joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Sergejus Bodrovas Jaunesnysis

Sergejus Bodrovas Jaunesnysis (Сергей Сергеевич Бодров, 1971 m. gruodžio 27 d. Maskvoje – 2002 m. rugsėjo 20 d. Šiaurės Osetijoje) – Rusijos aktorius, žurnalistas, televizijos laidų vedėjas. Garsaus rusų režisieriaus, aktoriaus, bei prodiuserio Sergejaus Bodrovo sūnus.

Nuo 1989 iki 1994 m. studijavo architektūrą ir filologiją Maskvos Lomonosovo universitete. 1998 m. apgynė disertaciją „Architektūra Venecijos tapyboje renesanso laikais“.

Aktoriaus karjerą pradėjo savo tėvo 1996 m. režisuotame filme „Kalinys kalnuose“, kuriame suvaidino jauną kareivį ir už šį vaidmenį gavo Nikės apdovanojimą kaip geriausias aktorius.

Labiausiai išgarsėjo dėl savo vaidmens rusų veiksmo filmuose Brolis ir Brolis 2 („Брат 2“). Jis taip pat vedė rusišką realybės šou „Išlikimas“ versiją. Vėliau pradėjo dirbti prie savo naujo filmo The Messenger, Kaukazo kalnuose, netoli Karmadono.

Tragiškai žuvo 2002 m. rugsėjo 20 d. kalnuose Šiaurės Osetijoje per griūtį kartu su kitais 125 žmonėmis (tarp jų 27 asmenys iš filmavimo grupės), antrąją naujos kino juostos filmavimų dieną. Oficialiai buvo laikomas dingusiu be žinios iki 2005 m. rugsėjo 21 d. Liko žmona Svetlana, dukra ir sūnus.

Dalinė filmografija 
 Kalinys kalnuose (Кавказский Пленник, 1996 m.)
 Brolis (Брат, 1997 m.)
 The Stringer (1998 m.)
 Brolis 2 (Брат 2, 2000 m.)
 Rytai/Vakarai (Est-Ouest, 2000 m.)
 The Quickie (2001 m.)
 Seserys (Сёстры, 2001 m.)
 Karas (Война, 2002 m.)
 Lokio bučinys (Медвежий поцелуй, 2002 m.)

Nuorodos 
 Imdb.com apie aktorių 
 Sergejus Bodrovas Jaunesnysis 
 Sergejus Bodrovas Jaunesnysis, biografija 

Bodrovas Sergejus Jaunesnysis
Ulrichas fon Jungingenas

Ulrichas fon Jungingenas (, 1360 m. Hohenfelsas, Švabija – 1410 m. liepos 15 d. Žalgirio mūšio laukas) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.

Biografija 

Vyresnysis brolis Konradas fon Jungingenas. Kartu su juo įstojo į Vokiečių ordiną. Gyveno Čluchove. 1391–1392 m. didžiojo magistro Konrado Valenrodo patikėtinis. Nuo 1396 m. Balgos komtūras, nuo 1404 m. Karaliaučiaus komtūras ir Vokiečių ordino didysis maršalas. 1407 m., sergant broliui, vykdė didžiojo magistro funkcijas, jam mirus, išrinktas Vokiečių ordino didžiuoju magistru.

Bandė veikti brolio išbandytais dvigubos diplomatijos metodais. 1409 m. spalio 2 d. su Švitrigaila sudarė sutartį dėl paramos šiam siekiant Lietuvos didžiojo kunigaikščio sosto. Tačiau, tai sužinojęs, Vytautas suėmė Švitrigailą. 

1409 m. prieš Ordiną sukilo žemaičiai, kuriuos parėmė Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Į konfliktą įsitraukė ir Lenkija. Didysis magistras Ulrichas fon Jungingenas buvo priverstas paskelbti Lenkijai karą.

1410 m. liepos pradžioje Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenė prie Vyslos susijungė su Lenkijos kariuomene ir jos, tuo metu žemaičiams, siekiant nukreipti dėmesį, puldinėjant ordino pilis, liepos 3 d. nužygiavo Ordino sostinės link. Nors jungtinė kariuomenė turėjo apie 50 000 karių, o Vokiečių ordinas – tik 30 000, bet jo pusėje buvo galinga 100 patrankų artilerija. Tačiau Vytauto raiteliams staigiu puolimu išblaškius vokiečių artileriją, mūšio baigtis buvo nulemta.

Mūšyje žuvo ir Ordino didysis magistras Ulrichas fon Jungingenas. Vėliau jis buvo palaidotas Marienburgo Šv. Onos koplyčioje greta brolio.

Šaltiniai

Galerija 

Vokiečių ordino asmenybės
Žalgirio mūšio dalyviai
Holden

Holden (oficialus pavadinimas GM Holden Ltd.) – General Motors priklausanti Australijos automobilių kompanija. 1931 metais iki tol nepriklausoma kompanija tapo General Motors dukterine įmone. Holden užsiėmė visu General Motors verslu Australijoje ir Azijoje. GM vardu valdo dalį GM Daewoo akcijų Pietų Korėjoje. Holden pasiūlė platų vietinės gamybos automobilių asortimentą, papildant juos importuojamais GM modeliais. Praeityje, Holden siūlė Nissan ir Toyota modelius su savo ženklu.

Kėbulai Holden automobiliams gaminami Elizabeth, Pietų Australijoje, o varikliai Port Melbourne, Viktorijoje. Istoriškai, gamybos ar surinkimo padaliniai buvo visose žemyninės Australijos valstijose: Acacia Ridge, Kvinslande; Dandenong, Viktorijoje; Mosman Park, Vakarų Australijoje; Pagewood, Naujajame Pietų Velse ir Woodville, Pietų Australijoje. Iki 1990, GM Naujosios Zelandijos padalinys Holden New Zealand valdė gamyklą Trentham bei gamyklą Petone, kuri veikė iki 1984. Automobilių gamybos apjungimas Elizabeth, Pietų Australijoje buvo baigtas 1988, bet kai kurios surinkimo operacijos buvo tęsiamos Dandenong iki 1996.

Nepaisant svyruojančių Holden eksporto apimčių, mažėjantys didelių automobilių pardavimai Australijoje privertė kompaniją pažvelgti į tarptautines rinkas ir padidinti pelną; 2006 eksporto apimtys pasiekė 1,3 mlrd Australijos dolerių pelną.

Markės istorija

Ankstyvoji istorija 
1852 m. iš Anglijos į Pietų Australiją emigravęs James Alexander Holden, 1856 įkūrė arklių verslą J. A. Holden & Co Adelaidėje. James sūnus Edward Holden, besidomėdamas automobiliais, prisijungė prie įmonės 1905.

General Motors
Automobilių gamintojai
Shania Twain

Shania Twain (g. 1965 m. rugpjūčio 28 d., gimtasis vardas Eilleen Regina Edwards) – kanadiečių dainininkė ir dainų autorė. Twain yra pardavusi per 100 milijonų įrašų ir yra visų laikų geriausiai parduodama kantri atlikėja, bei viena geriausiai parduodamų visų laikų atlikėjų. Atlikėja yra išleidusi penkis studijinius albumus, iš kurių naujausiasis, „Now“, buvo išleistas 2017 m. rugsėjį.

Asmeninis gyvenimas 
Shania ištekėjo už muzikos prodiuserio Robert John 1993 m. gruodžio 28 d. Pora turi sūnų, kuris gimė 2001 m. rugpjūčio 12 d. Shania Twain su šeima šiuo metu gyvena Šveicarijoje ir Naujojoje Zelandijoje, kur turi du namus.

