joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sauginių kapinynas

Sauginių kapinynas, vadinamas Užbitės kalnu, Užbytos kalva – plokštinis kapinynas Sauginių gyvenvietės šiaurės vakarinėje dalyje, į pietvakarius nuo Švendrės miško, Bytos upelio dešiniajame krante, 1,41 km į šiaurę-šiaurės rytus nuo Sauginių piliakalnio ir 1 km į šiaurę nuo sunaikinto I tūkstantmečio – II tūkstantmečio pradžios Sauginių II kapinyno. Pasiekiamas iš kelio Aukštelkė – Kuršėnai 1,3 km nuo Sauginių parduotuvės už buvusių Sauginių fermų pasukus šiaurės rytų kryptimi keliu, vedančiu į kelią Džiuikiai – Voveriškiai, už 620 m. – į kairę, šiaurės vakarų kryptimi per pievą 120 m.

Kapinynas 
Kapinynas įrengtas pailgoje kalvoje, orientuotoje rytų-pietryčių – vakarų-šiaurės vakarų kryptimi, savo forma (šlaitai dirbtinai pastatinti, pietinėje pašlaitėje yra pylimo liekanų) ir konfigūracija (pietrytinė aikštelės dalis 2-2,4 m aukštesnė) primenančioje piliakalnį. Spėjama, kad kalvoje, supamoje Bytos upelio, galėjo būti senasis I tūkstantmečio pr. m. e. – I tūkstantmečio pradžios Sauginių piliakalnis. Įrengus piliakalnį buv. Jonelaičių ežero (dab. Bubių tvenkinys) pakrantėje, kalva naudota laidoti mirusiems Sauginių gyventojams. Apie VIII a. pradėta laidoti Sauginių II kapinyne, kuris sunaikintas tiesiant kelią Aukštelkė – Kuršėnai.

Tyrimai 
Ariant lauką ir dirbant kitus darbus 1920-1940 m. aptikta žmonių kaulų ir kitų archeologinių radinių, iš kurių apie 10 VI a. – VIII a. radinių tuo metu pateko į muziejų. 1973 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovas Algimantas Merkevičius) ištyrė 391 m² plotą ir aptiko 36 kapus. Mirusieji laidoti nedeginti, daugelis kapų apardyti dirbant lauką ir mėgėjiškų kasinėjimų metu. rasta V a. – VI a. įkapių.  Radinius saugo Šiaulių Aušros muziejus, 1973 m. apie 200 radinių – Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai 

 Balys Tarvydas. Šiaulių metraštis, 1931 m. psl. 87
 Jonas Puzinas. Naujausių proistorinių tyrinėjimų duomenys. – Senovė, IV, Kaunas, 1938 m., psl. 264
 Pranas Kulikauskas, Regina Kulikauskienė, Adolfas Tautavičius. Lietuvos archeologijos bruožai, Vilnius, 1961 m. psl. 542
 Algimantas Merkevičius. Sauginių (Šiaulių raj.) senkapio tyrinėjimai 1973 m. – Archeologiniai ir etnografiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1972 ir 1973 m., psl. 58-63
 Algimantas Merkevičius. Sauginių plokštinis kapinynas // Lietuvos archeologija. T. 3, 1984 m. psl. 41 – 63.

Nuotraukos 

Šiaulių rajono paveldas
Lietuvos kapinynai
Algimantas Merkevičius (1959)

Algimantas Merkevičius (g. 1959 m. vasario 3 d. Kapsuke) – Lietuvos istorikas, archeologas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1977 m. baigė Kapsuko Jono Jablonskio vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą, įgijo istorijos ir visuomenės mokslų dėstytojo specialybę. Diplominio darbo tema – „Imbarės piliakalnis ir gyvenvietė I tūkst. pr. m. e. – IV m. e. a.“ 1993 m. apgynė daktaro disertaciją „Laidojimo paminklai ir laidosena Lietuvoje žalvario ir ankstyvajame geležies amžiuje“.

1982–1988 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos Archeologijos skyriaus vyr. metodininkas. Nuo 1989 m. Vilniaus universiteto darbuotojas, 1991–1994 m. – Istorijos fakulteto Archeologijos ir etnologijos katedros asistentas, 1994–2001 m. – Archeologijos katedros vyr. asistentas, o nuo 2001 m. – docentas. 2004–2015 m. Istorijos fakulteto Archeologijos katedros vedėjas. Lietuvos archeologijos draugijos narys.

Mokslinė veikla 
Pagrindinės mokslinės veiklos temos: žalvario ir ankstyvasis geležies amžius; archeologijos istorija, teorija ir metodai. 
Tyrimai:
 2009 m. – Meškučių II piliakalnis ir papilės gyvenvietė (Marijampolė)

Bibliografija 
 Stone, Bronze and Early Iron Ages // Lithuanian Archeology: investigations and findings. Institute of cultural heritage. 1998, p. 1-4.;
 Žalvario amžius istorinėse baltų žemėse // Baltų archeologija. 1994. T. 2.;
 Etnokultūrinė situacija laidosenos duomenimis Vidurio Lietuvoje žalvario ir ankstyvajame geležies amžiuje // Vidurio Lietuvos archeologija. Žalioji Lietuva. – V., 1994.;
 Burial of the West and East Balts in the Bronze and Early Iron Ages: The main features // International Conference The Indo-Europeization of Northern Europe. – V., 1994.;
 Basic burial patterns of Western and Eastern Balts in the Bronze and Early Iron Ages // The Indo-Europeization of Northern Europe. Journal of Indo-European Studies Monograph Nr. 17. Institute for the Study of Man. –Washington D.C., 1996.
 Akmens amžius. Speckurso programa (kartu su T. Ostrausku). – V., 1996. – 31 p.
 Paleolitas ir mezolitas pietų Skandinavijoje (kartu su E. Šatavičiumi). – V., 2002. – 58 p.

Šaltiniai 

Lietuvos istorikai
Lietuvos archeologai
Lietuvos pedagogai
Peruvinė dumplūnė

Peruvinė dumplūnė (Physalis peruviana) - bulvinių (Solanaceae) šeimos augalas, kilęs iš Pietų Amerikos, tačiau išpopuliarėjo, kai XIX a. pradėta auginti Pietų Afrikoje Gerosios Vilties iškyšulio regione.

Literatūroje nurodoma, kad tai yra Peru ir Čilės vietinis augalas, introdukuotas tropikų, subtropikų ir vidutinio klimato zonose (Morton, 1987).

Kultivacija 

Tropikų ir subtropikų klimato sąlygomis šis žolinis ar sumedėjęs, daugiametis augalas užauga iki 0,9–1,6 m, kartais net iki 1,8 m aukščio. Šakos briaunotos, rausvos, išsišakojusios. Lapai beveik priešiniai, aksominiai, širdies pavidalo, atsitiktinai dantyti, 6–15 cm ilgio ir 4–10 cm pločio. Žiedai išsidėstę lapų pažastyse, varpelio formos, 2 cm pločio, geltoni, apgaubti rausvai žalios, plaukuotos, 5 dalių taurelės. Žiedui nukritus, taurelė plečiasi, formuodama šiaudo spalvos apvalkalėlį, daug didesnį negu vaisius, kurį ji apsupa. Sunokusi uoga būna apvali, 1,25–2 cm skersmens, lygiu, blizgiu paviršiumi, geltona su oranžiniu atspalviu, sultingu minkštimu, kuriame yra daug mažų gelsvų sėklų. Prinokęs vaisius yra saldus, malonaus, panašaus į vynuogę aštraus kvapo. Apvalkalėlis yra kartus ir nevalgomas.

