joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jonas Vaiškūnas

Jonas Vaiškūnas (g. 1961 m. kovo 6 d. Papiškėje, Švenčionių r.) – Lietuvos etnoastronomas, fizikas, muziejininkas, Etninės kultūros globos tarybos narys, Aukštaitijos etninės kultūros globos tarybos pirmininko pavaduotojas, tautinio žinių ir gyvenimo būdo interneto portalo Alkas.lt įkūrėjas ir vyriausias redaktorius. Prigimtinio baltų tikėjimo bendruomenės „Romuva“ vaidila.

Biografija 
1979 m. baigė Švenčionių Zigmo Žemaičio vidurinę mokyklą, 1984 m. – Vilniaus universiteto Fizikos fakultetą.

1984–1986 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos instituto Lazerinės optikos skyriuje kaip stažuotojas-tyrėjas ir vyresnysis inžinierius. 1986–1987 m. Fizikos instituto Bandomojoje gamykloje inžinieriumi technologu, 1987–1990 m. astrofizikos skyriaus vyresnysis inžinierius. 1990 m. Lietuvos mokslų akademijosTeorinės fizikos instituto Astrofizikos skyriuje vyresniuoju inžinieriumi. 1990–1998 m. Lietuvos etnokosmologijos muziejuje kaip muziejininkas ir mokslo darbuotojas. 2000–2001 Labanoro regioniniame parke kultūrologu.

Nuo 1999 m. Molėtų krašto muziejaus skyriaus vedėjas.

Nuo 2006 m. yra Varšuvos Jogailos universiteto Religijotyros instituto doktorantas, tyrinėja etnoastronomiją, kultūrinę astronomiją, taip pat tradicinio lietuvių liaudies meno simboliką. Pagal parengtą specializuotą klausimyną nuo 1988 m. vykdo lietuvių etnoastronomijos žinių rinkimo ir analizavimo programą.

Nuo 1994 m. Tarptautinės kultūrinės astronomijos organizacijos (SEAC) narys, o nuo 2003 m. – jos viceprezidentas; nuo 2005 m. Tarptautinės archeoastronomijos ir kultūrinės astronomijos draugijos tarybos (ISAAC) narys.

Paskelbė per 40 mokslinių bei ~400 mokslo populiarinimo straipsnių.

1986–1988 m. buvo aktyvus etnokultūrinio ir visuomeninio paminklosauginio judėjimo dalyvis, vienas iš paminklosauginio klubo „Talka“ steigėjų ir organizatorių, bei vienas iš pogrindinio laikraščio „Talka“ leidėjų. Į politinę veiklą įsijungė 1988 metais, kaip Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio Molėtų rajono Tarybos narys ir aktyviai dalyvavo Molėtų Sąjūdžio veikloje iki 1991 m.

1996 m. Kulionių k. netoli nuo Molėtų astronomijos observatorijos įrengė Senovinę dangaus šviesulių stebyklą, kurioje kasmet iki šiol paskutinį balandžio savaitgalį rengia kalendorinę šventę Jorę, priima ekskursijas ir skaito paskaitas apie senovinius šviesulių stebėjimo būdus, senąją baltų pasaulėžiūrą ir senąjį lietuvių Zodiaką.

2010 m. su grupe bendraminčių įkūrė tautinį žinių ir gyvenimo būdo interneto portalą Alkas.lt.

Lietuviško Zodiako rekonstrukcija 
Nacionalinio Baltarusijos meno muziejaus filialo Liaudies meno muziejuje Raubičiuose saugomas unikalus radinys – viduramžių apeiginis kaušas su išpaišytais savitais ženklais, kurio dėka tyrinėtojams tapo įmanoma rekonstruoti senovės lietuvių Zodiaką. Šiam atradimui Jonas Vaiškūnas skyrė daug dėmesio. Remdamasis tyrimais ir turima medžiaga, 2012 m. jis išleido knygą „Skaitant dangaus ženklus. Lietuviško Zodiako pėdsakais“.

Šaltiniai

Nuorodos 
 J. Vaiškūno straipsniai, knygos, įrašai. tautosmenta.lt

Lietuvos astronomai
Lietuvos etnologai
Lietuvos muziejininkai
Liudvikas Grubliauskas

Liudvikas Grubliauskas (1922 m. rugpjūčio 17 d. Paliepiuose, Luokės valsčius) – Lietuvos veterinarijos gydytojas mikrobiologas. biomedicinos mokslų daktaras ;

Biografija 
1946 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1954 m. Lietuvos žemės ūkio akademijoje apgynė disertaciją „Chroniškos kiaulių raudonligės diagnozavimo agliutinacijos reakcijos reikšmė kovojant su šia epizootija LTSR“, veterinarijos mokslų kandidatas.

1946–1998 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1954–1976 m. dar ir Kauno politechnikos instituto dėstytojas; nuo 1958 m. docentas.

Bibliografija 
 Veterinarijos pagrindai, vadovėlis, 1954 m.
 Maisto produktų mikrobiologija, vadovėlis, 1968 m.
 Veterinarinė mikrobiologija, vadovėlis, su A. Petrausku, 1969 m.
 Veterinarinė virusologija, vadovėlis, su A. Petrausku, 1972 m.
 Epizootologija ir mikrobiologijos pagrindai, vadovėlis, su kitais, 1983 m.
 Maisto produktų mikrobiologija, vadovėlis, su kitais, 1983 m.

Šaltiniai 

Lietuvos veterinarijos gydytojai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mikrobiologai
Stanislovas Gruodis

Stanislovas Gruodis (1896 m. vasario 12 d. Bagužiškiai, Pabaisko valsčius, Ukmergės apskritis – 1990 m. lapkričio 1 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas, teologijos daktaras.

Biografija 
1911 m. baigė Ukmergės miesto mokyklą. Pirmojo pasaulinio karo metais nublokštas į Rusiją, gyveno Voroneže. 1916 m. baigė Martyno Yčo vyrų gimnaziją, 1916–1918 m. studijavo Sankt Peterburgo karo medicinos akademijoje.

1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo mokytoju Ukmergės „Saulės“ gimnazijoje, 1919 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje.

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas VI (Utenos) rinkimų apygardoje. Priklausė Lietuvos darbo federacijos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos krikščionių demokratų partijos bloką. 

1922–1925 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje. 1925 m. įšventintas kunigu. Nuo 1927 m. balandžio 21 d. jėzuitas. 1927–1932 m. studijavo teologiją bei filosofiją Vokietijoje ir Olandijoje. 1932 m. teologijos daktaras. Nuo 1932 m. Kauno kunigų seminarijoje dėstė moralinę teologiją, Moralinės teologijos katedros vedėjas, 1944–1946 m. rektorius. 1935 m. habilitacijos darbo tema „Negimusios gyvybės panaikinimas“.

1941–1948 m. Lietuvos jėzuitų provincijolas, bet sovietinė valdžia privertė atsisakyti šių pareigų. 1948–1985 m. kunigas Skarulių, Krakių, Skirsnemunės, Balninkų parapijose, nuo 1985 m. Kaune.

Paskelbė straipsnių žurnaluose „Tiesos kelias“, „Naujoji Romuva“.

Bibliografija 
 Negimusios gyvybės panaikinimas, 1935 m.;
 Eutanazija, 1936 m.;
 Laikykis įsakymų: Krikščioniškos dorovės mokslas, 1939 m.;
 Modernieji laikai ir aktualieji katalikiškos doktrinos klausimai, 1939 m.;
 Kelias į šviesą, Nuošalusis taboras ir kt. (rankraščiai);
 Atsiminimai, 1980 m. 2 leid. Čikaga, 1992 m.

