausė Butleriams, 1745 m. jie čia įkūrė bazilijonų vienuolyną ir pastatė bažnyčią. Greta kaimo 1728–1755 m. veikė sentikių Gudiškių vienuolynas. 1864 m. carinės valdžios įsakymu bažnyčia uždaryta ir paversta cerkve. 1877 m. susekta slapta lietuviška mokykla.

1922–1939 m. Kazitiškį buvo okupavusi Lenkija. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Vytautas Sakalauskas (1961–), Ignalinos rajono politinis ir visuomenės veikėjas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kazitiškio kaimo svetainė
Rimšė

Rimšė – miestelis Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Dūkšto. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Rimšės Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1803 m.), veikia Rimšės pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-30045).

Etimologija 

XIX a. miestelis vadinosi Janavu, vėliau prigijo Rimšės vardas. Pastarasis yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Rimša.

Geografija 

Šalia miestelio telkšo Ilgių ežeras, piečiau – Alksnas.

Istorija 

Rimšės vietovė senoka, raštuose paminėta 1514 m., kai minimas Rimšės dvaras, kuris priklausė Goštautams, XVI a. – karaliui, Zabžeziniškiams, vėliau XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje Pliateriams. Dvare buvo apsistoję 1831 m. sukilėliai. Vietovė augo lėtai, neturėjo privilegijų. XIX a. pabaigoje čia gyveno apie šimtą žmonių. XX a. tarpukariu Rimšę okupavo lenkai.

Rimšėje senos švietimo tradicijos. Mokykla čia yra nuo XIX a. vidurio. Šiame krašte ilgai dirbo knygnešys Antanas Paukštė.

Sovietmečiu Rimšė buvo V. Rylovo (kilęs iš Kirovo, palaidotas miestelio karių kapinėse) kolūkio gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt 
 Žemėlapiai 
 Prieškarinės nuotraukos
Inturkė

Inturkė (arba Anturkė) – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie kelio , 12 km į pietryčius nuo Molėtų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-33007).

Geografija 

Inturkė įsikūrusi Galuonų ežero Gėluoto įlankos šiauriniame krante. 3 km į šiaurės rytus yra Kertuojų ežero, 2 km į rytus – Išnarų ežeras. Į rytus nuo Inturkės yra Labanoro regioninis parkas.

Istorija 

Inturkė žinoma nuo 1373 m. XVI a. – seniūnijos centras. Nuo XVI a. ir jos apylinkės priklausė Lietuvos didžiojo kunigaikščio dvarui. 1555 m. pastatyta bažnyčia (perstatyta 1668 m., XVIII a. viduryje – XIX a. pirmoje pusėje).

1834 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1953 m. septynmetė, 1953–2001 m. vidurinė, nuo 2001 m. Inturkės pagrindinė mokykla, gyvavusi iki 2020 metų rudens.

1860 m. pastatyta stačiatikių cerkvė. Per II pasaulinį karą Inturkės gyventojai nukentėjo nuo Armijos Krajovos. 1941 m. liepos – rugpjūčio vokiečių okupacinės valdžios nurodymu nužudyta Inturkės žydų. 1947–1950 m. valsčiaus, vėliau apylinkės centras. 1949 m. įkurtas Inturkės kolūkis, kaimas buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1947 m. įsteigta biblioteka, 1960 m. įkurtas paštas, medicinos punktas, 1988 m. vaikų darželis, kultūros namai.

Žydai 
Iki Antrojo pasaulinio karo Inturkėje gyveno 62 žydų šeimos; iki Holokausto liko tik 40 šeimų, kartu skaičiuojant ir gretimą Raitarados kaimą. Kiti emigravo į Pietų Afriką, JAV, o keletas – į Palestiną. Reitaroda buvo laikoma Inturkės priemiesčiu. Čia gyveno 20 žydų šeimų. Inturkės ir Reitarodos gyventojai žydai nužudyti 1941 m. Lakajos miške dabartiniame Švenčionių raj.

|}

Architektūra 

Inturkės planas linijinis. Centre – liaudiškojo romantizmo medinė Inturkės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia, statyta XVIII a. viduryje – XIX a. pirmoje pusėje ir XVIII a. varpinė; jos žalvarinis varpas išlietas 1671 m., 1973 m. perkeltas iš Rudesos kapinių koplyčios. Vienanavę bažnyčios vidaus erdvę puošia giliais kesonais suskirstytos lubos, XVIII a. liaudiškojo baroko formų altorius, vertingi paveikslai („Šv. Barbora“, „Rožinio Švč. Mergelė Marija“, abu XVIII a., „Šv. Antanas“, XVIII a. pabaiga, „Švč. Mergelė Marija, pamynusi žaltį“, „Šv. Kazimieras“, abu XIX a., „Šv. Ambraziejus laimina Cezarį Teodorą“, 1873 m.), Kryžiaus kelio stočių paveikslai (1878 m., tapytojas Butkevičius). Paveikslo „Švč. Mergelė Marija su Kūdikiu“ aptaisai – XVIII a.

Inturkės Dievo Motinos Užtarėjos cerkvėje, statytoje 1860 m. yra vertingos ikonos („Šv. Sava Višeriškis“, XIX a. vidurys, „Šv. Marija Magdalietė“, „Šv. Elijas“, „Šv. Aleksandras Neviškis“, „Šv. Mikalojus“, 1889 m. ir jų aptaisai.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Inturkės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia
 Žemėlapiai 
 Nuotraukos
Mindūnai

Mindūnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie kelio , Labanoro regioniniame parke. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, paštas (LT-33004), ežerų žvejybos muziejus.

Geografija 

Mindūnai išsidėstę Stirnių ežero pietvakarinėje pakrantėje, yra kempingas, pietuose plyti Mindūnų miškas, stovi vienas aukščiausių šalyje Mindūnų apžvalgos bokštas. Mindūnų apylinkėse gausu ežerų, miškų, į kuriuos vasarą susirenka labai daug poilsiautojų. Mėgstamas poilsiautojų Stirnių ežeras. Jis yra už 10 km į rytus nuo Molėtų. Toliau palei kelią į Labanorą yra du Tramio ežerai. Čia prasideda Aukštaitijos nacionalinis parkas.

Istorija 

Mindūnai minimi 1661 m. Alantos santuokų metrikų ir 1669 m. Videniškių krikšto metrikų knygose. Jie su Papiškių kaimu XVIII a. priklausė Pabaisko klebonui. 1695 m. Molėtų krikšto metrikų knygoje užrašyta Kotryna Mindunyčia (Mundunyčia) iš Mindūnų.

