joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Andžejus Maksimilianas Fredro

Andžejus Maksimilianas Fredro (; apie 1620–1679 m. balandžio 28 d., Peremyšlis) – Lenkijos publicistas, filosofas, moralistas, valstybinis veikėjas ir karinis vadovas, Podolės vaivada, Lvovo kaštelionas nuo 1654 metų, Krasnosensko seniūnas, senatorius, delegatas ir seimo maršalka nuo 1652 metų.

Fredro kūriniai duoda supratimą apie XVII amžiaus lenkų aristokratijos idėjas, – Fredro įrodinėjo, kad valstietis yra gimęs vergauti ir negali naudotis laisve. Fredro vadino „lenkų Tacitu“.

Darbai 

 „Militaria“ (Amsterdamas, 1668 ir Leipcigas, 1757)
 „Gesta populi poloni sub Henrico Valesio“ (Dancigas, 1652; Kondratovičiaus vertimas į lenkų kalbą, SPб., 1855);
 „Monita politico-moralia“ (Dancigas, 1664);
 „Vir Consilii“ (leidimas po mirties, Lvovas, 1730).

Šeima 

 Tėvas – Jurijus Steponas Fredro (m. 1634) – stalininkas.
 Motina – Katerina Berecka
 Žmona – Katerina Gudzinska
 Dukra – Tereza Ana Fredro
 Dukra – Ana Vinčensa Fredro
 Sūnus – Jurgis Boguslavas Fredro
 Sūnus – Stanislovas Juozapas Fredro

Literatūra 

 Фредро, Андрей-Максимилиан // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона: В 86 томах (82 т. и 4 доп.). – СПб., 1890–1907.
 Czapliński W. Fredro Andrzej Maksymilian, Polski Słownik Biograficzny, vol. VII, p. 114.

|-

Lenkijos bajorai
Podolės vaivados
ATR seimo maršalkos
Lvovo kaštelionai
Edvardas Paulavičius

Apie kitą žmogų (pedagogą) tokia pat pavarde ir vardu žr. Edvardas Paulavičius (1837)

Edvardas Paulavičius (1825 m. birželio 7 d. Turgeliuose, Rusijos imperija – 1909 m. vasario 10 d. Lvovas, Austrija-Vengrija) – dailininkas, rezistentas.

Biografija 

Gimė 1825 m. birželio 7 d. Turgeliuose. Mokėsi Slanimo, Žyrovičių mokyklose, baigė Slucko gimnaziją, studijavo Vilniaus medicinos-chirurgijos akademijoje. Tapybos mokėsi privačiai Kanuto Rusecko dirbtuvėje. Vėliau mokėsi Peterburgo dailės mokykloje, 1853 m. gavo dailininko vardą, 1859 m. – piešimo mokytojo teises. Ir Vilniuje, ir Peterburge aktyviai dalyvavo patriotiniame judėjime, artimai bendravo su Z. Sierakausku. Už dalyvavimą 1863 m. sukilime buvo ištremtas, po amnestijos gyveno Lvove, dirbo vietos muziejuje konservatoriumi, keliavo po Italiją, Prancūziją. E. B. Paulavičius nutapė portretų, peizažų, parašė straipsnių dailės klausimais, išleido atsiminimų knygą. Lietuvos dailės muziejuje saugomi darbai: „Autoportretas“ (1853), Liudviko Petravičiaus portretas (1844). 1900 m. rašė straipsnius į laikraštį Gazeta Lwowska, 1906 m. rašė straipsnius į laikraštį Kurier Litewski. Susirašinėjo su Elze Ožeškiene. Mirė 1909 m. vasario 10 d. Lvove.

Literatūra

 T. Krzywicki, Litwa: Przewodnik, Oficyna Wydawnicza "Rewasz", 2005, ISBN 8389188406.
 Ł. U. Marakou, Represawanyja literatary, nawukowcy, rabotniki aswiety, gramadskija i kulturnyja dziejaczy Białarusi, 1794-1991. Enc. dawiednik. U 10 t. T.2. - Mn:, 2003. ISBN 985-6374-04-9.

Šaltiniai

Lietuvos dailininkai
Ukrainos dailininkai
1863 m. sukilėliai
2014 m. Italijos Grand Prix

2014 m. Italijos Grand Prix – 13-tasis 2014 m. Formulės 1 sezono etapas. Jis vyko rugsėjo 5-7 dienomis Moncos trasoje.

Kvalifikacija 

Pastabos:
 – Daniil Kvyat kvalifikavosi 11 vietoje, tačiau gavo 10 vietų baudą už šešto sezone variklio naudojimą.

Lenktynės 

Pastabos:
 PL (pit lane) – boksai.
 – Kevin Magnussen finišavo septintas, tačiau gavo 5 sekundžių baudą už kontaktą su Valtteri Bottas.
 – Marcus Ericsson startavo iš techninės aptarnavimo zonos dėl geltonų vėliavų ignoravimą treniruočių metu.
 – Esteban Gutiérrez finišavo 19 vietoje, tačiau gavo 5 sekundžių baudą už kontaktą su Romain Grosjean.

Čempionato įskaitos 

Lenktynininkų įskaita

Komandų įskaita

 Rodomos tik pirmos 5 įskaitų vietos.

Šaltiniai 

Formulės 1 Grand Prix
2014 sporte
Italijos automobilių lenktynės
Meghadūta

Meghadūta () – žymi indiška poema, parašyta garsaus klasikinio sanskrito poeto Kalidasos.

Tai 111 posmų (šlokų) tekstas, suskirstytas į dvi dalis (Purvamegha ir Uttaramegha). Kūrinyje pasakojama apie dievui Kuberai pavaldų jakšą, kuris už savo pareigų neatlikimą buvo metams ištremtas į Vidurio Indiją (Ramagirio kalną). Jis įkalba praplaukiantį debesį jį nunešti pas savo žmoną į Alaką (Himalajuose, prie Kailašo kalno). Kūrinyje vaizdžiai aprašomi reginiai nuo debesies, gausu gamtos vaizdinių.

„Meghadūta“ parašyta mandakranta metru, turi daug panašumų su vėlesniu Vedantos Dešikos kūriniu Haṃsasandeśa („žąsies pranešimas“). Pirmasis „Meghadūtą“ į anglų kalbą išvertė britas Horace Hayman Wilson (1816 m.). Vėliau išversta ir į kitas Europos bei Indijos kalbas.

Nuorodos 
 Vilsono angliškas vertimas
 Originalus tekstas

Indijos literatūra
Poemos
Napoleonas Riauba

Napoleonas Riauba (1860 m. Dieveniškėse, Rusijos imperija – 1929 m. gruodžio 11 d. Vilniuje, Antroji Lenkijos Respublika) – žurnalistas, teatro kritikas, rašytojas, kraštotyrininkas.

Biografija 

Gimė 1860 m. Dieveniškėse. Baigęs gimnaziją Vilniuje išvyko mokytis teisę į Varšuvos universitetą. 1890 m. buvo vienas iš slaptos švietimo draugijos įkūrėjų. 1895 m. grįžo į Vilnių, kur rašė straipsnius į įvairius žurnalus ir laikraščius. Nuo 1905 m. dirbo laikraščio Kurier Litewski redakcijoje. 1909 m. išleido pirmąjį kelionių vadovą po Lietuvą ir Baltarusiją Przewodnik po Litwie i Białejrusi. Parašė du romanus, 1896 m. Stryjowa spuścizna, o po penkerių metų Żyrowisko litewskie. Mirė 1929 m. gruodžio 11 d. Vilniuje, palaidotas Bernardinų kapinėse. Sūnus Mykolas Riauba dailininkas.

Šaltiniai

Lenkijos žurnalistai
Lietuvos kraštotyrininkai
Lenkijos rašytojai
Stanislovas Ferdinandas Rževuskis

Stanislovas Ferdinandas Rževuskis (1737, Podchorcas – 1786 m. birželio 16 d., Pogrebiščė) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas. Lietuvos didysis pastalininkas (1759–1760 m.) ir Lietuvos didysis vėliavininkas (1762–1782 m.), rotmistras (1755 m.), Karūnos armijos generolas-majoras (1757 m.), Chelmo seniūnas. Austrijos armijos feldmaršalas.