Literatūra 
 Gruodis Stasys, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 24.
 Gruodis Stanislovas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1956, t. 7, p. 532.
 Veilentienė A., Gruodis Stasys, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 165–166.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos teologai
Seimo atstovai
Lietuvos jėzuitai
Gintaras Linas Grušas

Gintaras Linas Grušas (g. 1961 m. rugsėjo 23 d. Vašingtone, JAV) – Vilniaus arkivyskupas, teisėtyrininkas kanonistas, kanonų teisės daktaras.

Biografija 
1983 m. Kalifornijos universitete (Los Andželas) baigė matematiką ir informatiką. Iki 1989 m. dirbo „IBM Corporation“ techniniu konsultantu. Vėliau studijavo Romoje Šv. Bedos kolegijoje ir Šv. Kazimiero lietuvių kolegijoje. 1994 m. Šv. Tomo Akviniečio universitete Romoje baigė teologiją, 2001 m. bažnytinę teisę, kanonų teisės daktaras; įšventintas kunigu.

Dalyvavo lietuvių išeivijos organizacijų veikloje. 1983–1987 m. Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos pirmininkas ir Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos narys, 1985 m. Pabaltijo taikos ir laisvės ryžto žygio organizacinio komiteto vienas pirmininkų, 1987–1988 m. Pasaulio lietuvių jaunimo kongreso Australijoje, 1991 m. – Pietų Amerikoje organizacinio komiteto narys. 1992–1993 m. Popiežiaus apsilankymo Lietuvoje komiteto generalinis sekretorius. 1994–1997 m. ir nuo 2002 m. Lietuvos vyskupų konferencijos generalinis sekretorius. 2001–2003 m. Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarijos rektorius, iki šiol dėsto šioje seminarijoje kanonų teisę. Vilniaus arkivyskupijos Kunigų tarybos narys ir konsultorius. Vadovauja komisijai, rengiančiai lietuvišką Kanonų teisės kodekso redakciją. Popiežiškosios Šv. Kazimiero lietuvių kolegijos tarybos narys. Leidyklos „Katalikų pasaulio leidiniai“ valdybos pirmininkas. Išeivių organizacijos „Lietuvių katalikų religinė šalpa“ valdybos vicepirmininkas. 2003 m. Popiežius Jonas Paulius II suteikė monsinjoro titulą. Nuo 2010 m. vyskupas, Kariuomenės ordinaras.  2013 m. balandžio 5 d. paskirtas Vilniaus arkivyskupu, pakeisiančiu iki šiol šioje pozicijoje buvusį Audrį Juozą Bačkį. Nuo 2014 m. spalio 28 d. eina Lietuvos Vyskupų Konferencijos pirmininko pareigas. 

Ateitininkas. Buvo Jaunučių (JAS), Moksleivių (MAS) ir Studentų (SAS) ateitininkų sąjungų kuopų narys. Dalyvavo ateitininkų vasaros stovyklose (Dainavoje, Neringoje ir Kalifornijoje), taip pat Ateitininkų Padėkos dienos savaitgaliuose ir Žiemos kursuose Dainavoje. Buvo Los Andželo MAS kuopos pirmininkas, dalyvavo Ateitininkų kongresuose JAV ir Lietuvoje. Nuo 2006 m. Ateitininkų federacijos Dvasios vadas. Nuo 2015 m. Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademikas.

Šaltiniai 

Ateitininkai
Lietuvos katalikų arkivyskupai
Vilniaus arkivyskupija
Lietuvos vyskupai
Lietuvos monsinjorai
Lietuvos kanonistai
Lietuvos rektoriai
JAV lietuviai
Kaukiškė (Linkmenys)

Kaukiškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, Linkmenų seniūnijoje, 0,5 km į pietus nuo Antalksnės. Kaimas įsikūręs Aukštaitijos nacionaliniame parke. Į šiaurės rytus nuo kaimo telkšo Lūšykščio ežeras. Per Kaukiškę eina  kelias. Pakelėje yra paminklas akmenį ridenančiam Sizifui.

Istorija 
Tarybiniais metais Kaukiškė priklausė Linkmenų apylinkei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kazimieriškė (Ignalina)

Kazimieriškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, Linkmenų seniūnijoje, 3 km į pietvakarius nuo Šakarvos. Kaimas įsikūręs Aukštaitijos nacionaliniame parke. Į vakarus nuo kaimo telkšo Balčio ežeras, šiaurėje yra pelkė. Kazimieriškę supa miškas.

Istorija 
Tarybiniais metais Kazimieriškė priklausė Linkmenų apylinkei.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kiauneliškis (Ignalina)

Kiauneliškis – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, 4 km į vakarus nuo Linkmenų. Kaimas įsikūręs Aukštaitijos nacionaliniame parke. Prie kaimo telkšo Kiauno ežeras ir teka Kiaunos upė.

Etimologija 

Kaimo vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Kiauno ežero arba Kiaunos upės vardo.

Istorija 

1945 m. prie kaimo įvyko Kiauneliškio kautynės tarp Tigro rinktinės partizanų ir NKVD kariuomenės.

Sovietmečiu Kazimieriškė priklausė Linkmenų apylinkei. 1988 m. dalis kaimo prijungta prie Švenčionių rajono (Kiauneliškis (Švenčionys)).

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kimbariškė

Kimbariškė – kaimas Ignalinos rajono savivaldybės pietvakariuose, Linkmenų seniūnijoje, 3 km į pietryčius nuo Kirdeikių. Kaimas įsikūręs Aukštaitijos nacionaliniame parke, Ūkojo ežero pietiniame gale. Šalia eina Kirdeikių-Šakarvos kelias. Į šiaurės rytus nuo kaimo stūkso Ladakalnis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Zigmas Pranas Gružinskas

Zigmas Pranas Gružinskas (1948 m. lapkričio 11 d. Čiurlionyse, Krokialaukio valsčius – 2014 m. vasario 10 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos operatorius.

Biografija 
1955–1961 m. mokėsi Balbieriškio vidurinėje mokykloje, 1961–1966 m. Kapsuko Jono Jablonskio vidurinėje mokykloje. 1966–1971 m. studijavo Vilniaus pedagoginio instituto Gamtos ir geografijos fakultete.

1971–1972 m. Sasnavos vidurinės mokyklos fizinio lavinimo mokytojas. 1973 m. gegužės-spalio mėn. tarnavo sovietinėje armijoje Vilniuje, karių dainų ir šokių ansamblyje – šokėjas. 1973 m. „Dinamo“ sporto draugijos instruktorius. Nuo 1973 m. su pertrauka – Lietuvos televizijos operatorius, 1993–2001 m. vyr. operatorius, meno vadovas. 1983 m. baigė aukštuosius TV operatorių kursus Maskvoje. Nuo 2002 m. spalio mėn. UAB „Viginta“ marketingo ir pardavimų direktoriaus pavaduotojas.

Lietuvos televizijoje nufilmavo vaidybinių, dokumentinių, trumpametražių filmų, daugiau kaip 60 televizijos spektaklių. 1994 m. pelnė LRT „Auksinę bitę“ už geriausią operatoriaus darbą meniniame filme „Procesas“. 2011 m. įteikta Petro Abukevičiaus premija. Nuo 2001 m. Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys. 

Žmona aktorė Violeta Podolskaitė (g. 1953). Vaikai: Rūta (g. 1977), Linas (g. 1981), Dominykas (g. 1995).

Palaidotas Kairėnų kapinėse.

Filmografija 
 1979 m. Kaimynai, rež. Vidmantas Bačiulis
 1982 m. Barbora Radvilaitė, rež. Vidmantas Bačiulis
 1986 m. Benjaminas Kordušas, rež. Vidmantas Bačiulis
 1988 m. Vilius Karalius, rež. Vidmantas Bačiulis
 1989 m. Atleisk mums, Viešpatie!, rež. Bronius Morkevičius
 1992 m. Valdžia, rež. Juozas Sabolius
 1994 m. Procesas, rež. Algimantas Puipa
 1994 m. Iš skruzdėlių gyvenimo, rež. Janina Lapinskaitė
 1996 m. Medininkai: Nebaigta byla, rež. Vanda Vainoraitė
 1997 m. Monsinjoras, rež. Vanda Vainoraitė
 1999 m. Lietuvos diplomatijos šefas, su R. Navicku, rež. Juozas Sabolius

Šaltiniai 

Lietuvos kino operatoriai
Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga

Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga (LHES) – Lietuvos visuomeninė profesinė mokslinė organizacija, nuo 1995 m. veikianti Vilniuje.

