joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Listeriozė

Listeriozė – gyvūnų ir žmonių užkrečiamoji liga.

Sukėlėjas 
Listeriozę sukelia Listeria monocytogenes, gramteigiamos lazdelės formos Listeriaceae bakterijos. Jos yra ypač atsparios aplinkos poveikiui.

Pavojus žmogui 
Listeriozė labiausiai pavojinga nėščioms moterims, naujagimiams ir suaugusiems asmenims su imunodeficitu.
Patekusios į žmogaus organizmą bakterijos gali pakenkti daugeliui organų, todėl ligos simptomai gali būti labai įvairūs.
Liga gali pasireikšti karščiavimu, raumenų skausmais, angina, akių junginės uždegimo požymiais, limfmazgių uždegimu, kartais vėmimu ar viduriavimu.
Jei pakenkiama nervų sistema, liga pasireiškia stipriais galvos skausmais, sprando sustingimu, pusiausvyros sutrikimu, net traukuliais.
Nėščioms listeriozė gali pasireikšti ūmios viršutinių kvėpavimo takų infekcijos ar gripo požymiais.
Listeriozė gali būti persileidimo, naujagimio listeriozės ar vaisiaus mirties priežastis.
Inkubacinis ligos periodas gali tęstis nuo 3 iki 70 dienų, dažniausiai apie 3 savaites.
Užsikrėtusiems naujagimiams listeriozės požymiai pasireiškia po 3-5 dienų.

Šaltiniai 
 Apie listeriozę  ULPKC

Infekcinės ligos
Pakarčemis (Bijotai)

Pakarčemis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, Bijotų seniūnijoje, 1 km į šiaurę nuo Girdiškės, prie Skliausties ištakų. Aukščiausias kaimo taškas – 173 m virš jūros lygio.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šilalės rajono savivaldybės gyvenvietės
Butovo poligonas

Butovo poligonas () – vienos iš didžiausių kapinių Maskvoje, kur sušaudytos ir palaidotos stalininių represijų aukos.

Nuo 1937 m. rugpjūčio mėn. iki 1938 m. spalio 19 d. čia be giminių žinios ir cerkvės ar civilinio palaiminimo buvo palaidoti 20 765 žmonės. Duomenų apie aukų skaičių per Antrąjį pasaulinį karą nėra. Tik 1989 m. sušaudytų giminės pradėjo gauti liudijimus, kuriuose nurodyta tiksli mirties data ir priežastis. Pagal vardus nustatyta tik 20 tūkst. žmonių, sušaudytų poligone vien 1937–1938 m. .

Istorija 
Butovo poligono vietoje XIX a. pabaigoje buvo Kosmodemjansko-Drožino () dvaras. Pirmą kartą Drožino kaimas minimas 1568 m. Pirmasis jo savininkas buvo žemietijos dvarininkas Fiodoras Michailovičius Drožinas. 1889 m. dvaro šeimininkas H. M. Solovjovas įkūrė žirgyną, prie miško įrengtas hipodromas su žiūrovų tribūnomis.

Netrukus po Rusijos revoliucijos Butovo dvaro savininkas I. I. Ziminas, nelaukdamas konfiskavimo, visą turtą atidavė valstybei ir su šeima išvažiavo į užsienį. Žirgynas tiekė žirgus Raudonajai Armijai . O 1920 m. Butove buvo įkurta KGB žemės ūkio kolonija, kurioje dirbo kaliniai.

1935 m. apie 2 km² teritorija buvo aptverta aklina tvora, įkurtas NKVD šaudymo poligonas. Teritoriją visą parą saugojo ginkluota sargyba. Netoliese, „Komunarkos“ tarybiniame ūkyje buvo kitas „specialus objektas“ – buvusi NKVD vado Henriko Jagodos sodyba. 1936 m. pab. – 1937 m. pr. per politinius teismo procesus ir „valymus“ buvo paskelbta ir nedelsiant įvykdyta daug mirties nuosprendžių. Maskvos kapinėse toks nužudytųjų skaičius netilpo, todėl NKVD išskyrė du naujus „specobjektus“ – Butovo ir Komunarką. Manoma, kad Komunarkoje sušaudyta nuo 10 iki 14 tūkst. žmonių, o Butove 25–26 tūkst. Į Komunarką patekdavo NKVD darbuotojai, partinės vadovybės atstovai, aukšto rango karininkai ir kitų kategorijų žmonės. Butove buvo naikinami visi kiti.

Butovo poligonas valstybės saugumo kariuomenės buvo saugomas net iki 1995 m., vėliau perduotas Rusijos stačiatikių cerkvei ir atidarytas lankymui šeštadieniais ir sekmadieniais. Ant vieno bevardžio kapo pastatytas Rusijos Šv. Naujų kankinių ir išpažinėjų atminimo kryžius, nes Butove sušaudyta ir palaidota daug šventikų (metropolitas Stefanijus Čičagovas, diakonai, varpininkai ir skaitovai, viso apie 300 šventikų), taip pat žinomi valstybiniai ir kariniai veikėjai, pavyzdžiui, Antrosios Valstybinės Dūmos pirmininkas Fiodoras Golovinas , Maskvos generalgubernatorius Vladimiras Džunkovskis  bei paprasti žmonės, patekę į istorijos ratus.

Nuo 1997 m. gruodžio 11 d. mišios buvo laikomos Drožino kaimo administracijos pastate, prie įėjimo į poligoną. Vėliau toje vietoje pastatyta nauja Rusijos Stačiatikių cerkvė.

Išnašos

Nuorodos 
 Butovo poligonas taps panašus į kapines Ase Rostovceva
 Butovo poligonas – Rusijos Golgota Sofija Šolomova
 „Ką sušaudė Butovo poligone. Viačeslavas Sačkovas, Marksistinės grupės Internetinis laikraštis Darbo demokratija 

NKVD
TSRS istorija
Žudynės
Vilniaus Šv. Ignoto bažnyčia

Vilniaus Šv. Ignoto bažnyčia – bažnyčia, stovinti Vilniaus senamiestyje, Šv. Ignoto gatvėje.

Istorija 

Pastatyta 1622–1647 m., ją suprojektavo Tomas Žebrauskas. Priklausė jėzuitams. 1737 m. Šv. Ignoto bažnyčia sudegė, įgriuvo vidurinės navos skliautai. 1748–1750 m. ją atstatant, viduje įrengti mūriniai altoriai, vadovaujant architektui Tomui Žebrauskui SJ padidintos šoninės koplyčios, langai, perstatytas vargonų choras, skliautai dekoruoti tapyba ir lipdiniais. Jėzuitų ordiną panaikinus, bažnyčia perduota Vilniaus dvasinei seminarijai 1774–1798 m. 1798 m. vienuolynas ir bažnyčia perduoti rusų kariuomenės Preobražensko pulkui. Išgriauti dirbtinio marmuro altoriai, nukapoti lipdiniai, tapyba. Bažnyčios erdvė suskaidyta į 3 aukštus, vien bažnyčioje apgyvendinta apie 500 kareivių bei įrengtos arklidės. 1869 m. įrengtas karininkų klubas.

1925 m. rekonstruota pagal Juliušo Kloso projektą, imituojant ankstyvojo baroko formas. 1939 m. lapkritį sugrąžinus Vilnių Lietuvai Šv. Ignoto bažnyčioje aukojamos pirmosios mišios Lietuvos kariams.
1955 m. Šv. Ignoto bažnyčia paversta kino studijos sandėliu. 1991–2004 m. veikė paveikslų galerija, vyko Šv. Kristoforo orkestro repeticijos. 2004 m. lapkričio 23 d., vėl atiteko religinėms reikmėms (kaip pagrindinė Lietuvos kariuomenės bažnyčia).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 

Vilniaus bažnyčios
Neobarokas Lietuvoje
Javožnas

Javožnas () – miestas-apskritis Lenkijos pietuose, netoli Katovicų, prie Pšemšos upės.

Istorija

Minimas nuo XIII a., priklausė Krokuvos vyskupijai.

