joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
XXII pasaulio futbolo čempionatas

2022 m. FIFA pasaulio futbolo čempionatas (arab. 2022 كأس العالم لكرة القدم‎, Kaʾs al-ʿālam li-kurat al-qadam 2022) – 22 kartą vyksiantis aukščiausio lygio futbolo čempionatas. Pasaulio taurė vyks penkiuose Kataro miestuose. Dėl pernelyg karšto klimato, pirmą kartą čempionatas vyks ne vasarą, o žiemą – 2022 m. lapkričio 20–gruodžio 18 d.

Čempionato rengėjai 

2010 m. gruodžio 2 d. FIFA paskelbė, kad 2018 m. futbolo čempionatas vyks Rusijoje, o 2022 m. – Katare. Kataro konkurentais surengti 2022 m. čempionatą buvo Australija, Japonija, Korėjos Respublika bei JAV. Visose šiose šalyse jau yra vykę arba Azijos ir Šiaurės Amerikos, arba/ir pasaulio čempionatai.

Atrankos varžybos 
Viso atrankoje dalyvavo 208 šalių komandos, į čempionatą pateko 32.

 Atrankos etapą praėjo 32 komandos (eiliškumas pagal kvalifikacijos datą)

  (šeimininkai, 1 kartas)
  (20 kartas)
  (6 kartas)
  (22 kartas)
  (2018 m. čempionai, 16 kartas)
  (14 kartas)
  (16 kartas)
  (13 kartas)
  (6 kartas)
  (16 kartas)
  (12 kartas)
  (18 kartas)
  (11 kartas)
  (6 kartas)
  (11 kartas)
  (7 kartas)
  (6 kartas)
  (4 kartas)
  (14 kartas)
  (2 kartas)
  (8 kartas)
  (9 kartas)
  (3 kartas)
  (4 kartas)
  (6 kartas)
  (6 kartas)
  (8 kartas)
  (17 kartas)
  (11 kartas)
  (2 kartas)
  (6 kartas)
  (6 kartas)

Stadionai

Čempionato grupių etapas 
Burtai buvo ištraukti .

A grupė

B grupė

C grupė

D grupė

E grupė

F grupė

G grupė

H grupė

Taip pat skaitykite 
 2018 m. FIFA pasaulio futbolo čempionatas

Šaltiniai

Nuorodos 
 FIFA.com 2022 svetainė 

Pasaulio futbolo čempionatai
Kataro sportas
Kataro futbolas
2022 sporte
Espozendė

Espozendė – miestas šiaurės vakarų Portugalijoje, 29 km į vakarus nuo Bragos, prie Atlanto vandenyno. Yra Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, miesto muziejus.

Istorija
Minima nuo 1572 m. 1993 m. gautos miesto teisės.

Sportas
 AD Esposende (futbolas)

Portugalijos miestai
Amadora

Amadora – miestas pietų Portugalijoje, į šiaurės vakarus nuo Lisabonos (susisiekia metropolitenu). Gyvenamasis sostinės priemiestis.

Istorija

1979 m. suteiktos miesto teisės.

Sportas 
 CF Estrela da Amadora (futbolo klubas)
 „José Gomes“ stadionas, kurio talpa 9,2 tūkst. žiūrovų.

Išnašos

Nuorodos 
 amadorabd
 flickr.com (nuotraukos)
 tvamadora.pt
 transfermarkt
Portugalijos miestai
Babilonas (laikraštis)

Babilonas yra Panevėžio miesto regioninis laikraštis. Jis leidžiamas du kartus į mėnesį ir platinamas nemokamai. Tiražas (2010 m. rugsėjo mėn.) – 30 tūkstančių egzempliorių. Tai – didžiausias tiražas tarp Panevėžio regioninių laikraščių.

Laikraščio savininkai yra „Ogmios“ įmonių grupė, taip pat vystanti nekilnojamojo turto kompleksą Babilonas. Todėl laikraštyje yra spausdinama šio projekto reklama. Tačiau laikraštis „Babilonas“ nėra vien reklaminis leidinys – jame taip pat spausdinami ir nereklaminiai straipsniai, naujienos bei informacija, taip pat yra galvosūkių, anekdotų skyreliai, nemokamai publikuojami skelbimai.

Laikraštis spausdina vien teigiamą informaciją. Nespausdinami straipsniai apie nusikaltimus, nelaimes, neigiamus pokyčius.

ISSN kodas: 2029-0519.

Nuorodos

Laikraščio numeriai nuo 2009 m. birželio publikuojami internete: http://www.babilonas.net/babilono-laikrastis 

Laikraščiai Nemokami laikraščiai
Damasko muchafaza

Damasko užmiesčio muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies pietvakarinėje dalyje, tarp Libano ir Jordanijos sienų. Administracinis centras – Damaskas (tačiau į muchafazos sudėtį neįeina).

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 9 mintakas:
 Kutaifa
 Markaz Rif Dimaškas
 Nabkas
 Talas
 Daraja
 Duma
 Katana
 Jabrudas
 Zabadanis

Sirijos muchafazos
Alepo muchafaza

Alepo muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurinėje dalyje, prie Turkijos sienos. Administracinis centras – Alepas. Tai daugiausia gyventojų turinti šalies muchafaza.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 10 mintakų:
 Džabal Samanas (Alepas)
 Ataribas
 Afrinas
 Azazas
 Safira
 Babas
 Deir Hafiras
 Manbidžas
 Džarabulas
 Ain al Arabas

Sirijos muchafazos
Homso muchafaza

Homso muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies centrinėje dalyje, tarp Libano ir Jordanijos sienų. Administracinis centras – Homsas. Tai didžiausia šalies muchafaza.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 6 mintakas:
 Homsas
 Mucharamas
 Palmyra
 Rastanas
 Kusayras
 Talkalachas

Sirijos muchafazos
Hamos muchafaza

Hamos muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies vidurio vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Hama. Tai vienintelė šalies muchafaza, iš visų pusių supama kitų muchafazų.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 5 mintakas:
 Sukailabija
 Hama
 Masjafas
 Mhardė
 Salamija

Sirijos muchafazos
Latakijos muchafaza

Latakijos muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurės vakarinėje dalyje, prie Viduržemio jūros ir Turkijos sienos. Administracinis centras – Latakija.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 4 mintakas:
 Hafa
 Džebla
 Latakija
 Kardaha

Sirijos muchafazos
Daros muchafaza

Daros muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies pietvakarinėje dalyje, prie Jordanijos sienos. Administracinis centras – Dara.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 3 mintakas:
 Sanamainas
 Dara
 Izra

Sirijos muchafazos
Deir ez Zoro muchafaza

Deir ez Zoro muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies rytinėje dalyje, prie Irako sienos. Administracinis centras – Deir ez Zoras.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 3 mintakas:
 Abu Kamalas
 Deir ez Zoras
 Majadinas

Sirijos muchafazos
Atžalynas (Kėdainiai)

Atžalynas – moksleivių laikraštis, einantis nuo 1993 m. balandžio Kėdainiuose.

Leidinys 
Leidžia Kėdainių Atžalyno gimnazija. Tiražas 1997 m. – 800 egz.

Redaktorės 
 A. Ščiukienė – 1993 m. 
 G. Kaziukonienė – 2009–2010 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Laikraštis

Mokyklų laikraščiai
Kėdainių spauda
SK Baltai Klaipėda

Klaipėdos „Baltai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Klaipėdos.

Istorija
2017 m. nuspręsta, kad klubas žais III lygoje (Klaipėdos zonoje).  Tačiau sezono pabaigoje nebesurinko pilnos sudėties ir pasitraukė iš pirmenybių.

2018 m. komanda Sparta-Baltai dalyvavo III lygoje (Klaipėdos zonoje).

Sezonai

|}

SFL varžybos

|}

Išnašos

Nuorodos

Lietuvos futbolo klubai
Klaipėdos futbolas
FK Liberalų sąjūdis

Vilniaus „Liberalų sąjūdis“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.

Istorija

Komanda nuo 2009–2010 m. žiemos ėmė dalyvauti SFL varžybose kaip „Extra“.  2011 m. ją ėmė remti Liberalų sąjūdis, dėl ko ir komanda atitinkamai pervadinta.