Diskografija 

Shania Twain (1993)
The Woman in Me (1995)
Come On Over (1997)
Up! (2002)
Now (2017)

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 www.shania.net 
 Oficiali svetainė (UK)

Twain
Twain
Frydrichas Vetinas

Frydrichas Vetinas (Frydrichas Saksas, , 1473 m. spalio 26 d. Torgau – 1510 m. gruodžio 14 d. Rochlicas) – Vokiečių ordino karinis ir valstybės veikėjas, Vokiečių ordino magistras.

Biografija 
Trečiasis Saksonijos kunigaikščio Albrechto Behenceno Narsiojo ir Bohemijos kunigaikščio Jurgio Podiebradiečio dukters Sidonijos sūnus. Dar vaikystėje pasišventė dvasininko karjerai. Studijavo Sienoje ir Leipcige. Įšventintas kunigu buvo Kelno kanauninku.  Vėliau tarnavo Mainco arkivyskupo dvare.

1498 m. mirus Vokiečių ordino didžiajam magistrui Johanui Tyfenui, Ordino kapitula, siekdamas pagerinti santykius su Lenkijos karaliumi Jonu Albrechtu, grasinusiu Ordinui karu, pasiūlė Frydrichui Vetinui tapti magistro įpėdiniu. 1498 m. rugsėjo 29 d. jis buvo priimtas į Ordiną ir išrinktas didžiuoju magistru. Tačiau jo autoriteto nepakako, kad Ordino ramybę apsaugotų net Šventosios Romos imperijos imperatorius.

Tačiau 1507 m. Lenkijos sostą užėmė Žygimantas Senasis, kuris Ordinui paskelbė ultimatumą. Frydrichas Vetinas išvyko į Saksoniją ir vadovavo Ordinui iš gimtinės. Palaidotas Meiseno katedroje.

Šaltiniai 

Vokiečių ordino asmenybės
Breša

Breša () – miestas Lombardijoje (šiaurės Italija), provincijos centras. Išvystyta metalurgijos, mašinų, chemijos, lengvoji, maisto pramonė. Yra universitetas, literatūros ir meno akademija, dailės galerijos, senovės romėnų pastatų liekanos, rotušė (XI–XIII a.), katedra (XI–XV a.). 2015 m. mieste gyveno 196 120 gyventojų.

2013 m. mieste buvo atidaryta antroji Italijoje (po Turino) automatizuota metro linija. Metro turi vieną 13,7 km ilgio liniją su 17 stotelių.

Miestą aptarnauja 1909 m. atidarytas Brešos oro uostas.

Sportas 
 Brescia Calcio (futbolo klubas).
 „Mario Rigamonti“ stadionas, (talpa 26 865).

Miestai partneriai 
Miestas bendradarbiauja su šiais miestais:
  Betliejus, Palestina
  Bvakė, Dramblio Kaulo Krantas
  Darmštatas, Vokietija (1991)
  Kaunas, Lietuva
  Logronjas, Ispanija
  Maringa, Brazilija
  Toluka, Meksika
  Šendženas, Kinija

Šaltiniai 

Italijos miestai
Sopka

Sopka () – kalva ar kalnas apvalia viršūne Rusijoje: Užbaikalėje, Tolimuosiuose Rytuose, Kolos pusiasalyje. Sopkomis taip pat vadinami kai kurie Kamčiatkos ir Kurilų ugnikalniai, Krymo ir Kaukazo purvo vulkanai.

Kalnai
Kalvos
Kemijokis

Kemijokis (, ) – ilgiausia Suomijos upė. Prasideda Laplandijoje, prie Rusijos sienos, teka į pietvakarius. Teka per Rovaniemio, Kemijarvio miestus, įteka į Baltijos jūrą ties Kemio miestu.

Pagrindiniai intakai – Kitinenas, Raudanjokis, Ounasjokis.

Pirma hidroelektrinė pastatyta 1946 m. prie Kemio miesto. Iš viso Kemijokio baseine pastatyta 18 elektrinių. 2003 jame buvo pagaminta 34,5 % Suomijos hidroenergijos.

Suomijos upės
Algirdas Čiučelis

Algirdas Čiučelis (1938 m. vasario 10 d. Armonys, Rokiškio raj. – 2008 m. vasario 20 d. Vilnius) – matematikas, Lietuvos mokslo, politinis ir visuomenės veikėjas.

Biografija 
Baigė Armonių pradinę mokyklą, Juodupės progimnaziją, nuo 14 metų pradėjo dirbti. Baigęs buhalterių kursus Vilniuje 16 metų pradėjo dirbti Obelių rajono ryšių kontoros vyr. buhalteriu. Kartu mokėsi Obelių darbo jaunimo vidurinėje mokykloje. 1955–1960 m. mokėsi ir baigė Vilniaus valstybinį universitetą.

1959–1967 m. Vilniaus lengvosios pramonės technikumo laborantas, dėstytojas. Nuo 1967 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (dab. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) doktorantas, 1973 m. apgynęs technikos mokslų kandidato disertaciją – asistentas, docentas, Teorinės mechanikos katedros vedėjas. Nuo 1992 m. – Bendrųjų mokslų centro, o nuo 1993 m. – Fundamentinių mokslų fakulteto dekanas. Paskelbė daugiau, kaip 50 mokslinių darbų tarptautiniuose mokslo žurnaluose ir daugiau kaip 100 – kituose leidiniuose.

1995–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. Taryboje buvo valdybos narys, Miesto plėtros komiteto pirmininkas. 1997 m. Vilniaus miesto meras, 1999–2000 m. pirmasis mero pavaduotojas.

Dalyvavo visuomeninėje veikloje, 1988 m. instituto Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio tarybos pirmininkas, buvo Vilniaus rokiškėnų klubo pirmininkas. Nuo 1992 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys, partijos Žirmūnų skyriaus tarybos narys, Vilniaus miesto koordinacinės tarybos pirmininkas. Nuo 2005 m. Liberalų ir centro sąjungos narys. 

Žmona Pranutė, vaikai – Gintarė ir Mantas.

Bibliografija 
 Leonidas Syrus, Petras Baradokas, Edvard Michnevič, Algirdas Čiučelis. Teorinė mechanika. Kinematika. Mokomoji knyga. 2006. ISBN 9955-28-010-7;
 Petras Gailutis Adomėnas, Algirdas Čiučelis. Data Aggregation Sets in Adaptive Data Model // Informatica ISSN 0868-4952, Institute of Mathematics and Informatics, Vilnius, 2002;
 Petras Gailutis Adomėnas, Algirdas Čiučelis, Rolandas Griškevičius. Integration of applied problems in an adaptive data model. Proceedings of the Thuireenth International Conference on Information Systems Development. ISBN 9986-05-762-0, 2004.

Šaltiniai 

Lietuvos matematikai
Vilniaus merai
Vilniaus vicemerai
Selema

Selema (seniau Selemos Būda, Salemos Būda) – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Ąžuolų Būdos, prie kelio . Atsišakoja kelias . Susiliejęs su Kvietiškio kaimu.

Prie kaimo, Mančiagirės giraitėje (Ąžuolų Būdos girininkija), Mikalavo miške, kelio Marijampolė–Kaunas 13-ajame kilometre nuo Marijampolės yra Lietuvos prezidento K. Griniaus kapas (nuo 1994 m.). Taip pat yra prezidento tėviškė (namas perstatytas), bei namas (greta Alksniškėse), kuriame Kazys Grinius kurį laiką gyveno pašalintas iš prezidentų.

