joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Šiaurės Sumatra

Šiaurės Sumatra (indonez. Sumatera Utara) – provincija Indonezijoje, Sumatros salos šiaurės vakarinėje dalyje. Sostinė – Medanas.

Geografija 
Provincija išsidėsčiusi Sumatros salos šiaurės vakaruose, tarp Indijos vandenyno ir Malakos sąsiaurio. Rytuose ribojasi su Riau ir Vakarų Sumatros provincijomis, šiaurės vakaruose – su Ačeho specialiuoju regionu. Palei Malakos sąsiaurį driekiasi pajūrio lygumos, tačiau centrinėje dalyje iškilę Barisano kalnų masyvai. Kalnuose yra Tobos ežeras. Indijos vandenyne Šiaurės Sumatrai priklauso daug salų. Didžiausios: Niasas, Tanah Bala, Tanah Masa ir Pinis.

Gyventojai 
 Tautos: batakai (42 %; Batak Toba, Mandailing, Dairi, Karo), javiečiai (32 %), niasiečiai, kinai;
 Religijos: islamas (65,5 %), krikščionybė (31,5 %), budizmas (2,8 %), hinduizmas (0,2 %);
 Kalbos: malajų, batakų, ankola-mandailingų, indoneziečių.

Administracinis suskirstymas 
Ačehas padalintas į 18 regencijų ir 7 miestus. Skliaustuose pateistas administracinis centras.
Regencijos 
 Asahanas (Kisaranas)
 Dairis (Sidikalangas)
 Deli Serdangas (Lubukpakamas)
 Humbang Hasundutanas (Dolok Sangulas)
 Karo (Kabandžahė)
 Labuhan Batu (Rantauprapatas)
 Lankatas (Stabatas)
 Mandailing Natalas (Panjabunganas)
 Niasas (Gunung Sitolis)
 Pietų Niasas (Teluk Dalamas)
 Pakpak Bharatas (Salakas)
 Samosiras (Pangururanas)
 Serdang Bedagajus (Sei Rampahas)
 Simalungunas (Pematang Siantaras)
 Pietų Tapanulis (Padang Sidempuanas)
 Centrinis Tapanulis (Sibolga)
 Šiaurės Tapanulis (Tarutungas)
 Toba Samosiras (Baligė)
Miestai
 Bindžajas
 Medanas
 Padang Sidempuanas
 Pematangsiantaras
 Sibolga
 Tandžung Balajus
 Tebing Tingis

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 
 Žemėlapis 

Indonezijos provincijos
Kerinčis

Kerinčis (indonez. Gunung Kerinci) – ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, aukščiausias Barisano kalnuose, 130 km į pietus nuo Padango. Aukštis 3805 m. Kraterio plotis 600 m. Pirmas žinomas išsiveržimas įvyko 1838 m., paskutinį kartą išsiveržė 2004 m. Priklauso Kerinci Seblat nacionaliniam parkui.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Dempo

Dempo (indonez. Gunung Dempo) – ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, netoli Pagar Alamo miesto. Aukštis 3159 m (kitais duomenimis – 3173 m). Yra 4 krateriai. Šiaurės vakaruose yra 400 m pločio kraterio ežeras.

Pirmą kartą išsiveržimas pastebėtas 1817 m., paskutinis išsiveržimas – 2009 m.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Talakmau

Talakmau (indonez. Gunung Talakmau) – užgesęs ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, aukščiausias Vakarų Sumatroje. Aukštis 2919 m. Ugnikalnio šlaituose išteka Rokano upė.

Nors jokių duomenų apie ugnikalnio išsiveržimus nėra, yra žinoma, kad jis buvo aktyvus holoceno epochoje.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Marapis

Marapis () – aktyvus ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, Vakarų Sumatroje. Aukštis 2891 m. Priklauso kompleksinių vulkanų tipui.

Nuo XVIII a. pab. Marapis išsiveržė apie 40 kartų. Paskutinį kartą išsiveržė 2014 m.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Singalangas

Singalangas (indonez. Gunung Singgalang) – ugnikalnis Indonezijoje, vakarinėje Sumatros salos dalyje, Barisano kalnuose, Vakarų Sumatroje, netoli Tandikato ugnikalnio. Papėdėje įsikūręs Bukitingio miestas. Aukštis 2877 m. Priklauso stratovulkanų tipui.

Išsiveržimų neužfiksuota.

Indonezijos ugnikalniai
Talangas

Talangas (indonez. Gunung Talang) – aktyvus ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, Vakarų Sumatroje. Aukštis 2597 m. Priklauso stratovulkanų tipui.

Yra 2 kraterių ežerai. Išsiveržimai žinomi nuo XIX a., paskutinis išsiveržimas – 2005 m. balandį. Evakuota 25 tūkst. apylinkių gyventojų, tačiau išsiveržimas nebuvo stiprus ir didelės žalos nepadarė.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Sinabungas

Sinabungas () – aktyvus ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, aukščiausias Sumatros šiaurėje. Aukštis 2460 m. Priklauso stratovulkanų tipui.

Populiarus laipiojimo uolomis objektas. Šlaituose veikia solfataros.

Išsiveržimai – 1600 m., 2010, 2013–2014 m.

2010 m. rugpjūčio 29 d. išsiveržė, išmetė pelenus į 1,5 km aukštį, lava tekėjo per kraterį. Vienas žmogus žuvo, 12 000 evakuota.

Dėl 2014 m. vasario 1 d. išsiveržimo, anot pirminio pranešimo, žuvo 14 žmonių.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Tandikatas

Tandikatas (indonez. Gunung Tandikat) – snaudžiantis ugnikalnis Indonezijoje, Sumatros saloje, Barisano kalnuose, Vakarų Sumatroje, šalia Singalango ugnikalnio. Papėdėje įsikūręs Padang Padžango miestas. Aukštis 2438 m. Priklauso stratovulkanų tipui.

Žinomi trys Tandikato išsiveržimai. Paskutinis įvyko 1924 m.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Sibajakas

Sibajakas () – snaudžiantis ugnikalnis Indonezijoje, šiaurinėje Sumatros salos dalyje, Barisano kalnuose. Papėdėje įsikūręs Berastagio miestas. Aukštis 2212 m. Kraterio plotis 900 m. Priklauso stratovulkanų tipui. Išsidėstęs 50 km į šiaurės vakarus nuo Tobos ežero.

Paskutinis išsiveržimas įvyko 1881 m.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Indonezijos ugnikalniai
Gasparas Cirtautas

Gasparas Feliksas Cirtautas (1841 m. birželio 21 d. Raseinių pavieto Veiviržėnų parapijos Aisėnų kaimo dalyje Padumblyje – 1913 m. rugsėjo 4 d. Berlyne) – Žemaičių vyskupas.

Biografija 

Gimė Gasparo Cirtauto ir Marcijonos Skomantaitės dešimties vaikų šeimoje. Nors tėvai buvo pasiturintys, tačiau į mokslą išleisti du sūnus – kunigą ir gydytoją, irgi Žemaičių krašto šviesuolį Petrą Cirtautą, padėjo Rietavo kunigaikštis Irenėjus Kleopas Oginskis.

1862 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1862–1864 m. mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje Varniuose, 1864–1868 m. – Peterburgo dvasinėje akademijoje, ją baigė teologijos magistro laipsniu.

1868–1877 m. Žemaičių kunigų seminarijoje Kaune dėstė lotynų kalbą, Šventąjį Raštą ir teologijos dogmas. 1877 m. vėl išvyko į Peterburgą ir Dvasinėje akademijoje dėstė pagrindinę ir specialiąją dogmatiką iki 1888 m., kai vyskupas Mečislovas Leonardas Paliulionis parsikvietė jį į Kauną. 1888–1897 m. Žemaičių kunigų seminarijos rektorius.