Vaisiai tinka vartojimui, kai pasiekia rūšiai būdingą dydį ir dalis jų pradeda kristi. Renkami kas 2–3 savaites su apvalkalėliais, vienodai sunokę. Vienas augalas gali užauginti apie 300 vaisių. Sodinama 228–900 augalų į hektarą, derlius – vidutiniškai 3 t ha–1. Dumplūnių vaisiai laikomi neišlukštenti, sudėti konteineriuose, sausoje patalpoje. Taip jie išsilaiko keletą mėnesių (Morton, 1987). Vaisiuose apie 79 % sudaro vanduo, maistinės skaidulos – 4,9 %, riebalai – 0,16 %, baltymai – 0,05 %, pelenai – 1,01 %. Dumplūnių vaisiai turtingi pektino. Taip pat randama vitaminų: askorbo rūgšties (vitamino C) – 430,0 mg kg–1, niacino (vitaminas B3) – 17,3 mg kg–1, riboflavino (vitamino B2) – 0,3 mg kg–1, tiamino (vitamino B1) – 1,0 mg kg–1, karoteno – 16,1 mg kg–1. Sunokę dumplūnių vaisiai yra geras vitamino P šaltinis. Iš mineralinių medžiagų randama nemažai fosforo – 553,0 mg kg–1, kalcio – 80,0 mg kg–1 ir geležies – 12,3 mg kg–1 (Morton, 1987). Vidutinio klimato zonose šis augalas yra vienametis.

Vaistinės savybės 

Šio augalo ekstraktai plačiai vartojami liaudies medicinoje gydyti maliariją, astmą, hepatitą, dermatitą ir reumatizmą (Arun, Asha, 2007; Adams et al., 2008). Iš augalo šaknų išskirti alkaloidai domina ir farmakologijos specialistus, nes manoma, kad šie junginiai žmogaus organizme slopina cukraus metabolizmą (Griffin, Lin, 2000). Dėl maistinių ir vaistinių savybių dumplūnių vaisiai patrauklūs tarptautinėje prekyboje.

Šaltiniai 

Bulviniai
Daržovės
Bulviniai
Liudvigas Minkus

Liudvigas Aloisas Minkus (, , 1826 m. kovo 23 d. Viena – 1917 m. gruodžio 7 d. ten pat) – Moravijos žydų kilmės Austrijos kompozitorius, smuikininkas.

Biografija 
Muzikos mokėsi Vienoje. 1850 m. atvyko į Rusiją, 1853–1855 m. kunigaikščio N. Jusupovo orkestro kapelmeisteris Sankt Peterburge. 1861–1872 m. Maskvos Didžiojo teatro muzikos inspektorius. 1866–1872 m. dėstė Maskvos konservatorijoje; profesorius. Nuo 1872 m. gyveno Sankt Peterburge, 1872–1885 m. Sankt Peterburgo imperatoriškųjų teatrų direkcijos baleto muzikos kompozitorius. Po 1890 m. grįžo į Vieną.

Kūryba 
Sukūrė pjesių ir etiudų smuikui, 16 baletų, tarp jų:
 Šaltinis, 1866 m., su L. Delibu
 Auksinė žuvelė, 1867 m.
 Don Kichotas, pastatyta 1869 m., Lietuvoje pastatyta 1936 m.
 Bajaderė, 1877 m., Lietuvoje pastatyta 2007 m.

Baletai melodingi, ryškaus ritmo.

Šaltiniai 

Austrijos kompozitoriai
Rusijos kompozitoriai
Smuikininkai
Kapelmeisteriai
Minsko kunigaikštystė

Minsko kunigaikštystė () – XI a. – XIII a. senovės rusėnų, XIII a. – XIV a. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos dalinė kunigaikštystė Berezinos, Drucės, Svisločiaus baseinuose, dab. Baltarusija, daugiausia Minsko sritis. Svarbiausi miestai: Borisovas (Barysovas), Druckas, Logožskas, Minskas, Zaslavlis.

Istorija 
Ankstyvoji kunigaikštystės istorija iš dalies grindžiama legendomis paremtais istorijos šaltiniais ir atkuriama apytiksliai. Manoma, kunigaikštystė susikūrė XI a. pabaigoje kaip Polocko kunigaikštystės dalinė kunigaikštystė, kai 1101 m. Polocko kunigaikštis Vseslavas Breslavičius padalijo savo valdas sūnums į 6-7 dalis. Vieną iš tokių dalių gavo pirmasis kunigaikštis laikomas Glebas Vseslavičius (valdė 1104–1119 m.).

Valdant Glebui Vseslavičiui, kuris bandė išplėsti savo kunigaikštystę brolių valdų sąskaita, kunigaikštystė patyrė kelis siaubiamuosius žygius, o 1119 m. kunigaikštystę Kijevo didysis kunigaikštis Vladimiras Monomachas paėmė Glebą į nelaisvę, netrukus po to šis mirė. Kas valdė po to nėra aišku.

Vėlesniais laikais Minsko kunigaikštystė minima tik retkarčiais. 1146 m. Minske ėmė valdyti Glebo sūnus Rostislavas Glebovičius. Rostislavui ir jo palikuonims teko XII a. II pusėje kovoti su Vitebsko ir Drucko kunigaikščiais dėl hegemonijos Polocko žemėje. 1164 m. Volodarius Glebovičius sustiprino Minsko nepriklausomybę nuo Polocko sumušęs Polocko kunigaikščio Rogvolodo lietuvių kariauną. Pasak legendomis paremtų istorijos šaltinių, Volodaris Glebovičius 1167 m. užėmė Polocką.

Manoma, kunigaikštystei priklausė dab. suslavėjusios rytų baltų teritorijos netoli Minsko. Nuo XII a. pabaigos – XIII a. pradžios stiprėjo Lietuvių žemių konfederacijos, nuo XIII a. vidurio – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės įtaka kunigaikštystei. Manoma, 1249 m. Minsko ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės prie Minsko sumušė įsiveržusius mongolus–totorius. Į XIII a. pabaigą kunigaikštystė tapo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės vasale, ja išliko iki XIV a. trečio dešimtmečio. 1326 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino pasiuntinybės į Naugardą narys buvo ir Minsko kunigaikštis Vasilius, iš to sprendžiama, kad Minsko kunigaikštystė buvo labiau integruota į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštytę. Tai buvo paskutinis šaltiniuose minimas Minsko kunigaikštis. 1413 m. Minsko kunigaikščius pakeitė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės didžiojo kunigaikščio vietininkai, 1565 m. įkurta Minsko vaivadija.

Kunigaikščiai 
Minską valdė Riurikovičių Polocko atšakos atšaka, kurių pradininkas buvo Glebas Vseslavičius. Dėl to vietos kunigaikščių linija vadinama Glebovičiais.
 1101–1119: Glebas Vseslavičius
 1146–1151: Rostislavas Glebovičius (taip pat Polocko kunigaikštis 1151–1159)
 1151–1159: Volodarius Glebovičius (taip pat Polocko kunigaikštis 1167)
 1159–1165: Rostislavas Glebovičius (pakartotinai)
 1165–1167: Volodarius Glebovičius (pakartotinai)
 Toliau linija menkai tyrinėta. Žinomi kunigaikščiai:
 apie 1180: Vladimiras Volodarevičius
 apie 1320: Vasilijus

Šaltiniai 

LDK kunigaikštystės
Rusų kunigaikštystės
Polocko žemė
Skolto samių kalba

Skolto samių kalba () – samių kalbų grupės kalba, vartojama Suomijoje, daugiausia Sevetijervio kaime ir prie Lovo ežero, Rusijoje, kur kalba 20 – 30 žmonių Njuõˊttjäuˊrr (Notozero) dialektu. Skolto samių kalba taip pat kalbėta Norvegijoje, bet ten kalbėję žmonės galutinai išmirė.