1913–2004 m. veikė Mindūnų mokykla. 1950 m. įkurta biblioteka. Tarybiniais metais Mindūnuose pastatyti kultūros namai (projektas eksponuotas pasaulinėje parodoje), tačiau vėliau dėl savo dydžio ir nepraktiškumo sunyko. Sovietinės okupacijos metais kaimas buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Muziejus 

Mindūnuose 1988 m. įkurtame Ežerų žvejybos muziejuje saugomi vietos gyventojų naudoti žvejybos prietaisai. Šio muziejaus ekspozicija įrengta dviejuose pastatuose, kuriuos jungia lauko ekspozicija ir senovinė eglišakių tvora. Čia galima pamatyti įvairius žvejybos įrankius, kuriais žvejojo Rytų Lietuvos žmonės XIX a. pabaigoje ir kaip šis verslas kito. Muziejuje yra įspūdingas 4 metrų ilgio luotas. Labai svarbus šio radinio amžiaus nustatymas, todėl luotu susidomėjo Lietuvos ir Norvegijos archeologai.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 
 Nuotraukos
Videniškiai

Videniškiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie kelio , Siesarties kairiajame krante. Seniūnijos, Videniškių I ir II seniūnaitijų centras. Yra Videniškių Šv. Lauryno bažnyčia (pastatyta 1620 m.), išlikęs buvęs atgailos kanauninkų vienuolynas, veikia Videniškių pagrindinė mokykla, biblioteka, augustiniečių vienuolynas, girininkija, paštas (LT-33031), medicinos punktas, parduotuvė, Vaineikio veterinarijos individuali įmonė, UAB „Žižmauka”, D. Pumpučio individuali įmonė „Žvejys”. Netoli kaimo išlikę Mūrinių Videniškių dvaro – Baltadvario pilies griuvėsių liekanos.

Kaimas planas – radialinis. Pagrindiniai keliai sueina į trikampę aikštę, pastatai išdėstyti palei kelius į Molėtus, Želvą, Balninkus.

Etimologija 

Kaimo vardas – asmenvardinis vietovardis, siejamas su asmenvardžiu Videnis.

Istorija 

Videniškiai pirmą kartą minimi Vartbergės kronikoje 1373 m., Ldk Algirdo ir Kęstučio sutartyje su Livonijos ordinu. Miestelis du kartus (1373 m. ir 1375 m.) nukentėjo nuo kryžiuočių. XIII a. Videniškiai priklausė Nalšios sričiai, kurią tada valdė kunigaikštis Daumantas. Spėjama, kad čia Daumantas buvo pastatęs pilį. Per Videniškius, ties vieškeliu Ryga-Vilnius ėjo taikos zona pirkliams.

Kunigaikštis Motiejus Giedraitis dvaro centru pasirinko sodybą šalia Liesėnų piliakalnio. Kunigaikštis Martynas Giedraitis 1620 m. Videniškiuose pastatė Šv. Lauryno bažnyčią ir pavedė ją vienuoliams augustinams (vadinamiems reguliniems kanauninkams). Vienuolynas veikė 1618–1783 m., uždarytas 1832 m. XVIII a. antroje pusėje miestelyje prie vienuolyno veikė parapinė mokykla. 1777 m. joje mokėsi 5 bajorų ir 15 miestelėnų ir valstiečių vaikų. Prie vienuolyno buvo noviciatas. Videniškiuose dažniausiai gyveno pats ordino generolas. XVIII a. dirbo religinių raštų rengėjas Mykolas Olševskis.

XIX a. pabaigoje Videniškiai ir jų apylinkės per dvarus ir aplenkėjusius klebonus aplenkintos. Atkaklus lenkintojas buvo klebonas Gžybovskis (lenk. Grzybowski). XX a. pradžioje Videniškiuose dirbo energingas tautinio atgimimo šalininkas kunigas Petras Valiušis.

Kovų dėl Lietuvos nepriklausomybės metu prie Videniškių Lietuvos kariuomenė kovėsi su lenkais. 1920 m. spalio 28 d. miestelį buvo užėmę lenkai, bet lietuviai jį atsiėmė. Tarpukaryje Videniškiai ir jo apylinkės – Molėtų valsčiaus dalis.

Sovietmečiu Videniškiuose dirbo kolūkio administracija. 2018 m. patvirtintas Videniškių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Videniškiuose gimė poetas, režisierius, aktorius, scenaristas Alvydas Šlepikas (1966–).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 Tėvų žemė 
 Buvęs atgailos kanauninkų vienuolynas
 Vienuolynas
Suviekas

Suviekas – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Zarasų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Suvieko pagrindinė mokykla, vaikų darželis, biblioteka, paštas (LT-32022), Suvieko Šv. Onos koplyčia (nuo 2005 m.), vaistinė, kultūros namai, susibūrusi kaimo kapela. Į pietus nuo kaimo telkšo Čičirys, rytiniame pakraštyje – Suvieko ežeras. Yra dvaro sodyba, netoliese stūkso Suvieko piliakalnis.

Pro kaimą eina vieškelis , atsišakoja .

Istorija 

XV a. rašytiniuose šaltiniuose minimas kaip stambi gyvenvietė (1533 m. – kaip miestelis). 1596 m. minimas Suvieko dvaras, bažnyčia, 1617 m. unitų vienuolynas, 700 namų, 1744 m. koplyčia. Šiaurės karo metu Suviekas buvo visai sugriautas. Po Respublikos padalinimo atiteko Rusijos imperijai ir tapo Kauno gubernijos dalimi. 1915 m. miestelyje įsitvirtino vokiečiai, dvare įrengtas vokiečių kariuomenės štabas. Per I pasaulinį karą buvo Suvieko valsčiaus centras. Nepriklausomybės metais veikė šaulių sąjunga. 1949 m. įkurtas Kalinino kolūkis. 1961 m. sujungus kelis kolūkius įkurtas Suvieko tarybinis ūkis. Dabartinis kaimas sudarytas 1968 m. spalio 23 d., kai buvo sujungti Suviekas I ir Suviekas II.

2016 m. patvirtintas Suvieko herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Imbradas

Apie ežerą Zarasų rajone žr. Imbradas (ežeras).

Imbradas – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, pietvakariau kelio , Imbrado ežero šiauriniame krante. Seniūnijos centras. Stovi Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (pastatyta 1787 m.), veikia Antazavės mokyklos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka, paštas (LT-32025). Saugomas Imbrado ąžuolas.

Etimologija 

Imbradas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo greta telkšančio Imbrado ežero. Pastarojo vardas tikriausiai susijęs su tarminiu veiksmažodžiu imbristi (t.y. įbristi).

Istorija 

Apylinkėse rasta Marko Aurelijaus moneta.

1677 m. šaltiniuose minimas Imbrado dvaras, priklausęs dvarponiams Moliams. Pirmoji Imbrado bažnyčia pastatyta 1787 m. 1920 m. įkurta pradžios mokykla. Sovietmečiu buvo Stelmužės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2016 m. patvirtintas Imbrado herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt
Herodotas

Herodotas (iš Halikarnaso, : Herodotos; 484 m. pr. m. e. – 425 m. pr. m. e.) – pirmasis pasaulyje istorikas, gyvenęs V a. pr. m. e., žymus savo aprašymais apie konfliktus tarp Graikijos ir Persijos, taip pat aprašymais apie skirtingas vietas ir žmones, kuriuos jis sutiko keliaudamas.