1897 m. popiežiaus išrinktas, Peterburgo dvasinėje akademijoje įšventintas vyskupu Rusijos caro paskirtas Žemaičių pavyskupiu. Kartu vyskupais paskirti: Antanas Baranauskas – Seinų vyskupu, Steponas Zvierovičius – Vilniaus vyskupu.

Nuo 1908 m., mirus vyskupui M. Paliulioniui – Žemaičių vyskupijos valdytojas. 1910 m. popiežius Pijus X vyskupą G. Cirtautą paskyrė Žemaičių vyskupu. Vyskupo rūpesčiu ir pastangomis 1912 m. pradėta Šiluvos Švč. Mergelės Marijos koplyčios statyba. Deja, 1913 m. rugsėjo 4 d. po sunkios kepenų akmenligės operacijos Berlyne vyskupas mirė. Palaidotas Kauno arkikatedros bazilikos kriptoje.

Šaltiniai 

Žemaitijos vyskupai
Lietuvos vyskupai
Kauno kunigų seminarijos rektoriai
Mykolas Cimkauskas

Mykolas Cimkauskas (1861 m. Šiauliuose – 1928 m. ten pat) – Lietuvos advokatas, bibliofilas ir ekslibrisų kolekcionierius.

Biografija 
Tėvas Mordchelis Cimkauskas nuo pat Šiaulių berniukų gimnazijos įsteigimo gretimoje krautuvėlėje mokiniams pardavinėjo vadovėlius, rašymo reikmenis, turėjo sukaupęs didžiulę biblioteką, net caro valdžios draudžiamų knygų.

1881 m. aukso medaliu baigęs Šiaulių berniukų gimnaziją, studijavo Maskvos universitete.

Nuo 1888 m. advokatas Šiauliuose. Paveldėjęs tėvo biblioteką, knygoms žymėti pasigamino vieną iš pirmųjų Lietuvoje superekslibrisų su paauksuotų rusiškų raidžių М.Ц. įspaudų deriniu (dydis 5x14) knygos nugarėlėje.

Sūnus Viktoras Cimkauskas.

Cimkauskas, Mykolas
Cimkauskas, Mykolas
Cimkauskas, Mykolas
Londono teroro aktai (2005)

2005 m. liepos 7 d. sprogimai Londone – eilė planuotų teroristinių sprogdinimų, nugriaudėjusių Didžiosios Britanijos sostinėje Londone 2005 m. liepos 7 d. Piko metu, 8:50 ryte, per penkiasdešimt sekundžių detonavo trys sprogmenys požeminėje miesto metro linijoje. Beveik po valandos sprogo ir ketvirtoji bomba visuomeninio transporto autobuse 9:47. Per teroristinius išpuolius žuvo 54 keleiviai ir 4 savižudžiai teroristai.

Sprogdintojai kaip sprogstamąją medžiagą naudojo acetono peroksidą, dar kitaip vadinamu „Šėtono motina“.

Išnašos 

Terorizmas
Londono įvykiai
Gunung Sitolis

Gunung Sitolis () – miestas Indonezijoje, Šiaurės Sumatros provincijoje, svarbiausias Niaso saloje. Šiaurės Niaso regencijos centras. 74,2 tūkst. gyventojų (2005 m.).

Uostas prie Indijos vandenyno. 2004–2005 m. smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimų ir cunamių.

Indonezijos miestai
Bindžajas

Bindžajas () – miestas Indonezijoje, Sumatros saloje, Šiaurės Sumatros provincijoje, 22 km į vakarus nuo provincijos sostinės Medano. 229 tūkst. gyventojų (2005 m.).

Miestas išsidėstęs tarp Mencirimo ir Bingajaus upių, prie Medano-Banda Ačeho kelio. Bindžajas – svarbus industrinis centras. Naftos perdirbimo, maisto pramonė. Miestas garsėja rambutanų auginimu.

Gyventojų sudėtis marga: javiečiai, kinai, indai, malajai, vietiniai salos gyventojai. Yra didžioji ir daug mažesnių mečečių, bažnyčių, hinduistų ir budistų šventyklų.

Miestas padalintas į 5 parajonius (kecamatan).

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Indonezijos miestai
Padang Sidempuanas

Padang Sidempuanas (indonez. Kota Padang Sidempuan) – miestas Indonezijoje, Sumatros saloje, Šiaurės Sumatros provincijoje. 101 tūkst. gyventojų (2006 m.).

Padang Sidempuanas – Pietų Tapanulio regencijos centras, tačiau turi atskiro miesto statusą. Padalintas į 5 regencijas.

Žemdirbystės rajono centras. Yra oro uostas.

Indonezijos miestai
Mykolas Kuprevičius

Mikalojus (Mykolas) Kuprevičius (1864 m. sausio 27 d. Lenčiuose, Kėdainių apskritis – 1932 m. rugpjūčio 11 d. Žagarėje, Šiaulių apskritis) – Lietuvos gydytojas, aušrininkas, publicistas, tautosakos rinkėjas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1884 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1891 m. baigęs Kazanės universitetą buvo nusiųstas į Pavolgį kovoti su dėmėtąja šiltine.

Slapyvardžiais M. Sk., M. Skiedra ir kt. bendradarbiavo laikraščiuose „Aušra“, „Varpas“, „Apšvieta“. 1893 m. grįžo į Lietuvą ir iki 1896 m. dirbo gydytoju Griškabūdyje, vėliau Grinkiškyje, kur 1894 m. įkūrė slaptą švietėjų būrelį „Atžala“, skatino jos narius rinkti lietuvišką tautosaką (pats surinko apie 40 000 vienetų).

1900–1909 m. vėl dirbo Rusijoje. 1909–1914 m. Biržų valsčiaus ligoninės vedėjas, keturklasės mokyklos gydytojas. Globojo poetą Julių Janonį, rėmė jo mokslus Šiaulių gimnazijoje. 1912 m. įkūrė dramos ir muzikos draugiją „Lyra“, kurios pirmininke buvo išrinkta jo žmona Viktorija Kuprevičienė, vadovavusi ir jos pačios įkurtai nuolatinei dramos trupei, kuri surengė daug lietuviškų vakarų ne tik Biržuose, bet ir jų apylinkėse.

1912 m. Biržuose įsteigta pirmoji spaustuvė. Steigėjai Martynas Yčas, Povilas Jakubėnas, Mykolas Kuprevičius ir Jonas Trečiokas spaustuvę pavadino „M. Yčo ir B-vės spaustuve“. Joje buvo leidžiamas „Biržų kalendorius“, „Sieninis kalendorius“, daug kitų nedidelių leidinių, po karo – pirmas Lietuvos provincinis spaudos balsas „Biržų žinios“, taip pat periodinė reformatų spauda. Įkūrė Lietuvių mokslo draugijos Biržų skyrių.

1914–1918 m. karo gydytojas. Grįžęs į Lietuvą dirbo gydytoju Žagarėje. Nuo 1921 m. Žagarės miesto savivaldybės tarybos narys, pirmininkas. 1924–1932 m. Laisvamanių etinės draugijos Žagarės skyriaus vadovas.  Palaidotas Kruopių laisvamanių kapinėse.

Sūnus kompozitorius ir karilionininkas Viktoras Kuprevičius, anūkas – kompozitorius, publicistas ir karilionininkas, profesorius Giedrius Kuprevičius.

Šaltiniai 

Karo medikai
Lietuvos gydytojai
Styveno Kryko paveldo draustinis

Styveno Kryko paveldo draustinis () yra Pietų Karolinos gamtos išteklių departamento valdomas parkas. Jis apima 434 akrus Makormiko ir Edgefieldo apygardose ir buvo įsteigtas siekiant apsaugoti retas augalų ir gyvūnų rūšis. Tarp daugelio rūšių kurios auga draustinyje yra Ribes echinellum. Artimiausias populiacijos centras yra Klarks Hilas, apie 2 mylias į pietvakarius.