Istorija 

Prieš Antrajį pasaulinį karą Skolto samių kalba buvo kalbama 4 samių kaimuose Suomijos teritorijoje. Pečengoje Skolto samių kalba kalbėjo Suonikylės ir Petsamo kaimuose. Kai ši teritorija po Antrojo pasaulinio karo atiteko Rusijai šia kalba kalbėję samiai išsikėlė į Inario, Sevetijervio ir Nelimo kaimus Inario savivaldybėje.

Raštas 

Skolto samių kalba naudoja lotynų raštą:

Raidės Q/q, W/w, X/x, Y/y ir Ö/ö naudojamos tik tarptautiniuose žodžiuose.

Šaltiniai 

 Korhonen, Mikko. Mosnikoff, Jouni. Sammallahti, Pekka. Koltansaamen opas. Castreanumin toimitteita, Helsinki 1973.
 Mosnikoff, Jouni and Pekka Sammallahti. Uˊcc sääm-lääˊdd  = Pieni koltansaame-suomi sanakirja. Jorgaleaddji 1988.
 Mosnikoff, Jouni and Pekka Sammallahti. Suomi-koltansaame sanakirja = Lääˊdd-sääˊm . Ohcejohka : Girjegiisá 1991.
 Moshnikoff, Satu. Muu vuõssmõs  1987.
 Sámi Language Act

Nuorodos 
 
 Kimberli Mäkäräinen  Mažasis žodynas (<500 žodžių)
 Sääˊmjieˊllem 
 Zita McRobbie-Utasi
 Skolto samių kalbos pavyzdys

Samių kalbos
Ričardas Mironas

Ričardas Mironas (1908 m. balandžio 5 d. Zaisanas, Kazachija – 1979 m. balandžio 26 d. Vilnius) – Lietuvos kalbininkas, vertėjas, pedagogas, jaunystėje – boksininkas.

Biografija 
Sesuo Monika Mironaitė. 1930–1931 m. vidutinio ir pussunkio svorio Lietuvos bokso čempionas. Bendradarbiavo laikraštyje „Mūsų sportas“. 1933 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė klasikinę filologiją. 1933–1936 m. studijavo orientalistiką ir lyginamąją kalbotyrą Indijos civilizacijos institute Sorbonoje; Emilio Benvenistės mokinys. Dirbo mokytoju Kauno, Vilkaviškio gimnazijose.

1944–1949 m. Kauno valstybinio universiteto dėstytojas, 1946–1949 m. Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas; nuo 1946 m. docentas. 1948 m. filologijos mokslų kandidatas. 1949–1950 m. Klaipėdos mokytojų instituto direktorius. 1950–1954 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas, Lietuvių kalbos ir literatūros fakulteto dekanas, Lietuvių kalbos katedros vedėjas, 1952–1954 m. laikraščio „Tarybinis studentas“ redaktorius.

1954–1955 m. Černivcų universiteto (Ukraina) lotynų kalbos katedros vedėjas. Nuo 1950 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1958–1962 m. Užsienio kalbų, 1962–1970 m. Prancūzų kalbos, 1976–1979 m. Klasikinės filologijos katedros vedėjas. 1978 m. LTSR nusipelnęs dėstytojas. 

1958–1979 m. žurnalo „Kalbotyra“ atsakingasis redaktorius. Paskelbė straipsnių sanskrito, lietuvių ir rusų kalbų lyginamosios istorijos gramatikos klausimais, išvertė grožinės literatūros kūrinių.  Mokėjo apie 30 kalbų.

Bibliografija 

 Lotynų kalba, bendrautoriai Kazimieras Kuzavinis ir Jonas Dumčius, 1960 m.
 Lectiones Latinae, bendrautoriai Kazimieras Kuzavinis ir Jonas Dumčius, 1969 m.
 Kalbotyros įvadas, 1969 m.
 Kalbos mokslo pagrindai, 1971 m.
 Oria kalbos žodynas, 1972 m.
 Elementa Latina, bendrautoriai Kazimieras Kuzavinis ir Jonas Dumčius, 1978 m. 3 leid. Vilnius, Jandrija, 1999 m. – ISBN 9986-9184-7-2
 Trumpas mokyklinis graikų-lietuvių kalbų žodynas, 1979 m.

Vertimai:
 Gi de Mopasanas. Pjeras ir Žanas, iš prancūzų, 1937 m.
 Žanas Žakas Ruso. Julija, arba naujoji Eloiza, iš prancūzų, 3 d. 1938–1939 m.
 „Dvylika Rig–Vėdo himnų“, iš sanskrito, 1939 m.
 Pančatantra, iš sanskrito, išleista 1990 m.
 Aischilas, Prikaltasis Prometėjas, tragedija, iš senovės graikų, 1947 m., Vilnius: Žaltvykslė, 2005 m. – ISBN 9986-06-066-4
 Aischilas, Septynetas prieš Tebus, iš senovės graikų, 1953 m.
 Epikūras. Apie laimę, iš senovės graikų, su A. Matulioniu, išleista 2000 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Biografija
 Bona, vel mala? – Qui sait, si elle est bonne, au mauvaise?
 Kolekcijos: Ričardas Mironas. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos vertėjai
Lietuvos redaktoriai
Lotynistai
Lietuvos sanskritologai
Lietuvos boksininkai
Sisu

Sisu - suomių kalbos terminas, kuris gali būti išverstas, kaip valios jėga, ryžtas, atkaklumas ir racionali veikla nelaimės akivaizdoje.

Terminas yra labai svarbus norint suprasti suomių kultūrą. Sisu yra ilgalaikis dalykas, sugebėjimas išlaikyti ištvermę. 

Filosofija
Jonas Nabažas

Jonas Nabažas (1907 m. lapkričio 6 d. Jonavoje – 2002 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas.

Biografija 
Kilus karui, 1915 m. Nabažų šeima pasitraukė į Maskvą. Sulaukęs septynerių, J. Nabažas pradėjo mokslus Lietuvių komiteto įkurtoje mokykloje lietuvių pabėgėlių vaikams, dešimties įstojo į privačią rusų gimnaziją. 1919–1926 m. Kauno „Aušros“ gimnazijoje muzikos mokė Juozas Naujalis, Julius Štarka, Vincas Bacevičius, 1923–1926 m. Kauno muzikos mokykloje smuikuoti mokėsi pas Izaoką Vildmaną-Zaidmaną. 1933 m. baigė Kauno konservatorijos Juozo Gruodžio klasę, 1936 m. Vytauto Didžiojo universiteto Istorijos skyrių. 1937–1939 m. tobulinosi Normalinėje muzikos mokykloje Paryžiuje (École Normale de la Musique, mokytojai Nadia Bulanžė, Šarlis Koechlinas), 1939 m. privačiai – pas Aleksandrą Čerepniną. 

1936–1937 m. teorines disciplinas dėstė Elenos Laumenskienės vadovaujamoje Liaudies konservatorijoje, 1940–1943 m. ir 1944–1949 m. Kauno konservatorijoje, 1946–1954 m. Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje, 1950–1990 m. LSSR konservatorijoje; nuo 1977 m. docentas. 1977 m. tobulinosi Leningrado konservatorijoje. Nuo 1952 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys.

Mokiniai: Pranciškus Beinaris, Benedikta Andriušytė-Dailydienė, Julius Juzeliūnas. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Kūryba 
Kūryba negausi, daugiausia solo ir choro dainos, romansai, nuosaikiai moderni, neoromantinės ir impresionistinės krypties. Stalino režimo metais jo kūryba smerkta už formalizmą, keliaklupsčiavimą prieš Europą. Harmonizavo lietuvių liaudies dainų. Paskelbė koncertų recenzijų, atsiminimų apie save ir artimuosius, lietuvių muzikus, rašytojus. 