Istorija 

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kaime gimė Lietuvos prezidentas Kazys Grinius (1866–1950). Netoli kaimo, Mančiagirėje (Mondžgirėje) 1994 m. atvežti ir perlaidoti jo palaikai (urna) bei pastatytas paminklas (skulptorius Kęstutis Balčiūnas).
 Kaime gimė Brazilijos lietuvių veikėjas, literatas Klemensas Jūra-Jūraitis (1912–1991).

Šaltiniai 

Kazlų Rūdos savivaldybės gyvenvietės
Tapažosas

Tapažosas () – upė Brazilijoje; Amazonės dešinysis intakas. Ilgis 810 km, su Žuruena – 2200 km. Prasideda Brazilijos plokščiakalnyje, Mato Groso valstijoje, susiliejus Žuruenos ir Teles Pireso upėms. Aukštupyje slenkstėta.

Teka į šiaurę, per Amazonės žemumą (Paros valstija). Įteka į Amazonę ties Santarenu. 300 km žemupio ruožas laivuojamas (nuo San Luiso).

Tapažoso baseine yra Pietų Amerikos nepasiekiamumo polius (vieta, labiausiai nutolusi nuo vandenyno).

Brazilijos upės
Jacques Villeneuve

Žakas Vilnevas (; g. 1971 m. balandžio 9 d. Kvebeko provincijoje, Kanadoje) – Kanados automobilių lenktynininkas. Žymaus Formulės 1 piloto Gilles Villeneuve sūnus.

J. Villeneuve’as yra laimėjęs CART čempionatą 1995 m., Indianapolis 500 1995 m. ir 1997 m. Formulės 1 čempionatą. Kartu su Emersonu Fittipaldi ir Mario Andretti yra vieninteliai iškovoję visus tris titulus.

Karjera 

Baigė J. Russelo lenktyninio vairavimo mokyklą Mont Tremblante. 1987 m. mokėsi R. Spenardo lenktyninio vairavaimo mokykloje. 1988 m., būdamas 17 metų, gavo Andoros automobilių federacijos išduotą lenktynininko licensiją.
Po dviejų sėkmingų sezonų CART čempionate Villeneuve’as perėjo į Formulę 1 – Williams komandą, kuriai taip pat atstovavo Damonas Hillas. Savo debiutiniame sezone Villeneuve’as jau kovojo dėl čempiono titulo, laimėdamas keturias lenktynes ir tik paskutiniame GP Japonijoje pralaimėjęs komandos draugui. Tačiau kanadietis atsigriebė kitais metais – šį kartą kovodamas su Michaeliu Schumacheriu ir vėl iki pat sezono paskutinio GP, šįkart Jereze. M. Schumacherį diskvalifikavus už tyčinės avarijos sukėlimą, kanadiečiui užteko finišuoti trečiam, kad laimėtų pirmąjį ir vienintelį F1 čempiono titulą.

1997 m. sezonas buvo paskutinis, kai Villeneuve’as finišavo geriausių pilotų trejetuke. Vėliau jo karjera Formulėje 1 klostėsi nesėkmingai ir 2006 m. jis pasitraukė iš F1.

Išėjęs iš Formulės 1 kanadietis pradėjo kitokią karjerą – 2007 m. kartu su Peugeot komanda dalyvavo 24 valandų lenktynėse Le Mane ir pradėjo karjerą NASCAR čempionate. Taip pat neseniai išleido muzikos albumą „Private Paradise“.

Formulės 1 rezultatai

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficiali J. Villeneuve svetainė

Kanados lenktynininkai
Formulės 1 pilotai
Černivciai

Černivciai (, , ) – miestas vakarų Ukrainoje; Černivcių srities administracinis centras. 

Mieste yra pirmoji Ukrainoje ir Rytų Europoje biodegalų pildymo kolonelė . Černivciuose veikia 3 muziejai.

TSRS kariuomenei iš Rumunijos aneksuojant šiaurinę istorinio Bukovinos regiono dalį, miestas atiteko Ukrainos TSR.

Geografija 
Miestas Ukrainos pietvakariuose iškilęs 248 m virš jūros lygio. Per jį teka upė Prutas, apylinkes supa miškai ir laukai.

Sportas 
 FSK Bukovina Černìvcì (1952–)
 FC Dragoș Vodă Cernăuți – buvęs futbolo klubas (1909–1944)
 CS Jahn Cernăuți – buvęs futbolo klubas (1903–1940)
 Macabi Cernăuți – buvęs futbolo klubas (1909–1940)

Miestai partneriai 
  Klagenfurtas, Austrija.
  Koninas, Lenkija.
  Naujoji Akmenė, Lietuva
  Aukštutinis Nazaretas, Izraelis.
  Podolskas, Rusija.
  Saskatūnas, Kanada.
  Solt Leik Sitis, JAV.
  Sučava, Rumunija.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Informacinis portalas Černivciai (ukr., rus)
 Oficiali svetainė Černivciai (ukr., angl.)
 Oficiali svetainė (ukr., angl. k.)

Černivcių srities miestai
Ginteniai

Ginteniai – kaimas Telšių rajono savivaldybės šiaurės vakarinėje dalyje, 3 km į rytus nuo Balninkų.

Istorija 

1952 m. kaime rastas Gintenių lobis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Ilgižiai I

Ilgižiai I – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Ilgižių III-ųjų, prie kelio . Yra paštas (LT-60067).

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Arijus

Apie Lietuvos kapitalo koncerną žr. Arijaus įmonių grupė.

Arijus (g. apie 250 ar 256 m. – m. 336 m.) – žymus krikščionybės dvasininkas, teologas iš Aleksandrijos (Egiptas).

Jo mokymai Bažnyčios buvo laikomi eretiškais (Arijaus erezija), todėl jis buvo ekskomunikuotas. Pagrindinė eretiška laikoma dogma buvo ta, kad Jėzus Kristus kaip Dievo sūnus nėra tame pačiame asmenyje ir negyveno nuo pasaulio pradžios.

Arijaus pasekėjai vadinami arijonais.

Krikščionių dvasininkai
Egipto asmenybės
Algimantai

Algimantai – kaimas Raseinių rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 2,3 km į rytus nuo Ariogalos.

1935 m. netoli kaimo rastas Algimantų lobis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Leonas Klumbys

Leonas Klumbys (1921 m. rugpjūčio 10 d. Žygaičiuose, Tauragės raj. – 2010 m. vasario 14 d. Kaune) – Lietuvos neurochirurgas, medicinos mokslų daktaras, profesorius. Neurochirurgijos pradininkas Lietuvoje.

Biografija 
Gimė ūkininkų šeimoje. 1940 m. baigė Tauragės valstybinę gimnaziją. 1946 m. baigė mediciną Kauno valstybiniame universitete.

Dirbo gydytoju Pagėgių, Akmenės rajonuose, 1947–1954 m. chirurgu Respublikinėje Kauno klinikinėje ligoninėje. 1951 m. Maskvos neurochirurgijos institute baigė 5 mėn. pirminį neurochirurgijos specializacijos kursą, tapo neurochirurgijos Kauno klinikose pradininku, rūpinosi savarankiško Neurochirurgijos skyriaus organizavimu. 1951–1954 m. Neurochirurgijos skyriaus vedėjas.

Nuo 1954 m. Kauno medicinos instituto Chirurgijos katedros asistentas, nuo 1963 m. docentas, nuo 1968 m. Nervų ir psichikos ligų katedros neurochirurgijos sektoriaus vadovas. 1978–1982 m. vadovavo Onkologijos instituto Nervų sistemos chirurgijos skyriui.  1991–1992 m. Neurochirurgijos klinikos vadovas.