Miestų partnerystė 

  Karvina, Čekija
  Szigethalom, Vengrija

Sportas
 JSP Szczakowianka Jaworzno (futbolas)

Lenkijos miestai
Šiauleliai

Šiauleliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, šalia kelio Raseiniai–Šiluva. Stovi medinis kryžius prie kelio.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Nemunaičio pagrindinė mokykla

Nemunaičio pagrindinė mokykla – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus raj., Nemunaičio seniūnijoje, Nemunaityje, Vytauto g. 44, vykdanti pradinio ir pagrindinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 190239435. Nuo 2012 m. mokykla tampa Makniūnų pagrindinės mokyklos Nemunaičio pagrindinio ugdymo skyriumi. Nuo 2013 m. tapo Makniūnų mokyklos-daugiafuncinio centro neformaliojo ugdymo skyriumi.

Direktoriai 
 Vidas Rekešius

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Alytaus rajono savivaldybės mokyklos
Nemunaitis
Daugų Vlado Mirono gimnazija

Daugų Vlado Mirono gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Alytaus raj., Dauguose, V. Mirono g. 2, vykdanti pradinio, pagrindinio ir vidurinio ugdymo programas. Įstaigos kodas 190244044. 2007 m. kovo 29 d. Alytaus rajono savivaldybės tarybos priimtu sprendimu mokykla pavadinta Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataro Vlado Mirono vardu.

Filialai:
 Alytaus rajono Daugų Vlado Mirono gimnazijos Alovės pagrindinio ugdymo skyrius.
Alytaus rajono Daugų Vlado Mirono gimnazijos Venciūnų ikimokyklinis skyrius.
Alytaus rajono Daugų Vlado Mirono gimnazijos Daugų ikimokyklinis skyrius.

Istorija 

Istorijos šaltiniuose Daugų parapinė mokykla paminėta 1777 m., ją tais metais lankė 12 vaikų. Iki 1944 m. Dauguose buvo tik pradinė mokykla, kuri tais metais perorganizuota į progimnaziją, 1947 m. į gimnaziją, o 1949 m. tapo vidurine mokykla. 2011 m. vasario 10 d. mokyklai vėl suteiktas gimnazijos statusas.

Direktoriai 
 Larisa Kunčinienė (1944-1945), Marijonas Babilius (1945-1950),  Visvaldas Miklaševičius (1950-1953),  Alfonsas Kardelis (1953-1990), Alytė Baliukonienė (1990-1998), Almantas Jakimavičius (1998- )

Žymūs mokiniai 
Per 60 gyvavimo metų išleista 1731 abiturientas, iš jų aukso medaliais baigė 6, sidabro - 28, su pagyrimu - 10 mokinių. Iš jų žymesnieji:

 Onė Baliukonė, poetė
 Dainius Gintalas, poetas
 Juozas Vasiliauskas, biologijos mokslų daktaras
 Antanas Smolskus, Muzikos akademijos profesorius
 Juozas Listavičius, socialinių ir ekonomikos mokslų daktaras, Seimo narys
 Rokas Puzonas, kunigas kancleris
 Valdas Babaliauskas, aktorius ir režisierius

Nuorodos 
 Gimnazijos svetainė

Lietuvos gimnazijos
Alytaus rajono savivaldybės mokyklos
Daugai
Tomas Rinkevičius

Tomas Rinkevičius (g. 1978 m. sausio 4 d. Rietave) – Lietuvos buvęs krepšininkas, treneris.

2008 metais pasirašė vienerių sezonų sutartį su Kauno "Aisčių" komanda. 2009 m. rugpjūčio 3 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Danijos Kopenhagos "SISU" komanda, tačiau 2010 m. rugpjūčio 22 d. paliko klubą dėl finansinių sunkumų.

2010 m. rugsėjo 20 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Panevėžio "Techaso" klubu.

Trenerio karjera 

 2012-2019 m. Klaipėdos „Neptūno“ vyr. trenerio asistentas
 2019-2020 m. Klaipėdos „Neptūno“ vyr. treneris

Pasiekimai 
 2001 m. LKAL čempionas
 2006 m. SEL žaidynių čempionas
 2006 m. Europos studentų čempionas
 2006 m. Baltarusijos čempionas
 2007 m. LKF taurės trečios vietos laimėtojas
 2008 m. LKL bronza
 2013 m. LKL trečios vietos laimėtojas
 2014 m. LKL antros vietos laimėtojas

Nuorodos 
 Basketnews.lt puslapis apie žaidėją

Rinkevičius, Tomas
FK Šinnik Jaroslavlʹ

Jaroslavlio futbolo klubas „Šinnik“, o trumpai Jaroslavlio „Šinnik“ bei FK „Šinnik“ (rus. „padangininkas“) – Rusijos futbolo klubas iš Jaroslavlio.

Istorija 

Vieną sezoną klubo komanda žaidė Tarybų Sąjungos aukščiausioje lygoje (1964 m.), kur užėmė priešpaskutinę vietą ir iš lygos iškrito. 

1997 m. komanda užėmė 4 vietą Rusijos čempionate, tačiau 2006 m. Premjer lygoje užėmė paskutinę vietą ir iškrito į žemesnį divizioną.

2021–2022 m. sezone Antrame divizione 2-oje zonoje tapo nugalėtojais.

Pasiekimai

Sezonai 

|}
Šaltiniai:

Antrasis divizionas

Sudėtis 
Atnaujinta: 2020 m. rugpjūčio 30 d.

Lietuviai 
 Benjaminas Zelkevičius, treneris 1999 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 Transfermarkt (apie klubą)
 Transfermarkt (2021/22 m. sezonas)
 RSSSF duomenų bazė (Čempionai ir sezonai);
 RSSSF duomenų bazė (Taurės turnyrai);

Šinnik Âroslavlʹ
Paprastasis grambuolys

Paprastasis grambuolys (Melolontha melolontha) – grambuolių (Melolonthidae) šeimos vabalas. Liaudyje vadinamas karkvabaliu, avyžiumi.

Kūnas 20 - 31 mm. Juodas, apaugęs pilkšvais plaukeliais. Antsparniai geltonai rudi.

Augalų šaknims kenkia lervos, apgrauždamos jas. Lervos dirvoje gyvena 3-4 metus. Suaugusi lerva būna 60-65 mm ilgio.   Grambuolio patelės kiaušinėlius deda dirvoje krūvelėmis po 25-30, 10-15 cm gylyje, ties augalų šaknimis. Iš pradžių jos maitinasi plonomis augalų šaknimis, mėgsta varpučio šakniastiebius. Žiemoti lervos sulenda giliau į žemę (kartais iki 1 m gylio). Pirmaisiais gyvenimo metais lervos didelės žalos nepadaro, bet labai kenkia 2-3-čiais vystymosi metais, kada būna ėdriausios. Trečiaisiais vystymosi metais, liepos – rugpjūčio mėn. lervos virsta lėliukėmis. Lėliukės fazė trunka 1-1,5 mėn.

Išsiritę vabalai lieka žiemoti lėliukių lopšeliuose, o skraidyti pradeda tik kitą pavasarį, gegužės mėnesį, prieblandoje. Orui atvėsus, vabalai būna nejudrūs ir slepiasi medžių lajose, o kartais ir dirvos paviršiuje.

Grambuoliai mėgsta lengvas priesmėlio ir smėlio dirvas. Vasarą jų lervų randama 10-20 cm gylyje, tai yra tame dirvos sluoksnyje, kuriame yra daugiausia organinių medžiagų.

Dar prieš veisiant sodą, būtina patikrinti, ar dirva neapsikrėtusi grambuoliais. Jeigu viename kvadratiniame metre randama daugiau negu viena lerva, jas būtina išnaikinti prieš sodinant braškes, obelis, uogakrūmius.

Kas penkeri metai gegužės - birželio mėnesiais skraido labai masiškai. Apgraužia įvairių lapuočių medžių ir krūmų lapus.

Lietuvoje dažna rūšis.

Kovos priemonės 
Išnaikinti varputį. Prieš veisiant uogyną, tikslinga toje vietoje auginti grikius, lubinus, kanapes.