Herodotas parašė istoriją apie persų invaziją į Skitiją, Graikiją, graikų-persų karus V a. pr. m. e. Šis kūrinys vadinamas tiesiog Herodoto „Istorija“. Herodotas buvo ne tik pirmas, aprašęs praeities įvykius, bet ir pirmas laikęs tuos įvykius filosofine problema, tyrimų objektu, galinčiu atskleisti išmanymą apie žmogaus elgesį.

Herodoto vardas užrašytas ant trijų marmuro skulptūrų: ant hermos, esančios Neapolyje, ant hermos Niujorke ir ant vienos porinės hermos Neopolyje, kur jis vaizduojamas drauge su Tukididu. Anksčiau manyta, kad šių ir kitų kopijų originalai esą imiginaciniai istoriko atvaizdai, sukurti vėlyvesniųjų laikų autorių. Tačiau ši nuomonė klaidinga jau vien todėl, kad bent vienas Herodoto portretas turėjo būti sukurtas dar jam gyvam esant. Šis istorikas Graikijoje buvo labai gerbiamas: žmonės mokėjo tinkamai įvertinti naujovišką Herodoto veiklą. Ištraukos iš jo istorijos apie persų karus, skaitomos per šventes Olimpijoje ir Atėnuose, plačiai pagarsino jų autorių. Istorikas bičiuliavosi su Sofokliu bei Perikliu. Iš kai kurių Herodoto portretų detalių matyti, jog menininkas puikiai pažinojo savo portretuojamąjį. Plaukai su sklastymu, į dvi dalis padalinta barzda, geraširdiška veido išraiška – tai, be abejo, autentiški portreto bruožai. Per vidurį perskirti plaukus ant kaktos mėgo ir Heraklitas, o į dvi dalis savo barzda šukuodavo Sofoklis. Tačiau Herodoto sruogos itin raiškios, jo barzda primena rytietišką.

Norėdamas kuo tiksliau pateikti graikų praeitį, jis išstudijavo Homero „Iliadą“ ir „Odisėją“, kitų autorių kūrinius. Herodotui stigo žinių apie persų praeitį, todėl jis leidosi į tolimą kelionę po Persijos imperiją: aplankė Egiptą, Babiloną, Mesopotamiją ir net skitų kraštus. Visur rinko medžiagą savo pirmajam istoriniam veikalui: šalių gyventojų pasakojimus apie graikų – persų karą, aprašė svečių šalių papročius, gyvenimą, lygino graikus su barbarais. Visus kelionės užrašus jis sudėjo į knygą ir pavadino „Istorija“.

Nuorodos 
 Herodotas (anglų kalba);
 Herodoto istorija (anglų kalba);
 Herodotas vaikams (anglų kalba);
 Herodotus „Istorijos“  (anglų kalba);
 Herodoto tyrinėjimai (anglų kalba).

Senovės Graikijos rašytojai
Istorikai
Gilučiai

Apie kaimą Joniškio rajone žr. Gilučiai (Joniškis).

Gilučiai – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo autostrados , 3 km į šiaurės vakarus nuo Elektrėnų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Elektrėnų pradinės mokyklos Gilučių skyrius, biblioteka.

Etimologija 

Vietovardis kildinamas nuo asmenvardžio Gilutis (palyginimui, pavardės Gilucevičius, Gilius).

Liaudies etimologija pavadinimą sieja su posakiu „gilu čia“ – taip šią vietą pavadino nuo maro bėgantys žmonės, kurie tikėjosi būti saugesni miško glūdumoje.

Pagal kitą versiją pavadinimas kilęs nuo žodžio „gilė“ mažybinės daugiskaitos – gilės yra pavaizduotos ir kaimo herbe.

Istorija 

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėti 1590 m. Miškų apsupti Gilučiai priklausė Žaslių parapijai. 1741 m. surašymo duomenimis čia buvo 12 sodybų. 1863 m. sukilimo metu apylinkėse veikė aktyvūs sukilėlių būriai. Per Gilučius ėjo knygnešių kelias iš Prūsų į Vilnių.

1928 m. įkurta pradžios mokykla, vėliau septynmetė mokykla. XX a. pokariu apylinkių gyventojų dalyvavo pasipriešinimo judėjime, ilgą laiką veikė „Žaliojo velnio“ partizanų būrys. 1950–1992 m. Gilučių kolūkio centrinė gyvenvietė.

2006 m. patvirtinas Gilučių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Petras Gudelis, knygnešys.
 Albertas Lakštauskas, pedagogas, visuomenės veikėjas.

Šaltiniai
Pastrėvys

Apie kaimą Kaišiadorių rajone žr. Pastrėvys (Kaišiadorys).

Pastrėvys – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, į pietus nuo Elektrėnų. Išsidėstęs Elektrėnų marių pietinėje pakrantėje, netoli Strėvos upės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Pastrėvio pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-21049).

Etimologija 

Kaimo vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Strėvos upės.

Istorija 

2006 m. patvirtintas Pastrėvio herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Kazokiškės

Apie kaimą Trakų rajone žr. Kazokiškės (Trakai).

Kazokiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, prie kelio , 5 km į šiaurės vakarus nuo Vievio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Kazokiškių Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčia (pastatyta 1790 m.), yra paštas (LT-21055), Kazokiškių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1947 m.). Netoli gyvenvietės yra regioninis Vilniaus apskrities sąvartynas.

Elektrėnų savivaldybės administracija 2013 m. įsteigė Kazokiškėse universalų daugiafunkcį centrą. Po atliktos Vievio pradinės mokyklos Kazokiškių skyriaus pastato rekonstrukcijos, Kazokiškių UDC po vienu stogu įsikūrė: pradinės mokyklos skyrius, Kazokiškių vaikų dienos centras, Elektrėnų savivaldybės viešosios bibliotekos Kazokiškių skyrius, Kazokiškių seniūnija, VšĮ Vievio PSPC, Kazokiškių bendruomenė.

Etimologija 

Manoma, kad kaimo vardas kilęs nuo asmenvardžio Kazokas arba nuo žodžio kazokas („karių luomo žmogus Rusijoje, už lengvatinį naudojimąsi žeme įpareigotas tarnauti kariuomenėje arba tarnaujantis joje raiteliu“).

Geografija 

Apylinkėse plyti Kazokiškių-Kaugonių miškai, įkurtas Neries regioninis parkas.

Istorija 

Kazokiškės – buvęs karališkasis kaimas. 1609 m. LDK iždininkas Stanislovas Beinartas nupirko dvarą ir padovanojo Paparčių vienuoliams dominikonams, kurie Kazokiškėse įkūrė palivarką su ūkiniais pastatais. 1609 m. ant kalvelės pastatyta Kazokiškių bažnyčia.