Biografija 
Lenkų magnatų kilnios Rževuskių giminės atstovas, herbo „Kšivda“ savininkas. Vyresnysis Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Vaclovo Petro Rževuskio (1705–1779) ir Anos Liubomirskos (1714–1763) sūnus. Jaunesnieji broliai – Lietuvos armijos generolas-leitenantas Juzefas (1739–1816) ir Karūnos lauko etmonas Severinas Rževuskis (1743–1811).

Buvo renkamas pasiuntiniu į seimus. 1755 metais Stanislovas Ferdinandas Rževuskis tapo rotmistru, 1757 metais gavo Karūnos armijos generolo-majoro laipsnį. 1759 m. rugsėjo 24 d. Stanislovas Rževuskis gavo Lietuvos didžiojo pastalininko pareigybę, o 1760 m. gegužės 30 d. tapo Lietuvos didžiuoju vėliavininku.

1764 metais buvo išrinktas nuo Vilkmergės pavieto į konvokacinį seimą. 1764 metų gegužės 7 dieną pasirašė manifestą, kuriame pripažino neteisėtą Rusijos armijos buvimą Varšuvoje.

1760 metais tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.

Šeima 
1758 m. birželio 13 d. vedė kunigaikštytę Kateriną Karoliną Radvilaitę (1740–1789), Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus vaivados, kunigaikščio Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės (1702–1762) ir Uršulės Pranciškos Višnioveckos (1705–1753) dukterį. Vaikai:

 Severinas Rževuskis
 Adomas Stanislovas (1760–1825), Vitebsko kaštelionas, Mogiliovo gubernijos bajorų maršalka
 Teofila Rževuska (1762–1831), 1-as vyras nuo 1786 metų kunigaikštis Pranciškus Ksaveras Liubomirskis (1747–1819), 2-as vyras nuo 1801 metų Augustas Jeronomas Broel-Pliateris (1750–1803)
 Pranciška Rževuska, Krizostomo Rdultovskio žmona
 Karolina Rževuska, Mykolo Obuchovičiaus žmona

Išnašos 
 Rževuskių genealogija

Rževuskiai
Lietuvos pastalininkiai
Lietuvos didieji vėliavininkai
Chelmo seniūnai
ATR Seimo atstovai
Deveikių namas

Deveikių namas – namas Ukmergėje, centre, Vytauto g. 49, regioninės reikšmės architektūrinis, istorinis, memorialinis kultūros paveldo objektas, pastatytas 1912–1913 m. Įžymus tuo, kad tais metais, dar prie caro valdžios, pirmą kartą atgimstančios Lietuvos valstybės istorijoje pastato fasadas buvo papuoštas Vyčiu. Pastatas ukmergiškių nuo seno vadinamas Meškų namu, nes jį puošia meškų skulptūros. Statinys 2008 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).

Istorija 

Namą 1913 m. pasistatė Ukmergės verslininkai Kazimieras ir Teofilė Deveikiai. Caro policija norėjusi nuimti Vytį nuo pastato, bet savininkas apsigynęs, aiškindamas, kad tai esąs Šv. Jurgis. Name užaugo Deveikių duktė, visuomenės veikėja, teisės istorikė Jonė Deveikė (Deveikytė–Navakienė). Deveikiai čia gyveno iki Antrojo pasaulinio karo. Jo metu pastato vidus išdegė, tačiau išorinės sienos liko stovėti. Vytis sunaikintas 1940 m. Pačios J. Deveikės žodžiais, bolševikai jų namų Vytį iškapoję. Ilgainiui nebeliko ir meškų horeljefinių skulptūrų. Namas paverstas daugiabučiu – tokia jo paskirtis ir iki šiol.

1920–1931 m. šiame pastate veikė viena iš dviejų Lietuvoje buvusių lenkų gimnazijų – Ukmergės lenkų gimnazija.1932–1938 m. čia buvo dalis valstybinės lietuviškos gimnazijos patalpų, 1938 m. – amatų mokykla.

1999 m. buvo padarytos netikslios meškų skulptūrų kopijos (skulpt. M. Strioga). 2009 m. pastato fasadas buvo renovuotas, atkurtas Vytis, panaikinant vainiką imituojantį autentišką dekorą ir padarant arkinę nišą. 2009 m. Ukmergėje vykstant Baltijos kelio jubiliejui skirtiems renginiams, prie šio namo buvo pašventintas naujasis Vyčio bareljefas (atkūrė skulptorius Viktoras Žentelis) ir atidengta memorialinė lenta, kurioje suminėtos namo istorijos datos.

Architektūra 

Pastato rizalitą puošia reljefinis lietuviškas Vytis. Kitas išskirtinis pastato elementas – cementinės meškų skulptūros, „pakabintos" ant šoninių rizalitų karnizų. Gatvės fasado tarplangiuose – piliastrai su stilizuotais kapiteliais, papuošti lapų girliandomis – festonais. Dekoratyviniai elementai su augaliniais motyvais panaudoti ir frize, taip pat įdubose tarp langų.

Fasadų architektūrinis sprendimas – vyraujanti istorizmo stilistika su modernizuoto neoklasicizmo ir moderno stilistiniais elementais. Tai vienintelis Ukmergėje secesinės architektūros stiliaus pastatas.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Vytauto Deveikio namas 
 Architektūros objektai: K. ir T. Deveikių namas 
 Žvilgsnis į tarpukario Ukmergę

Ukmergės statiniai
2014 m. Belgijos Grand Prix

2014 m. Belgijos Grand Prix – 12-tos 2014 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko rugpjūčio 22-24 dienomis Spa-Francorchamps trasoje.

Kvalifikacija

Lenktynės 

Pastabos:
 - Kevin Magnussen finišavo šeštoje vietoje, bet po finišo gavo 20 sekundžių baudą už incidentą su Fernando Alonso.

Čempionato įskaitos 

Lenktynininkų įskaita

Komandų įskaita

 Rodomos tik pirmos 5 įskaitų vietos.

Šaltiniai 

Formulės 1 Grand Prix
2014 sporte
Kaniūkų žudynės

Kaniūkų žudynės – masinės civilių gyventojų žudynės, kurias 1944 m. sausio 29 d. Kaniūkų kaime įvykdė sovietiniai partizanai, kaip parodomąją baudžiamąją akciją už kaimo gyventojų nenorą bendradarbiauti. Vėliau sovietų ir žydų leidiniuose teigta, kad vietos gyventojai, daugiausiai lietuviai, lenkai ir baltarusiai, buvo profašistiniai ir kėlė grėsmę sovietiniams partizanams. Vietos gyventojų teigimu, jie neturėjo ryšių su vokiečių valdžia ir kaime buvo tik keli vyrai, kurie turėjo šautuvus apsiginti nuo banditų.

Istorija 

1943 m. rudenį Kaniūkų kaime (tuomet geriau žinotam lenkišku pavadinimu Koniuchy) susikūrė vietinės savisaugos dalinys. Savisaugininkai trukdė raudoniesiems partizanams veikti, ginklu gynė jų grobiamą derlių, gyvulius, kitų turtą, nepakluso reikalavimams nusiginkluoti. Nepajėgdami kontroliuoti padėties pietryčių Lietuvoje ir nuslopinti ginkluotų kaimų savisaugininkų priešinimosi, sovietiniai kariai griebėsi žiaurios parodomosios baudžiamosios akcijos. 1944 m. sausio 29 d. 6 val. apie 150 banditų (žydų, rusų), ginkluotų 1 sunkiuoju kulkosvaidžiu, 3 lengvaisiais kulkosvaidžiais, automatiniais pistoletais, šautuvais ir granatomis, puolė Kaniūkų kaimą. Jų rinktinė, įvairių šaltinių duomenimis, sudaryta iš „Mirtis okupantams“ (daugiausia buvę Kauno geto kaliniai žydai ir sovietiniai karo belaisviai), „Mirtis fašizmui“, „Keršytojas“, „Už pergalę“, „Kova“ (visų keturių partizanų dauguma – Vilniaus geto žydai), „Margiris“ būrių ir Raudonosios armijos Generalinio štabo spec. grupės narių, puolė ir sudegino kaimą. Beveik visi Kaniūkų gyvenamieji namai, dauguma ūkinių pastatų sudeginta. Nužudyti 35 (30-40) žmonės (vyrai, moterys, vaikai), 15 žmonių sužeista, daugelis jų sunkiai. Kaniūkų puolimas, sudeginimas ir susidorojimas su gyventojais – žiauriausia sovietinių partizanų akcija prieš Lietuvos kaimų savisaugą. Akciją yra aprašę jos dalyviai, sovietiniai partizanai Isaacas Kowalskis, Chaimas Lazaras, Aba Kovneris ir Paulas Bagrianskis. 