Veikla 
Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjungą sudaro Vilniaus, Kauno, Klaipėdos, Šiaulių ir Panevėžio kraštų higienistų ir epidemiologų draugijos. Turi apie 300 narių. Rengia ir tobulina Lietuvos gydytojus higienistus ir epidemiologus, visuomenės sveikatos specialistus, dalyvauja tarptautiniuose renginiuose bei konferencijose.

2000 m. Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga priimta į Tarptautinę aplinkos ir sveikatos federaciją (International Federation of Enviromental Health, IFEH). Sąjungos nariai dalyvavo Tarptautiniuose aplinkos sveikatos federacijos pasitarimuose 2001 m. Rygoje ir 2005 m. Londone, Pasaulinės aplinkos sveikatos kongresuose 2002 m. San Diege (JAV) ir 2006 m. Dubline (Airija). Lietuvoje 2002 m. surengta tarptautinė konferenciją „Visuomenės sveikata integruojantis į Europos Sąjungą“, 2003 m. – Tarptautinės aplinkos sveikatos federacijos Europos regiono atstovų pasitarimas, 2004 m. – konferencija vaikų sveikatos metams paminėti. 

Sąjungos nariai dalyvavo IFEH 11-ajame Pasauliniame aplinkos sveikatos kongrese Vancouver, Canada, 2010 m. rugsėjo 5-10 d.
Lietuvos higienistų ir epidemiologų sąjunga kartu su partneriais organizavo IFEH 12-ąjį Pasaulinį aplinkos sveikatos kongresą Vilniuje „Naujos technologijos, sveikas žmogus ir aplinka“ 2012 m. gegužės 21-27 d.[2]

Pirmininkai 
 1995–1997 m. Albinas Mastauskas
 1997–2001 m. Stanislovas Tarbūnas
 2001–2010 m. Marius Urbonas
 2010–2013 m. Viktorija Montvilienė
 Nuo 2013 m. per eilinį LHES suvažiavimą buvo išrinkta  LHES valdyba, tačiau neišrinktas LHES pirmininkas, veikla nebuvo vykdoma, narystės mokesčiai nebuvo mokami, dėl to LHES buvo pašalinta iš Tarptautinės aplinkos ir sveikatos federacijos (anglų k. IFEH) ir Lietuvos visuomenės sveikatos asociacijos (LSVA). Nuo 2000-06-20 pasikeitė LHES teisinis statusas iš Teisinis statusas neįregistruotas į Inicijuojamas likvidavimas.

Šaltiniai 

   2. Visuomenės sveikatos katedrai 100 metų. Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius, 2022, 126-136 p.

Nuorodos 
 Tarptautinė aplinkos ir sveikatos federacija 
 Lietuvos visuomenės sveikatos asociacija 

Lietuvos draugijos
Lietuvos mokslo organizacijos
Lietuvos sveikatos organizacijos
Lietuvos imunologų draugija

Lietuvos imunologų draugija LID – Lietuvos visuomeninė asociacija, vienijanti Lietuvos Respublikos specialistus, dirbančius mokslinį, pedagoginį darbą arba užsiimančius kita veikla, kuri yra susijusi su imunologija arba artima jai disciplina, nuo 1991 m. veikianti Vilniuje, Molėtų pl. 29. Buveinė: Lietuvos mokslų akademija, Biologijos, medicinos ir geomokslų skyrius, Gedimino pr. 3.

Veikla 
Lietuvos imunologų draugija įkurta 1991 m. gruodžio 12 d., tais pačiais metais įkurta ir Baltijos šalių imunologų asociacija. 1992 m. Lietuvos imunologų draugija priimta į Europos imunologų draugijų federaciją (Federation of European Immunological Societies) ir Tarptautinę imunologų draugijų sąjungą (International Unijon of Immunological). Pagrindiniai partneriai: Kauno medicinos universitetas, Imunologijos institutas, Lietuvos AIDS centras, Lietuvos alergologų draugija.

Lietuvos imunologų draugijos tikslas – plėtoti imunologijos mokslą ir propaguoti jo laimėjimus. Draugija organizuoja konferencijas, simpoziumus, seminarus, remia įvairias jaunųjų imunologų parengimo formas. Bendradarbiauja su kitomis draugijomis. Nariais gali būti fiziniai ir juridiniai asmenys, dirbantys imunologijos arba artimoje srityje. Draugija turi apie 70 narių. Aukščiausias draugijos organas – visuotinis narių susirinkimas, o tarp visuotinių susirinkimų – kolegialus valdymo organas – Taryba. Tarybą sudaro pirmininkas, pirmininko pavaduotojas, sekretorius, iždininkas ir tarybos nariai.

Pirmininkas: Vytas Tamošiūnas – nuo 1991 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos imunologų draugija

Lietuvos draugijos
Lietuvos mokslo organizacijos
Lietuvos istorijos draugija

Lietuvos istorijos draugija (LID) – Lietuvos mokslinė organizacija, 1929–1940 m. veikusi Kaune ir 1988–2001 m. Vilniuje.

Istorija 
Lietuvos istorijos draugiją sudarė tikrieji nariai, profesionalūs istorikai, garbės nariai – asmenys, nusipelnę Lietuvos istorijos mokslui ir nariai rėmėjai. 1938 m. įsteigta istorijos mokytojų sekcija. Draugijai priklausė Augustinas Janulaitis, Petras Tarasenka, Konstantinas Jablonskis, Ignas Jonynas, Vaclovas Biržiška, Vanda Daugirdaitė-Sruogienė, Povilas Spudas, Konstantinas Avižonis, Marija Krasauskaitė ir kiti. Lietuvos istorijos draugija siekė plėtoti istorijos mokslą Lietuvoje, tirti lietuvių tautos praeitį. Rengė paskaitas, diskusijas. Užmezgė ryšius su tarptautine istorijos mokslų organizacija. Leido tęstinį leidinį „Praeitis“ (1 t. 1930 m., 2 t. 1933 m.).

1940 m. birželio mėn. SSRS okupavus Lietuvą draugijos veikla nutrūko. Buvę Lietuvos istorijos draugijos nariai JAV įkūrė Lietuvių istorijos draugiją, kuri veikė 1956–1989 m.

1988 m. Z. Kiaupos, I. Lukšaitės, E. Aleksandravičiaus iniciatyva atkūrus draugiją, siekta formuoti lietuvių tautos ir Lietuvos visuomenės istorijos sąmonę, įtvirtinti istorijos kaip mokslo statusą. Draugija išleido 1929–1939 m. veikusios draugijos parengtą „Praeities“ 3 t. (1992 m.), 1990–2001 m. leido tęstinį leidinį „Mūsų praeitis“. 1989–2001 m. surengė 6 suvažiavimus, t. p. rengė konferencijas, minėjimus. Atkūrus draugiją istorijos mokytojai susibūrė į sekciją – nuo 1992 m. Lietuvos istorijos mokytojų asociacija veikia savarankiškai. 2001 m. Lietuvos istorijos draugijos veiklai nutrūkus jos funkcijas iš dalies perėmė 1996 m. įsteigtas Lietuvos istorikų komitetas. 

Lietuvos istorijos draugija išleido knygas:
 Mstislavas Dobužinskis. Vytis, 1933 m.;
 Konstantinas Šakenis. Vabalninkas ir jo apylinkė, 1935 m.;
 Konstantinas Jablonskis. Lietuviškieji žodžiai senosios Lietuvos raštinių kalboje, d. 1, 1941 m.