Kūriniai:
 6 preliudai, 1928 m., 1938 m., 1984 m.
 Mažoji siuita, 3 invencijos, visi 1929 m.
 Variacijos, 5 fugos, visi 1930 m.
 Sonata, 1931 m.
 Andante, Concertino, smuikui ir fortepijonui, abu 1931 m.
 Daina apie liūdesį ir džiaugsmą. simfoninė poema. 1933 m., siužetas pagal Fr. Nyčės veikalo „Taip kalbėjo Zaratustra“ eilėraštį
 Perpetuum mobile, simfoniniam orkestrui, 1933 m.
 Valsas ispaniškai, fortepijonui, 1938 m.
 Simfoninės variacijos, 1940 m.
 Du styginių kvartetai, 1958 m., 2 redakcija 1983 m., 1984 m.
 Šaulys, poema chorui, Salomėjos Nėries žodžiai, 1961 m.
 Darbo dainos, simfoninė siuita, 1967 m.
 Trys Capriccio, dviem smuikams, 1974 m.
 Du fortepijoniniai trio, 1977 m., 1983 m.

Bibliografija 
 Juozas Gruodis, 1952 m., neišleista
 Juozas Tallat-Kelpša: gyvenimas ir kūryba: straipsniai ir laiškai: dokumentai: amžininkų atsiminimai / Jonas Nabažas, Eugenija Ragulskienė. – Vilnius: Vaga, 1983. – 373 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1986 m. festivalio „Muzikos ruduo“ laureatas

Šaltiniai

Literatūra 
 Pasakoja kompozitorius Jonas Nabažas (sud. Alvilė Lapinskienė). – Vilnius: LMA, 1997. – 39 p.: iliustr. – ISBN 9986-869-10-2
 Jonas Nabažas: dienoraščiai, 1922–1945 (sud. Vytautė Markeliūnienė). – Vilnius: Typoart, 2007. – 222 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9914-1-0
 Kompozitorius Jonas Nabažas: dokumentinis filmas. Aut. Juozas Matonis ir Vytautas Damaševičius, 2001 m.

Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos muzikos pedagogai
Aukštasis krantas

Aukštasis krantas (, ) yra Švedijos kranto dalis tarp Hernesando ir Ernskeldsviko miestų, Botnijos įlankoje. Krantas įžymus tuom, jog atsitraukus ledynams žemė buvusi suspausta ledynų pradėjo sparčiai kilti ir nuo praeito ledynmečio pakilo maždaug 800 metrus. Aukštasis krantas ir po šiai dienai kyla maždaug 90 cm per šimtmetį greičiu. Aukštajame krante yra daug aukštų uolų bei kitų netipinių paviršiaus darinių. 

Aukštajame krante taip pat yra įkurtas Skuleskogeno nacionalinis parkas.

Nuorodos 
 Oficiali Aukštojo kranto svetainė

Švedijos geografija
Juozapas Edvardas Misevičius

Juozapas Edvardas Misevičius (1938 m. gruodžio 15 d. Kažėmėkai, Jurbarko valsčius – 2010 m. birželio 4 d. Vilnius) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1961 m. baigė Vilniaus universitetą. 1971 m. apgynė disertaciją „Didieji nuokrypiai homogeninėse Markovo grandinėse“, fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.

Nuo 1961 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1974 m. docentas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – dideli nuokrypiai homogeninėse Markovo grandinėse, taikomoji matematinė statistika.

Bibliografija 
 Matematinė analizė, vadovėlis, 1 d. 1998 m., 2 d. 2001 m.
 Matematinės analizės uždavinynas, 2007 m.

Šaltiniai 

Lietuvos matematikai
Lietuvos pedagogai
FIFA Pasaulio futbolo klubų taurė

FIFA Pasaulio futbolo klubų taurė – futbolo varžybos, kuriose dėl Pasaulio čempiono vardo varžosi visų šešių kontinentinių konfederacijų čempionų klubai, bei šalies kurioje vyksta varžybos, čempionas.

Istorija
Pasaulio klubų čempiono titulas buvo minimas jau 1887 m. Futbolo istorijoje buvo keletas nesėkmingų bandymų sukurti visų pripažintą oficialų turnyrą, kuris išaiškintų pasaulio klubų čempioną. Galiausiai, pirmą kartą FIFA psaulio futbolo klubų taurės varžybos buvo surengtos 2000 m. sausį Brazilijoje. FIFA Pasaulio futbolo klubų taurė buvo įkurta vietoje (Tarpžemyninės taurės dar žinomos kaip Toyota taurė), kurios vykdavo Tokijuje (Japonijoje) tarp Europos UEFA Čempionų lygos ir Pietų Amerikos Copa Libertadores čempionų.

Varžybų datos ir formatai dažnai kito dėl besitęsiančių organizatorių diskusijų, 2001 m. varžybos visai neįvyko dėl finansinių problemų. Varžybose tradiciškai dalyvauja visų 6 futbolo konfederacijų klubinių varžybų čempionai, bei šalį-šeimininkį atstovaujantis klubas. 2016 m. buvo pasiūlyta išplėsti turnyrą iki 32 komandų. 2019 metais buvo nutarta perorganizuoti varžybas nuo 2021 metų, išplėčiant varžybas iki 24 komandų. Tačiau dėl 2020 m. pradžioje kilusios COVID-19 pandemijos organizatoriai atidėjo planus perorganizuoti formatą 1-3 metams, ir 2021 m. turnyras vyko senu formatu.

Čempionato nugalėtojai

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

FIFA varžybos
Nausoris

Nausoris – miestas Fidžyje. 2007 m. duomenimis mieste gyvena 47 604 gyventojai. Miestas įsikūręs 19 km nuo šalies sostinės Suvos.

Nausorio miestas pradėjo kurtis šalia antros pagal dydį cukraus gamyklos šalyje, kuri veikė nuo 1881 iki 1959 m. Šiuo metu šioje vietoje įkurta ryžių gamykla, o netoli yra Nausorio oro uostas, kuris aptarnauja šalies sostinę.

Nausoris buvo paskelbtas miestu 1931 m., o savo valdymo organu paskelbė 12 narių miesto tarybą, renkamą kas trejus metus.

2006 m. miestą su Suva sujungė naujas Naujosios Zelandijos tiltų statybos kompanijos Fletcher Construction pastatytas tiltas.

Fidžio miestai
Futbolo klubas

Futbolo klubas – kolektyvinė žmonių grupė, sporto organizacija, dalyvaujanti futbolo varžybose. Futbolo klubai žaidžia futbolo rungtynes vieni prieš kitus, dalyvauja draugiškose, šalies ar tarptautinėse varžybose. Pirmieji futbolo klubai buvo įkurti XIX a. Anglijoje, o Lietuvoje – 1920-ųjų dešimtmetyje.

Klubą sudaro žaidėjai, komandos savininkas, treneris ir jo padėjėjai, gydytojai, aptarnaujantis personalas. Dalis klubo narių yra įdarbinami, kiti dalyvauja savanorystės pagrindu. Klubai turi savo turtą – rungtynių bei treniruočių įrangą, didesni klubai turi savo sporto bazę. Futbolo klubai yra remiami privačiai, arba valstybės. Didelė dalis Lietuvos futbolo klubų yra remiami valstybės, ir registruoti kaip viešosios įmonės.

Futbolo klubas turi pagrindinį komandą, kurią sudaro reguliariai besitreniruojantys įvairių pozicijų žaidėjai: vartininkas, saugai, gynėjai, puolėjai. Jų tarpe išrenkamas kapitonas. Dauguma klubų turi dublerių, dukterines bei įvairių amžiaus grupių vaikų bei jaunimo komandas. Taip pat buriamos moterų ir įvairių amžiaus grupių veteranų komandos.