2004 m. Lietuvos teisėsauga pradėjo tyrimą dėl Kaniūkų žudynių ir siekė apklausti žydų veteranus, partizanus 2-ojo pasaulinio karo metu, tarp jų Yitzhak Arad, buvusį Jad Vašem vadovą ir tuometinį Tarptautinės komisijos nacių ir sovietinio okupacinių režimų nusikaltimams Lietuvoje įvertinti narį. Lenkijos Nacionalinio Atminimo institutas pradėjo savo žudynių tyrimą. Kai kuriose Vakarų ir žydų grupėse šie tyrimai buvo įvertinti kaip puolimas prieš antinacistinį pasipriešinimo judėjimą. Lietuvoje ir Lenkijoje buvo nuomonių, kad žudynės įrodo, kad sovietiniai partizanai užsiėmė ne vien kova prieš fašizmą. 2004 m. nužudytiems kaimo gyventojams pastatytas paminklas.

Literatūra 
 Cohen R., 2000 : The Avengers. Alfred A. Knopf, Nowy Jork.
 Kowalski I., 1969: A Secret Press in Nazi Europe: The Story of a Jewish United Organization. Central Guide Publishers, Nowy Jork.
 Lazar Ch., 1985: Destruction and Resistance. Shengold Publishers, Nowy Jork.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Rimantas Zizas. Žudynių Kaniūkuose pėdsakais
 Aprašymas apie žudynes I (ang.) 
 Aprašymas apie žudynes II (ang.) 

Šalčininkų rajono savivaldybė
Žudynės Lietuvoje
Agnijos magija

Agnijos magija – ketvirtasis lietuvių rašytojos Jurgos Ivanauskaitės romanas, pirmą kartą išleistas 1995 m. Išverstas į latvių kalbą. Šią knygą autorė yra pavadinusi mėgstamiausiu savo kūriniu, visgi kritikų ir skaitytojų „Agnijos magija“ liko beveik nepastebėta.

Pagrindinė veikėja Agnija išvykstą į Amsterdamą, kur ima vartoti narkotikus, susideda su indu, o galiausiai pačioje Indijoje nusprendžia ieškoti naujų mąstymo pamatų. Agnija trokšta tapti moterimi be vardo, be tėvynės, be praeities. Prieš dingdama be žinios ji spėja romano pasakotojai atiduoti rankraštį, kur aprašyti visi Agnijos nutikimai bei patirtys.

„Agnijos magija“ – tai paklydusios sielos dienoraštis, kuriame aprašomas siekis atkurti subyrėjusią tapatybę, atrasti tikrąsias vertybes. Visgi kaip ir daugelyje antrosios XX a. pusės tokio pobūdžio kūrinių, paieškos susijusios su svaiginimusi bei nevaržomu atsidavimu kūniškiems malonumams.

Nuorodos 

 Ketvirtasis Jurgos Ivanauskaitės romanas
 Ištraukos iš J. Ivanauskaitės knygos „Agnijos magija“

Jurgos Ivanauskaitės knygos
Romanai
Vaclavas Leščinskis (1576)

Vaclavas Leščinskis (1576–1628) – ATR valstybinis veikėjas, Kališo kaštelionas (1616–1618 m.), Kališo vaivada (1618–1620 m.), Karūnos pakancleris (1620–1625 m.), Karūnos didysis kancleris (1625–1628 m.), Didžiosios Lenkijos generalinis seniūnas (1628 m.), Bresto, Varecko, Grodecko ir Kamenecko seniūnas.

Biografija 
Lenkijos kilmingos magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Veniava“ savininkas. Brest-Kujavijos vaivados ir Radzievskio seniūno Rafalio Leščinskio (1526–1592) sūnus nuo antrosios santuokos su Ana Koržbok Zadavska. Vyresnieji broliai – Radzijevsko seniūnas Jonas (m. 1588/1589) ir Brest-Kujavijos vaivada Andžejus (apie 1559–1606).

Jo tėvai buvo pamaldūs protestantai, ir Vaclovas buvo auklėjamas kalvinizmo. Po savo tėvo Rafalio mirties Vaclavas Leščinskis apsigyveno giminės pilyje, Golochuve, kur teikė prieglobstį čekų broliams.

1601 metais Vaclavas Leščinskis perėjo iš kalvinizmo į Romos katalikų tikėjimą, po ko prasidėjo greitas karjeros augimas. Jo žmona Ana Razdraževska iki gyvenimo galo buvo ištikima protestantų religijai. 1616 metais gavo Kališo kašteliono pareigybę, 1618 metais tapo Kališo vaivada. 1620 metais Vaclavas Leščinskis buvo paskirtas Karūnos pakancleriu, 1625 metais tapo Karūnos didžiuoju kancleriu. 1628 metais buvo išrinktas Didžiosios Lenkijos generaliniu seniūnu.

Šeima 
Apie 1603 metus vedė Aną Rozdraževską (1586 – po 1619), Poznanės pakamario ir kašteliono Jono Rozdraževskio (apie 1543–1600) dukrą. Vaikai:

 Katerina Leščinska, 1-mas vyras Srodo seniūnas Stanislovas Gžimultovskis, 2-ras vyras Kališo vaivada Petras Opalinskis.
 Mariana Leščinska, Inovroclavo pakamario Andžejaus Tužinskio žmona
 Ana Leščinska, Haličo pakamario Jono Teodoriko Potockio (m. 1664) žmona
 Barbora Leščinska, Sntockio kašteliono Voiceko Miskovskio žmona
 Andžejus Leščinskis (m. 1658), Karūnos didysis kancleris ir Gneznensko arkivyskupas
 Vladislavas Leščinskis (m. 1679), Lenčicos vaivada
 Rafalis Leščinskis (apie 1614–1647), karaliaus pulkininkas
 Janas Leščinskis (m. 1657), Kijevo vyskupas

Išnašos 
 Magnatų Leščinskių giminės genealogija

|-

Leščinskiai
Kališo vaivados
Kališo kaštelionai
Karūnos pakancleriai
Karūnos didieji kancleriai
Ana Leščinska

Ana Leščinska (; 1699 m. gegužės 25 d., Tščebnica – 1717 m. birželio 20 d., Griuntalis, Vokietija) – Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Leščinskio ir Katerinos Opalinskos vyresnioji duktė, Prancūzijos karalienės Marijos Leščinskos sesuo.

Biografija 
Ana gimė 1699 m. gegužės 25 d. Stanislovo Leščinskio ir jo žmonos Katerinos Opalinskos šeimoje. Anos vardas suteiktas senelės iš tėvo pusės, kunigaikštytės Anos Jablonovskos garbei. 1703 m. gimė Anos sesuo Marija. 1704 m. jų tėvas tapo Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu.

Šeimoje Ana buvo tėvo numylėtinė. Gavo gerą išsilavinimą.

Mirė 1717 m. (būdama 18 metų) nuo pneumonijos Griuntalio mieste, Vokietija. Anos mirtį pagreitino prasidėjęs kraujavimas. Prie jos mirties momentu buvo sesuo.

Išnašos

Nuorodos 
 Профиль на geneall.net

Genealogija 

Leščinskiai
Ana Jablonovska

Ana Jablonovska (; 1660 m., Krokuva – 1727 m. rugpjūčio 29 d., Šamboras, Lauras ir Šeras, Prancūzija) – Lenkijos bajorė, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Stanislovo Leščinskio motina.

Biografija 

Ana gimė 1660 metais Lenkijos didžiojo etmono Stanislavo Jano Jablonovskio (1634–1702) ir Marianos Kazanovskos (1643–1687) šeimoje.