Pirmininkai 
1988–2001: Bronius Dundulis, Antanas Tyla, Vytautas Merkys, Elmantas Meilus, Aivas Ragauskas.

Šaltiniai 

Lietuvos draugijos
Lietuvos mokslo organizacijos
Lietuvos jūrininkų sąjunga

Lietuvos jūrininkų sąjunga – Lietuvos jūrininkų profesinė sąjunga, veikianti Klaipėdoje, Vilties g. 6-5.

Istorija 
Lietuvos jūrininkų sąjunga 1923 m. įkurta Kaune. 1923 m. balandžio 8 d. įkūrė Juozas Andžejauskas, Vladas Nagevičius, Teodoras Daukantas ir kiti. 1923 m. birželio 15 d. sąjungos skyrius įsteigtas Klaipėdoje. Lietuvos jūrininkų sąjunga rūpinosi profesiniais narių reikalais. 1925 m. suorganizuota Lietuvos jūrininkų savišalpos kasa, sąjungos iniciatyva įkurta Lietuvos jūrininkavimo ir prekybos bendrovė. 1935–1939 Lietuvos jūrininkų sąjunga leido mėnesinį žurnalą „Jūra“, kuris vėliau pervadintas „Mūsų jūra“, nuo 1990 m. su pertraukomis vėl leidžiamas „Jūra“. Pirmasis Lietuvos jūrininkų sąjungos pirmininkas – Vladas Nagevičius. Sovietams okupavus Lietuvą 1940 m. Lietuvos jūrininkų sąjunga Liaudies vyriausybės uždaryta.

1947 m. gegužės mėn. lietuviai karo pabėgėliai Flensburgo lietuvių jūreivystės mokykloje sąjungos veiklą atnaujino, sąjungą pavadino Lietuvos jūrininkų sąjunga užsieny, nuo 1952 m. gruodžio mėn. jos centras buvo Niujorke.

1989 m. gegužės 27 d. Lietuvos jūrininkų sąjunga atkurta Klaipėdoje. Surengtam 58 jūrininkų susirinkimui pirmininkavo jūrų kapitonas Algirdas Antanas Kulbokas. Šiame susirinkime buvo priimtas sprendimas atkurti iki 1940 m. veikusią Lietuvos jūrininkų sąjungą, iškelti laivuose Lietuvos Trispalvę ir pereiti prie lietuvių kalbos vartojimo. 

Nuo 1992 m. pabaigos ji veikia kaip jūrininkų profsąjunga. Lietuvos jūrininkų sąjunga turi apie 2500 narių (2007 m.).  Pirmininkas Petras Bekėža.

Šaltiniai

Literatūra 
 Atgimusi Lietuvos jūrininkų sąjunga (sud. Romas Tijūnėlis). – Klaipėda: Klaipėdos universiteto leidykla, 2009. – 92 p.: iliustr. – Leidinys skirtas LJS atkūrimo 20-mečiui ir Lietuvos vardo tūkstantmečio paminėjimo proga. – ISBN 978-9955-18-394-5

Nuorodos 
 Lietuvos jūrininkų sąjunga
 Venantas Butkus. Lietuvos senųjų jūrininkų likimai 

 
Lietuvos profesinės organizacijos
Krasnapolio valsčius

Krasnapolio valsčius (; ) – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje. Centras – Krasnapolis. Ribojasi su Seinų, Naujinės, Gibų, Punsko, Suvalkų ir Šipliškių valsčiais. Valsčius priklauso Krasnapolio Dievo Atsimainymo parapijai.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

XIX–XX a. valsčius gyvavo carinės Rusijos Suvalkų gubernijoje (Seinų apskritis). Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2005 metų duomenis valsčiaus plotas yra 171,63 km², iš kurių:
 ariama žemė: 65 %
 miškai: 21 %
 vandens telkiniai: 14 %
Valsčius sudaro 20,05 % Seinų apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Pagal 2005 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1661,68 zlotai.

Tautinė ir religinė sudėtis

Administracinis suskirstymas 

Aleksandravas, Buda Ruska, Čarna Buchta, Červoni Kžyžas, Eglinė, Eglinis, Glušinas, Grimzdas, Grimzdo Polskiai, Jeziorkiai, Krasnapolis, Krasnė, Krucieniškiai, Kruluvekas, Lapūkavas, Linuvekas, Mačkova Rūda, Michnovcė, Mikolajevas, Mūravotas Tiltas, Naujieji Bokšiai, Nova Žubruvka, Orlinekas, Pavluvka, Piotrova Dombrova, Ramoniškė, Remienkinas, Rižuvka, Rosochati Rugas, Rudauka, Skustelė, Smalėnų Dombas, Stabienščizna, Stara Žubruvka, Teklinavas, Visoka Gura, Žlobinas, Žubronaiciai.

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Vygrių nacionaliniame parke. Valsčiuje yra Ostoja Bobruvo Marychos draustinis. Valsčiuje teka Juodosios Ančios ir Seinos upės.

Ežerai 
 Grimzdas (0,6447 km²);
 Vygriai (21,7 km²);
 Ilgiai (1,058 km²).

Žymūs žmonės 
 Motiejus Juodišius (1854–1910) – kunigas ir rašytojas.

Šaltiniai 

Krasnapolio valsčius
Palenkės vaivadijos valsčiai
Seinų apskrities valsčiai
Lietuvos kaimo rašytojų sąjunga

Lietuvos kaimo rašytojų sąjunga – Lietuvos visuomeninė kūrybinė organizacija, vienijanti provincijoje gyvenančius ir daugiausia apie kaimą rašančius kūrėjus, buveinė Jonavoje, Kauno g. 6.

Veikla 
Įkurta 1994 m. sausio 28 d. Iniciatorius ir pirmininkas – Kostas Fedaravičius. 2007 m. turėjo 219 narių, susibūrusių į 40 skyrių. Kas 5 metai vyksta narių suvažiavimai. Lietuvos kaimo rašytojų sąjunga turi kultūros klubą (vadovė Ramunė Palekaitė), leidžia savo narių knygas, almanachus, antologijas. Rengia kultūros ir literatūros šventes „Mes atėjome ir einame“, literatūrinius vakarus, susitikimus, kasmet skelbia Geriausios knygos apie kaimą konkursą.

Bibliografija 
 Gediminas Sapetka. Mėlynos kryžkelės, poezijos rinkinys, 1998 m., Vienišas medis, 1999 m.;
 Kazys Naginskas. Juodoji ugnis, poezijos rinkinys, 2002 m.;
 Jonas Mačianskas. Komisaras Zinkus, novelių romanas, 2005 m.;
 Giesmės ąžuolui, almanachas, 1995 m.;
 Kaimo rašytojas, almanachas, 1996 m.;
 Gandrai parskrido, almanachas, 1997 m.;
 Kad neiššaltų žemėje rugiai, almanachas, 1997 m.;
 Angelo plunksna, almanachas, 1998 m.;
 Ten, kur žydi dobilas, almanachas, 2005 m.;
 Veidu į Tėvynę, antologija, 2003 m.;
 Vilties žarija, antologija, 2003 m.;
 Vyšnios kauliukas, antologija, 2004 m.;
 Pavasario ženklai, antologija, 2005 m.;
 Biografijos: Mes atėjome ir einame, žinynas, 2000 m.

Kiti straipsniai 
 Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjunga;
 Lietuvos rašytojų sąjunga;
 Lietuvos žurnalistų sąjunga.

Šaltiniai 

Lietuvos nevyriausybinės organizacijos
Lietuvos kultūrinės organizacijos
Lietuvių literatūra
Ikarus 250

Ikarus 250 – tarpmiestinis vengrų firmos „Ikarus“ autobusas, gamintas nuo 1971 m. iki 1990 m. pradžios. Standartiniame komplektavime turi iki 57 sėdimų vietų, „liuks“ variante – 44.