1959 m. apgynė biomedicinos mokslų kandidato disertaciją (tema: Kai kurie ūminių galvos smegenų sužalojimų patogenezės ir klinikos klausimai).  1969 m. habilituotas daktaras, 1973 m. profesorius. Parašė 4 monografijas, vienas ar su bendraautoriais 5 vadovėlius medicinos studentams ir gydytojams. Paskelbė apie 200 straipsnių ar pranešimų tezių. 1965 m. gegužės mėn. Kaune įkūrė Lietuvos neurochirurgų draugiją, iki 2004 m. draugijos pirmininkas.

1996 m.  gruodžio 5 d. pasikėsinta į L. Klumbio gyvybę – kulka pataikė į dešinę koją ir ją pusiau paraližavo. 

Žmona gydytoja stomatologė Laimutė Klumbienė. Sūnūs: neurochirurgas ir politikas dr. Egidijus Klumbys, technikos mokslų daktaras Aleksandras Klumbys.

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Apdovanojimai 
 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis
 2001 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Bibliografija 
 Nervų sistemos chirurgija. – K.: KMU, 2001. – 448 p. – ISBN 9955-03-076-3
 Neurochirurgijos keliu. – K.: Naujasis lankas, 2004. – 192 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-235-9

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Žygaičiai
Koventris

Koventris – miestas vidurio Anglijoje, 30 km į pietryčius nuo Birmingamo. Mašinų, tekstilės, elektronikos pramonė, Koventrio geležinkelio stotis. Yra universitetas. Gausu architektūros paminklų. Yra Voriko menų centras, universiteto teatras, Belgrado teatras, Belgrado aikštė, Ricoh arena, SkyDome arena, parkas karo aukoms atminti, gotikinės katedros (XIV a.) liekanos. Koventryje vyksta kasmetinis Godivos festivalis.

Istorija 

Miestas įkurtas 1043 m. benediktinų. Miestas garsėja legenda apie Ledi Godiva, kuri nuoga prajojo per miestą, siekdama atleisti miestiečius nuo mokesčių.

Sportas 
 Coventry City FC (futbolas)

 
Anglijos miestai
Juodkrantės lobis

Juodkrantės lobis – Neringos savivaldybės teritorijoje, Juodkrantės apylinkėse 1860–1881 m. surinktas vidurinio neolito ir bronzos amžiaus gintaro dirbinių lobis.

Atradimas 
Lobis 1860–1881 m. surinktas Kuršių marių apie 2,5 km ilgio seklumoje, 2–4 m gylyje, 0,65 km į šiaurę nuo Juodkrantės. Lobis dar vadinamas R. Klebso kolekcija, nes buvo sudarytas jo iniciatyva, priklausė Gintaro įlankoje gintarą kasusiai „W. Stantien & M. Becker“ bendrovei. Rastas kartu su gintaro žaliava. Pirmuosius radinius įvertino geologas G. Berendtas ir archeologas O. Tišleris.

Lobis 
Lobį sudarė įvairių formų, ilgi ir siauri, taisyklingi ir įstrižo pagrindo, beveik stačiakampiai, ovalūs kabučiai, apskritos ir ovalios, iki 4,5 cm ilgio laivelio pavidalo lygiu ir taškuotu paviršiumi sagos, vamzdeliniai, retušuotu ir gludintu paviršiumi tiesiais ir šiek tiek išpūstais šonais karoliai, jų grandys ir skridiniai (amuletai), plastinio meno kūriniai – gintarinės žmonių ir gyvulių figūrėlės, priskiriamos įvairioms archeologinėms kultūroms. Pastarosios ypač vertinamos.

Manoma, kad lobio dirbiniai galėjo būti atplauti per prataką, buvusią to meto Kuršių nerijoje, iš Sembos pusiasalio akmens amžiaus gyvenviečių arba čia galėjusi būti ilgalaikė aukojimo vieta. Akmens amžiuje aukos dažnai buvo skandinamos vandenyje.

Kai kurie lobio dirbiniai eksponuoti parodose Berlyne, Sankt Peterburge, Sent Luise, Londone, Čikagoje. 1901 m. didžioji lobio dalis pateko į Karaliaučiaus universiteto lobyną. 1944 m. dalis lobio buvo išvežta į Getingeno universiteto Geologijos ir paleontologijos muziejų, kur saugoma iki šiol. Kita dalis liko Karaliaučiaus universiteto saugyklose ir, kaip manoma, pražuvo Antrojo pasaulinio karo pabaigoje.

200 lobio dirbinių R. Klebsas aprašė, o jų 155 piešinius (piešė H. Švarzas) pateikė knygoje „Akmens amžiaus gintaro papuošalai, iškasti prie Juodkrantės ir kitose Prūsijos vietose“ (Der Bernsteinschmuck der Steinzeit von der Baggerei bei Schwarzort und anderen Lokalitaten Preussens 1882 m.). Šių dirbinių analogai, kuriuos atkūrė Lietuvos menininkai, saugomi Virginijos ir Kazimiero Mizgirių gintaro galerijoje – muziejuje Nidoje.

Šaltiniai 

Gintaras
Lietuvos lobiai
Neringos savivaldybės paveldas
Juodkrantė
Šančių lobis

Šančių lobis – Kauno savivaldybės teritorijoje, Šančiuose 1933 m. rastas vėlyvųjų viduramžių monetų lobis.

Atradimas 
Lobį 1933 m. kovo 24 d. Šančiuose, Nemuno pakrantėje, ties kariniais sandėliais, žvejodami rado Jonas Giedraitis ir Jonas Vilkevičius. Pirmąsias lobio monetas į Kauno miesto muziejų atnešė Jono Giedraičio giminaitis Vladas Strašinskas. Muziejaus direktoriaus prof. Eduardo Volterio pastangomis 1933 m. iš skirtingų asmenų buvo supirkta jau parduoto lobio didžioji dalis. 1936 m. panaikinus Kauno miesto muziejų jo sukaupti eksponatai perduoti įkurtam Vytauto Didžiojo kultūros muziejui, čia pateko ir Šančių lobis.

Lobis 
1938 m. Šančių lobyje buvo 85 lietuviškos „Pečatj“ tipo monetos, 2 moldaviškos monetos, vienas sveikas ir 4 pusės sidabrinių lydinių bei dvi sidabrinės apyrankės. Įvertinus Šančių lobio prarastųjų monetų metrologinius duomenis ir atmetus falsifikatus, nustatyta, kad lengviausios monetos masė 0,892 g (Ag-9206), sunkiausios – 1,448 g (Ag-9170), jų vidutinė masė 1,16 g, vidutinis skersmuo 17,1 mm.

Lobio pagrindą sudarančios sunkiosios lietuviškos monetos yra ankstyviausios lietuviškos monetos, kaltos Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo (1345–1377 m.) valdymo pabaigoje. Tikėtina, jog Šančių lobis užkastas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos pirmojo valdymo (1377–1381 m.) metu.

Lobį saugo Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.