Kiekvienoje šalyje futbolo klubų veiklą koordinuoja federaciją, Lietuvoje tai Lietuvos futbolo federacija. Šalių federacijos yra pavaldžios savo kontinento konfederacijai, LFF atveju tai UEFA. Pasaulio mastu, už futbolo veiklą, taisykles bei standartus yra atsakinga FIFA. 

Futbolo klubai dažnai dalyvauja ir įvairiose futbolo atmainose: salės futbole (futsal), paplūdimio futbole, mažąjame futbole (5 prieš 5, 7 prieš 7, 8 prieš 8), tekbole.

Taip pat skaitykite 

 Lietuvos futbolo sistema

Šaltiniai 

Futbolo terminologija
Europos futbolo klubai
Lietuvos futbolo klubai
Mūšos tyrelio telmologinis draustinis

Mūšos tyrelio telmologinis draustinis – draustinis Joniškio rajono savivaldybės teritorijoje. Plotas 1463 ha, įsteigtas 1988 m., yra Žagarės regioninio parko dalis.

Apie draustinį 
Tai yra viena iš vertingiausių saugomų teritorijų Šiaurės Lietuvoje. Saugoma Mūšos tyrelio aukštapelkės natūrali dalis ir apypelkio miškai. Aukštapelkėje yra Miknaičių ežeras. Aukštapelkės didžiąją dalį sudaro gailiniai pušynai (Ledo-Pinetum). Pietinėje aukštapelkės dalyje plyti tarpinio tipo pelkių plotai. Sparčiai mažėjantys aukštapelkės plynės plotai yra rytinėje draustinio pusėje. Čia tarp kelių dešimčių nedidelių ežerokšnių yra paplitę baltasaidrynai. Apypelkio miškuose vyrauja šlapi ir klampūs juodalksnynai.

Draustinyje saugomi retieji augalai (baltijinė ir siauralapė gegūnės, šakotoji ratainytė) ir jų buveinės. Draustinyje gyvena baltieji kiškiai, lūšys. Draustinyje aptinkamos saugomos paukščių rūšys: šaukštasnapė antis, juodasis gandras, gervė, dirvinis sėjikas, didžioji kuolinga, randama retų vabzdžių rūšių: pelkinis satyras, baltamargė šaškytė, žalvarinis puošniažygis. Draustinyje – Mūšos upės ištakos.

2015 m. telmologiniame draustinyje nutiestas 3,6 km ilgio Mūšos tyrelio pažintinis takas. Jame įrengta 11 stotelių, kuriose supažindinama su draustiniu ir jo vertybėmis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  

Joniškio rajono geografija
Lietuvos telmologiniai draustiniai
Mūšos tyrelis

Mūšos tyrelis – aukštapelkė ir durpynas Joniškio rajono savivaldybės teritorijoje, 15 km į pietus nuo Žagarės, telmologinis Mūšos tyrelio draustinis, vienas iš nedaugelių didelių pelkių kompleksų, išlikusių Šiaurės Lietuvoje, Natūra 2000 teritorija. Plotas 24,3 km². Įrengtas Mūšos tyrelio pažintinis takas.

Geografija 

Visą aukštapelkės teritoriją apima Girkančių-Tyrelio miškai. Mūšos tyrelio pietiniame pakraštyje prasideda Mūša, šiaurėje – Švėtės intakas Juodupis. Viduryje yra 6 ha Miknaičių ežeras. Vakarinis pakraštys kai kur siekia Švėtę.

Geologija 
Vyrauja mažaskaidės kimininės durpės. Vietomis po durpėmis yra iki 0,8 m storio sapropelio sluoksnis. Dugne smėlis, molis, priemolis, žvyras. Nuo 1971 m. kasamos durpės kraikui.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Mūšos tyrelis. Nuotraukos e-foto.lt
 Šiaurės Lietuvos istorijos ir kultūros paveldas

Lietuvos pelkės
Joniškio rajono paveldas
Lietuvos durpynai
Mūsų Vytis

„Mūsų Vytis“ – lietuvių skautų laikraštis, ėjęs 1948–2006 m. su 1998–2004 m. pertrauka. 1948–1950 m. ėjo Memingene kaip laikraštis „Vytis“, 1951–1997 m. buvo leidžiamas JAV, 2004 m. atkurtas Vilniuje.

Istorija 
Įsteigė Bronius Kviklys. Nuo 1948 m. rugsėjo 25 d. iki 1950 m. balandžio mėn. ėjo Memingene kaip laikraštis pavadinimu „Vytis“. Iki 1953 m. buvo spausdinama rotatoriumi, vėliau, skautiškos minties žurnalas, spausdintas spaustuvėje; nuo 1980 m. spausdino dienraščio „Draugas“ spaustuvė. Tiražas 1985 m. – 450 egz. 

Užsienyje leido Akademinis skautų sąjūdis, Vilniuje nuo 2004 m. – Studentų skautų organizacija. Iki 1968 m. ėjo kas 2 mėn., iki 1995 m. – kas ketvirtį, iki 1997 m. nereguliariai. Nuo 2004 m. – vieną kartą per metus. Iki 1953 m. buvo dauginamas rotatoriumi. 1977–1980 m. buvo leidžiamas specialus priedas „Budėk!“, skirtas skautų vadovams, su daugybe praktiškų patarimų apie skautavimą.

Laikraštyje bendradarbiavo: Nijolė Jankutė-Užubalienė, Jurgis Gimbutas, Vytautas Mikūnas ir kiti.

Redaktoriai 
 Bronius Kviklys – 1951–1956 m., jis ir steigėjas
 Eugenijus Petras Vilkas – 1957 m.
 V. Stasiškis – 1958 m.
 Algirdas Avižienis – 1959–1962 m.
 Vytautas Germanas – 1962–1966 m.
 Rimantas Griškelis – 1966–1968 m.
 Rūta Kviklytė – 1969–1974 m.
 L. Girnius – 1974–1976 m.
 Antanas Saulaitis – 1977–1979 m.
 Juozas Toliušis – 1980–1985 m.
 V. Vakarytė – 1985–1986 m.
 V. P. Mickūnas – 1986 m.
 Birutė Kožicienė – 1987–1989 m.
 Aurimas Pautienius – 2004–2006 m.
 Jolita Buzaitytė–Kašalynienė – 2007 m.
 Giedrius Židonis – 2008 m.
 Nomeda Bepirštytė – 2009 m.

Šaltiniai 

Lietuvos laikraščiai
Lietuvos skautų spauda
JAV lietuvių spauda
Dabrila

Dabrila − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dabrilienė (ištekėjusi moteris) ir Dabrilaitė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Jonas Dabrila (g. 1950) – Lietuvos ir Kazlų Rūdos savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas;
 Jurgis Dabrila (g. 1898 04 23 Znočkuose, Vilkaviškio r. – m. 1960 04 29 Vilniuje) – poetas, prozininkas, teisininkas.
 Justinas Dabrila (1905–1941) – lietuvių kunigas kankinys;
Dambrauskaitė

Dambrauskaitė – lietuviška moteriškos giminės pavardė (mergautinė pavardė).

Šios pavardės kita moteriškosios giminės forma yra: Dambrauskienė (ištekėjusi moteris).

Ši pavardė kilusi iš vyriškos giminės pavardės Dambrauskas.