Techniniai duomenys 

Autobusai
Aloyzas Gudavičius

Aloyzas Gudavičius (g. 1940 m. gegužės 12 d. Kalniškiuose, Šaukėnų valsčius, Šiaulių apskritis) – Lietuvos kalbininkas, pedagogas, vadovėlių autorius, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1957 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją, 1962 m. – rusų kalbos ir literatūros specialybę Šiaulių pedagoginiame institute.

Nuo 1964 m. Šiaulių pedagoginio instituto (ŠPI, nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) rusų kalbos ir literatūros dėstytojas. 1966–1969 m. Vilniaus universiteto aspirantas, 1970 m. filologijos mokslų kandidatas.  1975–1983 m. ŠPI Filologijos fakulteto dekanas, 1984–1991 m. ir nuo 1998 m. Rusų kalbos katedros vedėjas. 1990 m. filologijos mokslų daktaras. 1991–1997 m. ŠPI rektorius. Nuo 1994 m. profesorius. Nuo 2000 m. Šiaulių universiteto Senato pirmininkas. Klaipėdos universiteto vizituojantis profesorius. Nuo 2010 m. ŠU Humanitarinio fakulteto Užsienio kalbų studijų katedros profesorius.

Lietuvos mokslininkų sąjungos, Lietuvos esperantininkų sąjungos narys, veda šnekamosios esperanto kalbos kursus. Šiaulių Lions klubo „Alka“ narys.

Tiria leksinę semantiką, etnolingvistikos, bendrosios kalbotyros problemas. Parengė (su kitais) vadovėlių vidurinėms ir aukštosioms mokykloms. Daugiau kaip 100 mokslinių ir metodinių straipsnių Lietuvos bei užsienio spaudoje autorius.

Bibliografija 
 Сопоставительная семасиология литовского и русского языков. – Vilnius: Mokslas, 1985. – 173 p.: schem.
 Rusų kalba: vadovėlis 11 klasei / Aloyzas Gudavičius, Gintautas Šarka. – Kaunas: Šviesa, 1991. – 149 p. – ISBN 5-430-01318-8
 Leksinė semantika: vienetai, ryšiai, struktūros. – Šiauliai: Šiaulių pedagoginis institutas, 1994. – 43 p.: iliustr.
 Nuo Šiaulių mokytojų instituto iki Šiaulių universiteto (1948–1998) / Aloyzas Gudavičius, Bronius Prėskienis. – Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 1998. – 323 p.: iliustr. – ISBN 9986-38-145-2
 Etnolingvistika. – Šiauliai: K. J. Vasiliausko įm., 2000. – 181 p. – ISBN 9955-418-28-1
 Interlingvistikos įvadas. – Šiauliai: K. J. Vasiliausko įm., 2002. – 102 p.: iliustr. – ISBN 9955-418-97-4
 Lenkų kalba lentelėse. – Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 2005. – 16 p. – ISBN 9986-38-618-7
 Gretinamoji semantika. – Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 2007. – 242 p. – ISBN 978-9986-38-762-6
 Šiaulių universitetas: ištakos ir dabartis / Aloyzas Gudavičius, Juozas Pabrėža, Stasys Šimaitis. – Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 2008. – 159 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-38-893-7

Įvertinimas 
 2009 m. Academicus Ariste premija (Estija) 
 2009 m. Šiaulių universiteto Metų mokslininkas 
 2012 m. Šiaulių miesto garbės pilietis

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos esperantininkai
Šiaulių universiteto rektoriai
Šiaulių garbės piliečiai
Juozas Gudavičius (1926)

Juozas Gudavičius (g. 1926 m. gruodžio 15 d. Martyniškis, Veprių valsčius – 2008 m. rugpjūčio 1 d. Klaipėda, palaidotas Vilniaus Antakalnio kapinėse) – Lietuvos šokėjas, baletmeisteris, pedagogas.

Biografija 
Šokti Juozas Gudavičius pradėjo 1940 m. Vilniaus III gimnazijos šokių kolektyve. 1946–1967 m. su pertrauka Valstybinio dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“ šokėjas ir baletmeisteris. 1950–1957 m. vadovavo Vilniaus universiteto studentų dainų ir šokių ansamblio šokių grupei. 1961 m. baigė Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. 1961–1969 m. Vilniaus meno mokyklos, (nuo 1965 m. Vilniaus Čiurlionio menų mokykla) dėstytojas. 1965 m. Kauno muzikinio teatro vyr. baletmeisteris. 1967–1971 m. Vilniaus pedagoginio instituto Choreografijos katedros, 1971–1975 m. Šiaulių pedagoginio instituto Klaipėdos fakultetų dėstytojas, Choreografijos katedros vedėjas. 1975–1995 m. Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetų dėstytojas, 1975–1990 m. Choreografijos katedros vedėjas. 1967–1988 m. ir 1992–1995 m. vadovavo studentų ansambliui „Vėtrungė“. Nuo 1995 m. Klaipėdos universiteto dėstytojas. Nuo 1982 m. profesorius.

Kūryba 
Dainų švenčių vyriausiasis baletmeisteris: 1960–1990 m. Respublikinių dainų švenčių (1985 m. ir meno vadovas), 1964–1977 m. Respublikinių moksleivių dainų ir šokių švenčių baletmeisteris ir režisierius), 1971–1991 m. Baltijos šalių studentų dainų ir šokių švenčių „Gaudeamus“, 1994, m. 1998 m., 2003 m. Pasaulio lietuvių dainų švenčių baletmeisteris.

Lietuvos operos ir baleto teatre pastatė baletų. Scenai pritaikė ir dainų šventėms sukūrė per trisdešimt lietuvių tautinių šokių („Klumpakojis“ 1951 m., „Rezginėlė“ 1955 m., „Skepetinė“ 1963 m., „Viliotinis“ 1968 m., „Polka op – op“ 1987 m.), sukūrė šokių rinkinius („Supyniau pynimą“ 1964 m., „Taikos kanklės“ 1968 m., „Sūkurėlis“ 1989 m.). Su ansambliais gastroliavo Europoje, JAV, Madagaskare.

Pastatyti baletai 
 F. Jarulinas. Šuralė, 1961 m.
 Abelis Klenickis. Beširdis, 1969 m., su L. Navickyte,

Įvertinimas 
 1985 m. – Lietuvos liaudies artistas
 1986 m. – LTSR valstybinė premija
 1997 m. – Juozo Lingio premija
 2004 m. – Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius
 2007 m. – Klaipėdos kultūros magistras

Literatūra 
 Juozas Gudavičius: Pusė amžiaus choreografijoje, Klaipėda, 1996 m.

Šaltiniai 

Lietuvos šokėjai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos baletmeisteriai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Birutė Gudynaitė

Birutė Gudynaitė (1953 m. spalio 15 d. Vilniuje – 2012 m. gegužės 30 d. Vilniuje) – Lietuvos architektė restauratorė.

Biografija 
1976 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 

1976–1983 m. ir 1984–2002 m. dirbo Paminklų restauravimo institute; nuo 1998 m. projektų vadovė, nuo 2002 m. Kultūros paveldo centro projektų vadovė.

Šalia praktinio architektės-restauratorės darbo dirbo ir mokslinį tiriamąjį darbą, skelbė straipsnius mokslinėje paminklų apsaugos spaudoje, dalyvavo mokslinėse konferencijoje, rengė mokslinę studiją apie Vilniaus želdynų sutvarkymą. Daug dėmesio skyrė Vilniaus miesto senųjų mūrų tyrimams ir ekspertizėms. 

Palaidota Antakalnio kapinėse.