1649–1864 m. kaimas priklausė Paparčių dominikonų vienuolynui. 1864 m. Rusijos imperijos administracijai uždarius Paparčių vienuolyną, bažnyčia prijungta prie Žaslių parapijos. 1790 m. šalia senosios bažnyčios pastatyta naujoji Kazokiškių Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčia.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2005 m. patvirtintas Kazokiškių herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

 Kazokiškės: seniūnija ir apylinkės (sud. Laimutė Valantavičiūtė, Vladislava Valantavičienė, Angelė Jankūnienė). – Vilnius: Margi raštai, 2009. – 262 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-09-374-9
Naujosios Kietaviškės

Naujosios Kietaviškės (arba tiesiog Kietaviškės) – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, į pietvakarius nuo Elektrėnų, prie Spenglos upės. Seniūnijos centras, kartu su Senosiomis Kietaviškėmis sudaro Kietaviškių seniūnaitiją. Stovi Naujųjų Kietaviškių Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1915 m.), veikia biblioteka (nuo 1948 m.), paštas (LT-21069). Kietaviškių pagrindinė mokykla įsikūrusi gretimame Kareivonių kaime.

Geografija 

Kaimas įsikūręs prie Spenglos ir Skersės upių, apsuptas ežerų. Šiaurės rytuose įsikūrusios Senosios Kietaviškės (prie Skersės). Atsiveria Zabarijos šaltinis (laikomas stebuklingu).

Istorija 

Kaimas minimas nuo 1504 m., kai čia buvo pastatyta pirmoji Kietaviškių bažnyčia. 1680 m. Strėvos upės krante prie Kietaviškių rastas vadinamasis Gedimino skeptras, viduramžių Lietuvos saulinis-mėnulinis kalendorius. XVIII a. viduryje buvo Kietaviškių dvaras (valdė Giedraičiai, Oginskiai, Pociejai – dabar iš dvaro telikęs apgriuvęs rūsys). Iki 1831 m. kaimas priklausė Pociejams.

2002 m. patvirtintas Kietaviškių herbas.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kietaviškės (sud. Danutė Gudelienė). – Vilnius: Jandrija, 2004. – 24 p.: iliustr. – ISBN 9955-431-18-0
Beižionys

Beižionys – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, prie kelio Kietaviškės–Kalviai, 14 km į pietvakarius nuo Elektrėnų, į vakarus nuo Semeliškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia (nuo 1926 m.), veikia Beižionių mokykla-daugiafunkcis centras, biblioteka, vaikų globos namai, medicinos punktas, paštas (LT-21046).

Beižionys įsikūrę kalvotoje vietovėje, Beižionių moreniniame masyve (Dzūkų aukštuma). Kaimo pietvakariuose stūkso Beižionių piliakalnis (Birutės kalnas). Kaimo prieigose iš rytų pusės stovi Beižionių akmuo.

Etimologija 

Beižionys – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio Beižionis.

Istorija 

Beižionių apylinkėse gyventa nuo senovės, 1 km į pietvakarius nuo kaimo yra Beižionių piliakalnis ir VI a. – VIII a. Beižionių pilkapynas, kuriame apie 50 pilkapių. Apylinkių pilys buvo dalis Trakų ir Vilniaus gynybiniam žiedui.

XIX a. įsikūrė Beižionių dvaras. 1812 m. čia praėjusi Napoleono I kariuomenė. 1903 m. įsteigta pradžios mokykla. 1926 m. pastatyta medinė Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia, įkurta parapija. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1958 m. įsteigti kultūros namai.

2006 m. patvirtintas Beižionių herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Literatūra 
 Elektrėnai: Beižionys, Gilučiai, Kazokiškės, Kietaviškės, Pastrėvys, Semeliškės, Vievis: fotografijų albumas / sud. Jonas Endrijaitis, fotogr. Vytautas Suslavičius. – Vilnius: Jandrija, 2002. – 64 p.: iliustr. – ISBN 9955-431-11-3
 Elektrėnai: Vievis, Semeliškės, Kietaviškės, Pastrėvys, Beižionys, Kazokiškės, Gilučiai / Vytautas Mizeras, Augustinas Ickevičius, Danutė Gudelienė, Laima Tidikienė, Vilmantas Palčiauskas, Elvyra Valiukienė, Veronika Tamošiūnienė, sud. Jonas Endrijaitis. – Vilnius: Jandrija, 2006. – 498 p.: iliustr. – ISBN 9955-431-28-8
Akmenynė

Akmenynė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės rytuose, prie kelio Šalčininkai–Turgeliai, 11 km į šiaurės rytus nuo Šalčininkų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Akmenynės Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia (pastatyta 1928 m.), veikia Akmenynės mokykla-daugiafunkcis centras, Turgelių vid. mokyklos pagrindinio ugdymo skyrius, biblioteka, kultūros namai, paštas (LT-17047).

Etimologija 

Kaimo vardas siejamas su bendrinės kalbos žodžiu akmuo.

Istorija 

Sovietinės okupacijos metais Akmenynė buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Pabarė

Pabarė – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Eišiškių. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra Pabarės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1934 m.). Aptiktas Pabarės pilkapynas. Pro kaimą teka Maltupis, sudarytas Pabarės tvenkinys.

Istorija 

XIX a. buvo Pabarės kaimas ir palivarkas Lydos apskrities Eišiškių valsčiuje; apylinkės centras. Dvarininkų Jundzilų valda. 1908–1909 m. dvaras išparduotas ūkininkams. 1911–1912 m. pastatyta rusų mokykla. Pabarės apylinkės XX a. pr. buvo gerokai sugudėjusios, o okolicose kalbėta lenkiškai. Bažnyčioje lietuviški pamokslai skaityti tik per didžiąsias šventes. 1943 m. Pabarėje veikė Armijos Krajovos štabas.

Kaime veikė Pabarės pagrindinė mokykla (nuo 1910 m.), biblioteka (nuo 1950 m.), paštas, medicinos punktas.

LTSR laikais buvo „Kelias į komunizmą“ kolūkio centrinė gyvenvietė.

2020 m. patvirtintas Pabarės herbas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Butrimonys (Šalčininkai)

Butrimonys – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, prie kelio , 15 km į šiaurės rytus nuo Eišiškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-17014).

Istorija 

Butrimonys minimi 1744 m. 1775 m. buvo 8 kiemai. 1799 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, 1906 m. įsteigta parapija. 1906–1926 m. pastatyta medinė Butrimonių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia. 1927–1936 m. veikė lietuvių Šv. Kazimiero draugijos skyrius, 1935–1937 m. – „Ryto“ draugijos skaitykla. 1950–1995 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

1945 m. įsteigta pradžios mokykla dėstomąja lenkų kalba, 1950–1952 m. progimnazija, 1952–1961 m. septynmetė, 1961–1972 m. aštuonmetė, nuo 1972 m. Butrimonių vidurinė. 1997 m. įsteigta pradžios mokykla dėstomąja lietuvių kalba, nuo 1998 m. Butrimonių pagrindinė mokykla. 1957 m. įkurta biblioteka.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Dainava (Šalčininkai)

Dainava – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurę nuo Eišiškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Pro kaimą eina kelias . Yra Dainavos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-17023), veikia Dainavos koplyčia (pastatyta 1992 m.).