Literatūra 
 Karazija P. Šančių lobis. Kaunas, 1952 (rankraštis); Ivanauskas E. Lietuvos pinigų lobiai. Vilnius: Savastis, 1995. P. 18-19
 Puzinas J. Raštas VDKM. 1938 05 19 (ČDM archyvas)
 Terleckas J. Diskutuotini pagoniškos Lietuvos savų pinigų klausimai. Pinigų studijos. 2002. Nr. 1. P. 60-72
 Karazija. P. Šančių lobis. Kaunas, 1952 (rankraštis)
 Ivanauskas E. Lietuvos pinigų lobiai. Vilnius: Savastis, 1995
 Karazija Povilas. Lietuvių enciklopedija. South Boston. T. 10. P. 521
 Даркевич В. П., Соболева Н. А. Щ датировке литовских монет с надписью “печать”. Советская археология. 1973. №1. С. 83-94
 Sajauskas S., Kaubrys D. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės numizmatika. Vilnius: Žaltvykslė, 1993. P. 21-25; Terleckas J. P. 60-72
 KMM inventorinė knyga. Nr. 8220:1-89 (ČDM)
 LTSR kultūros ministro J. Banaičio įsakymas Nr. 151. 1964 04 18 (ČDM archyvas)
 Karazija P. Šančių lobis. Kaunas, 1952 (rankraštis)
 Remecas E. Vilniaus žemutinės pilies pinigų lobis (XIV a. pab.). Vilnius, 2003
 Ryszard A. Spis 48 numizmatów ze zbioru A. Ryszarda skradzionych. Kraków, 1880. Tab. 2-XXXVI. S. 14; Wittyg W. Wykopalisko z pod Czerwonego Dworu. Zapiski Numizmatyczne. R. 3. Nr. 8. 1886. S. 138–142;
 Aleksiejūnas V. Lietuviškos monetos su Vyčiu ir Dvigubu kryžiumi skyde. Numizmatika. Nr. 1. Vilnius, 2000. P. 85-98

Šaltiniai 

Lietuvos lobiai
Kauno istorija
Vosgėlių lobiai

Vosgėlių lobiai – Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, Vosgėlių kaimo apylinkėse 1930 m., 1956 m. ir 1987 m. rasti vėlyvųjų viduramžių monetų lobiai.

I lobis 
1930 m. rastas lobis, iš kurio į muziejų pateko 82 monetos:
 Gustavo II Adolfo 1632 m. Elbingo šilingas, 1626–1632 m. 4 šilingai ir suklastotas Rygos Gustavo II Adolfo šilingas be datos
 Zigmanto III Vazos 1619 m. Lietuvos šilingas ir 1620 m. 2 Rygos šilingai
 Kristinos 1635–1654 m. 26 šilingai ir 1645–1654 m. 35 Livonijos šilingai
 Karolio X Gustavo 1655–1656 m. 4 šilingai ir 1654–1656 m. 7 šilingai

Lobį saugo Utenos krašto muziejus.

II lobis 
1956 m. Jonas Kriaučionis išarė molinį puodą su monetomis. Dalis monetų pasklido tarp vietos gyventojų, 1247 monetos pateko į Utenos krašto muziejų, kur saugoma: 
 Gustavo II Adolfo 1630–1634 m. 17 Elbingo šilingų ir 1621–1634 m. 65 šilingai, 1632 m. Prūsijos karalystės šilingas bei suklastotas Elbingo Gustavo II Adolfo šilingas be datos
 Zigmanto III Vazos 1623–1626 m. 9 šilingai, 1625–1626 m. 52 šilingai, 1623 m. Lenkijos šilingas, 1608 m. grašis
 Aleksandro Lietuvos 5 pusgrašiai be datos
 Žygimanto Augusto 1560 m. pusgrašis ir 1620 m. Rygos šilingas
 Kristinos 1635–1654 m. 697 šilingai ir 1645–1654 m. 381 Livonijos šilingas
 Pfalco-Cveibriukeno Johano I 1603 m. 3 kreiceriai
 Georgo Vilhelmo 1626–1633 m. 13 Prūsijos šilingų
 Frydricho Vilhelmo 1654 m. šilingas

III lobis 
1987 m. rastas puodas su monetomis, kurių dalis, daugiau, kaip tūkstantis monetų, pasklido tarp žmonių, o likusios pateko į Utenos krašto muziejų (185 monetos) ir LNM (1470 monetų).  Žinomos tokios lobio monetos:
 Gustavo II Adolfo 1621–1634 m. 49 šilingai, 1635–1654 m. 544 šilingai, 1622–1624 m. 3 pusantrokai, 1632–1634 m. 3 Elbingo šilingai, 1632 m. pusantrokas, 1633 m. 4 karališkosios Prūsijos pusantrokai, 1632 m. trečiokas
 Kristinos 1635 m. 5 šilingai, 1634–1635 m. 2 šilingai, 1645–1654 m. 544 Livonijos šilingai, 1648 m. 2 pusantrokai
 Zigmanto III Vazos 1623 m. Lenkijos šilingas, 1621–1626 m. 47 pusantrokai, 162? m. trečiokas, 1622–1627 m. 16 Lietuvos šilingų, 1630 m. 2 Lobženicos tridenariai, 1611–1621 m. 16 šilingų
 Jono Kazimiero 1652–1656 m. 18 šilingų, 1652 m. grašis
 Karolio X Gustavo 1654–1658 m. 343 šilingai, 1654–1660 m. 946 šilingai, 1657 m. 16 Rygos ar Livonijos šilingų
 Pamario-Kamino Ulricho 1622 m. grašis
 Georgo Vilhelmo 1627 m. Prūsijos šilingas, 1623–1626 m. 3 pusantrokai
 Frydricho Vilhelmo 1653–1658 m. 27 šilingai, Rygos 1578 m. šilingas,
 Škotijos Karolio I be datos 2 peniai
 Tešeno Elžbietos Lukrecijos 1651 m. heleris
 Suklastoti Zigmanto III Vazos Rygos ir Gustavo II Adolfo 3 šilingai be datų.

Šaltiniai 

Lietuvos lobiai
Utenos rajono paveldas
Krūminių piliakalnis

Krūminių piliakalnis su gyvenviete – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22956) Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, 1,5 km į pietus nuo Krūminių kaimo, Versekos dešiniajame krante, 0,75 km į pietus-pietryčius nuo Versekos užtvankos ir 0,3 km į rytus nuo kelio, vedančio iš Krūminių kaimo į kelią Valkininkai-Eišiškės.

Piliakalnis 
Šlaitai statūs, 11–12 m aukščio. Aikštelė trikampė, 29x17 m dydžio. Jos pietrytiniame krašte yra 2 m aukščio, 15 m pločio pylimas, kuriame aptikta apdegusių rąstų liekanų. Piliakalnio šiaurės vakarų šlaite, 5 m žemiau aikštelės, yra 4–6 m pločio, 0,5 m gylio, 30 m ilgio griovys, už jo 1,5 m aukščio (išorėje 6 m aukščio), 10 m pločio pylimas, kurio pietvakariniame gale buvo įvažiavimas, 3 m žemiau jo yra terasos žymių.

Šiuo metu piliakalnis yra privačiame žemės sklype, kuriame stovi namas turintis adresą Versekos g. 15, Krūminiai, Varėnos raj.

Tyrimai 
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1955 m. atliko Lietuvos istorijos institutas.  

Rasta lipdytos grublėtu paviršiumi ir žiestos keramikos, molinių verpstukų. Piliakalnio rytinėje papėdėje yra senovinė gyvenvietė. Ją 1998 m. tyrė Ėrika Striškienė. Rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi bei žiestos keramikos, geležinių ylų, molinių verpstukų. Piliakalnio pietvakariniame krašte XX a. pirmoje pusėje buvo pastatytas medinis kryžius (neišliko). Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia - II tūkstantmečio pradžia. 1 km į šiaurę nuo piliakalnio yra Krūminių kapinynas.

Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.204
 Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.,1993, p.63 
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Виленской губернии. Вильна, 1893, p. 114.