Parką įkūrė 1957 metais Albertas E. Radfordas iš Šiaurės Karolinos universiteto, Čapel Hilo. Jis pastebėjo išskirtinę medžių, krūmų, ir žolinių augalų įvairovę, ir aprašė šešias augalų rūšis kurios nebuvo rastos Pietų Karolinoje iki to laiko. Taip pat penkias rūšis kurios buvo rastos tik nedaugelyje Pietų Karolinos vietų. Daugelis retų rūšių šiame parke yra gausios. Draustinio dirvožemis netipiškas Pietų Karolinai.

Nuorodos 
 Styveno Kryko paveldo draustinio puslapis

JAV saugomos teritorijos
Pematangsiantaras

Pematangsiantaras (indonez. Kota Pematangsiantar, Pematang Siantar) – miestas Indonezijoje, Sumatros saloje, Šiaurės Sumatros provincijoje, 40 km į šiaurės rytus nuo Tobos ežero. 210 tūkst. gyventojų (2005 m.).

Miestas įkurtas XIX a. Išsidėstęs 400 m aukštyje. Žemės ūkis: auginamas tabakas, kokoso palmės, aliejinės palmės, kaučiukas, kakava, arbata. Maisto pramonė.

Miestas padalintas į 6 parajonius.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Indonezijos miestai
Sibolga

Sibolga (indonez. Kota Sibolga) – miestas Indonezijoje, Sumatros saloje, Šiaurės Sumatros provincijoje, Indijos vandenyno pakrantėje. 87 tūkst. gyventojų (2004 m.).

Svarbus žemės ūkio centras. Per miestą eina Transsumatros autostrada, yra jūrų uostas (eksportuojama kopra, kaučiukas, kava, mediena). Iš uosto vyksta keltai į Niaso ir Simeuluės salas.

Indonezijos miestai
Marcelinas Šikšnys

Marcelinas Šikšnys-Šiaulėniškis (1874 m. gegužės 14 d. Notiniškiuose, Šiaulėnų valsčius, Rusijos imperija – 1970 m. rugpjūčio 15 d. Vilniuje) – pedagogas, dramaturgas, poetas.

Biografija 
1893 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1898 m. Maskvos universitete baigė Fizikos-matematikos fakultetą. Po to metus tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, gavo praporščiko laipsnį.

Nuo 1899 m. dėstė matematiką Rygos realinėje mokykloje, o šventadieniais, surinkęs mokinius į Aleksandro gimnazijos suteiktą butą, mokė juos lietuvių kalbos. Pirmojo pasaulinio karo metais Voronežo lietuvių gimnazijoje, nuo 1918 m. – Vilniaus gimnazijos direktoriaus pavaduotojas.  Didžiausios pagarbos ir dėkingumo nusipelnė jo darbas lietuvių Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje Lenkijos okupuotame Vilniuje. Jo vadovaujama gimnazija buvo šviesos ir kultūros židinys daugeliui Vilniaus krašto valstiečių vaikų.

Parašė keletą algebros ir geometrijos vadovėlių, iš kurių iki Antrojo pasaulinio karo buvo mokamasi visose Lietuvos mokyklose. Jaunystėje daug jėgų ir laiko skyrė grožinei kūrybai, rašė eilėraščius ir siuntinėjo juos į draudžiamąją spaudą – „Varpą“ ir „Ūkininką“. Didžiausią pėdsaką lietuvių literatūroje, istorijoje, taip pat ir kultūroje paliko jo dramos, ypač „Pilėnų kunigaikštis“, ilgą laiką vaidintas Lietuvos teatrų scenose.

Atminimo įamžinimas 
 Šiaulėnų Marcelino Šikšnio gimnazija.

Šaltiniai

Literatūra 
 Rasa Paulavičienė. Marcelinas Šikšnys. Vilnius: Mokslas, 1992.

Nuorodos 
 Asmenybė, kurioje derėjo mokslininko išmintis ir kūrėjo prigimtis.

Lietuvos rašytojai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos matematikai
Lietuvos geometrai
Lietuvos Respublikos aplinkos ministerija

Lietuvos Respublikos aplinkos ministerija – Lietuvos Respublikos Vyriausybės institucija, atsakinga už valstybės politikos įgyvendinimą ir koordinavimą aplinkos apsaugos, miškų ūkio, gamtos išteklių panaudojimo, geologijos ir hidrometeorologijos, teritorijų planavimo, statybos, gyventojų aprūpinimo būstu, butų ir komunalinio ūkio paslaugų srityse.

Vadovauja Ministro Pirmininko teikimu Lietuvos Respublikos Prezidento skiriamas aplinkos ministras.

Istorija 
Lietuvai atkūrus valstybingumą, 1921 m. įsteigtas Lietuvos atstatymo komitetas prie Vidaus reikalų ministerijos. Tuo tarpu 1925 m. prie Susisiekimo ministerijos buvo įsteigta Statybos ir sauskelių inspekcija.

Lietuvos Respublikos aplinkos apsaugos departamentas įkurtas 1990 m., pertvarkius Lietuvos TSR Gamtos apsaugos komitetą. 1994 m. departamentas reorganizuotas į ministeriją. 1998 m. reorganizuota į Lietuvos Respublikos aplinkos ministeriją, jai perduotos buvusios Lietuvos Respublikos aplinkos apsaugos ministerijos, daugelis Lietuvos Respublikos statybos ir urbanistikos ministerijos funkcijų bei Lietuvos Respublikos žemės ir miškų ministerijos miškų ūkio reguliavimo funkcijos.

Dabartinė vadovybė 
Nuo 2020 m. gruodžio 11 d. aplinkos ministerijai vadovauja Simonas Gentvilas.

Viceministrai – Danas Augutis, Raminta Radavičienė, Mantas Michaliunjo, Daiva Veličkaitė - Matusevičė.

Kanclerė – Sigita Vasiljevaitė.

Ministrai

Išnašos 

Aplinkos ministerijos
Aplinkos
Konstantinas Šakenis

Konstantinas Šakenis (1881 m. lapkričio 27 d. Veleniškiuose, Vabalninko valsčius, Biržų apskritis – 1959 m. liepos 7 d. Troškūnuose) – Lietuvos inžinierius, pedagogas, politikas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1899 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. Įstojo į Peterburgo universiteto Fizikos-matematikos fakultetą. 1901 m. už dalyvavimą studentų riaušėse iš universiteto pašalintas. Vėliau priimtas į Peterburgo technologijos instituto Mechanikos fakultetą, bet 1905 m. prasidėjus revoliucijai, studijas teko nutraukti.

Grįžęs į Lietuvą, Vilniuje vienerius metus dirbo laikraščio „Vilniaus žinios“ redakcijoje, bendradarbiavo laikraščiuose „Viltis“, „Vairas“, „Lietuvių balsas“. 1910 m. baigęs mokslus Peterburgo technologijos institute nesusigundė karjeros perspektyvomis Rusijoje, grįžo tėvynėn, nuo 1912 m. dėstė fiziką Vilniaus Aleksandro gimnazijoje.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1915 m. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti Centro komiteto pavedimu steigė amatų dirbtuves ir mokyklas, vėliau Voronežo lietuvių gimnazijos inspektorius, direktorius. Nuo 1918 m. Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijos mokytojas.

1918–1919 m. vienas Lietuvos technikų draugijos ir Aukštųjų kursų steigėjų. Aktyviai įsitraukė į švietimo pertvarką, skleidė naujas didaktines pažiūras ir europietiškas pedagogikos naujoves. Rūpinosi vadovėlių leidyba, parašė ir 1918 m. išspausdino trijų dalių fizikos vadovėlį gimnazijoms, paruošė lietuviškų fizikos terminų žodynėlį. 1925 m. paskirtas Panevėžio valstybinės gimnazijos direktoriumi, tais pačiais metais pradėjo dirbti Švietimo ministerijoje.