Etimologija 

Dainavos kaimo pavadinimo kilmė ne visai aiški: manoma, jog vietovardis gali būti kilęs iš upės vardo Dainava, arba iš dainiai, dainaviai, ar iš kraštovardžio Dainava.

Istorija 

1765 m. kaimelyje stovėjo karčema, buvo 10 valstiečių kiemų. XIX a. pab. – valstybinis kaimas Lydos apskrityje.

1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1930 m. kaime buvo įsteigta pradžios mokykla, kurioje buvo mokoma lenkų kalba. LTSR laikais, būdama apylinkės ir kolūkio centru, Dainavos gyvenvietė išsiplėtė, išaugo naujų pastatų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Gerviškės

Apie kaimą Šilalės raj. žr. Gerviškė

Gerviškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 12 km į pietvakarius nuo Šalčininkų, Šalčios kairiajame krante, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra darželis-mokykla, biblioteka.

Istorija 

1950–1995 m. Gerviškės buvo apylinkės ir „Spalio“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 2000 m. įkurta pradžios mokykla, dab. Butrimonių pagrindinės ir vidurinės mokyklų skyriai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Poškonys

Poškonys (vietinių dar vadinama Poškos) – gatvinis kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės pietryčiuose, 1 km į vakarus nuo kelio , prie Gaujos upelio, kuris patvenktas ir kaimo pietinėje dalyje sudaro tvenkinį. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras, Dieveniškių istorinio regioninio parko direkcija. Yra Poškonių pagrindinė mokykla, vaikų darželis, biblioteka, paštas (LT-17005), muziejus (įdomūs eksponatai iš apylinkių – audimo, kitų tradicinių amatų ir namų apyvokos daiktų ekspozicija). Saugomas Poškonių akmuo.

Poškonys išlaikė gatvinio rėžinio kaimo struktūrą, turi architektūros paminklo statusą, priklauso etnokultūriniam draustiniui. Poškonių pilkapynas yra netoli kaimo. Tai V–VI amžiaus pilkapių grupė, kurios gale, kalvos viršūnėje, yra įspūdingas 22 m skersmens ir 1,8 aukščio pilkapis.

Istorija 

Kaimas susikūrė per Valakų reformą. XX a. įkurta mokykla. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

 
Gatviniai kaimai
Sachalinas

Sachalinas (, ) – sala Azijos rytinėje pakrantėje, tarp Ochotsko ir Japonijos jūrų. Plotas 76400 km². Ilgis iš šiaurės į pietus 984 km, vidutinis plotis ~100 km. Nuo žemyno skiria Totorių sąsiauris, nuo Hokaido salos Laperūzo sąsiauris. Didžiausias miestas – Južno Sachalinskas. Sala turi srities statusą Rusijos federacijos sudėtyje – kartu su Kurilų, Monerono ir Ruonių salomis sudaro Sachalino sritį.

Pavadinimo kilmė 
Europietiškas salos vardas yra klaidingos interpretacijos pavyzdys. Jis kilęs iš mandž. sahaliyan ula angga hada 'Amūro žiočių pabaiga'. Amūro žiotys yra prie pat Sachalino šiaurės vakarinio kranto. Žodis sahaliyan mandžiūrų kalboje reiškia 'juodas', o Amūro upę mandžiūrai vadina sahaliyan ula 'juodoji upė'. Ainai salą vadina  arba Krafto.

Istorija 
Salos vietiniai gyventojai yra ainai, gyvenę jos pietuose, bei vidurinėje dalyje gyvenantys orokiai, šiaurinėje – nivchiai. XVII a. kraštą atrado europiečiai (1640 m. čia išsilaipino Rusijos kazokai). Pagal Rusijos – Japonijos sutartis Sachalinas 1875 buvo pripažintas Rusijos valda. Iki 1906 m. katorgos ir tremties vieta. Pagal 1905 m. Portsmuto taiką Pietų Sachalinas atiteko Japonijai. 1945 m. pagal Jaltos ir Potsdamo konferencijų nutarimus atiduotas TSRS.

Reljefas 

Krantai lygūs, vietomis statūs. Didžiausios įlankos: Kantrybės įlanka, Sachalino įlanka, Anyvos įlanka. Pusiasaliai: Šmito pusiasalis, Kantrybės pusiasalis, Tonino-Anyvos pusiasalis, Krijosno pusiasalis. Šiaurinę dalį (be Šmito pusiasalio) užima Šiaurės Sachalino lyguma. Į pietus nuo jos vakarinėje pakrantėje yra Vakarų Sachalino kalnai (Vozvraščenijės kalnas 1325 m), rytinėje pakrantėje Rytų Sachalino kalnai (Lapatino kalnas 1609 m), pietryčiuose – Susujos kalvagūbris (Čechovo kalnas 1047 m). Kalnus skiria Tymės-Poronajaus ir Susujos žemumos.

Naudingos iškasenos 

Naudingos iškasenos: nafta (Echabio, Katanglio telkiniai), dujos, akmens anglis (Vachruševo, Novikovo telkiniai), auksas (Langerio rajonas), gyvsidabris, platina.

Klimatas 
Musoninis vidutinis platumų klimatas. Bendrai apibūdinat – klimatas šaltas ir drėgnas. Salos pietuose drėgnas žemyninis, vidurio ir šiaurinėje dalyje – subarktinis klimatas. Dėl salą supančių jūrų vasaros kur kas vėsesnės, dažnai apsiniaukę, ūkanotos, mažai saulėtų dienų, nei kitose panašiose Azijos žemyno platumuse, pavyzdžiui, Irkutske (Rusija) ir Charbine (Kinija). Žiemos saloje žymiai sniegingesnės, tik keliais laipsniais šiltesnės, nei minėtose ir kitose panašių platumų žemyno vietovėse. Sausio vidutinė temperatūra nuo -6 iki -25 °C, rugpjūčio 11–22 °C. Kritulių šiaurėje >400 mm, kalnuose iki 1200 mm per metus.

Nuorodos 
 Sachalinas ir Kurilai , 
 Sachalino nuotraukos 
 Sachalino sala per google žemėlapį
 Sachalino salos orai
 Južno Sachalinsko laikas
 Sachalino salos paveiksliukai

Rusijos salos
Rusijos Tolimieji Rytai
Ochotsko jūra
Petrašiūnai

Petrašiūnai – Kauno miesto dalis rytiniame jo pakraštyje, dešiniajame Nemuno krante. Stovi Kauno Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia, veikia biblioteka, Petrašiūnų kapinės, Petrašiūnų šiluminė elektrinė, Petrašiūnų Černobylio tiltas.