Nuorodos 
 Krūminių piliakalnis

Piliakalniai Varėnos rajone
Plokščių piliakalnis

Plokščių piliakalnis, Vaiguviškių piliakalnis – piliakalnis Šakių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Plokščių miestelio, prie Nemuno intako Vaiguvos upelio. Pasiekiamas nuo kelio  ties Vaiguvos upeliu pasukus į dešinę pietų kryptimi palei šį upelį ir pačiu upeliu ir vėl palei upelį vedančiu keliuku pavažiavus ir paėjus 650 m – yra priekyje, už Vaiguvos ir į ją iš kairės įtekančio bevardžio upelio santakos. Link piliakalnio veda pažintinis takas.

Piliakalnis 
Piliakalnis – tai didoka, aukšta, iš visų pusių giliomis daubomis apsupta plokštuma. Rytų ir šiaurės dauba teka mažas Vaiguvos upelis, kurio vaga eina lauko kelias į Plokščius. Vakarų dauba teka mažas Vaiguvos intakas. Ši plokštuma sudaro salą, iš visų pusių apsuptą gamtinėmis kliūtimis, pusėje žemesniu ožnugariu besijungiančią su aukštuma. Kiek iškilusi viduryje sala netaisyklingo ovalo formos, aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga rytų – vakarų kryptimi, 112x105 m dydžio. Jos vakariniame pakraštyje supiltas 25 m ilgio, 1 m aukščio, 10 m pločio pylimas, kurio išorinis 4 m aukščio šlaitas leidžiasi į piliakalnio šlaite esantį 24 m ilgio, 9 m pločio, 1 m gylio griovį. Šlaitai statūs, iki 25-27 m aukščio.

Sala seniau buvo ariama, dabar dirvonuoja. Piliakalnis apardytas arimų, apaugęs apie 1970 m. sodintomis eglėmis ir kitais medžiais.

Tyrimai 
1960 m. ir 1965 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.  Paviršiuje aptinkami suaižėję nuo deginimo akmenys. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Nors jokių dirbtinių įrengimų nėra, bet gamtinės kliūtys leidžia jį laikyti piliakalniu. Aleksandras Polujanskis laikė jį kryžiuočių kronikoje minimos lietuvių pilies Vaigov vieta.  Paminklo teritorijos plotas 61000 m².

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.173.
 Valstybės archeologijos komisijos medžiaga // KPC archyvas, F 1, ap. 1, s.v. 72. P. 64- 91.
 Kultūros paminklų apsaugos įstaigos medžiaga // KPC archyvas, F 17, ap. 2, s.v. 8. P. 280.
 Gintautas Zabiela. Medinės Lietuvos pilys, V., 1995. P. 199.
 Pranas Kulikauskas. Užnemunės piliakalniai. Vilnius1982.
 Aleksander Połujanski. Wędrówka po gubernii augustowskie w celu naukowym odbite. Warszawa. 1989

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai. Plokščiai

Piliakalniai Šakių rajone
Plokščiai
Žuklijų piliakalnis

Žuklijų piliakalnis – piliakalnis Šakių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Žuklijų kaimo (Kriūkų seniūnija).

Piliakalnis 

Piliakalnis yra ant Nemuno kairiojo kranto aukštumos, prie Maksvyčio sodybos. Piliakalniui įrengti panaudotas aukštumos kyšulys. Iš rytų ir vakarų jį supa gilios daubos, iš šiaurės – Nemuno slėnis, o iš pietų – laukas. Vakarų dauba teka mažas upelis – Žolupis. Iš pietų, nuo lauko pusės piliakalnis buvo atskirtas daugiau nei 2 m pločio ir apie 20 m ilgio plūkto molio pylimu. Dabar likęs tik vakarinis to pylimo galas. Visa kita jo dalis nukasta, paverčiant piliakalnį dirbamu lauku. Gyventojo Maksvyčio pasakojimu, kasant pylimą rasta stambių medžio anglių. Iš pietų pusės prie pylimo yra nedidelis įlinkimas, likęs nuo buvusio, dabar jau užslinkusio perkaso.

Ovali piliakalnio aikštelė yra apie 35 m ilgio, 20 m pločio ir užima apie 600 m² plotą. Aikštelė ir šlaitai 5-7 m aukštyje ariant labai apgadinti. Kultūrinio sluoksnio nepastebėta. Piliakalnis iš Nemuno ir daubų pusių yra apie 35 m aukščio. Nusileidžiant į Nemuno slėnį šlaitas nuolaidesnis, o daubų šlaitai statūs ir krinta iki 60° kampu. Šlaitai apaugę medžiais.

Piliakalnis skirtinas XIII a.-XVI a.  Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 5800 m². Į pietus nuo piliakalnio, 0,2 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai. Žuklijai

Piliakalniai Šakių rajone
Kurmelionių piliakalnis

Kurmelionių piliakalnis su gyvenviete (arba Pilalė) – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24120) Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, į pietvakarius nuo Kurmelionių (Akmenynės seniūnija) kaimo. Piliakalnis pasiekiamas iš kelio Turgeliai–Kurmelionys, už kaimo pavažiavus Baltarusijos sienos link ir iškart pasukus į dešinę pietvakariuosna link Negirbėnų, pavažiavus 300 m yra 50 m į kairę pietuose, miške.

Piliakalnis 
Piliakalnis įrengtas daubų juosiamoje kalvoje. Piliakalnio šlaitai statūs, 8–9 m aukščio, viršutinė dalis, 4–5 m žemiau aikštelės, padaryta statesnė, žemiau jos tęsiasi 4–6 m pločio terasa. Piliakalnio aikštelė ovali, 60X40 m dydžio, viduryje šiek tiek iškila. Jos vakariniame ir rytiniame pakraščiuose yra 5–6 m pločio ir 1 m gylio griovys, šiauriniame ir pietiniame kraštuose – 2–4 m pločio ir 0,3-0,5 m gylio griovys, už kurio išliko 0,5-1,5 m aukščio ir 5–8 m pločio pylimas. Pietvakariniame aikštelės kampe yra įvažiavimo žymių. Aikštelėje išliko iki 0,9 m storio kultūrinio sluoksnis su lipdyta lygiu ir brūkšniuotu paviršiumi keramika, šlaku, gyvulių kaulais ir tinku. Piliakalnio pietrytinėje ir šiaurės – šiaurės vakarų papėdėje yra senovinė gyvenvietė, vakaruose – 20 m pločio ir 1 m gylio griovys. Iš rytų piliakalnį saugojo pelkės.

Tyrimai 
1955 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas, 1968 m. – Mokslinė metodinė taryba. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.  Piliakalnio archeologinius tyrimus 1983 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, vadovė Elena Grigalavičienė. Aptiktas akmenų grindinys, lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos. Piliakalnis datuojamas V a.-XII a.

Senovinė gyvenvietė tirta 1955 m., 1968 m. ir 1979 m. Rasta lipdytos brūkšniuotu, lygiu ir grublėtu paviršiumi keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kumelionys

Piliakalniai Šalčininkų rajone
Padievaičio piliakalnis

Padievaičio piliakalnis arba Kvėdarnos piliakalnis – piliakalnis Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje, 2 km į pietus nuo Kvėdarnos, Jūros kairiajame krante, prie jos santakos su Vėžaus (Druskio) upeliu. Registro kodas A725K1P.

Piliakalnis 
Iš pietvakarių piliakalnį juosia Jūra, iš pietų ir rytų – Vėžaus slėnis, šiaurinėje pusėje – aukštuma. Šlaitai statūs, 12–16 m aukščio. Aikštelė 55 m ilgio ir 8–10 m pločio, jos pietvakarinis kraštas nuslinkęs į Jūrą. Aikštelėje yra kultūrinis sluoksnis. Piliakalnį nuo aukštumos skiria 4,5 m aukščio pylimas, už kurio yra 8 m pločio ir 1,5 m gylio griovys.