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Antanina Dambrauskaitė (1905–1994) – dainininkė (sopranas);
 Jurgita Dambrauskaitė (g. 1990 m.) – šachmatininkė (LIM);
 Lina Dambrauskaitė (g. 1968 m.) – krepšininkė;
 Ona Danutė Dambrauskaitė (g. 1928 m.) – teisininkė;
 Teresė Dambrauskaitė (g. 1932 m.) – kultūros istorikė;
 Vilma Dambrauskaitė (g. 1985 m.) – šachmatininkė (LGM). 
Lietuviškos pavardės
Danys

Danys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Danienė (ištekėjusi moteris) ir Danytė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Antanas Danys (g. 1958) – gydytojas, Lietuvos ir Birštono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas;
 Juozas Vincentas Danys (g. 1914) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius;
 Jurgis Danys (1921) (g. 1921) – Lietuvos gydytojas terapeutas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras;
 Robertas Danys (1963–2008) – Lietuvos poetas, dainų tekstų autorius;
Lietuviškos pavardės
Daukšys

Daukšys − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Daukšienė (ištekėjusi moteris) ir Daukšytė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Edvardas Jokūbas Daukša (Daukšys) – poetas, vertėjas, 1863 m. sukilimo dalyvis;
 Gediminas Daukšys – vadybininkas, politinis bei visuomenės veikėjas;
 Jurgis Daukšys – darbininkas, politinis veikėjas;
 Kęstutis Daukšys – ekonomistas, politinis veikėjas;
 Petras Daukšys – komunistinio judėjimo veikėjas;
 Vincas Daukšys – kultūros veikėjas, publicistas, vertėjas, redaktorius.

Lietuviškos pavardės
Manefa Miškinienė

Manefa Miškinienė (1941 m. lapkričio 19 d., Obelių valsčius) – Lietuvos biologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija 
1969 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1995 m. biologijos mokslų daktarė

Nuo 1968 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1996 m. Vilniaus pedagoginis universitetas) mokslo darbuotoja, nuo 1993 m. dėstytoja, 1993–2000 m. Mokslo skyriaus vedėja; nuo 2000 m. Technologinio ugdymo katedros profesorė.

Su kitais 1987–1995 m. parengė viščiukų broilerių lesinimo ir lesalų papildymo fermentiniais preparatais 6 rekomendacijas. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių.

Bibliografija 
 Mitybos fiziologija, 2001 m.
 Mityba, 2006 m.

Šaltiniai 

Lietuvos biologai
Lietuvos pedagogai
Normantas

Normantas − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Normantienė (ištekėjusi moteris) ir Normantaitė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

Augustinas Normantas – teisininkas konstitucionalistas;
Martynas Normantas (g. 1987 m.) – futbolininkas, „FK Šilutė“ žaidėjas;
Paulius Normantas – keliautojas orientalistas, fotografas;
Valentinas Normantas (g. 1941 m.) –  šachmatininkas, treneris.
Dereškevičius

Dereškevičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Dereškevičienė (ištekėjusi moteris) ir Dereškevičiūtė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Jonas Dereškevičius (1891–1988) – Lietuvos pedagogas, visuomenininkas, spaudos bendradarbis;
 Kazys Dereškevičius (g. 1909) – Lietuvos agronomas, biomedicinos mokslų daktaras;
 Kostas Dereškevičius (g. 1937) – Lietuvos tapytojas;
 Jonas Dereškevičius (g. 1952) – buvęs lenktynininkas, automobilių sporto treneris
Baumilas

Rimantas Baumilas, LAT teisėjas
 Vitolis Baumilas (1928–1991), kompozitorius.

Lietuviškos pavardės
Mūsų senovė

„Mūsų senovė“ – medžiaga lietuvių tautinio atgimimo istorijai, Lietuvos tęstinis leidinys, ėjęs 1921–1922 m. ir 1937–1940 m. Kaune.

Leidinys 
Leido Lietuvos Respublikos švietimo ministerija, Vytauto Didžiojo universiteto biblioteka. Iniciatorius Juozas Tumas-Vaižgantas. Spausdino Varpo spaustuvė Kaune. Išėjo 10 numerių: 2 tomai ir 3 tomo 1 numeris. 

Leidinyje buvo skelbiama Lietuvos istorijos medžiaga – atsiminimai, dokumentai, knygnešių biografijos, taip pat tyrimai, daugiausia apie lietuvių spaudos draudimo laikotarpį 1864–1905 m. 

Bendradarbiavo Juozas Bagdonas, Julius Būtėnas, Marijona Čilvinaitė, Paulius Galaunė, Liudas Gira, Petras Jonikas, Petras Klimas, Vincas Maciūnas, Jurgis Šaulys.

Redaktoriai 
 Juozas Tumas-Vaižgantas 1921–1922 m.
 Vaclovas Biržiška – 1937–1940 m.

Bibliografija 
 Mauricijus Griškevičius. Šiaulių ekonomijos dvarų istorija
 Anupras Jasevičius. Išginimas ir sugrįžimas

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo leidiniai
Lietuvos istorijos šaltiniai
Istorijos leidiniai
Kauno spauda
Hala Olivia

Hala Olivia yra arena Gdanske, Lenkijoje. Ji dažniausiai naudojama ledo ritulio varžyboms. Hala Oliviaatidaryta 1970 metais yra talpina 5 500 žmonių.

Lenkijos sporto arenos
Žirnikai

Žirnikai – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Paluknės. Paluknės geležinkelio stotelė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Skuodo rajono savivaldybės gyvenvietės
Fedaravičius

Fedaravičius − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Fedaravičienė (ištekėjusi moteris) ir Fedaravičiūtė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:
 Algimantas Fedaravičius (g. 1946) – Lietuvos inžinierius elektromechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras;
 Felicijonas Konstantinas Fedaravičius (g. 1938) – Lietuvos žurnalistas ir poetas;
Gadeikis

Gadeikis − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Gadeikienė (ištekėjusi moteris) ir Gadeikytė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Bronius Gadeikis (1926–2005) – gydytojas, Šiaulių miesto Garbės pilietis;
 Liudvikas Gadeikis (g. 1954) – Lietuvos žurnalistas, prozininkas, kritikas;
 Romaldas Gadeikis (g. 1957) – Lietuvos ir Joniškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas;
Žiliai (Šiauliai)

Žiliai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 6 km į pietryčius nuo Papilės, prie kelio , dešiniajame Ventos krante. Geležinkelio stotis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Raudžiai (Akmenė)

Raudžiai – kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, piečiau Alkiškių. Alkiškių geležinkelio stotis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Žandikaulio išnirimas

Žandikaulio išnirimas – apatinio žandikaulio nukrypimas nuo normalios padėties: kai žandikaulio sąnario paviršiai nebekontaktuoja, apatinis žandikaulis (dažniausiai abiejose pusėse) pasislenka į priekį ir žmogus nebegali susičiaupti. Jei išnirimas trunka ilgiau negu kelias sekundes – pacientas jaučia skausmą, kurį dažnai lydi smarkūs raumenų spazmai.

Paplitimas 
Ši patologija dažniau pasitaiko moterims, nes jų žandikaulio sąnarinis gumburėlis yra mažesnis negu vyrų.

Klasifikacija 
Žandikaulio išnirimas gali būti:  
 vienpusis arba abipusis (viename ar abiejuose smilkininio apatinio žandikaulio sąnariuose);
 ūmus arba lėtinis (t. y. vienkartinis ar dažnai pasikartojantis);
 priekinis (kai sąnarinė galvutė fiksuojama priekiniame priekinio sąnarinio gumburėlio paviršiuje) ir užpakalinis (sąnarinė galva įstringa tarp ylinės ir speninės ataugų). 
 trauminis (kai lūžta apatinis žandikaulis), patologinis (dėl įvairių lėtinių žandikaulio sąnario ligų) ir gimdyminis (įvykęs ir nediagnozuotas gimdymo metu).