1926 m. po valstybės perversmo Antanui Smetonai tapus Respublikos Prezidentu, pagal tautininkų sąrašą tapo Trečiojo Seimo nariu. 1927 m. gegužės 3 d. – 1929 m. rugsėjo 23 d. Augustino Voldemaro XIV Ministrų kabinete ir vėliau iki 1934 m. birželio 12 d. Juozo Tūbelio XV Ministrų kabinete – švietimo ministras. 1934–1940 m. valstybės kontrolierius. 1936 m. Ketvirtojo Seimo pirmininkas.

Aktyviai dalyvavo ne tik kultūrinėje bei šviečiamojoje veikloje, bet ypač – politiniame gyvenime. Buvo Tautos pažangos partijos valdybos Centro komiteto narys, Lietuvių tautininkų sąjungos veikėjas. 1930 m. – vienas Lietuvių tautininkų fondo steigėjų.

1930 m. Vytauto Didžiojo jubiliejinio komiteto pirmininkas, nuo 1934 m. Vytauto Didžiojo ordino tarybos pirmininkas. 1937 m. Lietuvos inžinierių draugijos pirmininkas.

Domėjosi grožine literatūra ir istorija. 1909 m. vertė į lietuvių kalbą ir laikraštyje „Viltis“ leido kai kuriuos Adomo Mickevičiaus raštus, 1924 m. išvertė „Poną Tadą“. 1933 m. parašė knygą „Aušra ir jos gadynė“. 1935 m. išleido monografiją „Vabalninkas ir jo apylinkė praeityje ligi Lietuvos nepriklausomybės atgavimo“.

1941 m. birželio 14 d. okupacinės sovietų valdžios suimtas ir po tardymo ištremtas į Angarlagą Sibire. Po 10 metų perkeltas į Krasnojarsko kraštą. 1956 m. jau palaužtos sveikatos grįžo į Lietuvą.

Šaltiniai 

 Lietuvos Respublikos Seimas: Konstantinas Šakenis

Lietuvos švietimo ministrai
LR Seimo pirmininkai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokyklų direktoriai
Seimo atstovai
Jonas Gudaitis-Vabalas

Jonas Gudaitis-Vabalas (1881 m. sausio 14 d. Ožnugariuose, Batakių valsčius, Raseinių apskritis – 1955 m. lapkričio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, psichologas, visuomenės veikėjas, laisvamanis.

Biografija 
Mokėsi Palangos progimnazijoje, 1902 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją ir įstojo į Peterburgo universiteto Gamtos fakultetą. Bet 1905 m. dėl Rusijoje kilusių riaušių iš universiteto pasitraukė ir įstojo į Konstantino Ušinskio vardo pedagogikos kursus Peterburge, kuriuos įsteigė prof. Aleksandras Nečajevas.

1907 m. baigęs kursus, liko dirbti A. Nečajevo psichologinės-pedagoginės laboratorijos asistentu, vėliau – nuolatinių bendradarbiu. Per tą laiką pagamino keletą aparatų, iš kurių svarbiausias ir sudėtingiausias – tyrinėti dėmesiui. Per 5 darbo laboratorijoje metus surinko daug medžiagos dėmesio svyravimams ištirti, kurios dalis 1913 m. buvo išspausdinta laikraštyje „Russkaja škola“ ir „1913 m. eksperimentinės pedagogikos metraštyje“.

1912 m. dirbo prof. Nikolajaus Viedenskio laboratorijoje Peterburgo universitete, parengęs metodiką psichinių reakcijų tyrimui surinko daug mokslinės medžiagos, už kurios dalį – „Pašalinių dirgiklių įtaka psichinės reakcijos metu“ 1913 m. gavo gamtos skyriaus biologijos sekcijos I laipsnio diplomą. Tais pačiais metais įstojo ir 1915 m., parengęs keletą referatų iš geologijos (tyrė boksito cheminę struktūrą) ir agronomijos, baigė Maskvos žemės ūkio institutą, gaudamas pirmo laipsnio mokslinio agronomo teises. Nuo 1914 m. dirbo Hidrogeologinėje tarnyboje, savistoviai tyrinėjo Samaros gubernijos požeminius vandenis.

1918 m. spalio mėn. grįžo į Lietuvą, buvo paskirtas pedagoginės eksperimentinės laboratorijos vedėju. Vilnių užėmus bolševikams, atnaujino Vilniaus pedagoginį muziejų, surinko ir iš Maskvos parvežė daug knygų ir aparatų. Be to, Maskvoje tyrė „darbo mokyklą“ ir apie tai referavo lietuvių mokytojų susirinkime. Parengė visą medžiagą Vilniaus universiteto Pedagogikos fakultetui, išrinktas į universiteto organizacinę komisiją.

1920 m. vienas Aukštųjų kursų organizatorių, skaitė juose bendrąją psichologiją, įsteigė pirmąją Lietuvoje eksperimentinės psichologijos laboratoriją. 1920 m. Aukštųjų kursų vedėjo pavaduotojas, 1921–1922 m. vedėjas. Vien per 1920 m. skaitė apie 60 eksperimentinės pedagogikos paskaitų Kaune ir Šiauliuose bei apie 150 – Lietuvos kariuomenės daliniuose.  Dėstė pedagogiką ir psichologiją Kauno meno mokykloje, čia susipažino su studente Birute Smilgaite ir 1922 m. ją vedė.

Nuo 1922 m. Lietuvos universiteto dėstytojas, nuo 1927 m. profesorius, Humanitarinių mokslų fakulteto Pedagogikos katedros vedėjas. 1940–1941 m. ir 1944–1951 m. dėstė Vilniaus universitete, iki 1947 m. Pedagogikos, 1947–1951 m. Pedagogikos ir psichologijos katedros vedėjas.  1953 m. išėjo į pensiją. Palaidotas Rasų kapinėse.

Yra parašęs pedagogikos ir psichologijos darbų, mokslo populiarinimo straipsnių. J. Gudaitis-Vabalas laikomas eksperimentinės psichologijos pradininku Lietuvoje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Aldona Gaigalaitė. Laisvamanybė Lietuvoje

Lietuvos pedagogai
Lietuvos psichologai
Klemensas Skabeika

Klemensas Skabeika (1884 m. rugpjūčio 12 d. Knabikuose, Laižuvos valsčius, Mažeikių apskritis, Rusijos imperija – 1951 m. gruodžio 12 d. Kudirkos Naumiestyje, palaidotas Raseiniuose) – Lietuvos agronomas, pedagogas, lietuviškų elementorių autorius.

Biografija 

Mokėsi Palangos progimnazijoje, 1904 m. baigė Šiaulių gimnaziją. Tartu universitete studijavo agronomiją.

Pirmojo pasaulinio karo metu gyveno Peterburge, 1915–1917 m. dirbo Centriniame lietuvių komitete pabėgėliams šelpti.

1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Žemės ūkio ministerijos įgaliotiniu Kretingos, Mažeikių apskrityse.

Į Steigiamąjį Seimą kandidatavo IV (Telšių) rinkimų apygardoje, bet išrinktas nebuvo. Į Seimą pateko 1921 m. sausio 17 d. mandato atsisakius K. Sidabrui. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai. 1921 m. spalio 25 d. mandato atsisakė. 

Vėliau ūkininkavo Mirklių dvare prie Raseinių. 1920–1943 m. Raseinių žemės ūkio mokyklos mokytojas, direktorius. 1944 m. Raseinių gimnazijos mokytojas, vėliau dirbo rajono švietimo skyriuje.

Kūryba 

Nuo 1907 m. Kl. Sk., Kl. V., Kl. Vaisgamčio slapyvardžiais bendradarbiavo laikraščiuose „Vilniaus žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Žemė“, „Žemdirbys“, „Mokykla“, „Sietynas“.

Bibliografija 
 Kas skaito, rašo – duonos neprašo, elementorius, 1909 m.
 Pirmieji žingsniai, 1916 m.
 Mano akiniai (skaitymo ir rašymo mokslas), 1919 m. ir kt.