Vasarą grambuolius nuo medžių nukrėsti ant brezento ir sunaikinti.

Šaltiniai

Nuotraukos 

Grambuoliai
Kenkėjai
Zinderis

Zinderis (, dar vad. Zinderas, Damagaramas) – miestas pietinėje Nigerio dalyje, Zindero regiono centras. Tai antras pagal gyventojų skaičių miestas Nigeryje. Yra oro uostas, plentai į Agadesą, Niamėjų, Kaną. Vystoma odos, maisto (javų perdirbimo, gėrimų) pramonė, pinami krepšiai, gaminami odos dirbiniai, yra javų, žemės riešutų pasėliai. Muziejus (buvusiuose sultono rūmuose), didžioji mečetė, universitetas.

Istorija 

Miestas buvo įkurtas 1731 m. kaip viena hausų valstybių. Kadangi ji buvo įkurta išeivių iš Kano ir nebuvo sena, ji nebuvo įtraukiama į tradicinį 14 hausų valstybių sąrašą (kaip ir Gumelis).

Tuomet tai buvo šiauriausia hausų Damagaramo valstybė. Ji aktyviai vertėsi vergų prekyba ir garsėjo savo vergų turgumi, kurį 1903 m. uždarė prancūzai.

1899 m. Zinderis buvo prijungtas prie Prancūzijos Vakarų Afrikos ir tapo Nigerio provincijos sostine. Vėliau sostinė perkelta į Niamėjų.

Šaltiniai 

Nigerio miestai
Hausų valstybės
Arlitas

Arlitas – miestas šiaurinėje Nigerio dalyje, Agadeso regione.

Miestas įkurtas XX a. 7-me dešimtmetyje kai buvo pradėti eksploatuoti urano telkiniai. Iki sienos su Alžyru apie 200 km. Yra oro uostas.

Nuorodos 
 Tinklalapis apie Arlitą

Nigerio miestai
Maradis

Maradis – miestas pietinėje Nigerio dalyje, Maradžio departamente.

Istorija 
Miestas buvo įkurtas pačioje XIX a. pradžioje ant anksčiau buvusios pelkės. Jo įkūrėjai buvo hausai pabėgėliai iš Kacinos valstybės. Priešindamiesi fulbių diktatūrai, įvestai Kacinoje po Sokoto kalifato sukūrimo, 1807 m. hausų valdovai pasitraukė į šiaurę ir įkūrė ten savo emyratą su sostine Maradyje. Jo valdovai pagal hausų tradicijas titulavosi sarkin kacina. Jų dinastija egzistavo iki XX a. vidurio.

2001 m. mieste priskaičiuota 148 017 gyventojų, pagrindinė gyventojų dalis yra hausai. Aplink miestą yra žemės riešutų plantacijos.

Nigerio miestai
Tahua

Tahua – miestas pietvakarinėje Nigerio dalyje, administracinis Tahua departamento centras.

Aplink miestą yra daug dirbamos žemės, todėl čia įsikūręs didelis turgus. Taip pat kasami fosfatai ir gipsas.

2004 m. mieste priskaičiuota 99 900 gyventojų, daugiausiai tuaregai ir fulaniai (etninės grupės).

Nigerio miestai
Kacina

Kacina () – miestas šiaurinėje Nigerijoje, Kacinos valstijos sostinė. Kartu tai – istorinis hausų miestas-valstybė.

Tai – žemės ūkio centras, kuriame perdirbami žemės riešutai, medvilnė, soros ir kt. Prekyba odomis, kailiais. Amatai.

Istorija 

Kacina – viena iš stipriausių hausų miestų valstybių, klestėjusi Sahelio civilizacijoje. Buvo įkurtas XII a pradžioje. Jis priklausė septynių svarbiausių miestų grupei – Hausa Bakvai ir kontroliavo taip pat ir dalį pietų Nigerio teritorijos. Jo valdovai, kaip ir kituose hausų miestuose, titulavosi sarkin.

Ypač Kacina suklestėjo XVII–XVIII a., kuomet nukonkuravo Kaną, Gobirą ir kitus hausų miestus, tapdamas stipriausiu visame regione. Jis įgijo hegemoniją ir kontroliavo klestinčią transsacharinę prekybą.

XIX a. pradžioje Usmano dan Fodijo vadovaujama armija sukūrė Sokoto kalifatą, kuriam priklausė ir Kacina. Senosios Kacino valstybės vietoje buvo suformuotas Kacinos emyratas, pavaldus Sokotui. 1903 m. Kacinas, kaip ir kiti emyratai, atiteko britams ir įjungtas į Nigerijos sudėtį.

Kacinos valstija Nigerijoje išlaikė vietinę dinastiją.

Šaltiniai 

Nigerijos miestai
Hausų valstybės
Anykščių Antano Vienuolio progimnazija

Anykščių Antano Vienuolio progimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Anykščiuose, J. Biliūno g. 31, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir specialaus ugdymo programas. Įstaigos kodas 190046913.

Istorija 
Anykščių Antano Vienuolio gimnazija išaugo iš 1922 m. rugsėjo 1 d. vienuolių įsteigtos pradžios mokyklos. 1947 m. įkurta pirmoji septynmetė mokykla, 1967 m. ji reorganizuota į vidurinę mokyklą, tapo  2-ąja vidurine mokykla. 1980 m. įvestas sustiprintas matematikos mokymas. 1982 m. mokykla pavadinta rašytojo Antano Vienuolio vardu. 1994 m. mokyklai suteiktas realinės gimnazijos profilis. 1995 m. įsteigtos humanitarinės gimnazijos klases. 1997 m. A. Vienuolio vidurinei mokyklai suteiktas realinio ir humanitarinio profilių gimnazijos statusas. 1998 m. mokykla išleido pirmąją gimnazistų laidą.

2013 m. rugsėjo 1 d. gimnazija perorganizuota į progimnaziją.

Direktoriai 
 1949 m. Bronė Susnienė
 1956 m. Aldona Rinkevičienė
 1959 m. Natalija Varaškienė
 1967 m. Dionizas Petronis
 1978 m. Jadvyga Budavičienė
 1990 m. Saulius Nefas
 1995 m. Irena Andrukaitienė
 2000 m. Saulius Nefas
 2004 m. Albina Lakavičienė
 2005 m. Irena Andrukaitienė

Žymūs mokytojai 
 Ona Baliukienė, poetė
 Aldona Daugilytė, politikė
 Alvydas Dūda, direktoriaus pavaduotojas
 Vytautas Jonas Germanavičius, teatro režisierius
 Jūratė Martinkutė, muzikos mokytoja, chorvedė
 Sofija Pajarskienė, direktoriaus pavaduotoja
 Egidijus Šilaika, direktoriaus pavaduotojas

Žymūs mokiniai 
 Algirdas Antanas Avižienis, informatikos mokslų daktaras, profesorius
 Gintaras Bagdonas, pulkininkas
 Tomas Baranauskas, istorikas
 Vytautas Galvonas, aviacijos sporto meistras
 Gediminas Grina, VSD generalinis direktorius, saugumo generolas
 Leonas Jovaiša, edukologas
 Sergejus Jovaiša, krepšininkas
 Rolandas Jurkėnas, gydytojas, politikas
 Stanislovas Kaulavičius, pedagogas
 Tautvydas Kontrimavičius, žurnalistas
 Almantas Leika, brigados generolas]], gydytojas, JAV lietuvių veikėjas
 Jolanta Miškinytė, žurnalistė
 Robertas Pukenis, kunigas
 Alfredas Puodžiūnas, veterinarijos gydytojas
 Gražina Ručytė-Landsbergienė, pianistė
 Loreta Stonienė, biologė
  Žygimantas Vajega , tapytojas.

Nuorodos 
 Mokyklos svetainė

Anykščiai
Lietuvos progimnazijos
Anykščių rajono savivaldybės mokyklos
Druskininkų Ryto gimnazija

Druskininkų „Ryto“ gimnazija (anksčiau Druskininkų 3-oji vidurinė mokykla) – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Druskininkuose, Klonio g. 2, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 195328350.