Pavadinimo kilmė

Lietuvoje yra ir daugiau kaimų, turinčių pavadinimą Petrašiūnai (Jonavos, Pakruojo, Rokiškio ir Ukmergės raj.). Tokio pavadinimo kilmė, kaip ir Berčiūnai, Tamošiūnai ir pan., yra pavardinė, o pavardė Petrašiūnas kilusi iš vardo Petrašius (lenkiškas vardo Petras variantas Pietrasz) + tėvavardinė lietuviška priesaga -ūnas.

Geografija

Pietinė gyvenvietės dalis anksčiau buvo vadinama Žemieji Petrašiūnai, šiaurinė – Aukštieji Petrašiūnai. Žemieji Petrašiūnai buvo įsikūrę žemutinėje Nemuno terasoje, o Aukštieji Petrašiūnai – ties VI fortu aukštutinėje terasoje. Dalis Petrašiūnų priklauso Kauno marių regioniniam parkui.

Istorija 

Petrašiūnai minimi nuo 1601 m., Petrašiūnų dvaras – nuo XVIII a. pradžios. 1902 m. Aukšt. Petrašiūnuose gyveno 132, Žem. Petrašiūnuose – 206 gyventojai. 1923 m. buvo kaimas Pažaislio valsčiuje su 181 gyventoju ir miestelis su 605 gyventojais. 1920–1941 m. Žemųjų Petrašiūnų archeologinę gyvenvietę tyrinėjo K. Jablonskis. 

Per II pasaulinį karą Petrašiūnuose nužudyti 125 vietos žydai. Holokausto vieta pažymėta atminties paminklu.

1946 m. Petrašiūnai prijungti prie Kauno. Rajonas išaugo pastačius Kauno hidroelektrinę. 1994 m. įsteigtas pirmasis Lietuvoje Petrašiūnų bendruomenės centras.

2008 m. atidaryta laikinoji Kauno geležinkelio stotis, veikusi iki 2010 m. pradžios.

|}

Galerija

Šaltiniai
Gelvonai

Gelvonai – miestelis Širvintų rajono savivaldybėje, 16 km į vakarus nuo Širvintų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-19023).

Etimologija 

Miestelio vardas siejamas su tarmišku žodžiu gelvonis („bitės geluonis“), kiti jį kildina nuo Gelvės ežero (vandenvardinis vietovardis), prie kurio galėjo būti pirminė dabartinio miestelio užuomazga. XX a. 1-ojoje pusėje miestelis minimas kaip Gelvonys.

Istorija 

Gelvonai (Gelwen) minimi 1385 m. kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose . Nuo XVII a. šalia kaimo minimas dvaras, kuris iki XVIII a. pabaigoje priklausė Žabams, dėl to kartais vadintas Žabais, Žabava.

1642 m. pastatyta evangelikų reformatų bažnyčia. 1686 m. pastatyta katalikų bažnyčia (sudegė 1895 m.), įsteigtas pranciškonų vienuolynas, uždarytas 1832 m. po 1831 m. sukilimo, jame Rusijos valdžia įrengė kareivines. 1690 m. minimas Gelvonų dvaras, buvęs Bagaslaviškyje.

1744 m. lapkričio 22 d. Augustas III Gelvonams suteikė miestelio privilegiją ir teisę rengti turgus. 1781 m., 1782 m. minima parapinė, 1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla. 1897 m. didžioji Gelvonų dalis sudegė.

1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, nuo 1921 m. progimnazija, nuo 1929 m. vėl pradžios mokykla, nuo 1944 m. progimnazija, nuo 1948 m. Gelvonų vidurinė mokykla.

1897 m. pastatyta Gelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Po Antrojo pasaulinio karo Gelvonų apylinkėse veikė Didžiosios Kovos apygardos Lietuvos partizanai. 1940 m. įsteigta biblioteka, kultūros namai.

2016 m. patvirtintas Gelvonų herbas.

|}

Architektūra 

Gelvonų plano struktūra linijinė. Prie centrinės aikštės yra:
 Mūrinė tašytų akmenų neoklasicistinė su neobaroko elementais Gelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia, pastatyta 1897 m., architektas A. Polozovas; statybą rėmė grafas Plateris. Bebokštės halinės vienanavės lotyniškojo kryžiaus plano bažnyčios sienos iš tašytų akmenų ir raudonų plytų. Viduje – medinis cilindrinis skliautas su tapytais kesonais, neobarokinis didysis altorius.
 Šventoriuje:
 varpinė,
 XIX a. grafų Platerių koplyčia, kurioje yra medinis vėlyvojo baroko altorius su paveikslais. Koplyčioje įmūrytas akmuo su vadinamąja Švč. Mergelės Marijos pėda. 
 XIX a. Pliaterių-Žabų koplyčia-mauzoliejus su kripta.
 Paminklas Didžiosios Kovos apygardos partizanams, ryšininkams ir rėmėjams, skulptorius Jonas Jagėla, 1998 m.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Antanas Baranauskas, kunigas ir poetas, gyvenęs Gelvonuose (išlikęs jo namas).
 Kazys Morkūnas, kalbininkas.
 Antanas Mikalauskas, geologas, geomorfologas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Gelvonų žemėlapiai 
 Monografija „Gelvonai“
 Gelvonai
 Gelvonų aikštė
 Gelvonų dvaras
Alionys I

Alionys I (arba tiesiog Alionys) – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 11 km į rytus nuo Širvintų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra medinė Alionių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia, pastatyta 1794 m., rekonstruota 1932 m., Alionių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-19005).

Etimologija 

Alionys – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Alio ežero vardo.

Geografija 

2 km į rytus nuo kaimo yra Alionių telmologinis draustinis – spanguolynas, jame – ežeras Alys, pagal kurį ir pavadinta gyvenvietė, plyti Alionių pelkė, apylinkėse driekiasi Alionių miškai.

Istorija 

TSRS okupacijos metais buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Zibalai

Zibalai – miestelis Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Širvintų, kelių  ir  sankirtoje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka. Prie miestelio yra Zibalų kaimas.

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Zibalai minimi nuo XVII a. pabaigoje; tada ši vietovė kaip bajoriška sodyba ir kaimas priklausė Staškūniškio dvarui ir buvo Sakalauskų nuosavybė.

XVIII a. Zibalų palivarką valdė Vilniaus vyskupijos kurija. 1744 m. Zibalų palivarke įsteigta koplyčia, ant kurios pamatų 1861 m. iškilo dabartinė Zibalų bažnyčia; pastačius bažnyčią, Zibalai tapo Širvintų parapijos filija. 1920 m. kunigo Kazimiero Lajausko (1892−1921) rūpesčiu įsteigta Zibalų parapija.