Sezonai

SFL varžybos

|}

Šaltiniai

Nuorodos

Liberalų sąjūdis
Vilniaus futbolas
FK Rožynas

Panevėžio jaunimo futbolo klubas „Rožynas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Panevėžio.

Sezonai 

|}

Nuorodos 

Rožynas
Rožynas
FK Šešupė

Čyčkų „Šešupė“ – Lietuvos futbolo klubas iš Čyčkų. Namų rungtynes žaidžia Vilkaviškyje.

Istorija

Įkurta 2000 m. kaip Vilkaviškio futbolo komanda „Šešupė“. 2009 m. ji persikėlė į Čyčkų stadioną. 2010 m. komanda ėmė dalyvauti III lygos varžybose. Iki tol klubas žaisdavo mėgėjų regioniniuose turnyruose, Nacionalinėje mėgėjų futbolo lygoje, seniūnijų žaidynėse.  2010 m. sutvarkytas stadionas.  2011 m. komanda pradėjo žaisti SFL lygoje.

Klubas turi ne tik berniukų, bet ir mergaičių komandą.

Sezonai

|}

SFL varžybos

|}

Šaltiniai

Nuorodos

Šešupė Čyčkai
FK Nautara Kaunas

Kauno „Nautara“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno. Žaidžia salės futbolo varžybose.

Istorija

1998 m. komanda debiutavo III lygoje, o nuo 2000 m. perėjo į salės futbolo varžybas.

Sezonai

|}

Nuorodos

Nautara
Kauno futbolas
Hasekės muchafaza

Hasekės muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurės rytinėje dalyje, prie Irako ir Turkijos sienų. Administracinis centras – Hasekė.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 4 mintakas:
 Hasekė
 Malikija
 Kamišlis
 Ras al Ainas

Sirijos muchafazos
Idlibo muchafaza

Idlibo muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurės vakarinėje dalyje, prie Turkijos sienos. Administracinis centras – Idlibas.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 5 mintakas:
 Idlibas
 Haremas
 Ariha
 Džisr aš Šuguras
 Maara al Numa

Sirijos muchafazos
Kuneitros muchafaza

Kuneitros muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies pietvakarinėje dalyje, prie Libano ir Izraelio sienų. Administracinis centras – Kuneitra. Į muchafazos teritoriją įeina dalis Golano aukštumų. Teritorija buvo nuniokota Jom Kipuro karo metu.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 2 mintakas:
 Fikas
 Kuneitra

Sirijos muchafazos
Rakos muchafaza

Rakos muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurinėje dalyje, prie Turkijos sienos. Administracinis centras – Raka.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 3 mintakas:
 Tal Abjadas
 Thaura
 Raka

Sirijos muchafazos
Suveidos muchafaza

Suveidos muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies pietvakarinėje dalyje, prie Jordanijos sienos. Administracinis centras – Suveida.

Dauguma muchafazos gyventojų yra drūzai bei graikų ortodoksai.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 3 mintakas:
 Salchadas
 Šahba
 Suveida

Sirijos muchafazos
Tartuso muchafaza

Tartuso muchafaza () – viena iš 14 Sirijos muchafazų. Yra šalies šiaurės vakarinėje dalyje, prie Libano sienos ir Viduržemio jūros. Administracinis centras – Tartusas.

Administracinis suskirstymas 

Muchafaza suskirstyta į 5 mintakas:
 Aš Šaich Badras
 Banijasas
 Duraikišas
 Safita
 Tartusas

Sirijos muchafazos
FA Kauno Žalgiris

„Kauno Žalgirio“ futbolo akademija - Lietuvos futbolo klubas iš Kauno, kuris ugdo berniukus ir mergaites futbolo įgūdžių įvairiose amžiaus grupėse.

Istorija

Apie 1928-1944 m. egzistavusį klubą skaitykite FK Tauras Kaunas
SM Tauras Kaunas – buvusi futbolo komanda, įkurta prie „Tauro“ futbolo mokyklos
MFK SM Tauras Kaunas – „Tauro“ futbolo mokyklos moterų futbolo komanda
Kauno Žalgiris B ir Kauno Žalgiris C – vyresnio amžiaus jaunimo komandos, FK Kauno Žalgiris klubo piramidės dalys

Kauno futbolo mokykla „Tauras“ buvo įkurta 1973 m. kaip klubas, kuriame žaidė įvairaus amžiaus jaunimas ir vaikai. Tai buvo vaikų, jaunimo ir suaugusiųjų papildomo ugdymo Kauno miesto savivaldybės biudžetinė įstaiga. 

Įvairaus amžiaus jaunimo SM Tauras komandos žaidė įvairiose miesto ir šalies pirmenybėse. 

2004 m. mokyklos treneriai nutarė sudaryti galimybę mokyklą baigusiems futbolininkams tęsti profesionalų karjerą. Nuo 2005-ųjų septynerius metus klubas su „Tauro“ mokyklos auklėtiniais dalyvavo LFF II lygos pietų zonos pirmenybėse. 2013-aisiais Spyris Kaunas pavadinimu debiutavo LFF I lygos pirmenybėse. „Spyrio“ pagrindu 2015 m. sukurtas FK Kauno Žalgiris startavo A lygoje.

2020 m. rudenį „Kauno Žalgirio“ klubas ėmė formuoti pilną futbolo piramidę, buvo prijungtas FK Vytis Futsal klubas, bei Kauno sporto mokykla Tauras. Atitinkamai buvo pakeisti ir komandų pavadinimai į „Kauno Žalgirio“ futbolo akademija.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 
 Facebook puslapis

Kauno Žalgirio FA
Kauno futbolas
Ričardas Doveika

Ričardas Doveika (g. 1974 m. rugpjūčio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos katalikų dvasininkas.

Biografija 

1981–1989 m. mokėsi Vilniaus Senvagės vidurinėje mokykloje, 1989–1992 m. Vilniaus prekybos ir verslo mokykloje, įgijo virėjo specialybę. 1992–1997 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete ir Tarpdiacezinėje Kauno kunigų seminarijoje, 1999–2001 m. studijavo Romos Popiežiškajame Laterano universitete, kuriame įgijo teologijos licencijato laipsnį (2001 m.).

1998–1999 m. Vilniaus pal. Jurgio Matulaičio parapijos vikaras, 2002–2010 m. Vilniaus arkikatedros administratorius, 2006–2008 m. Vilniaus arkivyskupijos kancleris. 2008 m. Vyskupų Konferencijos sekretorius. Nuo 2010 m. iki 2014 m. Vilniaus Šv. Kryžiaus bažnyčios rektorius. Nuo 2014 m. Pilaitės Šv. Juozapo parapijos klebonas.

Yra M. Valančiaus blaivystės premijos laureatas. Dalyvauja Lietuvos savanorių centro veikloje, yra Vilniaus klubo bičiulis bei LVK šeimos tarybos narys.

2011 m. pagarsėjo skandalingais prieš homoseksualius asmenis nukreiptais pasisakymais.

Inicijavo naujos bažnyčios statybą. 2016 m. kovo 19-ąją, minint šv. Juozapo iškilmę, Pilaitėje buvo pašventintas kertinis naujos Vilniaus Šv. Juozapo bažnyčios akmuo.

Nuorodos 

Doveika, Ričardas
1960 m. vasaros olimpinės žaidynės

1960 m. vasaros olimpinės žaidynės arba XVII olimpinės žaidynės – septynioliktosios daugiašakės moderniosios olimpiados žaidynės, kurios vyko 1960 m. Romoje, Italijoje.

Miesto rinkimas 
Roma laimėjo teisę rengti žaidynių rengimą dar 1908 m., bet dėl Vezuvijaus išsiveržimo teko perleisti šią teisę Londonui. 1955 m. birželio 15 d. paaiškėjo, kad Roma įveikė kitus šešis miestus ir gavo teisė rengti žaidynes. Pirmą kartą dėl teisės surengti žaidynes kovojo Rytų bloko valstybė Vengrija.