Anksčiau šiuo adresu veikė Druskininkų Senamiesčio vidurinė mokykla.

Istorija 
1975 m. rugsėjo 20 d. Druskininkų Neravų mikrorajone duris atvėrė 3-oji miesto vidurinė mokykla. Mokyklos direktoriumi paskirtas V. Skvernys, pavaduotojomis – J. Cikanavičienė ir D. Vekterienė, užklasinio darbo organizatoriumi – V. Bielkinas. Mokykloje mokėsi 1171 mokinys, dirbo 59 pedagogai. Pirmieji treji metai – tvarkymosi, savosios krypties ieškojimo, tradicijų kūrimo metai. 1978 m. pradėtas automobilizmo mokymas. 1980 m. mokykloje pradėtas sustiprintas matematikos mokymas. 1986 m. mokykla įsigijo pirmuosius kompiuterius. Pirmasis mokytojas, mokęs moksleivius kompiuterinių gudrybių, buvo G. Binderis. 1989 m. mokykloje įkurtas folkloro ansamblis „Racilukai“, jo įkūrėja ir vadovė – lietuvių kalbos mokytoja L. Dudulienė. 1990 m. nuo antros klasės pradėtas sustiprintas anglų kalbos mokymas.

1994 m. gruodžio 4 d. Švietimo ir mokslo ministerijos kolegija vienai iš devintųjų klasių suteikė realinės gimnazijos klasės statusą. 1999 m. pradinės klasės atskirtos į savarankišką pradinę mokyklą. 1999 m. rugsėjo mėn. mokyklai suteiktas „Ryto“ vidurinės mokyklos vardas. 1999 m. mokyklą baigė 100 abiturientų, iš jų 24 pirmosios laidos gimnazistai. Į aukštąsias šalies mokyklas įstojo 63 tos laidos abiturientai, iš jų visi 24 gimnazistai. 2000 m. mokyklą baigė 107 abiturientai, iš jų 30 antrosios laidos gimnazistų. Į aukštąsias mokyklas įstojo 74, iš jų 30 gimnazistų. 2000–2001 m. įvestas II (humanitarinis) profilis. Nuo 2006 m. rugsėjo 1 d. mokykla – keturmetė gimnazija. 2008 m. rugsėjo 1 d. mokykla perkelta iš Ateities g. 13 į Klonio g. 2.

Direktoriai 
 1975–1992 m. V. Skvernys
 1992–2007 m. Jevgrafijus Samuchovas
 2007 m. Gintautas Rudzis
 2008-2015 m. Marijona Kriščiūnaitė
 2015 m. Egidija Vilkienė

Nuorodos 
 Mokyklos svetainė

Lietuvos gimnazijos
Druskininkų mokyklos
Ignalinos Česlovo Kudabos gimnazija

Ignalinos Česlovo Kudabos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ignalinoje, Mokyklos g. 6, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 195472087.

Istorija 

1946–1948 m. Ignalinoje veikė gimnazija, 1949 m. tapusi vidurine mokykla. 1996 m. Ignalinos Česlovo Kudabos vidurinei mokyklai kilo idėja atgaivinti gimnaziją. 1999 m. pradžioje Ignalinos Česlovo Kudabos vidurinės mokyklos mokytojai pradėjo rengti programas gimnazijai. 2000 m. mokykloje įsteigtos keturios pirmosios humanitarinio ir realinio profilio gimnazijos klasės, 2001 m. keturios gimnazijos klasės pradėjo mokytis naujojo pastato trečiame aukšte.
 
2002 m. liepos 15 d, Ignalinos rajono savivaldybės taryba Česlovo Kudabos vidurinę mokyklą reorganizavo į Česlovo Kudabos pagrindinę mokyklą ir Ignalinos rajono gimnaziją. 2002 m. rugsėjo 2 d. iškilmingai atidaryta Ignalinos rajono gimnazija. Kasmet į gimnazijos pirmąsias klases ateina virš 100 mokinių iš Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos bei kitų rajono mokyklų.

2004 metais gimnazijoje mokėsi 553 mokiniai, 2017 metais - 286 mokiniai.

2021 m. rugsėjį prie Ignalinos gimnazijos prijungta Ignalinos Česlovo Kudabos progimnazija, netrukus 2021 m. gimnazija pavadinta Česlovo Kudabos vardu.

Direktoriai 
 2002–2011 m. Birutė Smalienė
 nuo 2011 m. Valentina Čeponienė

Išnašos

Nuorodos 
 Mokyklos svetainė

Ignalina
Ignalinos rajono savivaldybės mokyklos
Lietuvos gimnazijos
Vidiškių gimnazija

Ignalinos rajono Vidiškių gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Ignalinos raj., Vidiškėse, Ignalinos g. 1A, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191089725.

Istorija 
Mokykla Vidiškėse pradėta statyti dar 1988 m. Iš pradžių buvo nuspręsta, jog tai bus profesinė technikos mokykla, nes Ignalinos rajone tokios mokymo įstaigos dar nebuvo. Vidiškių gyvenvietės vaikai mokėsi Ignalinos 1-ojoje vidurinėje mokykloje. Kasdienis vaikų vežiojimas į mokyklą kėlė daug problemų. Tad prisidėjus dar ir tėvų skundams direktoriaus S. Pečiūros iniciatyva buvo nuspręsta Vidiškėse atidaryti devynmetę bendrojo lavinimo mokyklą. Dar tebevykstant mokyklos statybos darbams, 1991 m. jos direktoriumi tapo Eminuelis Leškevičius. Nors 1991 m. rugsėjo mėnesį dar tebevyko statybos darbai, keliose klasėse jau buvo priglausti pradinukai. 1992 m. jo pavaduotoja paskirta Zinovėja Luneckienė, užklasinės veiklos organizatore – Milda Mudinienė. 1992 m. pradėtas formuoti naujas, jau Vidiškių devynmetės mokyklos pedagogų kolektyvas. 1995 m. mokykloje dirbo 25 pedagogai, iš jų 20 turėjo aukštąjį išsilavinimą. 1996 m. mokykla išleido pirmąją abiturientų laidą. 

2006 m. balandžio mėn. Vidiškių vidurinėje mokykloje buvo vykdoma vidurinio ugdymo programos akreditacija. Akreditavimo komisija analizavo pateiktus dokumentus, bendravo su mokytojais, mokiniais, tėvais, mokyklos steigėjo atstovais. Atsižvelgdama į vidurinio ugdymo programos akreditacijos komisijos nutarimą, birželio 21 d. Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministrė pasirašė įsakymą akredituoti Vidiškių vidurinėje mokykloje vykdomą vidurinio ugdymo programą. Ignalinos rajono savivaldybės tarybos birželio 23 d. sprendimu nuo 2006 metų rugsėjo 1 d. Vidiškių vidurinė mokykla tapo gimnazija.

Direktoriai 
 1991 m. Eminuelis Leškevičius;
 2006 m. Jūratė Sveikauskienė.

Žymūs mokytojai 
 Diana Simaškienė, direktoriaus pavaduotoja ugdymui.

Nuorodos 
 Svetainė

Ignalinos rajono savivaldybės mokyklos
Lietuvos gimnazijos
Vidiškės
Piza

Piza – miestas Toskanoje, centrinėje Italijoje, dešinėje pusėje prie Arno upės žiočių į Ligūrijos jūrą. Pizos provincijos sostinė. Pizos katedros aikštė (Stebuklų aikštė) ir jos pastatai įtraukti į Pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija 

Seniau dabartinės Pizos vietoje buvo etruskų gyvenvietė, 180 m. pr. m. e. tapusi Romos kolonija, kurioje baigėsi Via Aurelia, kelias, einantis iš Romos. Ankstyvaisiais viduramžiais miestą valdė langobardai ir frankai. XI a. Piza prisijungė Korsikos ir Sardinijos salas, buvo valdoma konsulų. XII a. išsikovojo miesto – komunos teises, tapo savarbiausiu Italijos miestu – respublika.