Literatūra 
 Skabeika Klemensas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 50.
 Skabeika Klemensas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1962, t. 27, p. 520.
 Tamošaitis M., Skabeika Klemensas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 334.

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Seimo atstovai
Tandžung Balajus

Tandžung Balajus () – miestas Indonezijoje, Sumatros saloje, Šiaurės Sumatros provincijoje, prie Asahano upės žiočių ir Malakos sąsiaurio. 148 tūkst. gyventiojų (2006 m.).

Žemdirbystės regiono centras. Jūrų uostas (eksportuojamas kaučiukas, palmių aliejus, kopra, cirusai). Keltas į Port Klangą Malaizijoje. Oro uostas.

Miestas padalintas į 5 parajonius.

Indonezijos miestai
Tebing Tingis

Tebing Tingis (indonez. Kota Tebing Tinggi) – miestas Indonezijoje, Sumatros saloje, Šiaurės Sumatros provincijoje, 80 km į pietryčius nuo Medano. 134 tūkst. gyventojų (2005 m.).

Žemdirbystės rajono centras. Miestas padalintas į 3 parajonius.

Indonezijos miestai
Periskopas

Periskopas (graik. periscopeõ – apžvelgiu) – optinis prietaisas stebėti aplinką iš slėptuvės.

Tai, paprastai, vamzdis su optine sistema (prizmėmis, lęšiais, veidrodžiais), kuri atspindi šviesos spindulius, sklindančius nuo stebimo objekto, ir nukreipia juos į stebėtojo akį.

Daugeliu periskopų galima stebėti aplinką įvairiomis kryptimis, matuoti kampus vertikalioje ir horizontalioje plokštumose, nustatyti atstumą iki stebimo objekto.

Johanas Gutenbergas, daugiau žinomas kaip spausdinimo technologijos išradėjas, 1430 m. aprašė į periskopą panašų prietaisą, kuris buvo naudojamas miesto šventėje Achene, kai žmonės, minioje norėdami matyti vieną ar kitą renginio detalę, naudojosi panašiu prietaisu.

Dažniausiai naudojamas karinėje technikoje: povandeniniuose laivuose, tankuose ir kitur. Plačiai pradėtas naudoti Pirmojo pasaulinio karo metu, apžvelgint priešo pozicijas, pasislėpus tranšėjose. Vėliau pritaikytas povandeniniuose laivuose, kur tapo pagrindiniu vizualinio stebėjimo prietaisu.

Optiniai prietaisai
Karinė technika
Azerbaidžano Premier lyga

Azerbaidžano Premier lyga () – pagrindinės Azerbaidžano futbolo klubų varžybos, organizuojamos nuo 1992 metų. Čempionatą organizuoja Azerbaidžano futbolo federacijų asociacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti Azerbaidžaną UEFA čempionų lygos varžybose.

1936-1991 metais Azerbaidžane buvo organizuojamos regioninės TSRS varžybos, vėliau reorganizuotos į šalies lygą. Lyga susikūrė iširus Tarybų Sąjungai.

Titulai 
Du patys tituluočiausi klubai, daugiausiai kartų tapę čempionais:
 Neftçi PFK (9): 1992, 1995/96, 1996/97, 2003/04, 2004/05, 2010/11, 2011/12, 2012/13, 2020/21
 Qarabağ FK (9): 1993, 2013/14, 2014/15, 2015/16, 2016/17, 2017/18, 2018/19, 2019/20, 2021/22

Komandos 
2022/23 m. dalyvavo 8 komanos.

Prizininkai

Taip pat skaitykite

Išnašos

Nuorodos 
 Federacijos svetainė
 RSSSF: čempionai
 RSSSF: lentelės
 Foot.dk archyvas
 Soccerway
 The-sports.org

 
Azerbaidžano futbolo varžybos
UEFA šalių pirmenybės
Premijer liga

Bosnijos ir Hercegovinos aukščiausioji futbolo lyga (Premijer liga) – pagrindinės Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubų varžybos, organizuojamos nuo 2001 metų. Čempionatą organizuoja Bosnijos ir Hercegovinos futbolo asociacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti Bosniją ir Hercegoviną UEFA čempionų lygos varžybose. Lygoje dėl čempiono vardo kovoja 16 komandų, po sezono dvi komandos iškrenta į Bosnijos pirmąją lygą ir Hercegovinos pirmąją lygą.

Istorija 
Iki 2000 metų buvo rengiami trys atskiri čempionatai, kuriuose dalyvavo komandos pagal etninius kriterijus (Bosnijos musulmonai, Bosnijos serbai ir Bosnijos kroatai). 1998 m. UEFA kartu su Bosnijos ir Hercegovinos futbolo asociacija surengė pirmąsias bendras atkrintamąsias varžybas, kurių metu buvo išaiškintas pirmasis šalies čempionas. 2000 m. vėl surengtos atkrintamosios varžybos, 2000 m. vasarą pradėtas rengti bendras musulmonų ir kroatų čempionatas, o nuo 2002 m. prie jo prisijungė ir serbai – taip sudaryta bendroji šalies lyga.

Komandos 
 2021/22 m. čempionato dalyviai
 Dalyvavo 12 ekipų
 1. Banja Lukos „Borac“  
 2. „Sarajevo“  
 3. Mostaro „Velež“  
 4. Široki Brijeg  
 5. „Zrinjski“  
 6. Tuzla City  
 7. Sarajevo „Željezničar“  
 8. Tuzlos „Sloboda“  
 9. Krupa  
 10. Bijelinos „Radnik“  
 11. Prijedoro „Rudar“ (N)  
 12. Trebinės „Leotar“ (N)

Prizininkai

Regioninės lygos

Kroatų lyga 

|-
|  || Mladost Siroki Brijeg || ??? || ??? ||
|-
|  || Mladost Siroki Brijeg || ??? || ??? ||
|-
|  || Mladost Siroki Brijeg || ??? || ??? ||
|-
|  || NK Siroki Brijeg || ??? || ??? || Andelko Marusi (21)
|-
|  || NK Siroki Brijeg || Zrinjski Mostar || NK Orasje || Stanko Bubalo (31)
|-
|  || NK Posusje || NK Siroki Brijeg || Zrinjski Mostar || 
|-
|  || NK Posusje || Brotnjo Citluk || NK Siroki Brijeg || Robert Ristovski (18)
|}

Musulmonų lyga 

|-
|  || Celik Zenica || FK Sarajevo || Bosna Visoko || 
|-
|  || Celik Zenica || NK Lukavac || Sloboda Tuzla || Amir Osmanovic (27)
|-
|  || Celik Zenica || NK Sarajevo || Bosna Visoko || Nermin Vazda (17)
|-
|  || Bosna Visoko || Celik Zenica || NK Sarajevo || Nermin Hajdarevic, Nermin Vazda (po 19)
|-
|  || FK Sarajevo || Bosna Visoko || Rudar Kakanj || Nermin Vazda (19)
|-
|  || Jedinstvo Bihac || Zeljeznicar Sarajevo || NK Sarajevo || Asmir Dzafic, Dzemo Smjecanin (po 25)
|}

Serbų lyga 

|-
|  || Boksit Milici || Rudar Prijedor || ??? || 
|-
|  || Rudar Ugljevik || Sloga Trn || Borac Banja Luka,  Boksit Milici || 
|-
|  || Rudar Ugljevik || Borac Banja Luka || Glasinac Sokolac || 
|-
|  || Radnik Bijeljina || Rudar Ugljevik || Boksit Milici || 
|-
|  || Boksit Milici || Rudar Ugljevik || Leotar Trebinje || Zdjelar (29)
|-
|  || Borac Banja Luka || Sloboda Novi Grad || Rudar Ugljevik || 
|-
|  || Leotar Trebinje || Kozara Gradiska || Borac Banja Luka || 
|}

Taip pat skaitykite

Nuorodos 
 Federacijos svetainė
 RSSSF duomenų bazė
 Foot.dk archyvas
 SOCCERWAY
 The-sports.org

Bosnijos ir Hercegovinos futbolo varžybos
UEFA šalių pirmenybės
Bitinai (Ukmergė)

Bitinai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, Obels aukštupyje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Telesforas Šiurkus

Telesforas Šiurkus (1908 m. lapkričio 28 d. Gulbinuose, Akmenės valsčius – 1974 m. lapkričio 5 d. Kaune) – Lietuvos chirurgas, profesorius.