1667 metais ištekėjo už Rafaelio Leščinskio – Lenkijos valstybinio veikėjo ir magnato. Nuo tos santuokos gimė vienintelis sūnus Stanislovas Leščinskis – Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis, kuris vedė Kateriną Opalinską. Nuo tos santuokos gimė dvi dukros: vyresnė Ana, kuriai vardas buvo duotas senelės Anos Jablonovskos garbei, ir jaunesnioji Marija – Prancūzijos karalienė, Liudviko XV žmona.

Mirė Ana Šambore, Prancūzijoje 1727 m. rugpjūčio 27 d.

Literatūra 
 Mała Encyklopedia Wojskowa, 1967, Wydanie I
 Zieliński, Ryszard (1978). Polka na francuskim tronie. Czytelnik.
 Mora y Casarusa, Diego de; Sayol y Echevarria, José (1856). Los Héroes y las maravillas del mundo.

Nuorodos 

 Профиль на geneall.net
 Профиль на Genealogics.org

Išnašos 

Leščinskiai
Jablonovskiai
Balbriganas

Balbriganas (; ) – miestas šiaurės Fingale, Airijoje. 2011 m. surašymo duomenimis, mieste (su apylinkėmis) gyveno 19 960 gyventojų. Balbriganas nutolęs 32 km į šiaurę nuo Dublino. Miestus jungia geležinkelio linija. 1844 m. gegužės 25 d. atidaryta Balbrigano geležinkelio stotis. Šalia miesto eina M1 greitkelis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesto bendruomenė tinklalapis

Airijos miestai
Trečioji Prancūzijos Respublika

Trečioji Prancūzijos Respublika () buvo Prancūzijos laikotarpis nuo 1870 m., kai sužlugo Antroji Prancūzijos imperija, iki 1940 m., kai Prancūzijos pralaimėjimas Nacistinei Vokietijai lėmė Viši režimo įsigalėjimą. Vėliau Viši buvo pakeista Ketvirtąja Prancūzijos Respublika.

Ankstyvasis Trečiosios Respublikos laikotarpis buvo pažymėtas Prancūzijos-Prūsijos karu, kuris vyko iškart po imperatoriaus nuvertimo. Po karo griežtos reparacijų sąlygos, sudarytos prūsų, lėmė Elzaso-Lotaringijos praradimą, socialinę suirutę ir Paryžiaus bendruomenės įsteigimą. Pirmosios Trečiosios Respublikos vyriausybės svarstė grąžinti monarchiją, bet vėliau šie planai buvo atmesti. Taigi Trečioji Respublika, kuri turėjo tapti tik laikinąja Prancūzijos vyriausybe, tapo nuolatine.

Prancūzijos istorija
Vijuolių entomologinis draustinis

Vijuolių entomologinis draustinis – Šiaulių rajono savivaldybėje, įsteigtas 1992 m. norint išsaugoti Gubernijos miško entomofauną su retomis vabzdžių rūšimis. Bendras draustinio plotas 69,98 ha.

Lietuvos entomologiniai draustiniai
Šiaulių rajono saugomos teritorijos
Katerina Opalinska

Katerina Opalinska (); 1680 m. spalio 12 d., Poznanė – 1747 m. kovo 19 d., Liunevilis) – Lenkijos karalienė ir Lietuvos didžioji kunigaikštienė 1705–1708 ir 1733–1736 metais, Stanislovo Leščinskio žmona. Prancūzijos karalienės Marijos Leščinskos motina.

Biografija 
Katerina buvo Lenkijos magnato  Jono Karolio Opalinskio ir Sofijos Carnkovskos dukra. 1698 m. gegužės 10 d. ištekėjo už Stanislovo Leščinskio Krokuvoje. 1699 metais gimė jų pirma dukra Ana, mirė 1717 metais, 1703 metais gimė antra dukra Marija, būsima Prancūzijos karalienė, Liudviko XV žmona.

1704 metais jos vyras tapo Lenkijos karaliumi ir Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu dėka Švedijos karaliaus Karolio XII. 1709 metais buvo nuverstas nuo sosto, kada Švedų armija prarado valdžią Lenkijoje. Katerinos šeima išvažiavo į Švediją. Apsigyveno Kristianstado mieste. Švedijoje ji gerai susidraugavo su našlaujančia karaliene Gedviga Eleonora. Lenkiška karališka šeima buvo labai populiari Švedijoje, juos dažnai kvietė į priėmimus Švedijos aristokratai. 1712 metais Katerina aplankė Medevo miesto pirtis. 1714 metais, leidus Karoliui XII, šeima pervažiavo į Cvaibriucheną, Švedijos provinciją Vokietijoje. Ten jie gyveno iki karaliaus mirties 1718 metais. Po jo mirties jo šeima pervažiavo į Prancūziją, kur įsikūrė Elzase.

1725 metais dukra buvo išrinkta nuotaka Prancūzijos karaliui Liudvikui XV. Katerina Opalinska tapo Prancūzijos karaliaus anyta. Po dukros vestuvių Katerina ir Stanislovas gyveno Šato-dju-Šambore.

1737 metais Stanislovas tapo Lotaringijos hercogu. Skirtingai nuo Stanislovo, Katerina taip ir neprisitaikė prie gyvenimo Prancūzijoje ar Lotaringijoje, liudėjo savo gimtos Lenkijos. Buvusi karalienė buvo aprašyta kaip „mielaširdinga, mylinti labdaras moteris, tačiau tuo pat metu pakankamai griežta ir nuobodi asmenybė“. Kai tik tai jos vyras tapo Lotaringijos hercogu, pas jį atsirado didelis kiekis meilužių, įskaitant Kateriną Osolinską, Aną Mariją Osolinską, Mariją Luizą de Linanges, madam de Basompjer ir madam de Kambres. Nuo 1745 metų Stanislovas turėjo ilgalaikius santykius su markize de Bourflez. Visiems šiems santykiams Katerina negalėjo užkirsti kelio.

Katerina mirė 1747 m. kovo 19 d. Mirties dieną jos žentas Liudvikas XV įsakė surengti atminimo ceremoniją Notr-Damo katedroje, Paryžiuje. Katerinos kapas yra Notre Dame de Bonsecours bažnyčioje (Nansi mieste), šalia ilsisi Stanislovas ir dukra Ana.

Palikuonys

Literatūra 
 Zieliński, Ryszard (1978). Polka na francuskim tronie. Czytelnik.

Išnašos

Nuorodos 
 Профиль на geneall.net
 Профиль на Genealogics.org

Leščinskiai
Opalinskiai
Lenkijos karalienės
Lietuvos didžiosios kunigaikštienės
Eamonn Toal

Eamonn Toal – airių dainininkas, Airijos atstovas 2000 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse.

Biografija 
Eamonn gimė Kaslbleinio miestelyje, Airijos šiaurėje. Dainininko karjerą pastūmėjo daugelis jo šeimos narių, kurie buvo susiję su muzika, ypač jo tėvas Tommy Toal, kuris buvo profesionalus muzikantas. Sulaukęs pilnametystės, Eamonn persikėlė į Londoną, kur buvo roko ir džiazo muzikos grupių narys.

Grįžęs į Airiją 1992 m., muzikantas pradėjo koncertuoti baruose ir laisvalaikio įstaigose Dubline. 1995 m. atlikėjas buvo Eurovizijos dalyvio Eddie Friel pritariantysis vokalistas. Po to, jis periodiškai pasirodydavo per radiją ir televiziją.

2000 m. Eamonn dar kartą dalyvavo „Eurovizijoje“, šį kartą kaip atlikėjas. Konkurse pasirodęs su daina „Millennium of Love“, dainininkas užėmė šeštąją vietą (surinko 92 taškus). Tai geriausias Airijos rezultatas nuo telefoninio balsavimo sistemos įvedimo 1999 metais.

Diskografija 
 Aria Celtica (2000)

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

|-

Airijos atlikėjai
Airijos atstovai Eurovizijoje
2000 m. Eurovizijos dalyviai
Konstanty Górski

Konstanty Gurski (1868 m. Kazimieravoje, Rusijos imperija – 1934 m. Varšuvoje, Antroji Lenkijos Respublika) – dailininkas.