Viduramžių pradžioje Piza turėjo labai stiprų laivyną. XII a. prekybos ryšiai su Ispanija ir Šiaurės Afrika atnešė didelę komercinę naudą ir sudarė sąlygas mokslo ir kultūros perversmui, kurį iki šiol atspindi nuostabūs Pizos pastatai, ypač Pizos katedra, krikštykla ir kampanilė (Svyrantis bokštas).

1284 m., po pralaimėjimo Genujos respublikai, prasidėjo Pizos nuosmukis, kurį dar pagreitino uosto uždumblėjimas. 1406 m. miestas pralaimėjo florentiečiams ir tapo priklausomas nuo Florencijos respublikos. Vėliau tapo Toskanos didžiosios hercogystės dalimi, tačiau rimčiausią krizę išgyveno 1944 m., kai buvo subombarduotas sąjungininkų Antrojo pasaulinio karo metu. 1860 m. Toskana, drauge su Piza, tapo Italijos valstybės dalimi.

Svyrantis bokštas 

Svyrantis bokštas () pradėtas statyti 1173 m. ant smėlingo, dumblėto podirvio. Dar nebaigus mūryti 3 aukšto, 1274 m. jis ėmė svirti. Nors pamatai buvo negilūs, statybos vyko toliau ir buvo užbaigtos 1350 m.

Akivaizdus bokšto nepaklusimas sunkio dėsniams visais laikais viliojo lankytojus. Tarp jų buvo ir Pizos mokslininkas Galilėjas Galilėjus, lipdavęs į bokštą daryti savo garsiųjų eksperimentų krintančių kūnų greičiui tirti.

Dar visai neseniai bokšto pasvirimo kampas nuo vertikalės buvo nukrypęs daugiau nei 5 metrus.

Sportas 
 Pisa Calcio (futbolas)

Miestai partneriai 
  Anžė, Prancūzija
  Akas, Izraelis
  Nilesas, JAV
  Korumba, Brazilija
  Kaljaris, Italija

Išnašos 

Piza
Saulius Budinas

Saulius Budinas (g. 1964 m. rugpjūčio 19 d. Klaipėdoje) – Lietuvos ir Klaipėdos miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Pradinę mokyklą baigė Tauralaukyje, vėliau mokėsi XII Klaipėdos vidurinėje mokykloje.
1982–1988 m. studijavo Kauno politechnikos institute, tekstilės mašinų inžinierius mechanikas.

1988 m. Klaipėdos kojinių fabriko siuvimo cecho, vėliau – technikos technologijos skyriaus viršininkas. 1992 m. parduotuvės „Sabina“, 1998 m. UAB „Pajūrio Sabina“ (boulingo klubas „Smūgis“) savininkas ir direktorius.

2010–2015 m. laimėjo konkursą ir penkerius metus vadovavo valstybinės įmonės „Regitra“ Klaipėdos filialui.
2015–2019 m. dirbo Klaipėdos miesto savivaldybės administracijos direktoriumi.

2022 m. Liberalų sąjūdžio iškeltas kandidatu į Klaipėdos merus.

Lietuvos liberalų sąjungos, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos Klaipėdos miesto skyriaus narys, 2006 m. skyriaus pirmininko pavaduotojas.

2004–2007 m. ir nuo 2011 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos narys. 

Klaipėdos boulingo klubo narys.

Šeima 

Sutuoktinė Raimonda, vaikai Rytis, Eglė, Gytis.

Šaltiniai 

Klaipėdos politikai
Lietuvos inžinieriai mechanikai
Kauno Varpo gimnazija

Kauno Varpo Santechnikai – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kaune, Varpo g. 49, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190138895.

Istorija 

1981 m. įkurta Kauno 43–oji vidurinė mokykla. 1987 m. įkurtas Tautinis klubas, Jaunojo pedagogo klubas „Šviesą neškime visiems“. 1988 m. įsteigta mokinių taryba, mokykloje mokėsi nuo žemės drebėjimo Armėnijoje nukentėję vaikai. 1989-1990 m. mokykloje prasidėjo eksperimentai, įvesta 5 dienų darbo savaitė, 40 minučių pamokos trukmė, profilinis mokymas, atidaryta I kompiuterių klasė. 1991 m. mokykla pavadinta „Varpo“ vardu. 1992 m. Lietuvos kultūros ir švietimo ministerijos kolegija patvirtino realinės gimnazijos statusą, įkurta mokinių mokslinė draugija. 1993 m. išleista 1-oji gimnazistų laida, gimnazijos vadovai įvertinti aukščiausia vadybine kategorija, įsteigta gimnazijos paveikslų galerija, kurioje nuolat rengiamos profesionalių dailininkų ir tautodailininkų darbų parodos. 1994 m. Šv. Antano bažnyčioje pašventinta gimnazijos vėliava, kurią sukūrė ir pagamino darbų mokytoja D. Bazarienė, įkurtas gimnazijos muziejus - skaitykla. 1996 m. pradėta rinkti gimnazijos varpų kolekcija. 1997 m. atidaryta 2-oji kompiuterių klasė, mokinių taryba pavadinta gimnazijos mokinių savivaldos seimu, sukurta gimnazistų uniforma. 1998 m. suprojektuotas gimnazijos ženkliukas ir emblema, įvestas modulinis mokymas. 2001 m. įkurtas gimnazijos informacinis centras. 2003 m. pradėtas vykdyti Lietuvos Švietimo ir mokslo ministerijos integruoto užsienio kalbų ir dalykų mokymo projektas, direktorei M. Gedminienei Vasario 16-osios d. proga įteiktas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis už nuopelnus Lietuvos Respublikai. 2005 m. kovo 3 d. Kauno miesto savivaldybės taryba sprendimu Nr. T-125 patvirtino gimnazijos reorganizavimą į keturmetę gimnaziją nuo 2008 m.

Direktoriai 

1981 m. A. Klimavičius;
1986 m. Marija Alfreda Gedminienė;
nuo 2015 m. rugpjūčio Ilmantė Bagdonė

Mokiniai 
 Julius Garnelis (g. 1991 m.) –  šachmatininkas

Nuorodos 
Svetainė

Kauno miesto savivaldybės mokyklos
Lietuvos gimnazijos
Latvijos herbas

Latvijos herbas – Latvijos valstybės simbolis. Patvirtintas Konstituciniame susirinkime 1921 m. liepos 16 d. Jo autorius ir grafikas – Richardas Zarinis.

Aprašymas 
Didžiojo valstybės herbo skydo laukas padalytas horizontaliai, o apatinė dalis – vertikaliai. Viršutinėje mėlynoje dalyje matyti tekanti auksinė saulė su trikampiais spinduliais, kurių pamatai nukreipti nuo saulės centro. Apatinėje heraldiškai dešinėje šviesiai pilkoje (sidabrinėje) pusėje stovi į heraldinę kairę pasisukęs raudonas liūtas (Kuržemė ir Žemgala); apatinėje heraldiškai dešinėje stovi į heraldinę dešinę pasisukęs sidabrinis grifonas su sidabriniu kalaviju dešinėje letenoje (Vidžemė ir Latgala).

Virš skydo – 3 auksinės penkiakampės žvaigždės, simbolizuojančios Kuržemę, Vidžemę ir Latgalą (taip buvo padalinta Latvijos teritorija cariniais laikais). Skydą laiko raudonas liūtas iš kairės ir sidabrinis grifonas iš dešinės.

Po skydu – stilizuotas ąžuolo lapų pynimas ir raudonai baltai raudona juosta valstybės vėliavos proporcijomis.

Simboliai 
 Tekanti saulė su 19 spindulių – simbolizuoja atgimstančią Latviją ir jos 19 apskričių (senuose piešiniuose švietė 17 spindulių, nes tada buvo 17 apskričių).
 Raudonasis liūtas sidabriniame fone paimtas iš ankstesnio Kuržemės hercogystės herbo ir simbolizuoja Kuržemę bei Žemgalę. Paprastai herbuose liūtas reiškia jėgą, stiprumą, ištvermę.
 Sidabrinis grifas su kalaviju letenoje yra ankstesnės Uždaugavės hercogystės herbas. Jis dabar simbolizuoja Vidžemę ir Latgalą. Paprastai herbuose grifonas reiškia išmintį bei veiklumą.