Priežastys 
Žandikaulis dažniausiai išsinarinamas, kai žmogus smarkiai žiovauja, pernelyg daug išsižioja (pvz., kąsdamas didelį vaisių) arba gauna antausį.
Jei žandikaulio išnirimas kartojasi dažnai, tai gali būti žandikaulio sąnario sutrikimų signalas.

Atstatymas 
Pagrindiniai ūminio žandikaulio išnirimo atstatymo metodai:
 Hipokrato metodas;
 Atstatymas pagal Blackmaną.

Taip pat skaitykite 
Ką daryti išsinarinus žandikaulį

Apie žandikaulio sąnario gydymo specialistę

Ligos
Kazokinis kadagys

Kazokinis kadagys (Juniperus sabina) – kiparisinių (Cupressaceae) šeimos plikasėklis augalas. Kaip dekoratyvinis augalas auginamas želdynuose, soduose, kapinėse. Šis augalas vertinamas dėl jo prisitaikymo vegetuoti ir puikiomis, ir prastomis sąlygomis. Kazokinis kadagys auga kone visų tipų dirvožemyje (išskyrus drėgnų, pelkėtų vietovių), atlaiko karštį, šaltį, ilgas sausras, toleruoja miesto taršą. Kazokinis kadagys vis dažniau auginamas bonsai stiliumi. Tokiu būdu šiuo augalu galima puošti ir nedideles erdves patalpose.

Morfologija ir anatomija 

Daugiametis, visada žaliuojantis, paprastai dvinamis, iki 1,5 m aukščio (išimtinai iki 4 m) užaugantis, palei žemę besidriekiantis krūmas. Kalnuose ima augti nuo ~400 m aukščio ir tęsiasi iki miško zonos ribos. Jauni spygliški lapai yra 5–10 mm ilgio, vėliau tampa trumpi, aštrūs ir šakoti. Vaisius – 5–9 mm skersmens uogą primenantis melsvai juodas rutuliškas kankorėžis (makrostrobilas), kuris apdulkinamas vyriškų mikrostrobilų. Kankorėžyje bręsta po 1–3 (retai 4 ar 5) sėklas. 

Visos augalo dalys nuodingos. Tačiau, tyrimai patvirtino silpnas kazokinio kadagio eteriniame aliejuje randamų medžiagų antibakterines, antivirusines, fungicidines ir antivėžines savybes.

Augalo paplitimas 
Savaime auga Vidurio ir Pietų Europos, Kaukazo, Tolimųjų Rytų kalnuose, Sibire, Kamčiatkoje, Kurilų salose, Šiaurės Korėjoje, Japonijoje, Mandžiūrijoje, Pietvakarių Azijoje. Europoje kazokinis kadagys imtas veisti XIX a. viduryje.

Augalo patogenai 
Kazokinis kadagys yra itin atsparus nepalankioms sąlygoms, tačiau pažeisti individai neretai neatsilaiko prieš parazitus, kenkėjus ir įvairius ligų sukėlėjus. Kone žinomiausias ir labiausiai paplitęs Lietuvoje kenkėjas yra grybas kriaušinė gleivėtrūdė (Gymnosporangium sabinae). Kadagiai šiuo atveju yra tarpiniai šeimininkai, kurių audiniuose žiemoja parazitinių rūdgrybių sporos.
Pavasarį, lietingu laikotarpiu grybai ant kadagio šakų formuoja vaisiakūnius, kurie brandina pirmines sporas, galimai paplisiančias ant gretimai augančių kriaušių. Ant šių vaismedžių lapų antroje vasaros pusėje ima augti iškilos, gelsvai oranžinės dėmės su tamsiais taškeliais viduryje. Šių darinių formuojamų eciosporų spalva mena rūdis, iš to kilo grybų klasės pavadinimas. Kazokiniams kadagiams didelės žalos kriaušinė gleivėtrūdė nekelia, tačiau apkrėstos kriaušės prastai dera, augina neptrauklius arba ant medžio pūvančius vaisius.

Šaltiniai 

Kiparisiniai
Dekoratyviniai augalai
Šarkiai (Joniškis)

Šarkiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybės šiaurėje, 2 km į šiaurę nuo Satkūnų, prie magistralinio kelio  ir geležinkelio Šiauliai–Ryga. Geležinkelio stotis. Pro kaimą teka Sidabra.

Gyventojai

Šaltiniai 

Joniškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Laba (Radviliškis)

Laba – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės rytuose. Buvusi geležinkelio stotis (ruožas Radviliškis–Daugpilis).

Istorija 

XX a. viduryje kaimas priklausė Smilgių valsčiui.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Enrikas Kačinskas (g. 1948), teatro aktorius.

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Kaubariškis

Kaubariškis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, piečiau kelio , prie Geležės upelio. Radviliškio–Daugpilio geležinkelio stotis. Yra kolektyviniai sodai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Kepuriškio GS

Kepuriškio gel. stotis – gyvenvietė Kupiškio rajono savivaldybės rytuose, 4 km į rytus nuo Kepuriškio. Radviliškio–Daugpilio geležinkelio stotis.

Šaltiniai 

Gyvenviečių straipsniai be gyventojų skaičiaus lentelės
Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Tindžiuliai

Tindžiuliai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Panemunėlio, kuriame yra Tindžiulių geležinkelio stotelė. Į rytus nuo kaimo teka Nemunaitis. Auga „Keršulinė“ obelis, žyminti Lietuvos laisvės gynėjos Marcelės Kubiliūtės gimtinę.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Tindžiuliuose 1878 m. gruodžio 28 d. gimė visuomenės veikėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas Juozas Kubilius.
 Tindžiuliuose 1898 m. liepos 28 d. gimė karinė, spaudos ir visuomenės veikėja Marcelė Kubiliūtė.

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Šapelių GS

Šapelių geležinkelio stotis – gyvenvietė Rokiškio rajono savivaldybės rytuose, pasienyje su Latvija. Radviliškio–Daugpilio geležinkelio stotelė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Bygailių GS

Bygailių geležinkelio stotis – buvusi gyvenvietė Panevėžio rajono savivaldybės rytuose, 2 km į pietvakarius nuo Bygailių. Radviliškio–Daugpilio geležinkelio stotelė.

Istorija

Apie 2019 m. gyvenvietė panaikinta prijungiant prie Patrakių kaimo.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Emilija Danilevičiūtė

Emilija Danilevičiūtė-Dapšienė (1922 m. kovo 26 d. Skuode, Kretingos apskritis – 2003 m. liepos 17 d. Šiauliuose) – Lietuvos teatro ir kino aktorė.

Biografija 
Lankė baleto studiją Klaipėdoje, mėgo dramos teatro spektaklius.  1940 m. persikėlė gyventi į Šiaulius, kur vienerius metus lankė dramos teatro studiją.

1941–1949 m. Šiaulių dramos teatro aktorė. 1949–1951 m. mokėsi LSSR dramos teatro vaidybos studijoje. Ją baigusi, 1952 m. sugrįžo į Šiaulių dramos teatrą. Jame sukūrė per 100 vaidmenų. Filmavosi Lietuvos kino studijos meniniuose filmuose.

Vaidmenys 
 Mašenka – A. Afinogenovas, Mašenka, 1946 m.
 Kača – I. Štokas, Velnių malūnas, 1954 m.
 Kalvaitienė – Vincas Krėvė-Mickevičius, Žentas, 1964 m.
 Aneliukė – Juozas Baltušis, Gieda gaideliai
 Ruoplainienė – Rudolfas Blaumanis, Sūnus palaidūnas, 1979 m.
 Vaida – Paulis Putninis, Saldi ištikimybės našta ir kt.