Žymūs faktai 
 Tarybų Sąjunga laimėjo penkiolika iš šešiolikos galimų moterų gimnastikoje.
 Būsimasis Graikijos karalius Konstantinas II laimėjo aukso medalį savo šaliai buriavime.
 Abebe Bikila iš Etiopijos laimėjo aukso medalį maratono rungtyje ir tapo pirmuoju juodaodžiu afrikiečiu laimėjusiu aukso medalį.
 Pietų Afrika paskutinį kartą dalyvavo valdoma apartheido režimo. Šaliai buvo leista grįžti tik 1992 m.
 Pakistano žolės riedulio rinktinė tapo pirmąja, kuri olimpinėse žaidynėse nugalėjo Indiją ir pelnė aukso medalį.
 Būsimoji Ispanijos karaliaus Chuanas Karlosas I žmona Sofija atstovavo Graikijai buriavimo rungtyse.
 Singapūras pirmą kartą dalyvavo su savo vėliava.
 Žaidynėse pirmą kartą pasirodė šios šalys: Marokas, San Marinas, Sudanas ir Tunisas.
 Barbadosas, Jamaika ir Trinidadas ir Tobagas pirmą ir vienintelį kartą dalyvavo kaip jungtinė Britų Vakarų Indijos komanda.

Sporto šakos

Medalių lentelė

Nuorodos 
 
 Oficiali svetainė

Romos sportas
Vasaros olimpinės žaidynės
1960 sporte
1964 m. vasaros olimpinės žaidynės

1964 m. vasaros olimpinės žaidynės arba XVIII olimpinės žaidynės – aštuonioliktosios daugiašakės moderniosios olimpiados žaidynės, kurios vyko 1964 m. Tokijuje, Japonijoje. Žaidynės pirmą kartą vyko Azijos kontinente. Tokijo olimpiada buvo pirmoji tarptautiniu mastu transliuota per televiziją olimpiada.

Miesto rinkimas 
Tokijas buvo pelnęs teisę rengti 1940 m. olimpiadą, bet dėl invazijos į Kiniją ši teisė buvo perleista Helsinkiui, o vėliau žaidynės buvo visiškai atšauktos dėl Antrojo pasaulinio karo. 1959 m. gegužės 26 d. tarptautinis olimpinis komitetas Tokijui suteikė teisę rengti 1964 m. olimpines žaidynes.

Žymūs faktai 
 Olimpinę ugnį uždegęs Yoshinori Sakai gimė 1945 m. rugpjūčio 6 d. Hirošimoje. Tą dieną ant miesto buvo numesta atominė bomba.
 Į olimpinę programa įtraukti dziudo ir tinklinis.
 Peter Snell iš Naujosios Zelandijos lengvojoje atletikoje laimėjo abu vidutinio nuotolio bėgimus (800 m ir 1500 m).
 JAV plaukimo rinktinė laimėjo septynis iš dešimties aukso medalių vyrų rungtyse.
 Žaidynėse debiutavo šios šalys: Alžyras, Kamerūnas, Čadas, Kongas, DKK, Dominikos Respublika, Libija, Madagaskaras, Malaizija, Malis, Mongolija, Nepalas, Nigeris, Šiaurės Rodezija, Senegalas ir Tanzanika.

Sporto šakos

Demonstracinės sporto šakos 
 Beisbolas
 Budo

Medalių lentelė

Nuorodos 
 
 Oficiali svetainė

Vasaros olimpinės žaidynės
1964 sporte
Biržiečių žodis

Biržiečių žodis – Biržų rajono laikraštis, einantis nuo 1945 m. vasario 12 d. Biržuose, Vytauto g. 18.

Istorija 
Iki 1950 m. buvo Biržų apskrities laikraštis „Biržiečių tarybinis žodis“, nuo 1950 m. – LKP Biržų rajonas komiteto ir DŽDT leidinys, vadinosi „Raudonasis artojas“, nuo 1961 m. – „Biržiečių žodis“. 1962 m. balandžio 21 d. – 1963 m. sausio 28 d. leistas tarprajoninis laikraštis „Darbas“ Biržų ir Pasvalio rajonų gyventojams, 1963–1990 m. – LKP Biržų rajonas komiteto ir LDT leidinys „Biržiečių žodis“, nuo 1990 m. – Biržų rajono laikraštis. Steigėja ir leidėja UAB „Biržiečių žodis“.

1945–1946 m. ėjo kartą, 1950–1951 m. – dukart, 1952 m. – dukart-triskart, nuo 1953 m. – triskart per savaitę. Tiražas 1945 m. – 4000 egz., 1987 m. – 11 900 egz., 1997 m. – 7400 egz., 2011 m. – 2571 egz., 2021 m. – 3100 (kartu su elektronine versija).

Žymesni žurnalistai Petras Balčiūnas, D. Bružienė, Felicijonas Konstantinas Fedaravičius, A. Kazitėnas, Z. Meškauskas, Nijolė Nastopkienė, Petras Skodžius, R. Vaičiakonienė, G. Valeckas, Vytautas Valionis.

Redaktoriai 
 Stasys Kriaučiūnas – 1945–1947 m.
 J. Jočytė – 1947–1949 m.
 Jonas Drevinskas – 1949 m., 1950–1955 m.
 Vytautas Miniotas – 1949–1950 m.
 Nijolė Bajorūnienė – 1955–1958 m.
 Jonas Karosas – 1958–1959 m.
 A. Garliauskas – 1959–1960 m.
 L. Grubinskas – 1961–1962 m.
 Petras Sargautas – 1963–1971 m.
 Emilis Jokūbas Trečiokas – 1971–1973 m.
 V. Paisaravičius – 1973–1986 m.
 Birutė Brazaitė – 1986–1989 m.
 Algirdas Butkevičius – 1989–2005 m.
 Janina Bagdonienė – 2005–2018 m.
 Edita Mikelionienė – 2018–2020 m.
 Sima Kazarian – 2020–2021 m.
Loreta Bataitienė – nuo 2021 m.

Šaltiniai 

Apskričių laikraščiai
Rajonų laikraščiai
Biržų spauda
Biržų spaustuvė

Biržų spaustuvė – spaustuvė Biržuose.

Istorija 
Pirmąją spaustuvę mieste 1912 m. įsteigė žinomi Biržų krašto žmonės: Rusijos valstybės Dūmos deputatas, advokatas Martynas Yčas, reformatų kunigas Povilas Jakubėnas, poetas ir vertėjas Stanislovas Dagilis, Biržų ligoninės vedėjas gydytojas Mykolas Kuprevičius, Maskvos provizorius Baltrus Čepulis, prekybininkas ir išradėjas Jurgis Trečiokas, ūkininkas K. Prunskas. Spaustuvės savininku užsiregistravo M. Yčas. Oficialus jos pavadinimas buvo „M. Yčo ir bendrovės spaustuvė“. Spaustuvė įkurta Dirvono (dabar Vytauto) gatvėje medinio per karą sudegusio pastato trijuose kambariuose. Kontora buvo J. Trečioko namuose, prie turgavietės. Bendrovė buvo įsigijusi modernią vokiečių Koeningo ir Bauerio firmos spausdinimo įrangą, popieriaus pjaustymo mašiną, rankinę spausdinimo mašiną, daug lotyniško ir rusiško šrifto.

Spausdino Biržų kalendorių (1913–1914 m.) knygas, brošiūras, kainoraščius, blankus, skelbimus, laikraščius. 1914 m. pradėta, bet nebaigta spausdinti S. Matulaičio „Lietuvos istorija“. 

Po Pirmojo pasaulinio karo nuo 1921  m. spaustuvei vadovavo M. Yčo uošvis Jonas Šliūpas, mokytojavęs Biržų gimnazijoje, jam išvykus į Šiaulius – Jonas Masaitis. 1926 m. jis tapo vieninteliu įmonės, pavadintos „Biržų spaustuve“, savininku. 1922 m. spaustuvė buvo perkelta į S. Dagilio gatvę Nr. 4. Nuo 1925 m. Vytauto gatvėje spaustuvei buvo nuomojamas mūrininko Lejeto namas, o 1931 m. spaustuvės savininkas J. Masaitis „Biržų spaustuvę" perkėlė į jai specialiai pastatytą pastatą Vytauto gatvėje. 1941 m. sovietų valdžia J. Masaičio „Biržų spaustuvę“ nacionalizavo. Hitlerinės okupacijos metais ji jam buvo sugrąžinta. 