Projektai 
Svarbiausi architektūrinių tyrimų, restauravimo ir pritaikymo projektai: 
 Gyvenamojo namo Šv. Mikalojaus g. 13 Vilniuje, 1978 m.
 Šv. Kazimiero g. 3, pritaikytas kavinei, 1979 m.
 Rūdninkų g. 13, pritaikytas Paminklosaugos komisijai, 1990 m.
 Pastato Rūdninkų g. 13, 1992 m.
 Transporto magistralės nuo P. Višinskio g. iki geležinkelio stoties (ir sudarė specialųjį paminklosauginį, planą), 1992 m.
 Pilies g. 26, 1995 m.
 Užupio g. l pirmojo aukšto, pritaikytas kirpyklai, 1996 m.
 Vilniaus senamiesčio 69 kvartalo, su kitais, 1998 m.
 Katedros aikštės, su kitais, 2000 m.
 Videniškių augustinų vienuolyno, pritaikytas bibliotekai ir muziejui, 2000 m.
 Pirčių komplekso Tilto g. 17/4, pritaikytas Centrinei hipotekai, 2003 m.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Lietuvos restauratoriai
Lietuvos paveldosaugininkai
Alfredas Gumuliauskas

Alfredas Gumuliauskas (g. 1954 m. lapkričio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos architektas.

Biografija 
1972–1979 m. mokėsi Vilniaus inžineriniame statybos institute. 

1979–1980 m. dirbo Kolūkių statybos projektavimo instituto Jonavos skyriuje, nuo 1980 m. – Komunalinio ūkio projektavimo instituto Palangos sektoriaus (vėliau bendrovė „Palangos projektas“) architektas, 1990–1992 m. projektų vyr. architektas, 1992–2001 m. direktorius, nuo 2001 m. projektų vadovas.

Projektai 
 Viešbutis „Pušų paunksnėje“ Palangoje, 1999 m.
 Kauno medicinos universiteto Psichofiziologijos ir reabilitacijos instituto klinika, 2001 m.
 Šventosios gyvenvietės detalusis planas, su kitais, 2000 m.
 Klaipėdos jūrų uosto detalusis planas, su archit. J. Galdikiene, 2001 m.
 Juodkrantės dalies detalusis planas, su archit. J. Galdikiene, 2001 m.

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Lietuvos vadybininkai
Algirdas Gumuliauskas

Algirdas Gumuliauskas (g. 1928 m. gegužės 8 d. Lapurviuose, Luokės valsčius) – Lietuvos statybos inžinierius, pedagogas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1953 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1953–1975 m. dirbo Statybos ir architektūros institute Kaune, 1961–1975 m. Betonų laboratorijos vedėjas. 1959 m. technikos mokslų kandidatas.  1975–1993 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1979–1988 m. Statybinių medžiagų katedros vedėjas; nuo 1984 m. docentas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys: tankiojo ir akytojo silikatbetonio, akytojo betono mišinio sudėtis ir technologija, betono užpildų šarminė korozija, sunkiojo betono struktūros, fizinių ir mechaninių savybių optimizacija (sukūrė matematinių modelių), šio betono sudėties kompiuterinio projektavimo metodika. 1994–2003 m. su kitais parengė 33 Lietuvos standartus apie betonų, skiedinių, užpildų bandymo metodiką. 4 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Statybinės medžiagos: vadovėlis (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1982. – 348 p.: brėž.
 Grūdėtųjų statybinių kompozitų destrukcija: mokomoji knyga / Algirdas Gumuliauskas, Arūnas Aleksandras Navickas. – Kaunas: Vitae Litera, 2007. – 95 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-686-34-7

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai statybininkai
Lietuvos technologai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos dėstytojai
Jonas Gureckas

Jonas Gureckas (g. 1928 m. birželio 24 d. Šiauliuose) – sovietinis partinis veikėjas.

Biografija 
1946–1948 m. komjaunimo darbuotojas, LLKJS Šiaulių miesto komiteto I sekretorius. 1950 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą, tarnavo sovietinėje armijoje. 1956–1958 m. Respublikinės darbo rezervų valdybos viršininko pavaduotojas. 1958–1963 m. LKP Vilniaus miesto Spalio rajono komiteto II, 1963–1968 m. Tarybų rajono komiteto I sekretorius. 1964 m. Maskvoje baigė Neakivaizdinę aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1968–1982 m. LKP Klaipėdos miesto komiteto I sekretorius.

1949–1991 m. SSKP narys. 1971–1982 m. LSSR AT prezidiumo narys, 1982–1990 m. LSSR AT prezidiumo sekretorius. 1971–1989 m. LKP CK narys. 1988–1989 m. vienas aktyvių pertvarkos priešininkų. Po 1989 m. LKP XX suvažiavimo liko LKP (SSKP) organizacijoje (1991 m. uždrausta). 1997–2004 m. Lietuvos socialistų partijos valdybos atsakingasis sekretorius.

Bibliografija 
 Дорогами Победы: воспоминания ветеранов Второй мировой войны. – Vilnius: Gairės, 2007. – 79 p. – ISBN 978-9955-759-02-7

Įvertinimas 
 1978 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Pranas Gužaitis

Pranas Gužaitis (1907 m. Kuršiuose, Tytuvėnų valsčius – 2001 m. spalio 2 d. Kelmėje) – Lietuvos kariuomenės karininkas (kapitonas), pasipriešinimo okupaciniams režimams veikėjas.

Biografija 
1929 m. baigė Šiaulių mokytojų seminariją, 1932 m. – Kauno karo mokyklą. Mokėsi Briuselio aukštojoje karo akademijoje, prasidėjus Antrajam pasauliniam karui jos nebaigęs 1939 m. grįžo į Lietuvą. 1940 m. kapitonas.

Nuo 1941 m. pradžios Lietuvių Aktyvistų Fronto štabo narys. 1941 m. pavasarį su Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio šaulių korpuso batalionu, kuriam vadovavo, išsiųstas į Pabradę. Sužinojęs apie gresiantį suėmimą 1941 m. birželio 17 d. pabėgo.

Prasidėjus nacių okupacijai birželio 22 d. tapo Raseinių apskrities viršininko pavaduotoju, 1944 m. balandžio mėn. – viršininku. Gelbėjo lietuvių ūkininkus nuo nacių savivalės. 1943 m. suorganizavo nuo okupacinės valdžios nepriklausomą Vytauto Didžiojo šaulių sąjungos kuopą. 1944 m. vasario mėn. sukvietė Raseinių apskrityje gyvenančius karininkus ir paragino stoti į Vietinę rinktinę. Atsisakęs apskrities viršininko pareigų išvyko į Marijampolę, dėstė Karo mokykloje.

Prasidėjus sovietinei okupacijai nuo baudėjų slapstėsi tėviškėje. 1948 m. gegužės 23 d. suimtas. Iki 1957 m. kalintas Vorkutos, Taišeto lageriuose, vėliau su ištremtais tėvais gyveno Irkutsko srityje. 1964 m. prisiregistravo Baltarusijoje, nes į Lietuvą grįžti neleista, bet gyveno Adutiškyje, vėliau Kelmėje.

Šaltiniai 

Lietuvos kapitonai
Lietuvos rezistentai
Lietuvos apskričių viršininkai
Gustas

Gustas:

 Aldona Gustas – Vokietijos lietuvių rašytoja;
 Evaldas Gustas – inžinierius, politikas;
 Giedrius Gustas – krepšinio žaidėjas;
 Juozas Gustas – kunigas;
 Remigijus Gustas – informatikos inžinierius, pedagogas.
Egiptas (Molėtai)

Egiptas – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose, Inturkės seniūnijoje, 6,5 km į pietryčius nuo Inturkės. Kaimas įsikūręs apie 1 km į rytus nuo kelio . Į pietus ir rytus nuo Egipto driekiasi miškelis, o šiauriau prasideda upelis, įtekantis į Išnarų ežerą.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Pranas Hiksa

Pranas Hiksa (1897 m. gegužės 23 d. Verkių dvaras, dab. Vilniaus miesto dalis – 1966 m. balandžio 4 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius, lenktynininkas, pirmasis Lietuvos karo lakūnas, kapitonas.