Į šiaurę nuo piliakalnio, už šiaurinėje pašlaitėje esančio griovio, tarp Jūros ir Vėžaus slėnių, yra buvusi 77 m ilgio priešpilio aikštelė, jos pietinis galas 50 m, šiaurinis – 90 m pločio, kultūrinis sluoksnis suardytas ariant. Iš šiaurės ją juosia apie 90 m ilgio griovys. Į šiaurę nuo priešpilio ir į rytus nuo piliakalnio, Vėžaus kairiajame krante, yra senovinės gyvenvietės liekanų.

Tyrimai 
1902 m. piliakalnį aprašė Liudvikas Kšivickis, 1964 m. jo žvalgomuosius archeologinius tyrimus atliko Lietuvos istorijos institutas. L. Kšivickis griūvančiame pietvakariniame šlaite aptiko daug degėsių ir apdegusio molio. Vėliau rasta lipdytos grublėtu paviršiumi ir žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Istorija 
Manoma, kad piliakalnyje stovėjo Kvėdarnos arba Gedimino pilis, kuri priklausė Žemaitijos gynybinei sistemai, 1329 m. sunaikinta kryžiuočių. Prie piliakalnio, slėnyje, Vėžaus kairiajame krante, yra Padievaičio akmuo, vadinamas Velnio Sostu. Akmens skersmuo yra 1,5 m, turi pusapvalų įdubimą viename krašte.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Padievaičio piliakalnis

Piliakalniai Šilalės rajone
Lavariškių piliakalnis

Lavariškių su gyvenviete ir pilkapynas – piliakalnis ir pilkapynas Trakų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Lavariškių kaime, Aukštadvario seniūnija.

Piliakalnis 
Piliakalnis - nupjauto kūgio pavidalo kalva, kurią juosia daubos. Jo šlaitai statūs, 7–13 m aukščio. Aikštelė beveik apskrita, 8–10 m skersmens. Ją juosia iki 1,5–3 m aukščio ir 13 m pločio pylimas. Į rytus nuo piliakalnio yra papėdės gyvenvietė, tirta 1998-1999 m. Joje rasta molinių verpstukų, lipdytos brūkšniuotu, grublėtu ir lygiu paviršiumi keramikos. Apie 0,7 km į pietus nuo piliakalnio yra pilkapynas. Išliko 17 pilkapių (iki 1955 m. buvo 20), dauguma jų apardyti. Jų sampilai 6–10 m skersmens, iki 0,7 m aukščio, pagrindus juosė akmenų vainikai arba grioviai.

Tyrimai 
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1955 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, piliakalnį tyrė Adolfas Tautavičius, pilkapyną - Ona Kuncienė. 

Piliakalnyje buvo ištirtas 60 m² aikštelės plotas ir padalytas pylimo pjūvis (4 x 18 m dydžio). Nustatyta, kad ankstyvoji aikštelė buvo 10x12 m dydžio, ją juosė 1,8 m aukščio ir 6 m pločio pylimas, datuojamas pirmojo tūkstantmečio viduriu, kuris vėliau supiltas iki 9 m pločio (platėjo į aikštelę) ir iki 2,5 m aukščio. Aikštelė išgrįsta akmenimis. Trečią kartą pylimas piltas antrojo tūkstantmečio pradžioje. Rasta geležinis siauraašmenis ir plačiaašmenis pentinis kirviai, 2 pjautuvai, lipdytos grublėtu paviršiumi ir žiestos keramikos. Piliakalnis naudotas nuo pirmojo tūkstantmečio vidurio iki XIII a.-XIV a. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 34000 m². Išmatavimai: 340 m ilgio rytų – vakarų kryptimi ir iki 150 m pločio.

Pilkapyne buvo ištirti 3 pilkapiai, supilti iš smėlio ir akmenų. Rasta pirmojo tūkstantmečio antrosios pusės sudegintų mirusiųjų kapų liekanų. Pilkapiai priskiriami akmeninių pilkapių grupei. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai 

 Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. KPC A. F.1. Ap.1. B.58. P.71-80.
 W. Antoniewicz. Czasy przedhistoryczne i wrzesnodziejowe ziemi Wilenskiej // Wilno I Ziemia Wilenska. Wilno, 1930. T.I.  (piliakalnio nuotrauka).
 Vytautas Daugudis. Aukštadvario apylinkių proistorė // Aukštadvaris. Vilnius, 2002. p. 121-122.
 Pranas Kulikauskas, Regina Volkaitė-Kulikauskienė, Adolfas Tautavičius. Lietuvos archeologijos bruožai. Vilnius. 1961, p. 274-276.
 Pranas Kulikauskas. 1965. Badania archeologiczne na Litwie w latach 1955–1961 // Acta Baltico–Slavica. Białystok. T. II, p. 234.
 Покровский Ф. В. Археологическая карта Виленской губернии. Вильна, 1893, c. 125.
 W. Sokolowski. Do poszukiwaniu o pilkalniach // Wisla. Warszawa, T.IV. P.453-454.
 Jonas Stankus. Lavariškių senovės gyvenvietės tyrinėjimai // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1998 ir 1999 metais. Vilnius, 2000. p. 110–112.
 Regina Volkaitė-Kulikauskienė. Miniatiūrinių piliakalnių Lietuvoje klausimu // Iš lietuvių kultūros istorijos. V.,1959. T.2. P.130-131.
 Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 3, p. 150-151.

Nuorodos 
 Lavariškių piliakalnis

Lietuvos pilkapiai
Piliakalniai Trakų rajone
Mesjė 3

Mesjė 3 (M3, NGC 5272) – kamuolinis spiečius, esantis Skalikų žvaigždyne. Atstumas nuo Saulės – 33900 šviesmečių. Jo regimasis ryškis – 6,2. 

Spiečius atrastas Charles Messier 1764 m. Kaip manoma, Mesjė 3 atradimas paskatino astronomą pradėti sistemingą tokių objektų paiešką, neapsiribojant atsitiktinių pastebėjimų, tokių kaip Mesjė 1 (Krabo ūkas) ir Mesjė 2, klasifikavimu. Vienaip ar kitaip, iki tų metų pabaigos C. Messier aprašė objektus iki Mesjė 40. Žvaigždes pirmasis įžiūrėjo William Herschel 1784 m.

Tai labai didelis kamuolinis spiečius, kuriame, manoma, yra apie pusę milijono žvaigždžių. Tarp jų yra neįprastų mėlynųjų atsilikėlių, kurios atrodo daug jaunesnės nei likusi populiacija. Manoma, jog šios žvaigždės tokiomis tapo joms praskrendant arti viena kitos. Šiose artimose sąveikose išoriniai sluoksniai „nutekėjo“ į kitas žvaigždes. Yra taip pat labai daug (1978 m. buvo žinoma 212) kintamųjų žvaigždžių, kurių pagalba nebuvo sunku išmatuoti atstumą iki spiečiaus.

Būdamas toliau nei mūsų galaktikos centras, spiečius plika akimi matomas tik ypatingomis sąlygomis. Tačiau jis gerai matyti net per paprasčiausius žiūronus. Maždaug 6 colių teleskopas atskirai mato apie 2/3 žvaigždžių, visoms atskirai matyti reikalingas 12 colių veidrodis.

Šaltiniai 

Mesjė objektai
Spiečiai
Atidėjiniai

Atidėjiniai, atidėjimai – piniginės lėšos, sukauptos ir skirtos dėl skirtingų rizikų susidarantiems nuostoliams kompensuoti ar padengti.