Po Antrojo pasaulinio karo spaustuvė spausdino Biržų apskrities laikraštį „Biržiečių tarybinis žodis“ (1945–1950 m.) 1951–1953 m. – MTS laikraščius: Pabiržės „Stalinietis“, Parovėjos „Kolūkiečių draugas“, Vabalninko „Socialistinis gyvenimas“. Vėliau spausdino rajono laikraštį „Raudonasis artojas“ (1950–1960 m.) ir jį pakeitusį Biržiečių žodį. Nuo 1992 m. buvo spausdinamas ir laikraštis „Biržų žinios“.

1960 m. prie Biržų spaustuvės prijungta Pasvalio spaustuvė. Po metų įrengtas pirmasis linotipas, keleriopai paspartinęs tekstų rinkimą. 1971 m. biržiečiai spaustuvininkai pradėjo dirbti su sparčia rotacine mašina, kuria spausdino ne tik Biržų, bet ir Pasvalio rajono laikraščius. 1976 m. pastatytas spaustuvės priestatas, pradėjo veikti antrasis linotipas. 1985 m. Panevėžio spaustuvė įsisavino modernios ofsetinės spaudos rotacinę mašiną, kuria pradėti spausdinti visi Panevėžio krašto rajonų laikraščiai.

1994 m. valstybinė Biržų spaustuvė tapo UAB „Litas“. Ji turi iškiliosios ir ofsetinės spaudos mašinas, spausdina laikraščius, plakatus, smulkius spaudinius.

Šaltiniai 

Lietuvos spaustuvės
Biržų spauda
Neapčiuopiamo turto finansai

Neapčiuopiamo turto finansai – ekonomikos mokslo šaka, tirianti nematerialųjį turtą.

Tai gali būti, pvz., intelektinė nuosavybė ar pramoninė nuosavybė (patentas), prekės ženklas, gera valia bei vardas, reputacija. Kaip ir kitos finansų sritys, neapčiuopiamo turto finansai yra susiję su tarpusavio priklausomybe tarp vertės, rizikos ir laiko.

Finansų sritys
Yeni Malatyaspor

Malatijos „Yeni“ – Turkijos futbolo klubas iš Malatijos.

Istorija 
Klubas įkurtas 1986 m. Žaisdavo žemesniuose divizionuose. Kartais patekdavo į elitą, bet neišsilaikydavo ir vėl iškrisdavo į žemesnį lygmenį.

Nuo 2017/18 m. žaidė Superlygoje.

Sezonai 

|}

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.
 Namuose žaidžia raudona apranga.

Šaltiniai

Nuorodos 
 http://www.yenimalatyaspor.org
 SOCCERWAY

Yeni Malatyaspor
Radvilų rūmai

Radvilų rūmai – pastatas Vilniaus senamiestyje, Vilniaus gatvėje (Vilniaus g. 22). Šiuo metu čia veikia Lietuvos dailės muziejaus filialas.

Istorija 
XVI a. dabartinių rūmų vietoje, tada vadintoje Didžiosiomis Lukiškėmis, parko tipo sode už miesto gynybinės sienos, šalia Vilijos vartų, stovėjo Mikalojaus Radvilos Juodojo rūmai. XVII a. viduryje Lietuvos didysis etmonas, Vilniaus vaivada  Jonušas Radvila (1612–1655) pagal architekto Jono Ulricho (projektavo ir Radvilų Biržų pilies rūmus) projektą pasistatydino rezidencinius rūmus.

Originalūs rūmai pavaizduoti 1653 m. vokiečių medalininko Sebastiano Dadlerio (1586–1657) medalyje, nukaltame Jonušo Radvilos inauguracijos į Vilniaus vaivadas proga.

XIX a. pradžioje tuometinis rūmų savininkas Dominykas Jeronimas Radvila (1786–1813) apleistus, negyvenamus rūmus perleido Vilniaus labdarių draugijai, kuri čia tvarkėsi iki 1940 m. Per XIX a. buvo nugriauti trys rūmų paviljonai ir du sparnai, kurių vietoje išdygo gyvenamieji namai.

1967 m. rūmuose pradėti restauravimo darbai. Tuomet buvo likę tik 2 rūmų korpusai (šiaurinis ir rytinis) ir vienas – šiaurinis – paviljonas. 1984 m. buvo atstatytas ir antras – vakarinis – paviljonas. Imaginacinius rūmų paveikslus XX a. tapė Vytautas Gabriūnas (1930–1992).

1990 m. restauruotoje Radvilų rūmų dalyje įkurtas Lietuvos dailės muziejaus padalinys.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Radvilų rūmų pastatas Vilniuje 

Vilniaus dvarai
Lietuvos renesanso architektūra
Tiškevičių rūmai (Vilnius)

Tiškevičių rūmai – pastatas Vilniaus senamiestyje, ties Trakų ir Pylimo gatvių sankryža. Šiuo metu čia įsikūręs Vilniaus Gedimino technikos universitetas.

Istorija 
Šaltiniai rodo, kad šioje vietoje dar XV a. būta mūrinio pastato.

XVIII a. pab. didikų Karpių užsakymu esminės rekonstrukcijos projektą paruošė Laurynas Stuoka-Gucevičius. Netrukus sklypą ir pastatus perėmė Tiškevičiai. Jų užsakymu 1840 m. architektas Tomas Tyšeckis parengė dar vienos rekonstrukcijos projektą. 1944–1991 m. čia veikė Vilniaus J. Bartašiūno specialioji vidurinė vadovaujančių darbuotojų rengimo mokykla, o 1991–1997 m. – Vilniaus aukštesnioji teisės mokykla.

Nuorodos 
 Tiškevičių rūmai Vilniaus Gedimino technikos universitetui
 Vilniaus Tiškevičių rūmai 

Vilniaus dvarai
O, Dieve

O, Dieve () – 2009 m. dokumentinis filmas, sukurtas režisieriaus, operatoriaus Peter Rodger. Filme nagrinėjamas Dievo egzistencijos klausimas ir prieštaravimai tarp religijų.

Filme „Oh My God“ autorius keliauja po įvairias pasaulio šalis ir klausinėja dvasininkų, paprastų žmonių, įžymybių kas, jų manymu, yra Dievas. Kalbinami įvairiausių religijų atstovai, ateistai, žmonės, individualiai suprantanys Dievą.

Autoriaus aplankytos vietos: JAV, Jungtinė Karalystė, Vatikanas, Indija, Meksika, Ladakas, Japonija, Balis, Australija, Kenija, Palestina, Izraelis ir kt.

Kalbinti religijų atstovai: krikščionys (katalikai, anglikonai, evangelikai), musulmonai, hinduistai, budistai (Tibeto, dzen), judėjai, sikhai, Australijos aborigenų tikėjimo, masajų tikėjimo, druidai, šintoistai.

Dalyviai 

Filme buvo apklausiami:
 Ringo Starr – muzikas, aktorius, buvęs The Beatles narys
 David Copperfield – iliuzionistas
 Hugh Jackman – aktorius, prodiuseris
 Seal – dainininkas
 Bob Geldof – dainininkas, politinis aktyvistas
 Baz Luhrmann – režisierius, prodiuseris
 Jack Thompson – aktorius
 Kento princesė Mišelė
 John Demartini – pamokslininkas, elgesio psichologas
 Yitzchok Adlerstein – judėjų ortodoksų rabinas
 Jihad Turk – imamas
 André Azoulay – judėjas, Maroko karaliaus patarėjas
 William Barton – australų aborigenų muzikas
 Benjamin Creme – škotų rašytojas, dvasinis mokytojas
 Menachem Froman – judėjų ortodoksų rabinas, taikdarys
 K.P.S. Gill – Pendžabo policijos viršininkas
 Nicky Gumbel – anglikonų dvasininkas, vikaras
 Tim LaHaye – JAV evangelikų rašytojas, dvasininkas
 David Ngoombujarra – australų aborigenų muzikas
 Ida Pedanda – Balio hinduistų dvasininkas
 Walid Shoebat – palestinietis, islamizmo kritikas, Izraelio remėjas
 Galarrwuy Yunupingu – australų aborigenų aktyvistas, muzikas
 Mandawuy Yunupingu – australų aborigenų muzikas
 Chandi Duke Heffner – filantropė
 Diego Monroy Ponce – Gvadalupės bazilikos vyskupas
 ir kt.

Nuorodos 
 Oficiali filmo svetainė 
 IMDB profilis
 Aprašymas ir filmo įrašas iš topdocumentaryfilms.com

2009 filmai
Dokumentiniai filmai
Poznanės vaivadija (1919–1939)

Poznanės vaivadija () - istorinė Lenkijos vaivadija, egzistavusi 1919-1939 m. Buvo vakarinėje šalies dalyje. Administracinis centras - Poznanė.