Biografija 

Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, Liepojos komercinėje mokykloje, 1915 m. rugpjūčio 6 d. baigė vairuotojų mokyklą Maskvoje. Studijavo Maskvos komercijos institute, 1916 m. spalio 1 d. mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, tarnavo 23-ajame aviacijos būryje, dislokuotame prie Rygos. 1916 m. gruodžio 3 d. pasiųstas į Petrogrado karo aviacijos mokyklą Gatčinoje. 1917 m. vasario 17 d. suteiktas Rusijos kariuomenės praporščiko, 1917 m. rugsėjo 15 d. paporučikio laipsnis. 1917 m. vasario 21 d. su grupe kitų mokinių pasiųstas tęsti karo aviacijos mokslų Didžiojoje Britanijoje. 1917 m. rugsėjo 7 d. baigė Karališkųjų oro pajėgų aviacijos mokyklą, įgijo aviacijos leitenanto laipsnį. Kilus Spalio perversmui grįžo į Lietuvą.

1919 m. gegužės 15 d. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę.  Per Nepriklausomybės kovas atliko žvalgomuosius skrydžius ties Panevėžiu, Ežerėnais (dab. Zarasai), Utena, Suvalkais. 1919 m. lapkričio 22 d. suteiktas vyr. leitenanto laipsnis, nuo lapkričio 27 d. aviacijos mokomojo būrio viršininkas, nuo 1920 m. balandžio 16 d. oro eskadrilės vadas, nuo 1922 m. birželio 3 d. kapitonas. Jo mokiniai: Jeronimas Garolis, Jurgis Dobkevičius, Antanas Gustaitis, Jonas Mikėnas, Leonardas Peseckas, Vsevolodas Šenbergas, Antanas Stašaitis, Simas Stanaitis, Vytautas Jablonskis, Jonas Liorentas, Česlovas Januškevičius.

1922 m. rugsėjo 25 d. iš kariuomenės paleistas tęsti studijų. 1928 m. baigė studijas Prahoje, įgijo inžinieriaus specialybę. Grįžęs dirbo Kauno „Metalo“ fabrike, vyr. inžinierius. 1928–1940 m. Lietuvos aeroklubo viceprezidentas ir Lietuvos autoklubo narys. 1931 m. ir 1932 m. pirmųjų automobilių lenktynių „Aplink Lietuvą“ nugalėtojas.  1934 m. ir 1935 m. dalyvavo tarptautiniame Monte Karlo ralyje. 1939 m. rugsėjo 18 d. – spalio 9 d. laikinai buvo mobilizuotas į Karo aviaciją ir paskirtas 1-ojo autobūrio vadu. Vėliau vėl dirbo inžinieriumi. 1961 m. gegužės mėn. išėjo į pensiją. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Pranas Hiksa. Atsiminimai

Lietuvos karininkai
Lietuvos karo lakūnai
Lietuvos inžinieriai
Lietuvos ralio lenktynininkai
Lietuvos motociklų lenktynininkai
Adomas Hrebnickis

Adomas Hrebnickis (lenk. Adam Hrebnicki,
1858 m. sausio 6 d. Ciotšas, Lepelio apskritis, Vitebsko gubernija – 1941 m. spalio 13 d. Rojus arba Dūkštas) – Lietuvos sodininkas pomologas.

Biografija 
1883 m. baigė Sankt Peterburgo miškų institutą, iki 1922 m. jame dėstė, 1902–1922 m. Sodininkystės ir daržininkystės katedros vedėjas; 1902 m. profesorius. 1890–1904 m. Staniškiuose prie Dūkšto įveisė 14 ha pomologinį sodą, tą vietovę pavadino Rojumi. Nuo 1922 m. gyveno Rojuje ir dirbo savo sode. Jame vaismedžius ir vaiskrūmius sodino iki 1936 m. 1939–1940 m. Žemės ūkio rūmų Kaune sodininkystės konsultantas.

1957 m. Rojaus gyvenvietėje įsteigtas Vytėnų sodininkystės ir daržininkystės bandymų stoties atramos punktas, 1961 m. įkurtas Adomo Hrebnickio memorialinis muziejus.

Palaidotas Dūkšteliuose.

Mokslinė veikla 
Ištyrė 629 obelų, 223 kriaušių, 240 slyvų, 105 vyšnių bei kelias dešimtis vaiskrūmių veislių. Augino įvežtas iš Rusijos, Lenkijos, Vokietijos, JAV, t. p. vietines vaismedžių veisles, tyrė derlumą, tręšimą, stebėjo atsparumą šalčiams. Surado, ištyrė ir platino iki tol pomologams nežinomas, bet Lietuvos soduose auginamas vaismedžių veisles ir pavadino jas – „Beržininkų ananasas“, „Beržininkų avietinis“, „Gerkonių avietinis“, „Lietuvos cukrinis“, „Lietuvos pepinas“, „Panemunės baltasis“.

1903–1906 redagavo „Vaisių atlasą“ (Atlas plodov). Jame aprašė ir iliustravo veisles, pateikė veislių įvertinimą Lietuvos klimato sąlygomis. 1904–1906 pasiūlė vaismedžių veislių sąrašą Rusijos regionams. 1911 žurnale „Plodovodstvo“ paskelbė neoficialų Lietuvos standartinį vaismedžių sortimentą.

Bibliografija 
 Vaismedžių sodo priežiūra, 1892 m., iki 1931 m. išėjo 7 leidimai
 Apie vaismedžių partenokarpiją, 1909 m.
 Apie vaismedžių žydėjimo tyrimą, 1914 m.
 Masinis derliaus nustatymas pagal žiedus bei užuomazgas ir derliaus įvertinimas, 1915 m.
 Vaismedžių kryžminis apsidulkinimas, 1915 m.

Šaltiniai 

Lietuvos botanikai
Rusijos pedagogai
Lietuvos selekcininkai
Lietuvos sodininkai
Lietuvos pomologai
Zbignevas Ibelgauptas

Zbignevas Ibelgauptas (g. 1961 m. rugpjūčio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos pianistas, pedagogas, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos rektorius.

Biografija 
1984 m. baigė Lietuvos konservatorijos K. Grybausko klasę, 1988 m. jos stažuotę. Nuo 1988 m. Lietuvos konservatorijos (dab Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, nuo 1999 m. docentas. Nuo 2011 m. Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademijos profesorius, Fortepiono katedros vedėjas. Tarptautinių pianistų konkursų (S. Vainiūno, Čiurlionio, Fortepijoninių duetų) žiuri narys.

1988 m. su Rūta Ibelgauptiene subūrė fortepijoninį duetą, koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje (dažniausi partneriai Lietuvos valstybinis simfoninis orkestras, Lietuvos kamerinis orkestras ir Kauno kamerinis orkestras, Lenkijos radijo orkestras), dalyvauja tarptautiniuose festivaliuose. Duetas pirmasis Lietuvoje atliko kūrinius, kuriuos parašė Alfredas Šnitkė, Vytautas Barkauskas, Vidmantas Bartulis, Vytautas Germanavičius, Remigijus Merkelis, Gintaras Sodeika.

2011 m. išrinktas Lietuvos muzikos ir teatro akademijos rektoriumi.

Įvertinimas 
 1979 m. Lietuvos jaunųjų pianistų konkursas – I vieta
 1982 m. Čiurlionio konkursas – I vieta ir premija už geriausią M. K. Čiurlionio kūrinių interpretaciją.
 1997 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija, su Rūta Ibelgauptiene
 1989 m. tarptautinis fortepijoninių duetų konkursas, Roma – II vieta

Nuorodos 
 Lietuvos muzikos atlikėjų informacijos centras

Šaltiniai 

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos pianistai
Lietuvos muzikos pedagogai
VDU dėstytojai
Martynas Yčas (1917)

Martynas F. Yčas (1917 m. gruodžio 10 d. Voroneže, Rusija – 2014 m. balandžio 22 d. Boulder, Kolorado valstija, JAV) – JAV lietuvių biologas, biochemikas.