Biografija 
Buvo vyriausias daugiavaikėje 11 vaikų šeimoje, brolis Jonas Šurkus. Mokėsi Akmenės mokykloje, 1926 m. baigė Viekšnių progimnaziją, 1929 m. Šiaulių gimnaziją. 1929–1936 m. studijavo mediciną Kauno Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Medicinos fakultete. 1930–1931 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, baigė Karo mokyklą.

Po studijų buvo paliktas dirbti universitete, bet netrukus išėjo į praktinį darbą Kauno ligonių kasų poliklinikoje (dab. Centro poliklinika). Dirbo gydytoju vidaus ligų klinikoje, 1937 m. ėmėsi chirurgo darbo. Stažavosi Vienoje prof. G. Berio (Boehler) traumatologijos klinikoje. Prof. Mykolas Biržiška siūlė jaunam gydytojui dirbti Viekšniuose jo pastatytuose ir savivaldybei padovanotuose Sveikatos namuose, bet prof. Vlado Kuzmos kvietimu jis liko dirbti Hospitalinės chirurgijos klinikoje. Vokiečių okupacijos metais kartu su prof. V. Kuzma pašalintas iš universiteto, nuo 1942 m. dirbo Kauno 3-ojoje poliklinikoje.

1944 m. išrenkamas VDU Bendrosios chirurgijos katedros vedėju, po pusmečio – docentu. Pokario metais labai trūko gydytojų, todėl vienu metu teko eiti ketverias pareigas – Raudonojo Kryžiaus ligoninės Chirurgijos skyriaus vedėjo, ligoninės direktoriaus, 1945–1946 m. Medicinos mokyklos direktoriaus ir 1945–1951 m. Bendrosios chirurgijos katedros vedėjo. Kelerius metus dirbo Kauno srities, o sritis panaikinus – Kauno miesto vyriausiuoju chirurgu (1950–1956 m.).  Norėdamas atsidėti mokslui 1956 m. atsisakė abiejų direktoriaus pareigų, liko tik KMI Bendrosios chirurgijos katedros vedėju.

1949 m. vienas pirmųjų Vilniaus universitete apsigynė medicinos mokslų kandidato disertaciją. 1950 m. vienas pirmųjų šalyje pradėjo daryti tarakoplastines operacijas džiova sergantiems ligoniams, kasmet padarė po 280–300 operacijų. Jo iniciatyva Kauno medikai anksčiau už vilniečius pradėjo leisti mokslinius darbus. Tokių darbų profesorius parašė apie 120. 1956 m. parašė ir pirmąjį originalų lietuvišką vadovėlį „Bendroji chirurgija“, kuriuo studentai naudojasi iki šiol. Parašė kelias knygas ir monografijas. Daug prisidėjo prie lietuviškosios chirurgijos terminijos kūrimo. Nuo 1969 m. profesorius. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse (antkapinio paminklo skulptorė Dalia Palukaitienė).

Įvertinimas 
 1965 m. LTSR nusipelnęs gydytojas

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos chirurgai
Vilius Variakojis

Vilius Martynas Variakojis (1912 m. lapkričio 19 d. Rygoje – 1988 m. kovo 2 d. Panevėžyje) – stalo tenisininkas, krepšininkas, TSRS sporto meistras, treneris.

Biografija 

1932 m. baigė Šiaulių gimnaziją, studijavo Vytauto Didžiojo universitete, 1938 m. baigė Aukštuosius kūno kultūros kursus.

1932 m. pradėjo dalyvauti stalo teniso varžybose. 1936–1939 m. keturis kartus dalyvavo pasaulio stalo teniso pirmenybėse. 1937, 1940, 1942–1944, 1949–1951 m. 23 kartus Lietuvos čempionas, iš jų 8 kartus vienetų varžybose. 1950 m. TSRS stalo teniso turnyro nugalėtojas, 1951 m. TSRS stalo teniso dvejetų varžybų čempionas.

1937–1940 m. Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės žaidėjas.

1951–1969 m. – Panevėžio vaikų sporto mokyklos direktorius ir treneris. 1969–1974 m. Panevėžio miesto kūno kultūros ir sporto komiteto pirmininkas.

1952 m. TSRS sporto meistras, 1957 m. TSRS nusipelnęs treneris, 1964 m. LTSR nusipelnęs kūno kultūros ir sporto veikėjas.

Knygos „Stalo tenisas“ (1959 m.) autorius.

Lietuvos stalo tenisininkai
Lietuvos krepšininkai
Lietuvos stalo teniso treneriai
Lietuvos sporto veikėjai
TSRS nusipelnę sporto meistrai  
TSRS nusipelnę sporto treneriai
Stasys Bistrickas

Stasys Bistrickas (g. 1924 m. gegužės 8 d. Radviliškyje) – žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1940 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1942–1944 m. 16-osios lietuviškos divizijos karys. 1944 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos skyriaus vedėjas, 1945–1946 m. „Tiesos“ korespondentas Telšiuose. 1946–1947 m. LKP Telšių apskrities komiteto propagandistas. 1947–1948 m. LLKJS Telšių apskrities komiteto sekretorius. 1948–1949 m. laikraščio „Lietuvos pionierius“ redaktorius. 1950–1956 m. žurnalo „Žemės ūkis“ redakcijos atsakingasis sekretorius. 1956–1972 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos darbuotojas, 1958–1972 m. vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1972–1990 m. Maskvoje stenogramų leidinio lietuvių kalba „TSRS Aukščiausiosios Tarybos posėdžiai“ redaktorius.  Gyvena Maskvoje.

Bibliografija 
 Pakilimas: Šakių rajono Lenino vardo kolūkyje. – Vilnius, 1955. – 35 p.
 Eiliniai žmonės: apybraižos. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1957. – 62 p.
 Ir sušaudytieji prabyla. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1960. – 86 p.: iliustr.
 Jų dievas: apybraiža / Stasys Bistrickas, Stasys Laurinaitis. – V.: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1962. – 44 p.
 40 000 kilometrų: reportažas apie kelionę išilgai Tarybų Sąjungos sienų / Stasys Bistrickas, Vytautas Miniotas. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1962. – 248 p.: iliustr.
 Prie jūrų žydrųjų: įspūdžiai iš kelionių Krymo keliais. – Vilnius: Mintis, 1964. – 72 p.: iliustr.
 Ką ošia Panerių pušys. – Vilnius: Mintis, 1977. – 47 p.: iliustr.
 „Tiesos“ kelias: 1917–1977: Lietuvos komunistinės spaudos istorijos puslapiai. – Vilnius: Mintis, 1977. – 210 p.
 Susipažinkime – Maskva. – Vilnius: Mintis, 1979. – 184 p.: iliustr.
 Aštuonios dienos suvažiavimų rūmuose: reportažai iš TSKP XXVI suvažiavimo. – Vilnius, 1982. – 93 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1965 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Pontiac G8

Pontiac G8 yra galiniais ratais varomas sedanas, kurį nuo 2008 metų gamina General Motors dukterinė markė Pontiac. Automobilis pakeitė Pontiac Grand Prix modelį. G8 buvo pristatytas Čikagos automobilių parodoje 2007 metų vasarį. G8 tapo pirmuoju automobiliu nauduojančiu Zeta platformą Šiaurės Amerikoje.

G8
Dideli automobiliai
Budeliai

Budeliai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose, 4 km į šiaurės rytus nuo Mikalaučiškių, kairiajame Neries krante. Stūkso Budelių piliakalnis (arba Skarbo kalnas), prie jo rasta III–V a. archeologinė gyvenvietė. Aplink kaimą įsteigtas Budelių kraštovaizdžio draustinis su Neries sala ir Aukupio žemupio slėniu.