Herbui papuošti panaudotos ąžuolo šakos – senas latvių vyriškumo ir ištvermės simbolis.

Valstybiniai herbai
Latvijos atributika
Garliavos Juozo Lukšos gimnazija

Garliavos Juozo Lukšos gimnazija – dieninė, keturmetė (I(9)-IV(12) kl. mokykla Garliavoje (Kauno raj.), S. Lozoraičio g. 13, vykdanti pagrindinio ugdymo antrosios dalies, vidurinio ir neformaliojo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 191074837. Steigėjas Kauno rajono savivaldybės taryba.

Istorija 
Mokykla įkurta 1992 m. pavasarį. Tai jauniausia gyvenvietės bendrojo lavinimo mokykla. 1997 m. mokyklai suteiktas pilnas realinės ir humanitarinės gimnazijos statusas. Mokykla tapo pirmąja gimnazija Kauno rajone. Šiuo metu mokykla yra vienintelė keturmetė gimnazija Kauno rajone, kurioje mokosi I(9)-IV(12) kl. mokiniai. Gimnazijos pastatas pilnai renovuotas ir pritaikytas mokinių su fizine negalia ugdymui. Gimnazijoje formuojamos STEAM (gamtos mokslų, technologijų, menų ir matematikos  integralaus ugdymo) bei CLIL (integruoto dalyko ir užsienio kalbų mokymo/mokymosi) pagrindais dirbančios klasės. Mokykla išsiskiria aukštu mokinių žinių lygiu, reikšmingais pasiekimais rajoninėse ir respublikinėse mokinių olimpiadose, konkursuose, projektuose. Gimnazija įgyvendina plačią pilietinio-patriotinio ugdymo programą: įkurtas rezistento Juozo Lukšos-Daumanto (1921–1951) memorialinis muziejus, Lietuvos ir užsienio lietuvių rezistencijos tyrimo centras, sukaupta gausi egzilyje leistos literatūros biblioteka. 

Gimnazija bendradarbiauja su panašaus tipo Lietuvos ir užsienio mokyklomis, bendrauja su užsienio lietuviais, įvairiais fondais ir organizacijomis. Gimnazija rengia įvairias konferencijas, kuriose gvildenamos rezistencijos temos, organizuoja susitikimus su žymiais Lietuvos ir užsienio politikais, dvasininkais, kultūros bei meno veikėjais.

Direktoriai 
 nuo 1992 m. Vidmantas Vitkauskas

Žymūs mokytojai 
 Zita Butiškytė, teatro mokytoja
 Asta Sederevičiūtė, tikybos mokytoja
 Adolfas Teresius, tautodailininkas
 Asta Račkauskienė, chemijos mokytoja
 Zita Talutienė, geografijos mokytoja
 Edita Liutkevičienė, anglų kalbos mokytoja
 Laima Stančiauskienė, matematikos mokytoja

Nuorodos 
 Mokyklos svetainė

Lietuvos gimnazijos
Kauno rajono savivaldybės mokyklos
Garliava
Raudondvario gimnazija

Raudondvario gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Kauno raj. Raudondvaryje, Atgimimo g. 1, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191090656.

Mokykloje yra apie 500 mokinių ir 50 mokytojų.

Istorija

Datos 

1863 m. įsteigta parapijinė mokykla;
1864 m. reformuota į valdišką liaudies mokyklą;
1915 m. įkurta lietuviška pradinė mokykla;
1924-1926 m. įsteigta vaikų prieglaudos mokykla;
1944 m. atidaryta progimnazija, nuo 1948 m. aštuonmetė mokykla;
1965 m. mokykla perskelia į naują pastatą;
1968 m. vidurinė mokykla;
1971 m. išleidžiama pirmoji abiturientų laida, kurią sudarė tik 12 abiturientų;
1979 m. pastatytas priestatas su valgykla ir sporto sale;
1985 m. pradėta domėtis mokymo proceso diferencijavimu ir humanitarizavimu;
1988 m. pradėta mokyti anglų kalbos;
1989 m. gabiems moksleiviams įkurta eksperimentinė kalbų mokykla;
1993 m. įsteigta pirmoji gimnazijos klasė;
1994 m. eksperimentinę kalbų mokyklą baigė paskutinė mokinių laida;
Pradinė mokykla išsikėlė į atskiras patalpas ir tapo savarankiška;
1997 m. išleista pirmoji gimnazistų laida;
1998 m. mokykla gauna gimnazijos statusą;
1999 m. įsteigta heterogeninė klasė, parengti humanitarinio ir realinio profilio planai;
2000 m. patvirtinta realinio profilio programa.

Direktoriai 

Ilmaras Embrektas
Jonas Menkis
Aldona Talutienė
Vaida Trofimišinienė
Algirdas Navickas (laikinai ėjęs direktoriaus pareigas)

Žymūs mokytojai 

Janina Vaitiekūnienė;
Julė Bakanienė;
Apolonija Koževnikovienė, direktoriaus pavaduotoja neformaliam ugdymui;
Juozas Vaičekauskas.

Žymūs mokiniai 

Antanas Ivanauskas, inžinierius, politinis veikėjas;
Antanas Kripavičius, politinis veikėjas;
Juozas Naujalis, kompozitorius;
Edvinas Stankūnas

Nuorodos 
 Svetainė

Kauno rajono savivaldybės mokyklos
Lietuvos gimnazijos
Raudondvaris
Vilkijos gimnazija

Vilkijos gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilkijoje (Kauno raj.), Čekiškės g. 73, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 191089910.

Istorija 
Pirmoji mokykla Vilkijoje buvo atidaryta 1919 m. spalio 24 d. išnuomoto gyvenamo namo patalpose. Įkurtos mokyklos vedėjas Simonas Aksamitauskas iš Kauno mokyklų gavo keletą keturviečių suolų ir 15 mokinių grupei pradėjo pirmuosius mokslo metus. Tai buvo svarbus įvykis Vilkijos valsčiaus gyvenime. 1920 m. spalio mėn. mokykla persikėlė į pastatą Vydūno g. 70. 1942–1943 m. išleista pirmoji Vilkijos gimnazistų laida.

1963 m. mokyklai pastatytas naujas pastatas. Sovietmečiu buvo P. Cvirkos vidurinė mokykla. 2004 m. prie Vilkijos vidurinės prijungta Pagirių pradinė mokykla. 2007 m. kovo 5 d. suteiktas gimnazijos statusas.

Direktoriai 
 Bronius Naujokaitis
 2007 m. Antanas Švedas

Žymūs mokytojai 
 Stasys Liutvinavičius, mokytojas-ekspertas
 Jonas Mašiotas, matematikos vadovėlių autorius
 Genovaitė Randienė
 Petras Rumšas, matematikas, pedagogas

Žymūs mokiniai 
 Romas Abromavičius, dailininkas
 Alfonsas Ambraziūnas, skulptorius
 Vytenis Lipkevičius, krepšininkas
 Petras Cvirka, rašytojas, mokėsi Vilkijos progimnazijoje 1922–1926 m.
 Vladas Česas, nusipelnęs meno veikėjas, dainininkas
 Algis Tomas Geniušas, Lietuvos Jungtinių Tautų asociacijos prezidentas
 Kazys Grigas, tautosakininkas
 Andrius Gudžius, disko metikas
 Kęstutis Jakelis, Seimo narys
 Vytautas Kubilius, literatūros kritikas
 Eimutis Kvoščiauskas, teatro ir televizijos aktorius
 Benediktas Marijonas Marma, biologijos mokslų daktaras
 Pranas Mikalauskas-Antalkis rašytojas, kraštotyrininkas
 Stasys Padleckas, muzikos mokytojas, chorvedys
 Valentina Pancernienė, literatė
 Aldona Rimdeikienė, muziejininkė-etnografė
 Violeta Skirgailaitė, skulptorė
 Algimantas Julijonas Stankevičius, dailininkas, poetas
 Rimas Vaišnora, fizikos mokslų daktaras
Andrius Gudžius, disko metikas

Nuorodos 
 Mokyklos svetainė

Lietuvos gimnazijos
Kauno rajono savivaldybės mokyklos
Vilkija
Klaipėdos Eduardo Balsio menų gimnazija

Klaipėdos Eduardo Balsio menų gimnazija – valstybinė dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdoje, Statybininkų pr. 2, vykdanti pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190979923. Steigėjas LR švietimo ir mokslo ministerija. Mokosi gabūs menui 6-19 metų moksleiviai.