Kuriantis nepriklausomai Lietuvai, Zibaluose ir apylinkėse vyko lietuvių kovos su į Lietuvą besiveržiančiais lenkais, kurių kariai bei partizanai pridarė daug žalos vietos gyventojams. Zibalai plačiai išgarsėjo 1921 m., kai neutralioje zonoje veikę lenkų žandarai nužudė Zibalų kleboną Kazimierą Lajauską. Nuo 1920 m. pab. iki 1923 m. kovo Zibalai buvo Lietuvos ir Lenkijos kariuomenes skyrusioje neutralioje zonoje, vėliau – netoli demarkacinės linijos su Lenkija.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Lietuvos miesteliai
Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Svirkos

Svirkos – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km į vakarus nuo Adutiškio, prie kelio , 3,5 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Svirkų pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1953 m.), paštas (LT-18036), koplyčia.

Gyventojai

Šaltiniai

Literatūra 
 Svirkų šnektos fonologinė sistema: vokalizmas ir prozodija (sud. Jolita Urbanavičienė). – Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2010. – 366 p. – ISBN 978-609-411-048-1

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Naujas Strūnaitis

Naujas Strūnaitis – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, į pietus nuo Švenčionių, prie Strūnos upelio. Strūnaičio seniūnijos centras. Stovi Naujo Strūnaičio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (nuo 1848 m.), vandens malūnas, veikia Strūnaičio paštas (LT-18005). Prateka upelis Mera, šiaurės vakaruose telkšo Kūnos ežeras.

Etimologija 

Kaimas pavadintas pagal Strūnos upelį (vandenvardinis vietovardis). Priedėlis Naujas pridėtas siekiant kaimą skirti nuo Seno Strūnaičio, žinomo nuo senesnių laikų.

Istorija 

1781 m. pastatyta pirmoji Strūnaičio bažnyčia. XIX a. buvo Strūnaičio dvaras (dar likęs tik mūrinis vandens malūnas). XX a. tarpukariu kaimą buvo okupavusi Lenkija.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šnekta 

Strūnaičio apylinkių šnektą 1974 m. aprašė S. Krinickaitė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Miesteliai.lt

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Magūnai

Magūnai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Pabradės, prie Lietuvos valstybės sienos su Baltarusija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-18014), medicinos punktas, lopšelis-darželis, veikia Baldų gamybos bendrovė „Zbiga“.

Istorija 

1916 m. įsteigta pradžios mokykla, 1945–2003 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, dešimtmetė, 2003–2004 m. devynmetė dėstomąja lenkų kalba, nuo 2004 m. Magūnų pagrindinė mokykla. 1950–1995 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Grendavė

Grendavė – kaimas Trakų rajono savivaldybės pietvakariuose, 6 km į šiaurės rytus nuo Onuškio, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, paštas (LT-21019), kapinės.

Geografija 

Grendavė įsikūrusi į pietus nuo Vilkokšnio ežero, Aukštadvario regioniniame parke. Per kaimą teka teka Samė (įteka į Vilkokšnio ežerą greta įrengto paplūdimio). Per ežerą teka Verknė – Nemuno dešinysis intakas.

Istorija 

Sovietmečiu kolūkio centrinė gyvenvietė. XXI a. pradžioje uždaryta Grendavės pagrindinė mokykla. 2012 m. patvirtintas Grendavės herbas.

|}

Paminklai partizanams 

Kaime buvusios Blažionių sodybos vietoje yra paminklas žuvusiems už laisvę partizanams ir ryškininkams.

1946 m. rugsėjo 2 d. naktį, Grendavės k. Blažonių sodyboje MGB agentai smogikai, vadovaujami mjr. Sokolovo, surengė partizanų ir gyventojų žudynes: vaizduodami pabėgusius nuo siautimo Ukmergės krašto partizanus, iškvietę susitikti Siaubo būrio partizanus, įteikė Siaubui MVD sufabrikuotą Žaliojo Velnio įsakymą. Beskaitančius partizanus iš pasalų nušovė. Nužudyti Didžiosios Kovos apygardos Jono Dambrausko-Siaubo būrio 4 partizanai: grupės vadas Vaclovas Budrevičius-Lietus, 29 m. amžiaus, gyv. dab. Trakų r.; būrio vadas Juozas Dambrauskas-Siaubas, g. 1915 m., gyv. Onuškio vlsč.; grupės vadas Jonas Dulys-Klevas, g. 1916 m., gyv. Žvirgždėnų k., dab. Alytaus r.; būrio vado pavaduotojas Stasys Legetavičius-Aušra, g. 1916 m. Kad neliktų liudytojų, agentai smogikai iššaudė Blažonių šeimos narius - partizanų ryšininkus, rėmėjus. Žuvo: partizanų rėmėja Zofija Blažonienė, g. 1902 m., gyv. Grendavės k., Onuškio vlsč.; partizanų ryšininkas Kazimieras Blažonis, g. 1931 m., gyv. Grendavės k.; partizanų ryšininkas Petras Blažonis, g. 1901 m., gyv . Grendavės k., Onuškio vlsč. Trakų aps.; partizanų ryšininkė Monika Blažonytė, g. 1922 m., gyv. Grendavės k. Žuvusių partizanų, P. Blažonio ir M. Blažonytės kūnai niekinti Onuškyje, Turgaus aikštėje ir pakasti šalia senųjų Onuškio kapinių tvoros, Mokyklos g. Z. Blažonienė ir K. Blažonis palaidoti Grendavės k. kapinėse. Iš Blažonių šeimos liko tik viena gyva - daržinėje nakvojusi, tapusi žudynių liudytoja, keturiolikmetė Antanina Blažonytė.

Gyventojai

Šaltiniai
Žemaitkiemis

Žemaitkiemis – miestelis Ukmergės rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Ukmergės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Žemaitkiemio Šv. Kazimiero bažnyčia (nuo 1902 m.), veikia Žemaitkiemio pagrindinė mokykla, paštas (LT-20060), paplūdimys. Šalia miestelio telkšo Žemaitkiemio ežeriukas, į pietus nuo Žemaitkiemio prateka Siesartis. Į šiaurę nuo miestelio yra Žemaitkiemio kaimas, kuriame buvo Žemaitkiemio dvaras.

Istorija 

Netoli Žemaitkiemio link Kliepšių kaimo 1933 m. vasario 2 d. nukrito Žemaitkiemio meteoritas.

2009 m. įkurtas futbolo klubas FK Žemaitkiemis. 2017 m. patvirtintas Žemaitkiemio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vladas Šlaitas (1920–1995), poetas, Žemaitkiemyje praleidęs vaikystę; yra gimtoji sodyba-muziejus.