Biografija 
Gimė Lietuvos visuomenės veikėjų Martyno Yčo ir Hipatijos Yčienės šeimoje.  Pirmojo pasaulinio karo metais šeima pasitraukė į Rusiją.

1936–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete ir Vilniaus universitete studijavo teisę. Nuo 1940 m. gyveno JAV. 1947 m. baigė Viskonsino universitetą, 1950 m. Kalifornijos technologijos institutą. 1951–1956 m. JAV kariuomenės aprūpinimo ir tiekimo žinybos laboratorijos biochemikas. 1956–1988 m. dėstė Niujorko valstijos Sirakūzų universitete; 1966 m. profesorius.

1990 m. Vilniaus universiteto garbės daktaras.

Mokslinė veikla 
Tyrė genetinio kodo problemas. Su G. Gamovu ir A. Riču suformulavo informacijos kodavimo baltymų sintezėje hipotezę, tyrė ryšį tarp informacijos, glūdinčios nukleorūgštyse, ir šių rūgščių susintetintame baltyme. Sukūrė nukleorūgščių kodonų dažnio skaičiavimo metodą, ląstelių jungimosi į audinius per embriogenezę modelį. 1975 m. ir 1979 m. skaitė paskaitas Lietuvoje.

Bibliografija 
 Mr. Tompkins inside himself: adventures in the new biology / George Gamow, Martynas Yčas. – New York: The Viking Press, 1967. – 274 p.: iliustr.
 Biologinis kodas, 1969 m., anglų k.; 1971 m. rusų k.
 Viaggio di Mr. Tompkins all’intero di se stresso: avventure nella nuova biologia / George Gamow, Martynas Yčas. – Bologna: Zanichelli, 1976. – 264 p.
 Apie gyvybės prigimtį: mechanizmas ir prasmė, 1994 m., rusų k.
 Apie biologiją. – Kaunas: Candela, 1994. – 423 p.: iliustr. – ISBN 9986-400-03-1
 Ankstyvoji krikščionybė. – Kaunas: Candela, 1997. – 335 p. – ISBN 9986-400-08-2
 Iš Agaro krašto: Martynas Yčas, 1885–1941. – Kaunas: Candela, 2009. – 527 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-400-21-9

Šaltiniai 

Lietuvos biologai
Lietuvos biochemikai
JAV mokslininkai
JAV lietuviai
VU garbės daktarai
Nemylimi

„Nemylimi“ – Lietuvos televizinis serialas, nuo 2009 m. sausio 4 d. iki 2009 m. birželio 18 d. rodytas per TV3 televiziją. Serialą kūrė kompanija „Videometra“. Jis pastatytas pagal Edvino Kalėdos knygą. Didžioji dalis veikėjų – nusikaltėliai.

Seriale pasakojama Astos (vaidina Toma Vaškevičiūtė) ir Viktoro (vaidina Tadas Gryn) istorija. Iš baimės būti be namų, Viktoras nusprendžia išplėšti seifą su 200 000 litų. Po kiek laiko jį suima ir nuteisia.

Antrasis sezonas TV3 eteryje buvo pradėtas rodyti nuo 2010 m. vasario 8 d. nauju pavadinimu „Svetimi“. Trečiasis ir paskutinis trilogijos sezonas buvo pradėtas rodyti eteryje nuo 2011 m. vasario 14 d. nauju pavadinimu „Pasmerkti“. 2013 metais serialas grąžintas į eterį pavadinimu Pasmerkti II, šis taip pat turi keturis tęsinius, kurie buvo rodyti TV3 eteryje - Pasmerkti III, Pasmerkti IV, Prakeikti, Prakeikti II, Prakeikti III.

Šaltiniai 

Lietuvos televizijos serialai
Eugenijus Ignatonis

Eugenijus Ignatonis (1935 m. gegužės 22 d. Joniškyje, Šiaulių apskritis – 2013 m. vasario 7 d.) – Lietuvos pianistas, pedagogas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
Mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje. 1953–1958 m. studijavo LSSR konservatorijoje (Stasio Vainiūno klasė). Nuo 1958 m. LSSR konservatorijos (nuo 2004 m. LMTA) dėstytojas. 1974–1986 m. Pedagogikos katedros vedėjas, 1989–1994 m. Fortepijono ir muzikologijos fakulteto dekanas, 1994–2005 m. mokslo ir meno prorektorius; 1977 m. docentas, 1993 m. profesorius. Dėstė metodikos disciplinas, vadovavo moksliniams darbams.  Nuo 1958 m. dar ir Čiurlionio menų mokyklos dėstytojas. 1975 m. menotyros mokslų kandidatas. 

Koncertavo kaip solistas, su įvairiais atlikėjais, tarp jų smuikininkai Kazimieras Kanišauskas, Petras Kunca, dainininkė Danguolė Juodikaitytė. Rengė Aleksandro Skriabino fortepijono muzikos vakarus.  1979–1986 m. dalyvavo „Žinijos“ draugijos veikloje. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorius. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Bibliografija 
 Muziko pedagogo ugdymas: mokymo priemonė. – Vilnius, 1984. – 94 p.: nat.
 Pedagoginės praktikos metodika: mokymo priemonė. – Vilnius, 1985. – 95 p.
 Pianisto studijų įvadas: mokymo priemonė. – Vilnius: Lietuvos konservatorija, 1991. – 127 p.
 Muzikos kultūros situacija nepriklausomoje Lietuvoje: tarptautinės mokslinės praktinės konferencijos pranešimai / red. kolegija: Algirdas Ambrazas, Eugenijus Ignatonis, Albertas Piličiauskas. – Vilnius: Margi raštai, 1996. – 318 p. – ISBN 9986-09-138-1
 XX amžiaus pianistai. – Vilnius: Margi raštai, 1997. – 29 p. – ISBN 9986-09-150-0
 Variacijos fortepijonų dueto tema: Rūta ir Zbignevas Ibelhauptai. – Vilnius: LMA, 2003. – 96 p.: iliustr. – ISBN 9986-503-42-6
 Nemira Pipikaitė: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Biznio mašinų kompanija, 2009. – 90 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-888-36-9
 Alma mater ir pianistai. – Vilnius: Lietuvos muzikos ir teatro akademija, 2010. – 239 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-503-92-7

Šaltiniai 

Lietuvos pianistai
Lietuvos muzikos pedagogai
Lietuvos enciklopedininkai
Reichstagas (Šventoji Romos imperija)

Reichstagas () – Šventosios Romos imperijos institucija, atstovavusi ją sudariusias valstybes.

Reichstagas kilo iš neformalaus imperijos kunigaikščių pasitarimo – Hoftago. Iš pradžių Reichstagas susidėjo iš dviejų rūmų: Elektorių tarybos (), kuri susidėjo iš elektorių, ir Imperijos kunigaikščių tarybos (), į kurią įėjo kitų imperijos valstybių monarchai. 1489 m. įkurti dar vieni rūmai – Imperijos miestų taryba (). Į šią tarybą įėjo laisvųjų imperijos miestų atstovai.

Nuo 1663 m. Reichstagas nuolat posėdžiaudavo Regensburge kaip Nuolatinis Reichstagas (), išskyrus tik 1713–1714 m., kurio metu jis rinkosi Ausburge ir Austrijos paveldėjimo karą, kurio metu jis buvo persikėlęs į Frankfurtą prie Maino.

Taip pat skaitykite 
 Reichstagas (pastatas)
 Reichstagas (institucija)

Šventoji Romos imperija