Istorija 
E. Balsio menų gimnazija įsikūrusi pietinėje Klaipėdos dalyje. Į rašytinius šaltinius ši vietovė pateko tik XVI a. Manoma, kad senovėje čia būta miškų ir pušynų, besitęsusių iki Šernų ir Kairių girių, kurie vėliau iškirsti, kadangi miestui reikėjo medienos. Pirmą kartą Gedminų ūkis (Gedmin-Herde) paminėtas 1588 m., kaip priklausantis Klaipėdos raštvedžiui Vilhelmui Wirgauder‘iui. 1851 m. didžiąją Gedminų dvaro dalį įsigijo Karlas Fridrichas Gubba. Jis pastatė rūmus, sutvarkė žirgyną, įsigijo žemės ūkio mašinų. Apie 1900 m. čia atidaryta pradinė mokykla.

1965 m. dvaro teritorija įjungta į miesto teritoriją. 1978 m. dvaras rekonstruotas, siekiant pritaikyti mokymo įstaigai. Menų mokykla įsteigta 1983 m. sausio 1 d., tuometinės LSSR aukštojo ir specialiojo viduriniojo mokslo ministerijos 1982 m. gruodžio 29 d. įsakymu Nr. 631. 1984 m. prie mokyklos iškilo priestatas su valgykla ir bendrabučiu. 1983–1985 m. buvo vadinama Klaipėdos vidurine internatine meno mokykla. 1985 m. mokyklai suteiktas kompozitoriaus Eduardo Balsio (1919–1984) vardas. 1985–1993 m. veikė Klaipėdos Eduardo Balsio vidurinė meno mokykla-internatas. 1993 m. mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2007 m. gruodžio 18 d. atidarytas gimnazijos muziejus.

Direktoriai 
 1983–1992 m. Albertas Rožė
 1992–1999 m. Vidmantas Bėkša
 nuo 1999 m. Gintautas Misiukevičius

Literatūra 
 Trumpa Gedminų dvaro istorija: leidinys skirtas Klaipėdos Eduardo Balsio menų gimnazijos 20-ties metų jubiliejui / Norbertas Stankevičius, Justina Petreikienė. – Klaipėda: Libra Memelensis, 2003. – 14 p.: iliustr. – ISBN 9955-544-18-X
 Mokykla, kurią globoja mūzos: Klaipėdos Eduardo Balsio menų gimnazija: albumas / Jūratė Kavaliauskienė, Raimonda Garšvaitė, Giedra Jonušaitė. – Klaipėda: Eglės leidykla, 2009. – 83 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-542-84-1

Nuorodos 

 Mokyklos svetainė

Lietuvos meno mokyklos
Lietuvos gimnazijos
Balsio
The White Stripes

„The White Stripes“ – dviejų narių amerikiečių alternatyvaus roko grupė, kilusi iš Detroito. Duetą sudaro Jack bei Meg White. Kelerius metus buvo skelbiama, kad jie brolis ir sesuo, tačiau vėliau paaiškėjo, kad jiedu – išsiskyrusi pora. Pora visuomet tikino, jog yra brolis ir sesuo, tačiau paslaptį atskleidė Meg dėdė. Vestuvių ceremonija įvyko 1996 m. „White Stripes“ pirmieji pradėjo savo baltai raudoną su juodais elementais stilių, o po kiek laiko jį perėmė „My Chemical Romance“, „Green Day“ ir pan. 2007 m. buvo išleistas paskutinis „White Stripes“ albumas „Icky Thump“, o geriausiu laikomas „Elephant“ (2003).

Grupė išsiskyrė 2011 m. vasario 2 d.

Sudėtis 
 Jack White – vokalas, gitara, klavišiniai
 Meg White – pritariamasis vokalas, būgnai, perkusija, klavišiniai

Diskografija 

 The White Stripes – (1999)
 De Stijl – (2000)
 White Blood Cells – (2001)
 Elephant – (2003)
 Get Behind Me Satan – (2005)
 Icky Thump – (2007)

Apdovanojimai 

 2002 MTV Video Music Award už geriausius specialiuosius efektus klipe Fell in Love with a Girl
 2002 MTV Video Music Award už geriausią montažą Fell in Love with a Girl
 2002 MTV Video Music Award už geriausiai „prasilaužusį“ video Fell in Love with a Girl
 2003 MTV Video Music Award už geriausią montažą Seven Nation Army
 2003 MTV Europos muzikos apdovanojimai geriausi rock atlikėjai
 2004 Brit Award geriausiai tarptautinei grupei
 2004 Brit Award už geriausią singlą Seven Nation Army
 2004 Grammy Award už geriausią alternatyvios muzikos albumą Elephant
 2004 Grammy Award už geriausią roko dainą Seven Nation Army
 2006 Grammy Award už geriausią alternatyvios muzikos albumą Get Behind Me Satan
 2008 Grammy Award už geriausią alternatyvios muzikos albumą Icky Thump
 2008 Grammy Award už geriausią dueto ar grupės roko atlikimą Icky Thump

Nuorodos 
 

JAV roko atlikėjai
Klaipėdos universiteto Žemynos gimnazija

Klaipėdos universiteto „Žemynos“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Klaipėdoje, Kretingos g. 23, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190440267.

Istorija 
„Žemynos“ gimnazija darbą pradėjo 1965 m. rugsėjo 1-ąją dieną. Susirinko 1313 mokinių, 51 pedagogas. Pirmasis direktorius – Bronius Mažonas. Mokslo metai prasidėjo pavėluotai. Buvo suformuotos dvi klasės su sustiprintu vokiečių kalbos mokymu. Jau pirmaisiais 1965/1966 m. miesto meno saviveiklos apžiūroje ir spartakiadoje laimėtos pirmos vietos. Nuo 1968 m. mokyklai vadovavo Janina Gureckienė. Direktorė sugebėjo sutelkti kolektyvą kūrybiniams ieškojimams: buvo kuriama kabinetinė darbo sistema mokykloje, tobulinami pamokų tipai, sukurti 9 rašomųjų lentų variantai, mokomajai technikai pritaikyti rašomieji stalai.

Nuo 1970 m. mokykla dirba kabinetine sistema. Stiprėjo mokyklos materialinė bazė. 1979 m. mokykla sportinių bazių apžiūroje laimėjo I vietą. 1983–1995 m. mokyklai vadovavo Algirdas Januška. Jis daug dėmesio skyrė meninių kolektyvų veiklai: 1985 m. mokykla už meno saviveiklą apdovanota Didžiuoju gintaro prizu. 1995–1999 m. mokyklai vadovavo Regina Petreikienė. Naujas mokymo turinys reikalavo naujų darbo formų ir metodų. Buvo kuriama demokratiška ir darbinga atmosfera; tobulinami mokymo metodai, diegiami projektiniai darbai. 1998 m. gegužės 28 d. Klaipėdos miesto tarybos nutarimu Nr. 97 mokyklai suteiktas „Žemynos“ vardas. Nuo 1999 m. mokyklai vadovauja Rita Podoliankienė.