Biografija 

Gimė 1868 m. Kazimieravoje. Mokėsi Vilniaus Ivano Trutnevo piešimo mokykloje, vėliau – Sankt Peterburgo Dailės akademijoje, vadovaujamas prof. G. Villevaldės. Studijas gilino Miunchene, Paryžiuje ir Italijoje. Nuo 1894 m. gyveno Varšuvoje. Tapė daugiausia portretus, buitines ir istorines kompozicijas. Iliustravo A. Mickevičiaus, J. Slovackio, H. Sienkevičiaus, M. Rodzevičiūtės ir kt. literatūros kūrinius. Mirė 1934 m. Varšuvoje.

Šaltiniai 

Lenkijos dailininkai
Minerva šarvuotasis automobilis

Minerva šarvuotasis automobilis () – Pirmojo pasaulinio karo pradžioje Belgijoje sukurtas šarvuotasis automobilis. 

1914 m. rugpjūtį leitenantas Charles Henkart paprašė Cockerill Works kompaniją (Hobokenas, Belgija) du jo nuosavus civilinius turerius Minerva apšarvuoti, t. y., perdaryti į šarvuotuosius automobilius. Šie automobiliai buvo naudojami žvalgybinėms užduotims atlikti. 1914 m. rugsėjo 6 d. Henkart ir princas Baudouin žuvo papuolę į pasalą, bet tuo metu šarvuotosios „Minervos“ jau buvo serijinėje gamyboje.

Taip Belgija tapo pirmąja valstybe, kuri Pirmajame pasauliniame kare ėmė naudoti šarvuotuosius automobilius. Tiesa, pirmoji valstybė kare panaudojusi šarvuotuosius automobilius, yra Italija, ji juos panaudojo 1911-1912 m. Italijos-Turkijos kare.

Aprašas 
Kompensuojant padidėjusią automobilio masę galiniai ratai buvo sudvigubinti. Automobilis neturėjo durelių, kad šarvinis korpusas būtų standesnis. Įgulai tekdavo lipti per bortą. 
Kovos skyrius buvo vientisas (jį pagal formą vadindavo „vonia“), jame buvo vairuotojo, vado, kulkosvaidininko ir kulkosvaidininko padėjėjo vietos. Įgulos dydis svyravo nuo 3 iki 6, joje galėjo būti pora šaulių. Kovos skyrius priekyje buvo plokščias, o gale suapvalintas. Žiediniame pamate buvo įrengta kulkosvaidžio turelė, leidusi šaudyti į bet kurią pusę. Kulkosvaidis buvo standartinis oru aušinamas 8 mm Hotchkiss (1909, 1912 ar 1914 m. modelio), pridengtas skydu. 

Variklio liukas ir radiatorius buvo šarvuoti.

Tolesnė raida 
1914 m. į šarvuotuosius automobilius buvo perdaryta apie 30 „Minervų“, kol gamyklą užėmė Vokietijos kariuomenė. 

1916 m. konstrukcija buvo visiškai atnaujinta. Atviras korpusas buvo uždengtas stogu. Kulkosvaidis buvo paslinktas atgal, jį uždengė šarvinis bokštelis atvira nugarine puse. Buvo įrengtos dvejos durelės.

Bent viena „Minerva“ buvo apginkluota Puteaux 37 mm patranka. Kiek tokių „Minervų“ buvo pagaminta nėra žinoma.

Panaudojimas 
Šarvuotieji automobiliai „Minerva“ sudarydavo trijų automobilių būrius, kurie būdavo motorizuotų kavalerijos dalinių dalis. Minervos buvo naudojamos žvalgybai, pėstininkams paremti ugnimi, tolimiems reidams vokiečių kariuomenės užnugaryje. Jų pravažumas buvo gana ribotas. 

Vokiečių kariuomenė buvo trofėjais paėmusi 4 „Minervas“ (1914 m. modelio) ir jas modifikavo. Šie trofėjiniai automobiliai buvo panaudoti įsiveržiant į Rumuniją. Bent vienas buvo panaudotas Berlyne 1919 m. Kiti buvo perkelti į Rusijos frontą, kur buvo naudoti iki 1917 m. Dėl tvirtumo jie ilgai išliko ginkluotėje, žandarmerijos daliniuose juos dar naudojo 1933-1935 m.

Nuorodos

Minerva at Tanks-Encyclopedia.com
Minerva Armored Motor Car

Šarvuotieji automobiliai
Belgijos ginkluotosios pajėgos
Sestosas

Sestosas () – upė Vakarų Afrikoje. Prasideda Nimbos kalnuose Gvinėjos pasienyje, aukštupyje teka į pietus, pietvakarius Dramblio Kaulo Kranto žemėmis, kur vadinama Nuonu arba Nipuė (Nuon, Nipoué). Vėliau sudaro ribą tarp Liberijos ir Dramblio Kaulo Kranto, o toliau teka vien per Liberiją. Įteka į Atlanto vandenyną ties River Sesu.

Upės baseine gyvena nykstantys mažieji hipopotamai.

Liberijos upės
Dramblio Kaulo Kranto upės
Platerių pirtis

Platerių pirtis (dar žinoma kaip Maskvos pirtis) – Vilniaus pirtis, nuo XIX a. pradžios iki 2000 m. veikusi bevardžiame skersgatvyje, jungiančiame Vingrių ir Pylimo gatves. Įrašyta į Kultūros vertybių registrą, unikalus objekto kodas .

Istorija 
Pirties vietoje, prie dabartinės Pylimo gatvės, 1767 m. stovėjo Konstancijos Pliaterytės karčema. Pirtis pastatyta 1818–1828 m. rekonstruojant karčemos pastatą. Statytojai – Kunigunda Valavičiūtė-Platerienė arba jos sūnūs, valdos paveldėtojai. Pirtis istoriniuose šaltiniuose minima nuo 1820 m. 1852 m. sklypas su pirtimi parduotas Jurgiui Stefanovskiui, kuris prie jos tarp 1859 ir 1867 m. pristatė priestatą. 1867 m. situacijos plane pažymėta garsi pirtis, vadinama Maskvietiška pirtis („Moskovskije bani“), kuriai buvo naudojamas Vingrių šaltinių vanduo. Tarp vyrų ir moterų pirčių buvo įrengta ir mikva – ritualinė žydų pirtis. 1872 m. sklypo savininke tapo Anastazija Bertgold.

1902 m. pirtis paveldėjo vyriausiasis Anastasijos Bertgold sūnus, generolas leitenantas Povilas Bertgold. Tarp 1891 ir 1902 m. pastatas dar kartą rekonstruotas, pristatyti dar trys priestatai. 1923 m. sklypą su pastatais ir šulinį su vamzdžiais į pirtį nusipirko Tobijus Bunimovičius, 1937 m. valdos pastatus perleidęs „Bunimovičiaus banko namams“. 1943 m. „Bunimovičiaus banko namai“ buvo likviduoti, pastatas atiteko valstybei ir per visą sovietmetį bei po Atgimimo buvo toliau naudojamas kaip pirtis.

Šaltiniai 

Vilniaus pastatai
Liudvikas Ferdinandas

Liudvikas Ferdinandas (; 1729 m. rugsėjo 4 d. – 1765 m. gruodžio 20 d.) – Prancūzijos sosto paveldėtojas, dofinas. Liudviko XV ir Marijos Leščinskos vyriausiasis sūnus.

Biografija 

Liudviko XV sūnaus gimimas buvo ilgai lauktas – kai 1729 m. Marija Leščinska pagimdė sveiką kūdikį, tai buvo plačiai švenčiama. Po tragiškų mirčių virtinės XVIII a. pirmame dešimtmetyje Prancūzijos karališkoji šeima labai sumažėjo, o karaliui mirus be palikuonių galėjo kilti kova dėl sosto tarp jo dėdės Ispanijos karaliaus Pilypo V ir Orleano hercogų. Gimus įpėdiniui atrodė užtikrinta dinastijos tąsa. 