Poznanės vaivadija buvo viena iš turtingiausių ir geriausiai išplėtotų vaivadijų. Žemės ūkis buvo gerai mechanizuotas. Poznanės miestas buvo didelis pramonės centras, kuriame buvo pagrindinis geležinkelio mazgas. Miškai sudarė 19,8% vaivadijos teritorijos (bendras šalies miškų vidurkis (1937 m.) buvo - 22,2%). 1931 m. duomenimis, tik 7,6% gyventojų buvo neraštingi (šalies vidurkis - 23,1%).

1939 m. vaivadijos sienos buvo pakeistos: Bydgoščiaus, Inovroclavo, Šubino ir Vyžysko pavietai buvo prijungti prie Pamario vaivadijos, o Kališo, Kolo, Konino ir Tureko - prie Poznanės.

Plotas: 1921 m. – 26 528 km², 1939 m. – 28 089 km². 1921 m. vaivadijoje gyventojų buvo 1 967 865, 1931 m. – 2 339 600. Gyventojų tankumas: 1921 m. – 74,2 gyv./km², 1931 m. – 83 gyv./km². 

Gyventojų suskirstimas pagal etninę sudėtį: 

 lenkai - 90,5%;
 vokiečiai - 7,4%;
 žydai - 1,9%;

Gyventojų suskirstimas, pagal religiją:

 Romos katalikai - 82,9%; 1.632.087 (gyv.);
 protestantai- 16,3%; 321.564 (gyv.);
 žydai - 0,5%; 10.397 (gyv.);

Didžiausi miestai pagal gyventojų skaičių:

Poznanė – 246 500, 
Kališas – 68 300, 
Gnieznas – 30 700, 
Didžiosios Lenkijos Ostruvas – 24 400, 
Lešnas – 19 400, 
Kolas – 13 800, 
Krotošynas – 13 000, 
Koninas – 10 300.

Poznanės vaivadijos vaivados 

 Vojciechas Trompčynskis (lenk. Wojciech Trąmpczyński) vadovavo, 1919 rugpjūčio 1 d. – 1919 spalio 23 d.
 Vitoldas Celichovskis (lenk. Witold Celichowski) vadovavo, 1923 spalio 23 d. – 1923 sausio 2 d. 
 Adolfas Bninskis (lenk. Adolf Bniński) vadovavo, 1923 sausio 10 d. – 1928 gegužės 9 d.
 Petras Duninas-Borkovskis (lenk. Piotr Dunin-Borkowski) vadovavo, 1928 gegužės 9 d. – 1929 spalio 11 d.
 Rogeris Adamas Račynskis (lenk. Roger Adam Raczyński) vadovavo, 1929 spalio 11 d. – 1934 liepos 31 d. 
 Stanislovas Kauckis (lenk. Stanisław Kaucki) vadovavo, 1934 rugpjūčio 1 d. – 1935 sausio 15 d.
 Artūras Maruševskis (lenk. Artur Maruszewski) vadovavo, 1935 sausio 16 d. – 1935 birželio 23 d.  
 Mikolajus Kvašnievskis (lenk. Mikołaj Kwaśniewski) vadovavo, 1935 birželio 26 d. – 1935 rugsėjo 13 d. 
 Tadeušas Valickis (lenk. Tadeusz Walicki) vadovavo, 1935 rugsėjo 19 d. – 1935 spalio 29 d. 
 Artūras Maruševskis (lenk. Artur Maruszewski) vadovavo, 1935 spalio 29 d. – 1939 gegužės 19 d. 
 Liudvikas Bočianskis (lenk. Ludwik Bociański) vadovavo, 1939 gegužės 19 d. – 1939 rugsėjo 12 d. Cyrilas Rataiskis (lenk. Cyryl Rataiski) vadovavo 1939 rugsėjo 4 d. – 1939 rugsėjo 14 d.

Geležinkelio ilgis 
Geležinkelio skaičius buvo didelis, su 10,1 km./100 km ²(bendras geležinkelio ilgis per vaivadijos teritoriją buvo 2 684 km).

Pavietai 

1. Lentelė "Poznanės vaivadijos pavietai pagal pavietų plotą".

2. Lentelė "Poznanės vaivadijos pavietai pagal pavietų gyventojų skaičių".

Lenkijos vaivadijos 1919-1939
Didžiosios Lenkijos istorija
Kudsi Erguner

Kudsi Erguneras (g. 1952 m.) – Turkijos muzikos atlikėjas, tradiciškos turkiškos fleitos – nėjaus – virtuozas. Atlieka tradicinę Mehlevi sufijų ordino muziką.

Kudsi Erguner jaunystėje mokėsi grojimo kartu su tėvu, dalyvavo sufijų ceremonijose „sama“. Muzikinę karjerą pradėjo 1969 m. Stambulo radijuje. Kelis dešimtmečius jis tyrinėjo senąją osmanų muziką, darė įrašus, mokė grojimo. Vėliau Erguner persikėlė į Paryžių, įkūrė Mehlevi institutą, tyrinėjantį sufijų muziką. Atlikėjas bendradarbiavo su kitais žymiais pasaulio muzikais (pvz., Peter Gabriel, William Orbit, Jean Michel Jarre, Maurice Béjart, Peter Brook ir kt.).

Diskografija 
 Meditation on the Ney (Unesco Collection), 1978
 Whirling Dervishes from Turkey, su Kemal Evren, Tugrul Inancer, Aram Kerovpyan, Muzzffereddîn Ozak, Hafiz Kemâl Ozmutlu, Mahmud Tabrîzîzade, 1981
 Turkey: Art of the Ottoman Tanbur, 1989
 The Mystic Flutes of Sufi: Preludes to Ceremonies of the Whirling Dervishes, su Suleyman Erguner, 1988
 Cérémonie des Derviches Kadiri, 1989
 Fasl Hidjaz Houmayoun, 1990
 Sufi Music of Turkey, su Suleyman Erguner, Mahmoud Tabrizi Zadeh, Bruno Caillat, 1990
 The Turkish Ney, su Salih Dede, Suleyman Erguner, 1990
 Gazel: Classical Sufi Music of the Ottoman Empire, su Husnu Anil, Aziz Bahriyeli, Yusuf Bilgin, Mehmet Emin Bitmez, Suleyman Erguner, Hasan Esen, Fevzi Misir, Walter Quintus, Kurt Renker, 1991
 Ottoman Classical Music, su Gilles Andrieux, 1992
 Peshrev & Semai of Tanburi Djemil Bey, 1994
 L’Orient de L’Occident: Flamenco & Ottoman Sufi Music, su Yusuf Bilgin. Mehmet Emin Bitmez, Bruno Caillat, Pedro Soler, 1995
 The Sacred Flute of the Whirling Dervishes, 1996
 Works of Kemani Tatyos Efendi, su Husnu Anil, Mehmet Emin Bitmez, Suleyman Erguner, Necip Gulses, Dogan Hosses, Sükrü Kabaci, Baki Kemanci, 1996
 Vocal Masterpieces of Kemani Tatyos Efendi, su Husnu Anil, Suleyman Erguner, Necip Gulses, Dogan Hosses, Sükrü Kabaci, Baki Kemanci, 1996
 Psalms of Yunus Emre, su Yusuf Bilgin, Bruno Caillat, 1997
 Chemins, su Pierre Rigopoulos, Martin Saint-Pierre, Derya Turkan, 1997
 Music from the Arabian Nights, su Bruno Caillat, Tabrizi Mahmoud Zadeh, 1999
 Ottomania, 1999
 Islam Blues, su Bruno Caillat, Renaud Garcia-Fons, Nguyên Lê, Derya Turkan, Mark Nausesf, Yunus Balcioglu, Halil Neciboglu, 2001
 Taj Mahal, su Bruno Caillat, Sultan Khan, Fazal Qureshi, Derya Turkan, Ken Zukerman, 2001
 Nazım Hikmet – Şair Cenazesi, 2002
 Gazing Point, su Markus Stockhausen & Mark Nauseef, 2003

Nuorodos 
 

Erguner
Etnomuzikologai
Bastja

Bastja – miestas Prancūzijoje, Korsikos salos šiaurės rytuose, prie Korsikos sąsiaurio; departamento centras. Antrasis pagal dydį saloje. Uostas. Išvystyta maisto, gėrimų, tabako, koralų pramonė, turizmas. Stovi Terra Nuova tvirtovė, XV a. Šv. Marijos bažnyčia.