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 Žemaitkiemis – mūsų tėvų ir protėvių žemė (sud. R. Mikutienė, G. Mikutis). - Ukmergė: Valdo leidykla, 2008. - 76 p.: iliustr. - ISBN 978-9955-712-30-5

Nuorodos 
 
 Žemėlapiai 
 Apie meteoritą 
 Miestelio svetainė
 Biblioteka
Kalveliai

Kalveliai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio  ir geležinkelio Vilnius-Minskas, 29 km į rytus nuo Vilniaus, 3 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Kalvelių, Margių, Plačioji, Žaliašilio). Veikia paštas (LT-13010), Kenos geležinkelio stotis, Kalvelių Dievo Gailestingumo bažnyčia, 2 vidurinės mokyklos („Aušros“ ir S. Moniuškos gimnazijos), biblioteka, žuvininkystės bendrovė „Akvilegija“.

Prie Kalvelių yra Margių žuvivaisos tvenkiniai, į pietryčius nuo kaimo – Margių durpynas.

Istorija 

Kalveliai pradėjo kurtis XIX a. pabaigoje. 1897 m. kaime jau buvo 6 parduotuvės. Nuo 1957 m. veikė durpių fabrikas. 1950–1992 m. apylinkės centras, Kenos kolūkio centrinė gyvenvietė. 1950 m. įsteigta biblioteka, 1959 m. vaikų darželis, kultūros namai, 1984 m. ambulatorija. 1991 m. įsteigtas Vilniaus teritorinės muitinės Kenos geležinkelio postas.

1921 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1939 m. šešių skyrių mokykla, dalykai buvo dėstomi ir lietuvių kalba. Nuo 1945 m. progimnazija, nuo 1947 m. dalykai buvo dėstomi rusų kalba, 1951 m. atkurtos klasės lenkų dėstomąja kalba, nuo 1966 m. dešimtmetė, nuo 2000 m. Kalvelių Stanislavo Moniuškos vidurinė mokykla dėstomąja lenkų kalba. Yra ir Kalvelių „Aušros“ gimnazija dėstomąja lietuvių kalba.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Buivydžiai I

Buivydžiai I (arba tiesiog Buivydžiai) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 17 km į rytus nuo Nemenčinės, prie pat sienos su Baltarusija. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Veikia paštas (LT-15026), biblioteka. Išlikusi mauzoliejinė Buivydžių Radziševskių koplyčia.

Kaimas įsikūręs Buivydžių aukštumoje (Medininkų aukštumos dalis).

Etimologija 

Tiksli Buivydžių vardo kilmė nežinoma. Manoma, kad jis yra kilęs nuo Buivydės upelio (vandenvardinis vietovardis), o pastarasis — nuo asmenvardžio Buivydas.

Istorija 

1660 m. Buivydžius nusiaubė Maskvos kariuomenė. 1688 m. minimas Buivydžių palivarkas. XVI a. Buivydžių dvaras priklausė Dluskiams, vėliau Bžostovskiams, pastarieji 1653 m. jį užrašė vienuoliams augustijonams. 1784 m. Buivydžių dvaro savininkais tapo Radziševskiai, tačiau XIX a. vis. dvaras jau buvo apleistas, palaipsniui nunyko, sudegė. XVIII a.–XIX a. Buivydžiai vadinti miesteliu. 1790 m. pastatyta Buivydžių Šv. Jurgio bažnyčia, 1982 m. sudegė, 1986 m. pastatyta nauja. 1930 m. įsteigta Buivydžių vidurinė mokykla dėstomąja lenkų kalba, veikia ir Lavoriškių pagrindinės mokyklos Buivydžių skyrius dėstomąja lietuvių kalba. 1950–1993 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 

Buivydžiuose nuo seno vyrauja lietuviškos kilmės pavardė Jodragis. XIX a. dar galėjo būti kalbama lietuviškai. Spėjama, kad apie XVII a. čia apsigyveno Mazovijos šlėktų atstovai.

2012 m. balandžio 23 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1039 patvirtino Buivydžių herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Wacław Kapusto (1925-2018), fotografas, fotoreporteris
 Edvard Bogdanovič (1967–), Vilniaus rajono politinis ir visuomenės veikėjas.

Šaltiniai
Sudervė

Sudervė – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Vilniaus, 8 km nuo automagistralės , prie Sudervėlės upės (Neries dešinysis intakas). Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Stovi Sudervės Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1802 m., su XIX a. varpine), netoliese – Riešės ežeras, „Vilnojos“ akmens skulptūrų parkas (4 ha), prie Vilnojos ežero. Veikia Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla, pradinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-14016).

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose Sudervė minima 1493 m., tada čia buvo dvaras, o 1504 m.- valsčius. XVI a. 2 pusėje – seniūnija. 1594 m. Sudervė priskirta Vilniaus stačiatikių Švč. Trejybės brolijai, ši 1669 m. ją pardavė Vilniaus jėzuitų naujokynui. XVIII a. antrojoje pusėje Sudervę įgijęs Vilniaus vyskupas I. J. Masalskis 1782 m. pastatydino bažnyčią. 1783 m. įsteigta parapija. 1833 m. Sudervės dvaras atiteko vyskupui V. Volčackiui. 1873 m. buvo 11 namų. 1920–1939 m. Sudervė priklausė Lenkijos valdomam Vilniaus kraštui. II pasaulinio karo laikotarpiu 1944 liepą per vadinamąją Aušros vartų operaciją Armijos Krajovos brigada Sudervėje sumušė Vokietijos kariuomenės radijo perėmimo stoties įgulą. SSRS okupacijos metais Sudervė buvo apylinkės centras ir kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Architektūra 

Ant kalvos – Švenčiausiosios Trejybės bažnyčios statinių kompleksas (XIX a.). Bažnyčia (1803–22, manoma, architektas kunigas L. Bortkevičius, remontuota 1852, architektas T. Tišeckis, 1876, 1883, 1903, 1927) rotondinė, kupolinė, su šešių kolonų žiedine dorėniškąja kolonada; fasadai klasicistinių formų, arkinėse nišose – 6 skulptūros (tarp jų – Jonas Evangelistas, Lukas Evangelistas, Šv. Petras, visos 1820, skulptorius I. Gulmanas). Viduje – XIX a. 1 pusės sienų ir kupolo tapyba, didžiojo altoriaus paveikslas (visų dailininkas N. Ylakavičius), yra 10 barokinių angeliukų skulptūrų (XVIII a. pabaiga), XIX a. paveikslų, vargonai, katalikų liturginių rūbų komplektas (XIX a. 2 pusė). Istorizmo stilistikos varpinė (1929, architektas J. Borovskis) ir tvora su vartais (XIX a. 2 pusė), jos rytinėje dalyje – koplytėlė su skulptūra. Dvaro sodybos fragmentai: klasicistiniai rūmai (XIX a. 1 pusė, 20 a. pradžioje iš dalies rekonstruoti), oficina (19 a. pabaiga–20 a. pradžia), rūsys (18 a. pabaiga–19 a.). Prie Vilnojos ežero – skulptūrų parkas Vilnoja (skulptūros eksponuojamos sausumoje ir ežere); jame ir 2010 iš Vilniaus perkelta modernistinė skulptūra Tauras (1974, skulptorius S. Šarapovas).

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Miesteliai.lt