1745 m. šešiolikmetis dofinas vedė tėvo pusseserę Mariją Teresę (1726–1746), Pilypo V dukterį. Šios vestuvės sustiprino Ispanijos ir Prancūzijos sąjungą prieš rimčiausius jų priešus Habsburgus. Netrukus po dukters gimimo Marija Teresė mirė, duktė irgi išgyveno neilgai (iki 1748 m.). 1747 m. aštuoniolikmetis Liudvikas vedė šešiolikmetę Mariją Juozapą Saksę, Saksonijos kurfiursto Frydriko Augusto II (Abiejų Tautų Respublikos valdovo Augusto III) ir Marijos Juozapos dukrą.

Dofinas buvo gerai išauklėtas ir išsimokslinęs, labiau mėgo pokalbius nei šventes ir medžiokles. Palaikė jėzuitus, jo seserys jį laikė idealiu krikščionių valdovu. Aplink jį grupavosi opozicija karaliui. Šiuo atžvilgiu jis priminė savo senelį, Liudviką, Burgundijos hercogą, kuriam taip pat nebuvo lemta karaliauti.

Vaikai 
Su Marija Juozapa turėjo tris sūnus, būsimuosius Prancūzijos karalius:

 Liudvikas Augustas, Beri hercogas (vėliau Liudvikas XVI)
 Liudvikas Stanislovas Ksavjė, Provanso grafas (vėliau Liudvikas XVIII)
 Karolis, Artua grafas (vėliau Karolis X)

Liudvikas Ferdinandas taip pat turėjo dvi išgyvenusias dukteris: Mariją Klotildą, Karolio Emanuelio IV žmoną (vėliau tapusią Sardinijos karaliene), ir netekėjusią Elžbietą („Madam Elžbietą“), po brolio nuteistą brolio per revoliucinį terorą. Dar trys jų vaikai mirė vaikystėje.

Mirtis ir palaidojimas 
Mirė Fonteneblo nuo tuberkuliozės. Jį pergyveno ne tik tėvai, bet ir senelis Stanislovas Leščinskis. Dofino našlė, Marija Juozapa, mirė po dvejų metų (1767 m.) nuo tos pačios ligos.

Dofinas palaidotas ne šalia protėvių Sen Deni bazilikoje, bet katedroje Sanse. 1794 m. kovą dofino palaikai dominikonų buvo išmesti iš Sanso katedros, bet po restauracijos 1814 metais surasti ir sugrąžinti į ankstesnę kapavietę.

Prancūzijos dofinai
Prancūzijos Burbonai
Piromontas

Piromontas – Vilniaus miesto Šnipiškių rajono dalis (1 ha) prie A. Juozapavičiaus, Rinktinės, Šeimyniškių ir Sluckų gatvių. Saugoma valstybės kaip urbanistinė ir architektūrinė vertybė, Kultūros vertybių registro kodas .

Istorija 

Vilniaus aktuose Šnipiškės minimos XVI a. 1536 m. karaliaus Žygimanto I patvarkymu, buvo pastatytas pirmasis tiltas per Nerį. XVI a. susiformavo pagrindinės Šnipiškių priemiesčio gatvės – Ukmergės ir Kalvarijų. Iki XIX a. II p. Šnipiškės vystėsi menkai. 1875 m. sudarytas Vilniaus miesto perspektyvinis planas, kuriame buvo numatyta Vilniaus miesto plėtra šiaurės kryptimi, o tuo metu teritoriją šalia dabartinio Žaliojo tilto, Kalvarijų ir A. Juozapavičiaus gatvių sankryžoje, vadinamą Piromontu dėl joje XVIII a. buvusių Vitebsko vaivados Piro statytų rūmų griuvėsių, nuspręsta užstatyti mūriniais gyvenamaisiais namais.  Bankininkas ir visuomenės veikėjas Juozapas Montvila šioje vietoje sumanė pastatyti mūrinių gyvenamųjų namų koloniją. Pagal 1898 m. Vladislovo Stipulkovskio ir 1899 m. ir 1900 m. Augusto Kleino paruoštus projektus 1900 m. suformuotas kolonijos užstatymas.

Taip pat skaitykite 
 Piuro rūmai

Šaltiniai 

Vilniaus miesto dalys
Šnipiškės
Boguslavas Leščinskis

Boguslavas Leščinskis (apie 1612 m., Vislica – 1659 m. rugsėjo 23, Varšuva) – ATR stambus valstybinis veikėjas, Lenkijos magnatas, Didžiosios Lenkijos generalinis seniūnas (nuo 1642 metų), Karūnos didysis iždininkas (1650–1658 m.), Karūnos pakancleris (1658–1659 m.), Bydgošo, Samboro, Medzižensko, Ostruvo, Čliuchuvo ir Osecko seniūnas.

Biografija 

Kilmingos magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Veniava“ savininkas. Belzo vaivados Rafaelo Leščinskio (1579–1636) ir Anos Radziminskos (1586–1635) trečiasis sūnus. Karūnos didžiojo paiždininkio Rafaelo Leščinskio tėvas ir ATR karaliaus Stanislovo Leščinskio senelis.

Bioguslavas ir broliai Andžejus, Rafaelis ir Vladislavas tėvų buvo auklėjami protestantų dvasia. Jo mokytojais Lešno mieste buvo čekų pedagogas-humanistas Janas Amos Komenskis ir Škotijos daktaras Janas Jonstonas. 1632–1636 metais jaunas Boguslavas Leščinskis keliavo po Prancūziją, Angliją, Škotiją, Olandiją ir Italiją.

1636 metų pavasarį po savo tėvo Belzo vaivados Rafaelio Leščinskio mirties Boguslavas buvo priverstas grįžti iš užsienio į tėvynę. Gavo valdyti Lešno, Radzimino, ir dalį Varšuvos bei Prahos miestų. 1637–1650 metais dažnai buvo renkamas pasiuntiniu į seimus, buvo seimų maršalka 1641, 1648, 1649–1650 metais.

1641 m. pabaigoje – 1642 m. pradžioje Boguslavas Leščinskis atsisakė kalvinizmo ir perėjo į katalikybę, tačiau vis dar ir toliau palaikė protestantus. 1642 metais buvo paskirtas Didžiosios Lenkijos generaliniu seniūnu. Buvo Poznanės vaivados Kristupo Opalinskio politiniu konkurentu. Buvo opozicijoje Lenkijos karaliui Vladislavui IV Vazai.

Švedų tvano pradžioje (1655 m.) Boguslavas Leščinskis buvo seimo paskirtas vadovauti Didžiosios Lenkijos gynybai nuo Švedijos armijos atakų, tačiau jis atsisakė vadovavimo ir įstojo į separatines derybas su Švedijos vadovybe ir Prūsijos kurfiurstu.

1650 m. sausio 12 d. buvo paskirtas Karūnos didžiuoju paiždininkiu, o 1658 m. tapo Karūnos pakancleriu.

Laikė save dideliu oratoriumi, bet daugelis laikė jį egoistišku ir nesąžiningu. Jį įtarė pinigų ir karališkų brangenybių iššvaistymu.

Šeima 

Buvo vedęs du kartus. 1638 metais vedė Aną Denhof (1620/1622–1651/1657), Dorpato ir Seradzo vaivados Kasparo Denhofo ir Anos Aleksandrovnos Konecpolskos dukterį. Vaikai:

 Boguslavas Leščinskis (apie 1645–1691), Krokuvos kanauninkas, Karaliaus sekretorius ir Červinsko abatas, Plocko probstas ir Lucko vyskupas,
 Janas Preslavas Leščinskis (m. 1668), Varšuvos seniūnas,
 Rafailas Leščinskis (1650–1703), Didžiosios Lenkijos generalinis seniūnas ir Karūnos didysis paiždininkis,
 Aleksandra Sesilija Leščinska, Poznanės aivados ir Lenkijos diplomato Kristupo Gžimultovskio (apie 1620–1687) žmona.

1658 metais antrą kartą vedė Joaną Katariną Radvilaitę (1637–1665), Lietuvos didžiojo maršalkos Aleksandro Liudviko Radvilos ir Teklės Onos Valavičiūtės, Malborko vaivados Jakubo Veichero našlės, dukterį. Antros vedybos buvo bevaikės.