Istorija 
1380 m. miestą senovės gyvenvietės Mantinum vietoje įkūrė genujietis L. Lomelinas.

Geografija 
Bastja yra įskūrusi rytiniuose Korsikos krantuose, kuriuos skalauja Tirėnų jūra. Miestas yra apie 100 km nuo Ajačo, 60 km nuo Kalvio, 120 km nuo Porto Vekjo ir 150 km nuo Bonifačijo. Bastja vyrauja subtropinis klimatas.

Transportas 
Į Bastja galima patekti ir laivu, ir mašina, ir lėktuvu. Tai yra vienas iš pagrindinių Korsikos miestų į kuriuos atkeliauja žmonės ir išvyksta į kitas Korsikos vietas.

Gyventojai

Miestai partneriai

Sportas 
 SC Bastia (futbolas)

Prancūzijos miestai
Korsika
Alfred Jodl

Alfredas Jodlis (, g. 1890 m. gegužės 10 d. Viurcburge – 1946 m. spalio 16 d. Niurnberge) – Vokietijos karinis veikėjas. Vermachto Vyriausiosios karinės vadovybės operatyvinio štabo viršininkas, generolas pulkininkas (1944 m.). 1945 m. gegužės 7 d. Reimse su vakarų sąjungininkais pasirašė Vokietijos kapituliacijos aktą.

Biografija 
Gimė kariškio šeimoje. 1910 m. baigė kadetų korpusą, artileristas. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo baterijos vadas. Po karo tarnavo reichsvere, baigė karo akademiją, dirbo Generalinio štabo operatyviniame skyriuje, nuo 1935 m. jam vadovavo. Po Austrijos anšliuso 1938 m. spalio mėn. ten vadovavo divizijai.

1939 m. spalio mėn. paskirtas Vermachto Vyriausiosios karinės vadovybės operatyvinio štabo viršininku ir tapo vienu svarbiausiu Hitlerio kariniu patarėju operatyviniais-strateginiais klausimais. Dalyvavo rengiant daugelį stambių karinių operacijų, tarp jų „Veis“ (Lenkijos užpuolimas), „Vezerbung“ (įsiveržimas į Norvegiją).

1944 m. liepos 20 d. bunkeryje „Vilko irštva“ Klausui fon Štaufenbergui įvykdžius pasikėsinimą prieš Hitlerį, buvo sužeistas.

Po Vokietijos kapituliacijos 1945 m. gegužės 23 d. suimtas ir perduotas Niurnbergo tribunolui. Proceso metu aktyviai ir argumentuotai gynėsi, sakydamas, kad jis vykdė savo priesaiką ir kad kariškis negali atsakyti už politikų sprendimus.

Tribunolas nuteisė A. Jodlį mirties bausme, 1946 m. spalio 16 d. rytą jis pakartas, vėliau kremuotas, o pelenai – išbarstyti.

Nesutarimai su Hitleriu 
A. Jodlis būdamas lojalus Hitleriui, laikėsi savarankiškos pozicijos, neretai jam prieštaraudamas. Vykdant karinę operaciją prieš Norvegiją, atsisakė vykdyti Hitlerio įsakymą atitraukti generolo E. Ditlio diviziją nuo Narviko, taip pat nesutikdamas sušaudyti į nelaisvę pakliuvusius priešo parašiutininkus. 1942 m. rugpjūčio mėn. konfliktavo su fiureriu, palaikydamas generolą F.Halderį, vėliau – užtardamas Kaukaze kariavusį generolą feldmaršalą V. Listą. Dėl to Hitleris numatė, kad A. Jodlį pakeis generolas F.Paulius, tačiau pastarojo kapituliacija prie Stalingrado šiems planams sutrukdė.

Reabilitacija 
Antroji A. Jodlio žmona Luiza von Benda 1953 m. vasario mėn. išsireikalavo, kad Miuncheno teisme būtų pakartotinai išnagrinėta jo byla. Teismo sprendimu A. Jodlis visiškai išteisintas. Tų pačių metų spalio mėn. dėl visuomenės spaudimo šis sprendimas atšauktas.

Šaltiniai 

Niurnbergo tribunolo kaltinamieji
Vokietijos generolai
Aldona Žemaitytė-Petrauskienė

Aldona Žemaitytė-Petrauskienė (g. 1945 m. liepos 31 d. Simokuose, Šakių apskritis) – Lietuvos žurnalistė.

Biografija 
1970 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1975–1989 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ redakcijos dailės ir architektūros skyriaus, publicistikos skyriaus vedėja. 1989–1990 m. laikraščio „Vilniaus balsas“ steigėja ir redaktorė. 1990–2003 m. kultūros laikraščio ir žurnalo „Dienovidis“ vyriausioji redaktorė. 2000–2004 m. žurnalo „Į laisvę“ redaktorė, žurnalistė. 2007–2009 m. Amerikos lietuvių dienraščio „Draugas“ kultūrinio priedo „Kultūra“ redaktorė, almanacho „Žurnalistika 2008“ projekto vadovė.

1986–1987 m. Lietuvos architektų sąjungos konsultantė. 1992–1993 m. Lietuvos žurnalistų draugijos pirmininkė. 1994–1996 m. Lietuvos katalikų leidėjų asociacijos pirmininkė. Lietuvos žurnalistų ir leidėjų etikos komisijos narė, Lietuvos žurnalistų sąjungos su kitomis valstybės institucijomis skelbiamų konkursų vertinimo komisijų pirmininkė ir narė. „Į laisvę“ fondo lietuviškai kultūrai ugdyti tarybos ir valdybos, Lietuvos žurnalistų sąjungos tarybos, Lietuvos kultūros fondo valdybos narė.

1988 m. TV filmo „Apraudotieji mūsų namai“ scenarijaus autorė.  Daugelio knygų sudarytoja ir redaktorė.

Bibliografija 
 Tarybinė civilinė teisė: inžinierių-statybininkų kvalifikacijos kėlimo neakivaizdininių kursų konspektas. – Kaunas, 1968. – 51 p.
 Amžino įšalo žemėje (sudarytoja). – Vilnius: Vyturys, 1989. – 303 p.: iliustr. – ISBN 5-7900-0354-0
 Baisioji naktis: Nidos gyventojų, 1991-ųjų sausio 12-13-osios naktimis budėjusių Vilniuje, prie Televizijos bokšto, prisiminimai (sudarytoja). – Neringa: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2005. – 55 p.: portr. – ISBN 9986-31-123-3
 Kazimieras Antanavičius: tamsa ištirpsta šviesoje. – Vilnius: Valstybės žinios, 2006. – 146 p.: iliustr. – ISBN 9986-18-149-6

Įvertinimas 
 2002 m. DLK Gedimino 5 laipsnio ordinas 
 2005 m. Vytauto Gedgaudo premija
 Juozo Kazicko premija

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Šiauriniai skliautagūbriai

Šiauriniai skliautagūbriai () – kalvota aukštuma Rusijoje, Rytų Europos lygumos šiaurės rytinėje dalyje. Driekiasi rytų-vakarų kryptimi apie 600 km. Aukštis iki 293 m („Isakovo kalnas“). Ši aukštuma sudaro vandenskyrą tarp Šiaurinės Dvinos ir Volgos baseinų.

Masyvas sudarytas iš ledynininių ir fluvioglacialinių nuosėdinių uolienų, aukščiausiose vietose į paviršių išeina kristalinės uolienos. Šiaurinius skliautagūbrius dengia taiga, vietomis paviršius smarkiai supelkėjęs.

Šaltiniai 

Rusijos reljefas
Aukštumos
Leik Plesidas

Leik Plesidas () – miestas rytinėse Jungtinėse Amerikos Valstijose, Niujorko valstijoje, 84 km į pietryčius nuo Pitsburgo, prie Leik Plesido ežero. Miestą supa kalnai, išvystytas žiemos turizmas. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, turėjo 2521 gyventoją.

Istorija 
Įkurtas XIX a. kaip geležies kasėjų gyvenvietė. 1850 m. tapo vasaros kurortu.