Direktoriai 
 1965 m. Bronius Mažonas
 1968 m. Janina Gureckienė
 1983 m. Algirdas Januška
 1995 m. Regina Petreikienė
 1999 m. Rita Podoliankienė

Nuorodos 
Mokyklos svetainė

Lietuvos gimnazijos
Žemynos
Vėjų rožė

Vėjų rožė () - grafikas, kurį naudoja meteorologai atvaizduoti tam tikroje vietoje vyraujančias vėjų kryptis ir greitį. Vėjų rožės būna dvejopos:
 Vėjų rožė - žvaigždės formos figūra, kurios spinduliai rodo vėjo kryptis. Klasikinės vėjų rožės paprastai rodydavo 32 vėjų kryptis (32 geografines kryptis). Prie šių krypčių gali būti surašyti tos vietovės vėjų pavadinimai  . Dabar piešinys, kuris rodo tik geografines kryptis, o ne vėjų pavadinimus, paprastai vadinamas kompaso rože ().
 Vėjų rožė - radialinio grafiko rūšis, vaizduojanti vyraujančių vėjų kryptis ir jų stiprumą arba dažnį. Kampas - tai kampinis abscisių ašies analogas, rodantis vėjo kryptį (pasaulio šalis, iš kur vėjas pučia), o rožės lapelio ilgis (ordinatės analogas) rodo vėjų dažnį. Kartais lapelio stulpelis nuspalvotas skirtingomis spalvomis, kurios rodo tos krypties vėjų greitį. Vėjų rožės braižomos tam tikrai vietovei ir tam tikram laikotarpiui.
Informacija, esanti vėjų rožės tipo grafike, gali būti pavaizduota ir paprastoje histogramoje.

Šaltiniai

Nuorodos 
Vėjų rožių Lietuvoje archyvas meteo.lt

Vėjai
Lazdijų Motiejaus Gustaičio gimnazija

Lazdijų Motiejaus Gustaičio gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Lazdijuose, Vytauto g. 13, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas 190608487. Steigėjas Lazdijų rajono savivaldybės taryba.

Filialas: Lazdijų Motiejaus Gustaičio gimnazijos Nemajūnų skyrius.

Istorija 

Seinų „Žiburio“ gimnazija Lazdijuose įkurta 1920 m. sausio 12 d. Jos įkūrėjas ir pirmasis direktorius kunigas, poetas Motiejus Gustaitis (1870–1927 m.). Gimnazija patalpas nuomojo, jos buvo nepritaikytos mokyklos darbui, todėl 1923 m. buvo gavusi Seinų apskrities valdybos pašalpą. Mokykloje veikė choras, orkestras, skautai ir „Vaidilučių“ organizacija. 1928–1931 m. vokiečių ir lietuvių kalbos mokytoja dirbo poetė Salomėja Nėris. 1938 m. mokykla tapo valstybine. 1975 m. pastatytas centrinis mokyklos pastatas.

1995 m. vidurinei mokyklai suteiktas jos įkūrėjo Motiejaus Gustaičio vardas. 1995 m. sukurta mokyklos vėliava, 1999 m. himnas. 2006 m. Lazdijų Motiejaus Gustaičio vidurinei mokyklai suteiktas gimnazijos statusas. 2006 m. gruodžio 19 d. baigtas rekonstruoti gimnazijos pastatas. Kiekvienais metais mokyklos bendruomenė pažymi Motiejaus Gustaičio (vasario 27 d.) ir Salomėjos Nėries (lapkričio 17 d.) gimtadienius. 2020 m. prijungtos 3 rajono mokyklos – Aštriosios Kirsnos mokykla, Krosnos mokykla ir Kučiūnų mokykla.

Direktoriai 
 1920 m. Motiejus Gustaitis
 kun. dr. Jonas Starkus
 1936–1940 m. Antanas Lakiūnas
 1940–1941 m. Juozas Treinys
 1941–1944 m. Antanas Masionis
 1944–1946 m. Albinas Stanulis
 1946–1947 m. Antanas Urbanavičius
 1947–1948 m. Morisas Zefas
 1948–1950 m. A. Laurinaitis
 Zigmas Petrauskas
 Vladas Mikelionis
 Birutė Vanagienė
 Česlovas Šerkšnas
 Roma Giedraitienė
Jurgita Mozerienė

Nuorodos 

 Mokyklos svetainė
 Daiva Mikalauskienė. Tautinės, kultūrinės ir švietėjiškos veiklos ryšiai tarp Seinų krašto ir Lazdijų

Lazdijai
Lietuvos gimnazijos
Lazdijų rajono savivaldybės mokyklos
Bora

Bora (; ; ; slovėn. burja; ) – šiaurės ar šiaurės rytų katabatinis vėjas Adrijos pakrantėse, Graikijoje, Turkijoje, Rusijoje.

Gūsinga bora dažnai žiemą pučia Dalmatijoje ir likusioje rytinėje Adrijos jūros pakrantėje. Bora stipriausiai pučia, kai už Dinarų kalnų grandinės esančiuose snieguotuose kalnuose būna arktinė aukšto slėgio zona, o piečiau, virš šiltesnės Adrijos jūros būna žemo slėgio zona (tai 1876 m. paaiškino meteorologas Vrangelis (Wrangel)). Naktį, kai oras dar labiau atšąla ir jo tankis dar labiau padidėja, bora sustiprėja. Bora pučia poros šimtų metrų storio pažeminiame sluoksnyje.

Bora pagal meteorologines sąlygas vadinama dvejopai:
 giedroji bora (, ) – bora, pučianti esant giedrai.
 tamsioji bora (, ) – bora, kai kalnų viršūnėse susidaro debesys ir lydami juda link jūros.

Labai stipri bora pučia Velebito kalnuose Kroatijoje. Ši pajūryje esanti 145 km ilgio kalnų grandinė klimatiškai skiria ryškiai žemyninio klimato vidinius rajonus ir Adrijos pakrantę su Viduržemio tipo šiltu klimatu. Bora susidaro kaip reiškinys, sulyginantis sąlygas šiuose regionuose. Staigiai ramią giedrą dieną kylanti bora labai pavojinga buriuotojams, stiprūs gūsiai didina avaringumą keliuose. Kroatijoje ties Senjo, Stara Novalja, Karlobago miestais ir ties pietiniu Sveti Rok tunelio galu boros greitis gali siekti 220 km/val. 2006 m. kovo 15 d. vėjo gūsio greitis ties Pago tiltu siekė 235 km/val.

Bora taip pat būdinga Slovėnijos Kraso regionui ir Italijos Carso regionui, kur ties Triesto įlanka klintinės aukštumos skiria žemą Adrijos pakrantę nuo Alpių. Bora čia būna labai dažnai, todėl tai paveikė ir vietinį gyvenimo būdą bei architektūrą. Pakrantės miestų gatvės labai siauros, ir tai dalinė apsauga nuo stiprių borų. Slovėnijos pakrantės ir Triesto provincijos pastatų stogai dažnai apdėti akmenimis, kad vėjas nenuplėštų stogų dangą. Trieste išilgai takų kartais ištempiamos virvės ar grandinės, kad būtų lengviau vaikščioti.

Stipri bora pučia ir Rusijoje Novorosijsko apylinkėse. Čia bora pučia apie 40 dienų per metus. Prieš prasidedant borai ties kalnų viršūnėmis pasirodo tiršti debesys. Vėjas pradžioje būna nepastovus, jo kryptis ir stiprumas kaitaliojasi, bet palaipsniui jis stiprėja ir ima pūsti tik viena kryptimi. Markotcho perėjoje ties Novorosijsku buvo užfiksuotas beveik 60 m/s (216 km/val.) greitis. Bora Novorosijsko pakrantėje kartais griauna statinius, pvz., 2002 m. pučiant borai žuvo kelios dešimtys žmonių. Jūroje stiprėja bangos, jos užplūsta krantą, kuris stiprių šalčių (ties Novorosijsku iki -25 – -30 °C) metu pasidengia ledo sluoksniu.

Bora pučia ir Naujosios Žemės, Baikalo pakrantėse.

Nuorodos 
 The Bora Wind of the Aegean Sea
 Winds. Bora – Adriatic Sea 
 ITALY – the Prevailing Winds .
 Winde im Mittelmeer: Die Bora
 Перемена погоды, будет Бора (Keičiasi oras, bus bora – Novorosijskas)

Iliustracijos:
 Bora, strong NE wind – Makarska, Southern Dalmatia 
 Karte Map Wind Mittelmeer (vėjai Viduržemio jūros regione)

Vėjai