Nuorodos 
 Magnatų Leščinskių giminės genealogija

Leščinskiai
Karūnos didieji iždininkai
Karūnos pakancleriai
ATR pasaulietiniai senatoriai
ATR Seimo atstovai
Skunk Anansie

Skunk Anansie – britų Britpop grupė, susikūrusi 1994 metais Londone, Didžioji Britanijoje.

Grupės sudėtis 

Dabartiniai narai
 Skin – vokalistė (1994–2001, 2009–dabar)
 Martin Kent – gitaristas (1994–2001, 2009–dabar)
 Richard Lewis – bosistas (1994–2001, 2009–dabar)
 Mark Richardson – būgnininkas (1995–2001, 2009–dabar)

Buvę nariai
 Robbie France – būgnininkas (1994–1995)

Diskografija 

Studijiniai albumai

 Paranoid & Sunburnt (1995) (One little indian records)
 Stoosh (1996) (One little indian records)
 Postorgasmic Chill (1999) (Virgin records)
 Wonderlustre (2010) (V 2 records)
 Black Traffic (2012) (100% records)
 Anarchytecture (2016) (Carosello records)

Nuorodos 

 Oficiali svetainė
 Skunk Anansie last.fm svetainėje
 Skunk Anansie Discogs svetainėje

Anglijos roko atlikėjai
Indie rock atlikėjai
Alternatyvaus roko atlikėjai
Anglijos metalo atlikėjai
Justinas Vareikis

Justinas Vareikis (1870 m. Saleninkuose, Rusijos imperija – 1956 m. Skaruliuose, Lietuvos TSR) – knygnešys, karininkas.

Biografija 

Gimė 1870 m. Saleninkuose. Vos sulaukęs 18 metų, Skarulių klebono Šlėgerio paragintas padėjo gabenti iš Rytų Prūsijos caro uždraustas lietuviškas knygas. Ūgtelėjęs įsidarbino sielininku ir plukdė medieną Šventąja, Nerimi, Nemunu. Iki Tilžės nusigaudavo sieliais, ten pasiimdavo knygas ir pro Smalininkus, Sudargą pėsčiomis grįždavo atgal. Įkliuvęs už šią veiklą, 3 mėnesius sėdėjo Kauno kalėjime. Spaudos reikalais J. Vareikiui teko lankytis ir pas Martyną Jankų Bitėnuose, keliauti į Rygą ir kitur.

Kai bolševikai artėjo prie Kauno, J. Vareikis nuvažiavo į laikinąją sostinę, gavo ginklų, surinko keliolika vyrų ir juos apginklavęs, ėmė saugoti Jonavą. Dalyvavo žygiuose ties Radviliškiu ir Meškuičiais. 1919 m. spalio 27 d. kartu su mokytojais B. Garmumi ir J. Kartanu įkūrė Jonavoje šaulių būrį, jam vadovavo. Jau kitais metais šaulių būrys tapo gan rimta jėga, čia susibūrė nemažai aplinkinių kaimų žmonių. Lenkai šaulių vadą persekiojo, bandė sugauti. Jis slėpdavosi savo sode iškastoje slėptuvėje. Lenkų puldinėjimams vis kartojantis, J. Vareikis paliko Saleninkus ir persikėlė į Jonavą, kur jau stovėjo lietuvių kariuomenė, saugojusi tiltą. Apsimetęs lenkų partizanu, ėjo per lenkų okupuotus kaimus ir platino lietuviškus atsišaukimus. J. Vareikis su kitais šauliais saugojo Jonavos tiltą, gelbėjo jį nuo susprogdinimo. 1920 m. lapkričio mėn. lenkų kavalerijai prasiveržus į Lietuvos gilumą, J. Vareikis su savo šauliais priešą pasitiko jau ties Truskava. Bendromis jėgomis kavalerijai buvo užkirstas kelias.

Vokiečių ir lenkų buvo du kartus sužeistas, kartą lenkų labai smarkiai sumuštas. Ilgą laiką buvo renkamas Jonavos šaulių būrio vadu, vėliau – garbės pirmininku. Pats būdamas mažai raštingas, norėjo, kad žmonės siektų mokslo, todėl savo lėšomis įsteigė pradžios mokyklą Saleninkuose.

Už neeilinius nuopelnus Tėvynei apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4 laipsnio ordinu, Nepriklausomybės medaliu, garbingiausiu Šaulių sąjungos apdovanojimu – Šaulių žvaigžde. Pagerbdami knygnešį ir šaulį, Amerikos lietuviai paskyrė 700 dolerių premiją.

Sovietams okupavus Lietuvą, J. Vareikis atsidūrė sąrašuose tų, kurie turi būti pirmiausia ištremti iš Lietuvos. Kurį laiką slapstėsi. 1941 m. birželio 14 d. buvo užtiktas namuose, tačiau jam ir sūnui pavyko pabėgti, o dukterys - Jadvyga ir Salomėja – suimtos ir ištremtos. Mirė 1956 m. Skaruliuose, kur ir palaidotas. 1997 m. jo vardu pavadinta Jonavos Justino Vareikio progimnazija.

Literatūra 
 Jonavos krašto žmonės. - Jonava : Linotipas, 2000. - P. 185–187.

Šaltiniai

Lietuvos karininkai
Lietuvos karo šauliai
Knygnešiai
Skansenas (Vilnius)

Skansenas – Vilniaus miesto Šnipiškių rajono dalis, iš šiaurės ribojama Daugėliško, iš rytų – Saracėnų, iš pietų – Krokuvos, iš vakarų – Kintų gatvėmis. Užima 8 ha plotą. Saugoma valstybės kaip urbanistinė, architektūrinė ir etnokultūrinė vertybė, Kultūros vertybių registro kodas .

Istorija 

1875 m. sudarytas Vilniaus miesto perspektyvinis planas, kuriame buvo numatyta Vilniaus miesto plėtra šiaurės kryptimi. Vadovaujantis šiuo planu buvo nutiesta Giedraičių gatvė. Šioje teritorijoje nuo 1890 m. iki XX a. pr. vyko intensyvios gyvenamųjų medinių namų statybos.  Pavadinimas kilo nuo etnografinio muziejaus po atviru dangumi Stokholme. Būdinga priemiesčio plano struktūra: stačiakampis pagrindinių gatvių tinklas su skersinėmis gatvelėmis, įvažiavimais į sklypus. Išlikusios S. Fino, Šilutės, Krokuvos gatvių akmenų grindinio dalys.

Šaltiniai 

Šnipiškės
Vilniaus miesto dalys
Marija Juozapa Habsburgaitė

Marija Juozapa Habsburgaitė (, , 1699 m. gruodžio 8 d. Viena – 1757 m. lapkričio 17 d.) – Austrijos erchercogienė, po vedybų, Saksonijos kurfiurstė ir Lenkijos karalienė.

Biografija 

Vyriausioji Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Juozapo I ir Vilhelminos Amalijos dukra.

Šeima 
1719 m. rugpjūčio 20 d. ištekėjo už Augusto III (1696–1763), tapusio Saksonijos kurfiurstu ir Lenkijos karaliumi. Jie susilaukė 14 vaikų, iš kurių išgyveno:
 Frydrichas Kristijonas (1722–1763), tėvo įpėdinis į Saksonijos kurfiursto titulą, valdęs du mėnesius;
 Marija Amalija (1724–1760), ištekėjo už Ispanijos karaliaus Karolio III;
 Marija Ona (1728–1797), 1747 m. ištekėjo už Bavarijos kurfiursto Maksimiliano III;
 Pranciškus Ksaveras (1730–1806), 1765 m. slapta vedė Mariją Kiarą Spinuči;
 Marija Juozapa (1731–1767), 1747 m. ištekėjo už Liudviko Ferdinando, Prancūzijos dofino. Liudviko XV,  Liudviko XVIII ir Karolio X motina;
 Karolis Kristijonas (1733–1796), Kuršo hercogas, 1760 m. vedė Prancišką Krasinską;
 Marija Kristina (1735–1782);
 Elžbieta (1736–1818);
 Albertas Kazimieras (1738–1822), Cešyno hercogas, 1766 m. vedė Mariją Kristiną Habsburgaitę-Lotaringę;
 Klementas (1739–1812), Tryro arkivyskupas;
 Kunigunda (1740–1826).