Etimologija 

Liaudies etimologija kaimo vardą sieja su nuožmiomis kovomis, kurios vyko su kryžiuočiais ant vietos piliakalnio.

Istorija 

1945 m. birželio 27 d. ties Budeliais įvyko kautynės tarp NKVD ir Lietuvos partizanų. Stribams įsiveržus į partizanų slaptavietę ir vėlesnių susirėmimų metu žuvo du rusų kariai bei lietuvių partizanai Juozas Kacevičius-Dagilis, Zigmas Rudys-Smilga, Vaclovas Kareckas-Jovaras.

Padavimas 

Viduramžiais šioje vietoje stovėjusi pilis, kurią nuolatos puldavę kryžiuočiai. Paskutiniojo puolimo metu, norėdami pilyje paslėptų brangenybių, kryžiuočiai išžudė visus lietuvius, kol liko tik trys gynėjai – Nargė, jos sužadėtinis Dangis ir jos brolis Baumis. Kryžiuočiai kankino ir nužudė abu vyrus, bet jie neišdavė turtų, o paskutinioji likusi Nargė išprašė kryžiuočių komtūro duoti durtuvą, sakydama, kad juo parodys kur besą lobiai, tačiau pati sau smogė į krūtinę ir sukniubo ant savo brolio ir mylimojo lavonų. Kryžiuočiai taip ir liko nesužinoję, kur slepiami pilies lobiai, nors joje jau nebeliko nė vieno gynėjo. Nuo to laiko piliakalnis vadinamas Skarbo kalnu ( – „lobis, turtas“) arba Budelių piliakalniu (pabrėžiant kryžiuočių nuožmią kovą prieš lietuvius).

Gyventojai

Šaltiniai 

 
  
 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Santa Krus de la Siera

Santa Krus de la Siera (arba Sieros Santa Krusas; , ) – miestas Bolivijos rytuose; departamento administracinis centras. 1,59 mln. gyventojų (2009 m.; didžiausias šalyje). Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta naftos, maisto, odos pramonė. Universitetas.

Istorija 

Miestas įkurtas 1561 m. vasario 26 d. Iš pradžių jis buvo 220 km į rytus nuo dabartinės vietovės, į kurią persikėlė 1592 metais.

Pavadinimo kilmė 

Miesto įkūrėjas Ñuflo de Chávez miestą pavadino savo gimtojo miesto Estremaduroje (Ispanija) garbei Santa Cruz de la Sierra („Kalvų šventasis kryžius“).

Miestai-partneriai

Išnašos 

Milijoniniai miestai
Bolivijos miestai
Belo Horizontė

Belo Horizontė (portug. Belo Horizonte – pažodžiui „Gražusis horizontas“) – miestas Brazilijos pietryčiuose; Minas Žeraiso valstijos sostinė. 2,37 mln. gyventojų (2005). Svarbus kalnakasybos regiono centras – apylinkėse išgaunama geležies, mangano rūdos, auksas. Mieste išvystyta juodoji metalurgija, chemijos, odos, maisto, tekstilės pramonė. Veikia regioninis Google plėtros ir tyrimų centras. Svarbus transporto mazgas, veikia du oro uostai, įrengtas metropolitenas. Kultūros ir ekonomikos centras. Yra keli universitetai, zoologijos ir botanikos sodai.

Istorija 

Miestas įkurtas 1895 m. Tai antrasis Brazilijos specialiai planuotas statyti miestas. Miesto plėtrą taip pat skatino vietos vyriausybės subsidijuota gyvenamųjų namų statyba.

Sportas 

Belo Horizontėje 1950 m. vyko IV pasaulio futbolo čempionatas.

Milijoniniai miestai
Minas Žeraiso miestai
Gytis Trinkūnas

Gytis Trinkūnas (1936 m. birželio 6 d. Šiauliuose – 1973 m. rugpjūčio 1 d. Vilniuje) – pianistas, akompaniatorius, pedagogas.

Biografija 

1954 m. baigė Šiaulių muzikos mokyklą, 1955 m. Šiaulių J. Janonio vidurinę mokyklą, 1960 m. – Lietuvos konservatoriją.

1960–1962 m. Šiaulių muzikos mokyklos, 1962–1964 m. Vilniaus pedagoginio instituto ir Vilniaus meno mokyklos dėstytojas. 1964–1973 m. Lietuvos filharmonijos koncertmeisteris. (1971) LTSR nusipelnęs artistas .

Koncertavo daugiausia kaip akomponiatorius. Tarptautinių konkursų diplomantas.

Brolis Dainius Trinkūnas.

Lietuvos pianistai
Lietuvos muzikos pedagogai
Lietuvos koncertmeisteriai
Risaraldos departamentas

Risaralda () – nedidelis departamentas centrinėje Kolumbijoje. Administracinis centras – Pereira.

Geografija 
Departamento teritorija driekiasi Centrinė Kordiljera, iškylanti virš 4500 m (Santa Isabelės, Kindijo ugnikalniai) ir Vakarų Kordiljera, pasiekianti 4000 m aukštį (Cerro Tamaña k.). Abi kordiljeras skiria Kaukos upės slėnis. Departamente yra Los Nevados nacionalinis parkas.

Ekonomika 
Risaralda – viena svarbiausių kavos auginimo sričių Kolumbijoje. Taip pat auginamos cukranendrės, bananai, juka, kakava, bulvės, kukurūzai, ananasai, medvilnė, vaisiai. Gyvulininkystė (pieninė ir mėsinė). Maisto, tekstilės, popieriaus pramonė.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 92,05 %
 Indėnai – 2,88 %
 Juodaodžiai – 5,07 %

Didžiausi miestai 
 Pereira
 Doskebradas
 La Virchinija
 Santa Rosa de Kabalis

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Kolumbijos departamentai
Vladas Niunka

Vladas Niunka (1907 m. rugpjūčio 17 d. Baisogaloje – 1983 m. gruodžio 26 d. Vilniuje) – sovietinis partinis ir valstybės veikėjas, filosofas, spaudos darbuotojas, LSSR mokslų akademijos akademikas.

Biografija 
1925 m. baigė Šiaulių berniukų gimnaziją. 1925–1928 m. mokytojavo Šiauliuose. 1926 m. atvykęs studijuoti į Kauną įsitraukė į komunistinį judėjimą, už tai po valstybės perversmo 1928–1931 m. kalintas Varnių koncentracijos stovykloje, 1938–1939 ir 1939–1940 m. Dimitravo priverčiamojo darbo stovykloje. 1933 m., 1933–1935 m. redagavo laikraštį „Revoliucinis darbininkas“, 1937–1939 m. su kitais – leidinį „Propagandistas“, 1937 m. padėjo išleisti laikraštį „Liaudies frontas“. 1936–1938 m. laikraščio „Tiesa“ redakcinės kolegijos narys. 1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultetą.

Sovietams okupavus Lietuvą, nuo 1940 m. liepos 14 d. rinkimų į Liaudies Seimą Vyriausiosios rinkimų komisijos pirmininkas. 1940–1944 m. LSSR prokuroras. 1940 m. birželio-liepos mėn. ir 1943–1944 m. LKP laikraščio „Tiesa“ redaktorius, 1943–1944 m. dar ir LKP(b) CK propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1944 m. gegužės-gruodžio mėn. LKP(b) CK antrasis sekretorius. 1945–1948 m. LSSR Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas, 1948 m. dar ir LSSR švietimo ministras. 1948–1961 m. LKP CK sekretorius. 1961 m. netikėtai atleistas iš LKP CK biuro narių ir sekretoriaus pareigų. 1961–1970 m. žurnalo „Komunistas“ vyriausiasis redaktorius.

1946–1962 m. SSRS AT, nuo 1947 m. LSSR AT deputatas. 1955–1963 m. LSSR AT pirmininkas.