Sportas 
Mieste 1932 m. III žiemos olimpinės žaidynės, o 1980 m. – XIII žiemos olimpinės žaidynės.

Išnašos 

Niujorko valstijos miestai
Dziennik Wileński

Dziennik Wileński () – kultūros ir literatūros žurnalas, ėjęs 1805–1806 m. ir 1815–1830 m. Vilniuje lenkų kalba.

Istorija 
Iš pradžių leido Vilniaus universitetas, 1818–1821 m. – spaustuvininkų draugija, 1822–1830 m. – Antonijus Marcinovskis. Išėjo 64 tomai. 1805–1825 m. spausdino Juozapo Zavadskio spaustuvė. 

Žurnalas nemažai vietos skyrė lietuvių tautosakai. Bendradarbiavo Mykolas Balinskis, Mykolas Dluskis, Andrius Matusevičius.

Redagavo Gotfrydas Ernestas Grodekas, Stanislovas Bonifacas Jundzilas, Jonas Kosakovskis, Andrius Sniadeckis, Kazimieras Kontrimas.

Šaltiniai

Literatūra 
 Aldona Prašmantaitė. Dziennik Wileński (1805–1830) kaip mokslo istorijos šaltinis, Iš Lietuvos istorijos tyrinėjimų / Jaunųjų istorikų darbai, kn. 7, Vilnius, 1991, p. 51–57.

Lietuvos žurnalai
Kultūros spauda
Vilniaus spauda
PV 1110

PV 1110 arba Pvpj 1110 () – švedų gamybos 90 mm prieštankinis ginklas, pabūklas arba kitaip dar vadinamas prieštankiniu beatošliaužiu, skirtas naikinti šarvuotus visureigius, tankus, sunkvežimius ir nedidelius pastatus. Pagrindinė paskirtis – naikinti šarvuotą techniką.

Pabūklai tvirtinasi prie sunkvežimių ir BV-206. Pagrindiniai naudotojai: Lietuva, Latvija, Estija, Švedija ir Airija.

Taktiniai techniniai duomenys 
Pabūklo svoris (be priedų) – 260 kg
Greitašauda :
2 šūviai (su taikymu tarp šūvių) – 13 sek.
6 šūviai (praktinė greitašauda) – 60 sek.
Didžiausias šaudymo nuotolis į judantį taikinį – 700 m

Vamzdis
Kalibras – 90 mm
Ilgis (su spyna ir reaktyvine tūta) – 3 691 mm
Svoris su smogiamuoju-paleidžiamuoju mechanizmu, korekcijos ginklu, šarnyrine pakaba ir optiniu taikikliu – 125 kg

Korekcijos ginklas
Kalibras – 7,62 mm
Svoris su pilna 20 šovinių dėtuve – 4,3 kg

Lafetas
Vertikali vamzdžio eiga – 470-870 mm
Tarpas tarp žemės paviršiaus ir lafeto dugno (transportinėje padėtyje), klirensas – 275 mm
Vėžių plotis – 1 150 mm
Didžiausias plotis transportuojant – 1 375 mm
Didžiausias ilgis transportuojant – 4 100 mm
Padangų duomenys – 3 vnt. – 1/2x19 colių
Svoris – 135 kg

Optinis taikiklis
Didinimas - 4 kartai
Matymo laukas – 175 tūkstantosios (iš 6 300 tūkst.)
Svoris – 2,5 kg

Šaudmenys
Šaudmens svoris – 9,6 kg
Granatos svoris – 3,1 kg
Pradinis greitis – 700 m/s
Įšaudymo ginklo ir adapterio amunicija (7,62 mm trasuojantys šaudmenys) – 7,62 x 51T. (NATO)

Nuorodos 
 Prieštankinis beatošliaužis pabūklas PV1110
 PV-1110 90 mm recoilless rifle (Sweden), Anti-tank weapons

Prieštankiniai ginklai
Geležinkelininkas

Geležinkelininkas – geležinkelių tarnautojų dvisavaitis laikraštis, ėjęs 1935–1940 m. Kaune, 1940–1944 m. ir nuo 1992 m. Vilniuje.

Istorija 
1935–1944 m. leido Lietuvos geležinkelio tarnautojų taupomoji – skolinamoji kasa. Nušvietė geležinkelininkų darbo ir gyvenimo klausimus, kitų šalių geležinkelininką patirtį, darbuotojų rengimo, saugumo ir kvalifikacijos kėlimo klausimus.

Redaktoriai: Kazys Kemežys, Jonas Treinys. Spausdino V. Atkočiūno spaustuvė Kaune.

1992 m. liepos 7 d. Vilniuje atkurtas kaip 1935–1940 m. Kaune leistas to paties pavadinimo leidinys specialios paskirties akcinės bendrovės „Lietuvos geležinkeliai“ mėnesinis (iki 1997 m. – dvisavaitis) žurnalas (iki 1996 m. – nuo 1998 m. – laikraštis, 2,5 spaudos lanko). Tiražas 1992 m. – 1700 egz., 1997 m. – 2000 egz.

Redakcijoje dirbo Jūra Marija Baužytė, Rimantas Cemnolonskis, Algimantas Jazdauskas, Juozas Olinardas Penčyla ir kiti.

Redaktoriai:
 Liubomiras Viktoras Žeimantas – 1992–1996 m.
 Jonas Žalys – 1996–1997 m. 
 Daiva Krupovič – 1997–1998 m.
 Vytautas Juozas Leščinskas – 1998–2001 m.
 Aurika Usonienė – 2001–2017 m.

Šaltiniai 

Įmonių spauda
Kauno spauda
Vilniaus spauda
Geležinkelių transportas Lietuvoje
Lietuvos transporto spauda
2010 m. pasaulio trumpo baseino plaukimo čempionatas

2010 m. Pasaulio trumpo baseino plaukimo čempionatas – dešimtasis pasaulio šalių geriausių plaukikų trumpame baseine (25 m) čempionatas, kuris vyko Dubajuje, Jungtiniuose Arabų Emyratuose.

Miesto rinkimas

Medalių lentelė

Rezultatai

Vyrai

Moterys

Lietuvos komanda

Išnašos

Nuorodos 
Oficiali svetainė 

Pasaulio trumpo baseino čempionatai
2010 sporte
Į laisvę

Į laisvę – dienraštis, leistas 1941 m. birželio 24 d. – 1942 m. gruodžio 31 d. Kaune.

Istorija 
Leido Lietuvių aktyvistų frontas, siekęs atkurti Nepriklausomą Lietuvą (ne tik nuo komunistų (bolševikų), bet ir nuo nacių).  Jo spauda ir propaganda rūpinosi Jonas Virbickas, Antanas Strabulis ir Petras Gailiūnas. 1941 m. birželio 23 d. spaudos ir propagandos dalinys užėmė spaustuvę.  Laikraščio „Į laisvę“ pirmą numerį rengė Valaitis, Verbickas, Strabulis ir kiti. Jį redagavo Juozas Ambrazevičius-Brazaitis, Zenonas Ivinskis, Jonas Grinius ir Jonas Virbickas. Jį spausdino per naktį ir jisai pasirodė birželio 24 d. rytą, vokiečiams dar neįžengusiems į Kauną.  Jame skelbiama: Susidariusi laikinoji vėl naujai atgimstančios Lietuvos Vyriausybė šiuo skelbia atstatanti Laisvą ir Nepriklausomą Lietuvos Valstybę. Laikraštis buvo antikomunistinis (antibolševikinis), taip pat antisemitinis. Jame skelbta: Galvotrūkščiais bėga ir bolševikų sėbrai žydai, kuriems komunizmas buvo geriausioji priemonė išnaudoti kitus ir valdyti, nes bolševizmas ir žydai yra vienas ir tas pats neperskiriamas dalykas. Kai vokiečių okupacinė valdžia uždraudė Lietuvių aktyvistų frontą, dienraštį leido bendrovė „Spaudos žodis“, jos pirmininkas buvo Kazys Bauba. Redaktorius Jonas Virbickas. Tiražas 1941 m. – 200 000 egz., 1942 m. – 100 000 egz. 

Uždraudus „Į laisvę“, leista „Ateitis“.  Kartu nuo 1943 m. sausio 15 d. leistas ir pogrindinis periodinis leidinys „Į laisvę“. Nuo 1953 m. gruodžio mėn. JAV leidžiamas žurnalas „Į laisvę“.