Apdovanojimai 

 Šventosios Jekaterinos ordinas (1737 m. birželis, apdovanota Anos Ivanovnos).

Išnašos 

Habsburgai
Lenkijos karalienės
Lietuvos didžiosios kunigaikštienės
Svidvinas

Svidvinas () – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, į šiaurės rytus nuo Ščecino, prie Regos upės. Valsčiaus centras. 15,7 tūkst. gyventojų (2014 m. duomenys). Per miestą eina Gožuvo–Svidvino (DW151, DW152, DW162) kelias, ir geležinkelio linija Gdanskas – Ščecino Stargardas (202). 5 km į šiaurės rytus nuo Svidvino centro yra karinis aerodromas, jame dislokuota Lenkijos karinių oro pajėgų 21-oji taktinės aviacijos bazė.

Istorija 
Rašytiniuose šaltiniuose Švidvinas minimas nuo 1280 m. Tuo metu miesto valdovu buvęs kunigaikštis Vedlas. Miesto teises suteiktos 1296 m.

Sportas 
 KSPN Spójnia

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesto internetinė svetainė (lenkų k.)
Lenkijos miestai
Tšebiatuvas

Tšebiatuvas () – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, Vakarų Pamario vaivadijoje, į šiaurės rytus nuo Ščecino, prie Regos upės. Valsčiaus centras. 10,2 tūkst. gyventojų (2014 m. duomenys). Miestas yra 8 km nuo Baltijos jūros.

Istorija 

Rašytiniuose šaltiniuose Tšebiatuvas minimas nuo 1270 m. Miesto teises suteiktos 1277 m.

Miestų partnerystė 

Miestai, su kuriais Tšebiatuvas yra užmezgęs partnerystės ryšius:

  Grevesmiuhlenas, Vokietija
  Grosrešenas, Vokietija
  Istebna, Lenkija
  Šebas, Švedija
  Vandlicas, Vokietija
  Brvinuvas, Lenkija

Sportas 
 TKS Rega Trzebiatów

Šaltiniai

Nuorodos 
 bip.umtrzebiatow.record.pl  (lenkų k.)
Lenkijos miestai
Žalieji žmogeliukai

Žalieji žmogeliukai (), taip pat Mandagūs žmonės (вежливые люди) – tai Rusijos specialiųjų operacijų pajėgos, kariaujančios taikos metu, dėvinčios uniformas be atpažinimo ženklų. Jos veikia nelegaliai už Rusijos teritorijos ir siekia politiškai ar ekonomiškai paveikti bet kurį pasaulio tašką, ypač, kai diplomatinės priemonės tampa neveiksnios. Jie kuria sumaištį šalies viduje, destabilizuoja politinę situaciją, iškelia Rusijai tinkamus politinius lyderius. Viena iš pagrindinių deklaruojamų užduočių – rusų gynimas kaimyninėse valstybėse.

Žalieji žmogeliukai pasirodė 2014 m. Krymo krizės metu kovo mėn. pradžioje. Rytų Ukrainos miestuose taip pat pastebėti tie patys vakarietiškų ginklų kopijomis ginkluoti asmenys.

Nuorodos 

2014-2015 m. prorusiški neramumai Ukrainoje
Partnerystė taikos labui

Partnerystė taikos labui (PTL) () – NATO programa, apimanti Vidurio ir Rytų Europą.

Partnerystė taikos labui – svarbiausia NATO iniciatyva, pristatyta Šiaurės Atlanto viršūnių susitikime Briuselyje 1994 m. sausio mėn. Prisijungti prie Partnerystė taikos labui programos buvo pakviestos visos Europos valstybės, dalyvaujančios Šiaurės Atlanto bendradarbiavimo taryboje (NACC), taip pat buvo pakviestos valstybės, dalyvaujančios Europos saugumo ir bendradarbiavimo konferencijoje (šiandien ESBO), kurios norėjo bendradarbiauti su NATO. Partnerystės taikos labui programos tikslas yra stiprinti stabilumą ir saugumą visoje Europoje. Kvietimą dalyvauti programoje priėmė 30 valstybių. Programa Partnerystė taikos labui nežadėjo šalims narystės NATO struktūrose, tačiau Lenkijos, Čekijos ir Vengrijos pavyzdys parodė, kad dalyvavimas šioje programoje gali palengvinti įstojimą į Aljansą.

Taip pat skaitykite 
 NATO
 Šaltasis karas
 Europos saugumo ir bendradarbiavimo organizacija

Šaltiniai ir literatūra 
 NATO samprata. Brussels : NATO Office of Information and Press, 2001. ISBN 9284501547.

NATO
Konstancija Čartoriska

Konstancija Čartoriska (1700–1759) – Kazimiero Čartoriskio ir Elžbietos Morštyn vyresnioji duktė.

Šeima ir vaikai 
1720 m. rugpjūčio 14 d. ištekėjo už Stanislavo Poniatovskio, Krokuvos kašteliono. Vaikai:
 Kazimieras Poniatovskis, Karūnos pakamaris,
 Stanislovas Augustas Poniatovskis, Lenkijos karalius,
 Andrius Poniatovskis, Austrijos feldmaršalas,
 Mykolas Jurgis Poniatovskis, paskutinis Lenkijos Primas,
 Izabela Poniatovska, Jano Klemenso Branickio, o po jo mirties Andrejaus Mokronovskio žmona.

Nuorodos

Galerija 

Konstancija
Konstancija
Michał Florian Rzewuski

Mykolas Florianas Rževuskis (; mirė 1687 m.) – ATR valstybinis veikėjas, Lvovo pavaivadis, Lvovo raštininkas, Karaliaus pulkininkas, Karūnos dvaro paiždininkas, Chelmo seniūnas.

Biografija 
Lenkijos magnatų Rževuskių giminės atstovas, herbo „Kšivda“ savininkas. Lvovo teisėjo Stanislavo Rževuskio vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Podolės stalininkas Pranciškus Kazimieras Rževuskis.

Nuo 1663 m. – Lvovo pavaivadis. 1670–1676 metais – Lvovo raštininkas. 1674 m. gavo Karaliaus pulkininko titulą. 1684 m. buvo paskirtas Karūnos dvaro iždininku.

Drąsus riteris, dalyvavo daugybėje karinių kampanijų, vadovaujant Jonui II Kazimierui, 1673 m. dalyvavo Chotino mūšyje, po to dalyvavo Jono III Sobieskio karuose prieš turkus-osmanus ir Krymo totorius.

Šeima 
Vedęs buvo tris kartus. Iki 1664 m. buvo susituokęs su Ana Dzeržkovna, su kuria susilaukė keturių sūnų ir dukters:

 Adamas Rževuskis (m. 1717), Karaliaus Rotmistras, Palenkės kaštelionas;
 Stanislovas Mateušas Rževuskis (m. 1728), Karūnos didysis etmonas;
 Moricas Rževuskis (m. 1699), Oržecjovskio seniūnas;
 Juzefas Rževuskis (m. iki 1718);
 Elžbieta Fevronja Rževuska (m. iki 1698), nuo 1685 m. Jono Aleksandro Koniecopolskio žmona.

Antrąkart vedė Anelę Oborską (m. 1682), Palenkės vaivados Martyno Oborskio dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo vieną dukterį:
 Angela Rževuska, Haličo kašteliono sūnaus Stepono Korčevskio žmona 

1683 metų balandį vedė trečią kartą Aną Potocką, Kameneco kašteliono Povilo Potockio dukterį. Po savo pirmo vyro Mykolo Floriono Rževuskio 1687 metais ji ištekėjo už Kulmo pataurininkio Kaspero Kunickio. Nuo santuokos su kuria turėjo vieną sūnų ir vieną dukterį: 

 Pranciškus (m. 1730), karaliaus armijos pulkininka, Čulnicko seniūnas 
Ana (Eleonora) Rževuska, Kulmo kašteliono Karolio Krasickio žmona

Šaltiniai

Nuorodos 
 Rževuskių giminės Genealogija

Rževuskiai
Karūnos dvaro paiždininkiai
Chelmo seniūnai
Žemietijos raštininkai