1946–1950 m. ir 1961–1968 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1947 m. docentas. Nuo 1968 m. LSSR mokslų akademijos visuomenės mokslų skyriaus akademikas sekretorius, nuo 1970 m. dar ir draugijos „Žinija“ prezidiumo pirmininkas. 1971 m. filosofijos mokslų kandidatas.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Nuo Vatikano Pirmojo iki Vatikano Antrojo, 1963 m.
 Socialiniai katalikybės mitai, 1965 m.
 Vatikanas ir antikomunizmas, 1970 m.
 Nacionalinis išsivadavimo judėjimas ir religija, 1972 m. 
 Klerikalinės partijos ir Vatikanas, 1974 m.
 Šių laikų Vatikanas, 1980 m.

Šaltiniai 

Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos TSR ministrai
Lietuvos TSR prokurorai
Lietuvos švietimo ministrai
Lietuvos redaktoriai
Domas Šniukas

Domijonas (Domas) Šniukas (g. 1932 m. rugsėjo 27 d. Vaišnoriuose, Gruzdžių valsčius, Šiaulių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, publicistas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1940–1947 m. mokėsi Gruzdžių progimnazijoje. 1951 m. aukso medaliu baigė Šiaulių Juliaus Janonio vidurinę mokyklą. 1955–1959 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ literatūrinis darbuotojas (reporteris). 1956 m. baigė žurnalistikos studijas Vilniaus universitete, 1962 m. Maskvos M. Lomonosovo universiteto Žurnalistikos fakulteto aspirantūrą.

1962–1967 m. dienraščio „Tiesa“ skyriaus vedėjas. 1967–1969 m. laikraščio „Literatūra ir menas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas.  1969–1974 m. laikraščio „Tiesa“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1973–1989 m. metraščio „Žurnalistika“ sudarytojas ir redaktorius. 1974–1988 m. laikraščio „Pravda“ korespondentas Lietuvai ir Kaliningrado sričiai. 1975–1988 m. VU Žurnalistikos katedros dėstytojas. 1988–1990 m. LSSR žurnalistų sąjungos, Lietuvos žurnalistų sąjungos pirmininkas. 1989–1990 m. LSSR valstybinio televizijos ir radijo komiteto pirmininkas, 1990–1996 m. LRT valdybos narys. 1989–1990 m. SSRS Aukščiausiosios Tarybos liaudies deputatas.

1990–1991 m. savaitraščio „Golos Litvy“ redaktorius. 1990–1994 m. laikraščio „Tiesa“ vyriausiasis redaktorius, „Tiesos“ pakeitimo dienraščiu „Diena“ iniciatorius, 1994 m. dienraščio „Diena“ vyriausiasis redaktorius, išleido šio laikraščio pirmuosius numerius.  1994–1996 m., 2004 m. ir 2008 m. LR Seimo pirmininko Česlovo Juršėno patarėjas, atstovas spaudai. 1997 m. laikraščio „Žurnalistų žinios“ redaktorius.

Kūryba 

Parengė ir išleido Bronio Railos publicistikos rinkinius „Rašalo ašaros“, „Nuo vakarykštės iki šiandienos“, „Liudytojo poringės“, Vinco Gaidžio prisiminimus „Musteikos pasaulis“. Algirdo Brazausko knygos „Penkeri Prezidento metai“ (lietuvių ir rusų kalbomis) redaktorius. Knygos „Žalioji tėviškės vasara“ bendraautoris. Serijos „Lietuvos valsčiai“ redakcinės kolegijos narys ir straipsnių autorius. Publikacijų lietuvių žurnalistikos klausimais autorius. Visuotinės lietuvių enciklopedijos ir kitų enciklopedijų straipsnių autorius.

Bibliografija 
 Ežerų vilnimis po Rytų Lietuvą. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1958. – 96 p.: iliustr.
 Žalioji tėviškės vasara, arba 1700 kilometrų tandemu aplink Lietuvą: reportažas žodžiu ir vaizdu / Domas Šniukas, Algis Šiekštelė. – Vilnius: Mintis, 1974. – 215 p.
 Musteikos pasaulis / Vincas Gaidys. – Vilnius: Danielius, 2002. – 86 p.: iliustr. – ISBN 9955-476-14-1
 Juozas Olinardas Penčyla: šaržų karalius. – Vilnius: Margi raštai, 2004. – 261 p.: iliustr. – ISBN 9986-09-265-5
 Gruzdžiai: monografija. – Vilnius: Versmė, 2009–2010.
 D.1. – 2009. – 985 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-589-14-3
 D.2. – 2010. – 1283 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-589-17-4

Įvertinimas 
 1972 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
 1974 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas
 2007 m. LŽS medalis „Už nuopelnus žurnalistikai“

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos publicistai
Lietuvos enciklopedininkai
Audrius Brūzga

Audrius Brūzga (g. 1966 m. rugsėjo 23 d. Kazlų Rūdoje) – lietuvių diplomatas, Lietuvos ambasadorius Turkijoje (nuo 2015 m. birželio 8 d.)

Išsilavinimas 

Audrius Brūzga mokėsi Šiauliuose, įgijo vidurinį išsilavinimą. Įstojęs į Vilniaus universitetą, baigė Filologijos fakultetą, anglų kalbos ir literatūros studijas, įgijo filologijos diplomą. Vėliau studijavo Union koledže (Niujorko valstijoje, JAV).

Diplomatinė karjera 

1991 m. Audrius Brūzga pradėjo diplomatinę tarnybą LR Užsienio reikalų ministerijoje. Pradžioje Konsuliniame skyriuje, Valstybinio ir diplomatinio protokolo tarnyboje, Vakarų Europos šalių skyriuose, vėliau – diplomatu LR ambasadose užsienyje (Izraelyje, Didžiojoje Britanijoje).

2002 m. vasario 15 d. Audrius Brūzga buvo paskirtas nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Suomijoje, kur nuo 2002 m. vasario 28 d. iki 2007 m. sausio 15 d. vadovavo LR ambasados veiklai. Baigęs ambasadoriaus kadenciją, tarnybą tęsė LR URM Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamente kaip ambasadorius ypatingiems pavedimams.

2004 m. balandžio 24 d. Audriui Brūzgai buvo suteiktas nepaprastojo ir įgaliotojo ambasadoriaus rangas.

Nuo 2007 m. vasario 27 d.) iki 2010 m. liepos mėn. buvo Lietuvos ambasadorius JAV ir Meksikai. 

2010 m. Audrius Brūzga buvo URM Ekonominio saugumo politikos departamento direktorius, 2011-2012 m. - Energetinio saugumo centro prie Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos direktorius.

2013 - 2015 m. Audrius Brūzga dirbo Lietuvos Respublikos ministro pirmininko A.Butkevičiaus patarėju užsienio politikai.

Nuo 2015 m. birželio 8 d. – Lietuvos Respublikos ambasadorius Turkijoje.

Audrius Brūzga yra vedęs Amerikos lietuvę (kilusią iš Ann Arbor, MI) Imsrę Sabaliunas Brūzgienę. Kartu su žmona augina sūnų Lauryną bei dukrą Simoną.

Nuorodos 
 Naujas ambasadorius A. Brūzga įsitikinęs – darbo užteks visiems. Dalia Cidzikaitė, „Draugas“. 2007 m. kovo 14 d.
 Audrius Brūzga: „Raginsiu, kad lietuviai nenusigręžtų nuo Lietuvos, o Lietuva jų neatstumtų“.
 Pokalbis su naujuoju Lietuvos ambasadoriumi Jungtinėse Valstijose Audriumi Brūzga. Nijolė Tarvainaitė, „Amerikos lietuvis“. 2007 m. kovo 17 d.

Šaltiniai 

|-

|-

|-

|-

Lietuvos ambasadoriai JAV
Lietuvos ambasadoriai Suomijoje
Lietuvos ambasadoriai Turkijoje