Mokesčių apskaitoje atidėjiniais dažnai leidžiama mažinti apmokestinamąsias pajamas. Atidėjiniai gali būti bendrieji ir specialieji.

Taip pat skaitykite 
specialieji atidėjiniai.

Apskaita
Dakaro regionas

Dakaro regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies vakaruose, Žaliajame kyšulyje. Administracinis centras – Dakaras.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 4 departamentus:
 Dakaro departamentas
 Gediavajės departamentas
 Pikino departamentas
 Rufisko departamentas

Senegalo regionai
Diurbelio regionas

Diurbelio regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies vakaruose. Administracinis centras – Diurbelis. Teritorija atitinka buvusios Bavolo karalystės ribas.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Diurbelio departamentas
 Bambėjaus departamentas
 Mbakė departamentas

Senegalo regionai
Fatiko regionas

Fatiko regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies vakaruose, Gambijos pasienyje. Administracinis centras – Fatikas.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Fatiko departamentas
 Fundiužnė departamentas
 Gosaso departamentas

Senegalo regionai
Kaolako regionas

Kaolako regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies centrinėje dalyje, Gambijos pasienyje. Administracinis centras – Kaolakas.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Kaolako departamentas
 Kungjulo departamentas
 Nioro diu Ripo departamentas

2008 m. iš Kafrino departamento sudarytas Kafrino regionas.

Senegalo regionai
Koldos regionas

Koldos regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies pietinėje dalyje, Gambijos ir Bisau Gvinėjos pasienyje. Įeina į Kazamanso sritį. Administracinis centras – Kolda.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Koldos departamentas
 Medina Joro Fula departamentas
 Velingaros departamentas

2008 m. iš Sediju departamento sudarytas Sediju regionas.

Senegalo regionai
Lugos regionas

Lugos regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies šiaurės vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Luga.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Kebemero departamentas
 Lingero departamentas
 Lugos departamentas

Senegalo regionai
Matamo regionas

Matamo regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies šiaurės rytinėje dalyje, Mauritanijos pasienyje. Administracinis centras – Matamas.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Kanelo departamentas
 Matamo departamentas
 Raneru Ferlo departamentas

Senegalo regionai
Sen Lui regionas

Sen Lui regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies šiaurinėje dalyje, Mauritanijos pasienyje. Administracinis centras – Sen Lui.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Daganos departamentas
 Podoro departamentas
 Sen Lui departamentas

Senegalo regionai
Tieso regionas

Tieso regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies vakarinėje dalyje. Administracinis centras – Tiesas.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Mburo departamentas
 Tivauno departamentas
 Tieso departamentas

Senegalo regionai
Ziginšoro regionas

Ziginšoro regionas () – vienas iš 11 Senegalo regionų, esantis šalies pietvakarinėje dalyje, Gambijos ir Bisau Gvinėjos pasienyje. Įeina į Kazamanso sritį. Administracinis centras – Ziginšoras.

Administracinis suskirstymas 
Regionas padalintas į 3 departamentus:
 Binjonos departamentas
 Usujės departamentas
 Ziginšoro departamentas

Senegalo regionai
Volofų kalba

Volofų kalba – Nigerio-Kongo kalbų šeimos Atlanto grupei priklausanti kalba, vartojama volofų Vakarų Afrikoje (Senegale, Mauritanijoje, Gambijoje). Kalbančiųjų skaičius siekia 11 milijonų. Volofų kalba turi daug dialektų. Kalboje nemažai skolinių iš arabų ir prancūzų kalbų.

Nuo 1975 m. volofų kalba naudoja lotyniškus rašmenis.

Nuorodos 
 
 

Volofai
Atlanto grupės kalbos

hr:Gambijski wolof (jezik)
Kreivėnų piliakalnis

Kreivėnų piliakalnis ir kapinynas, dar vadinamas Kulmenų piliakalniu, Pilies kalnu ir Vilkės piliakalniu – piliakalnis (A485K P) ir kapinynas (A484 P) Pagėgių savivaldybės teritorijoje, 1,9 km į šiaurės rytus nuo kelio Ruikiai-Geniai pervažos per geležinkelį Pagėgiai-Kutiškiai, 1,5 km į šiaurę-šiaurės vakarus nuo šio geležinkelio, 1,1 km į pietus nuo Kulmenų kaimo (Pagėgių seniūnija).

Piliakalnis 
Piliakalnis yra Vilkos kairiajame krante. Šlaitai statūs, 18 m aukščio. Jo aikštelė stačiakampė, 47x16 m dydžio. Aikštelę juosia pylimas, rytinėje pusėje – 7, 5 m aukščio, 27 m pločio, kitose pusėse apie 1,5 m aukščio, 14 m pločio. Už rytinio pylimo yra 2 m gylio ir 22 m pločio griovys. Piliakalnio šiaurės vakarų ir šiaurinėje dalyse pylimas ir šlaitai apardyti griovių, aikštelės rytinėje dalyje buvo įrengta šokių (gegužinių) aikštelė. Piliakalnio pietinėje papėdėje yra senovinė gyvenvietė. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu–XIII a. 1,1 km į pietus nuo piliakalnio yra kapinynas, apardytas ariant.

Tyrimai 
Piliakalnio ir kapinyno žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1987 m. ir 1996–1998 m. Vilniaus universiteto ekspedicija, tyrimų vadovas Valdemaras Šimėnas.

Kapinyne ištirti 76 kapai, iš jų 14 nedegintų ir 61 sudegintų mirusiųjų bei 1 nedeginto žirgo. 1997 m. kapinyno teritoriją patikrinus metalo detektoriumi surinkta apie 200 radinių – dviašmenių kalavijų, kovos peilių, ietigalių, žąslų, segių, apyrankių, žalvarinių karolių ir kabučių. Ankstyvuoju laikotarpiu, V a. – VIII a. mirusieji laidoti nedeginti, aukštielninki, su įkapėmis, jų gausiau moterų kapuose. Juose rasta storagalių apyrankių, gintaro karolių, įvijinių žiedų, kibirėlio pavidalo kabučių, pagalvių. Pastarieji analogiški Vidgirių kapinyno sidabriniams dirbiniams. Kai kur vėlyvesnieji kapai įrengti ant ankstyvesniųjų kapų, pastarieji dažnai suardyti.

Greičiausiai nuo VIII a. antrosios pusės mirusiuosius imta laidoti ir sudegintus. Jų kapai buvo įrengiami dvejopai. Didelėse duobėse palaikai į duobę supilti su apeiginio laužo pelenais, greta jų rasta sulaužytų ar apdegusių įkapių, žirgo dantų. Duobutėse sudeginto mirusiojo palaikų liekanos išrinktos iš laužo ir supiltos į krūvelę, apdėtos sulaužytomis įkapėmis. Kapinynas datuojamas V–XII a., priskiriamas Nemuno žemupio skalvių etnokultūrinei grupei.

Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR archeologijos atlasas, II Piliakalniai, Vilnius, Mintis, 1975 m. t.2 p. 86­-87 (Nr. 328).
 Crome H. 1937. Karte und Verzeichnis der vor- und frühgeschichtlichen Wehranlagen in Ostpreußen // Altpreußen. Juni. Heft 3, p. 124 (Nr. 10).
 Crome H. Verzeichnis der Wehranlagen Ostpreußens // Prussia. 1939., p. 280.

Nuorodos 
 Lietuvos piliakalniai

Piliakalniai Pagėgių savivaldybėje