Filmografija 
 Žvangutis, 1974 m., rež. Gytis Lukšas
 Rungtynės nuo 9 iki 9, 1980 m., rež. Raimondas Vabalas
 Metai baigiasi saulėlydžiu, 1990 m., rež. Sigitas Siudika

Įvertinimas 
 1973 m. LSSR nusipelniusi artistė

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Šiaulių aktoriai
Sunža

Sunža (, ) – upė Rusijoje, Šiaurės Kaukaze; Tereko dešinysis intakas. Prasideda Didžiojo Kaukazo kalnagūbryje, Šiaurės Osetijos teritorijoje. Aukštupyje teka į šiaurę, paskui pasuka į rytus ir teka per Ingušiją ir Čečėniją. Įteka į Tereką į šiaurės rytus nuo Gudermeso.

Didžiausi intakai – Asa ir Argunas (dešinieji).

Upė drumzlina, vidutinis drumstumas 3800 g/m³. Per metus nuneša 12,2 mln. t nešmenų. Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Prie Sunžos įsikūrę miestai: Nazranė, Karabulakas, Sunža, Groznas, Gudermesas.

Šaltiniai 

Rusijos upės
Saulės kapinės

Saulės kapinės (arba Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčios kapinės) yra Vilniuje, Antakalnio mikrorajone, palei Saulės ir M. K. Paco gatves. Saulės kapinių pavadinimu žinomos tik nuo 1945 m., taip pavadintos pagal greta esančią gatvę.

Istorija 
Dokumentų, kuriuose būtų užregistruota bažnyčios kapinių įsteigimo data, nėra. 1828 m. jos jau minimos kaip parapinės. Tuo metu jų plotas buvo apie 2 ha. Šios kapinės nebuvo vienintelės Šv. Petro ir Povilo bažnyčios kapinės – jų minima 16. Parapinėse kapinėse buvo laidojami Antakalnio, Šnipiškių ir Lukiškių priemiesčių gyventojai.

Kapinės pradžioje nebuvo aptvertos, tik 1872 m. paraginus miesto valdybai jos buvo apjuostos pylimu. Mūrine tvora aptvertos 1932 m. Geležiniai varteliai įrengti už K. Rekečio pinigus.

XIX a. pabaigoje buvo palaidota nemažai turtingų žmonių, atsirado prabangių antkapinių paminklų, laidojimo rūsių. Prie centrinės koplyčios laidojo Oginskių, Žabų, Zdavatskių ir kitų įtakingų šeimų narius. Kapinėse trūko ploto, tad laidojama buvo tankiai.

1945 m. prie kapinių prijungti 2 ha žemės.

Apie 1863–1884 m. buvo pastatyta Oginskių šeimos koplytėlė. XX a. (restauruota 2015 m.). Taip pat stovi Prisikėlimo koplyčia – Sidorovičių ir Zavišų giminių palaidojimo vieta. Vėliau pastatyta ir pseudogotikinė Meištovičių koplyčia.

Koplyčia 

Kapinių centre yra Šv. Vincento Pauliečio koplyčia, pašventinta 1811 m. rugpjūčio 3 d. Ją pastatė Laterano kanauninkų vienuolis, Vilniaus katedros prelatas J. F. Slivinkis už Teresės Andžeikovič ir jos vyro paaukotus pinigus. Vėliau šalia jos palaidoti kapitulos nariai, kunigai. Šiuo metu koplyčia yra avarinės būklės - įgriuvęs stogas, sienos sutvirtintos metaliniu karkasu.

Kapai 
Kapinėse palaidoti:
 Juozapas Zavadskis (1778–1838) – spaustuvininkas;
 Jonas Ptašickis (1854–1912) – matematikos profesorius;
 Petras Kraujalis (1882–1933) – kunigas, publicistas, Vilniaus krašto visuomenininkas;
 Kazimieras Karafa-Korbutas (1878–1935) – Vilniaus Universiteto profesorius;
 Danielius Alseika (1881–1936) – Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas, gydytojas;
 Feliksas Mieliauskas (1929–1959) – sportinio alpinizmo pradininkas Lietuvoje;
 Stasys Kazlauskas (1901–1964) – esperantininkas, žurnalistas, agronomas;
 Jonas Kazlauskas (1930–1970) – kalbininkas, profesorius;
 Teodoras Kazimieras Valaitis (1934–1974) – skulptorius ir tapytojas;
 Jonas Karosas (1912–1975) – žurnalistas;
 Laima Tupikienė (1935–1989) – pedagogė;
 Algimantas Valentinas Indriūnas (1925–2022) – inžinierius, žurnalistas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Šaltiniai 

 Girininkienė V., Vilniaus kapinės, Vilnius: Atkula, 2004. ISBN 9955-505-05-2.

Vilniaus kapinės
Antakalnis
Kyviškių GS

Kyviškių geležinkelio stotis – gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, 4 km į pietus nuo Mickūnų, 1 km į rytus nuo Kyviškių. Yra Kyviškių geležinkelio stotis.

Gyventojai

Geležinkelio stotis 

Nedidelė geležinkelio stotis Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, 1 km į rytus nuo Kyviškių, Vilniaus–Maladečinos geležinkelio linijoje, kur su ja susilieja pietinis Vilniaus aplinkkelis. Stotis daugiausiai naudojama sustabdyti krovininiams traukiniams, kad jie praleistų prioritetą turinčius keleivinius. Nepaisant jos nedidelių gabaritų, per stotį pravažiuoja didelis skaičius prekinių traukinių. Stotyje stoja keleivinis priemiestinis traukinys Vilnius–Kena.

Išnašos 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Vilniaus rajono geležinkelio stotys
Pakenės GS

Pakenės geležinkelio stotis – gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, 1 km į šiaurės rytus nuo Pakenės. Geležinkelio stotis.

Šaltiniai 

Gyvenviečių straipsniai be gyventojų skaičiaus lentelės
Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Kenos GS

Kenos gel. stotis – gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, prie pat Kalvelių šiaurinio pakraščio. Yra Kenos geležinkelio stotis pasienyje su Gudija.

Gyventojai

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Kenos geležinkelio stotis

Kenos geležinkelio stotis – geležinkelio stotis pasienyje su Baltarusija, Vilniaus–Maladečno linijoje, Kenos GS gyvenvietėje (Kalvelių seniūnija), Vilniaus rajono savivaldybės rytuose, prie pat Kalvelių šiaurinio pakraščio.

Po Lietuvos įstojimo į Šengeno erdvę Kenos geležinkelio stotis tapo svarbiausiu pasienio punktu Lietuvos geležinkeliuose ir buvo smarkiai išplėsta ir modernizuota. Didžioji dalis tranzitinių krovinių iš Rusijos į Kaliningradą ir Klaipėdą eina kaip tik per šią stotį. Visa geležinkelio atkarpa nuo Kenos iki Lietuvos–Baltarusijos valstybinės sienos yra aptverta ir nuolatos stebima. Dėl to panaikinta Šumsko geležinkelio stotis, o priemiestiniai traukinių maršrutai iš Vilniaus sutrumpinti iki Kenos.

2015 m. Kenos stotyje pradėti geležinkelio linijos elektrifikacijos darbai.

2022 m. pradėta rengti reikiama infrastruktūra traukinių vagonų rentgeno kontrolės sistemai, skirtai tikrinti Kenos geležinkelio patikros poste į Lietuvą iš Baltarusijos atvykstantiems krovininiams traukiniams.

Išnašos

Nuorodos 
 Kenos geležinkelio stotis (Wikimapia)

Vilniaus rajono geležinkelio stotys
Algirdas Kazlauskas

Algirdas Kazlauskas:
 Algirdas Kazlauskas (1949–1991) – policininkas, Lietuvos nepriklausomybės gynėjas, vienas Medininkų žudynių aukų;
 Algirdas Kazlauskas (g. 1952) – Lietuvos politinis veikėjas.