Šaltiniai 

Lietuvos dienraščiai
Kauno spauda
Nacių okupuotos Lietuvos spauda
1968 m. vasaros olimpinės žaidynės

1968 m. vasaros olimpinės žaidynės vyko 1968 m. spalio 12-27 dienomis Meksikos sostinėje Meksike. Šios olimpinės žaidynės tapo pirmosiomis žaidynėmis besivystančiose šalyje ir pirmos ispanų kalba kalbančioje šalyje. Iki 2016 m. tai buvo vienintelės olimpinės žaidynės Lotynų Amerikoje.
 
Šias žaidynes boikotavo Šiaurės Korėja. Ji pageidavo dalyvauti ne šiuo, o Korėjos Liaudies Demokratinės Respublikos pavadinimu, tačiau tarptautinis olimpinis komitetas nesutiko.

Atidarymo ir uždarymo ceremonijos vyko Olimpiniame stadione, įsikūrusiame universitetiniame miestelyje „Ciudad Universitaria“.

Miestų pasirinkimas 
Meksikas atrankoje į olimpinių žaidynių organizatorius nugalėjo šiuos miestus:

Sporto šakos

Demonstracinės sporto šakos 
 Baskų pilota
 Lauko tenisas

Šiose olimpinėse žaidynėse buvo atsisakyta rengti dziudo rungtis. Tai buvo paskutinis kartas, kai ši sporto šaka nebuvo įtraukta į žaidynių programą.

Medalių lentelė 
Čia pateikiamas geriausių šalių pagal medalių skaičius 10-tukas ir šeimininkės rezultatai.

Literatūra 
Mindaugas Barysas. Olimpiada su sombrero. – Vilnius: Mintis, 1970. – 124 p.

Vasaros olimpinės žaidynės
1968 sporte
XXVII amžius pr. m. e.

Dvidešimt septintasis amžius prieš mūsų erą – šimto metų laikotarpis, prasidėjęs 2700 m. pr. m. e. sausio 1 dieną ir pasibaigęs 2601 m. pr. m. e. gruodžio 31 dieną.

Tūkstantmečiai: 4 tūkstantmetis pr. m. e. – 3 tūkstantmetis pr. m. e. – 2 tūkstantmetis pr. m. e.

Amžiai: XXVIII amžius pr. m. e. – XXVII amžius pr. m. e. – XXVI amžius pr. m. e.

Svarbiausi įvykiai 
 Ankstyvojo Egipto civilizacijos laikotarpio pabaiga, iškilo Senoji Egipto karalystė.
 Egipte pradėtos Didžiojo Sfinkso, Sakaros ir Gizos nekropolio statybos.
 Indo slėnyje iškilo Harapos ir Mohendžo Daro miestai.

Žymiausios asmenybės 
 Džoseris – III dinastijos Egipto faraonas.
 Imhotepas – Egipto viziris ir architektas.
 Sekhmechas – III dinastijos Egipto faraonas.
 Gilgamešas – pusiau legendinis Uruko valdovas.

Pasiekimai

Šaltiniai 

3 tūkstantmetis pr. m. e.
Piaujis

Piaujis () – valstija Brazilijoje, šalies rytinėje dalyje. Ribojasi su Maranjanu – vakaruose, su Seara, Pernambuku ir Bahija – rytuose, su Tokantinsu – pietuose. Šiaurėje siauru ruožu prieina prie Atlanto vandenyno. Valstijos sostinė – Terezina.

Geografija 

Šiaurėje driekiasi pelkėta, upių išvagota žemuma. Einant į pietus paviršius kyla į plynaukštę, o ties pietine riba pasiekia Šapada das Mangabeiraso kalnus. Juose yra aukščiausias valstijos taškas – 806 m. Svarbiausia valstijos upė yra Parnaiba, tekanti siena su Pernambuku. Kitos svarbios upės yra jos intakai: Poti, Gurgėja, Usrusui Pretas.

Klimatas subekvatorinis; žemumoje – karštas ir drėgnas. Plokščiakalnyje vėsiau (ypač naktį) ir sausiau.

Vandenyno pakrantėje auga prie skurdžių smėlynų prisitaikiusios augalijos miškai – restinga. Žemumoje auga drėgnieji tropiniai miškai, kuriuose dominuoja puošniosios atalės (Attalea speciosa). Valstijos rytuose auga sausi kaatingos krūmynai, o pietvakariuose – serado savanos.
 
Piaujo pietinėje dalyje yra Sera da Kapivaros nacionalinis parkas, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, ir žymus savo senoviniais uolų piešiniais.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 pardo – 71,8 %
 baltieji – 23,36 %
 juodaodžiai – 4,6 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,6 %

Didžiausi miestai 
 Terezina – 814,4 tūkst. gyv. (2010 m.)
 Parnaiba – 148,7
 Pikosas – 73,3
 Piripiris – 62,2
 Florjanas – 57,7
 Kampo Majoras – 45,5
 Barasas – 44,8
 Unjanas – 42,4

Brazilijos valstijos
Lina Antanavičienė

Lina Antanavičienė (g. 1968 m.) – lietuvių diplomatė, Nepaprastoji ir įgaliotoji Lietuvos ambasadorė Kinijos Liaudies Respublikoje (2010–2015).

Biografija 
Baigė ekonomikos studijas Vilniaus universitete. Diplomatinę tarnybą pradėjo 1991 metais, dirbo Užsienio reikalų ministerijos Ekonominės analizės ir Europos integracijos skyriuose, Ekonominių ryšių departamente.

1994–1996 m. stažavosi Norvegijos užsienio reikalų ministerijoje. Nuo 1996 iki 1999 m. dirbo Lietuvos ambasadoje Norvegijoje patarėjos pareigose. 1999 m. buvo Užsienio reikalų ministerijos Regioninės ekonominės analizės skyriaus darbuotoja, 2000–2005 m. šiam skyriui vadovavo. 2005–2009 m. buvo URM Ekonomikos departamento, Lotynų Amerikos, Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamento bei Globalios politikos departamento direktoriaus pavaduotoja. Vėliau vadovavo Lotynų Amerikos, Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamentui.

2010 m. spalio 20 d. Vyriausybė pritarė L. Antanavičienės kandidatūrai į ambasadores Kinijoje, o gruodžio 14 d. Prezidentė Dalia Grybauskaitė įteikė jai skiriamuosius raštus. Kinijos prezidentui L. Antanavičienė skiriamuosius raštus įteikė 2011 m. vasario 15 d.

2019 m. rugsėjo 12 d. tapo Lietuvos ambasadore Izraelyje.

L. Antanavičienė turi Nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro rangą.

Šaltiniai 

|-

|-

Lietuvos diplomatai
Lietuvos ambasadoriai Kinijoje
Lietuvos ambasadoriai Izraelyje
Albertas Sinevičius

Albertas Ambraziejus Sinevičius (g. 1943 m. gruodžio 7 d. Kaune) – Lietuvos politinis veikėjas.

Biografija 
1950–1961 m. mokėsi Kauno 22-ojoje vidurinėje mokykloje. 1961–1983 m. kailių apdirbimo fabriko kailių plovėjas, raugintojas, dažytojas, cecho viršininkas ir technikos vadybos viršininkas. 1962–1970 m. studijavo KPI Lengvosios pramonės fakultete. 1983–1987 m. siuvimo gamybinio susivienijimo „Baltija“ generalinis direktorius. 1987–1990 m. LSSR lengvosios pramonės ministro pavaduotojas.

1990–1991 m. Kazimiros Prunskienės Vyriausybėje – LR prekybos ministras.  1991–1992 m. Vertybinių popierių biržos prezidentas ir generalinis direktorius. 1992–1994 m. Bronislovo Lubio ir Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėse – LR pramonės ir prekybos ministras.  1994–2000 m. Vilniaus komercinio banko prezidentas. 1994–2004 m. UAB „Lietžaliava“ bendraturtis ir prezidentas, nuo 2004 m. UAB „Sineta“ prezidentas. VU Filosofijos fakulteto tarybos narys. 1991–1992 m. Vilniaus „Rotary“ klubo prezidentas, garbės narys.

Įvertinimas 
 2005 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos TSR viceministrai
Lietuvos ministrai