joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kolitas

Kolitas () – storosios žarnos uždegimas. Būna ūminis (colitis acuta), lėtinis (colitis chronica) ir ischeminis kolitas (colitis ischemica).

Ūminis kolitas 
Ūminis kolitas atsiranda suvalgius nekokybiškai paruoštų mėsos ir žuvies patiekalų, užterštų daržovių ar vaisių. Esant ūminiam kolitui dažniausiai kartu pažeidžiama ir plonoji žarna (vystosi enterokolitas). Ligonis tuštinasi 3-4 kartus per parą. Išmatos skystos arba košelės pavidalo, jose gali būti gleivių, kraujo ir pūlių. Pilvas būna išpūstas (meteorizmas). Palpuojant apčiuopiamos spazmuotos storosios žarnos dalys. Progesuojant ligonis tuštinasi iki 20 kartų per parą. Skausmai plinta į kryžkaulio sritį, tarpvietę ir dešinę pašonę. Gydant svarbu sureguliuoti žarnyno mikroflorą, taikomos dietos.

Lėtinis kolitas 
Lėtinį kolitą sukelia dizenterija. Tačiau jį sukelia ir įvairūs mikrobai bei virusai. Lėtinio kolito priežastis gali būti ir maisto alergija, vaistai, endokrininės sistemos sutrikimai, taip pat kitos virškinimo organų ligos. Svarbiausi simptomai – įvairaus pobūdžio skausmai, meteorizmas, kurį lydi nemalonus skonis burnoje, apetito stoka, silpnumas, raumenų skausmai, nervingumas, nemiga, galūnių tirpimas ir kt. Sergant lėtiniu kolitu pakinta išmatos, gana dažnas būna nepakankamo išsituštinimo sindromas.

Virškinimo sistemos ligos
Uždegimai
Karlovi Varai

Karlovi Varai (seniau Karlsbadas) – Čekijos miestas šalies šiaurės vakaruose, netoli Vokietijos sienos; krašto centras. Įsikūręs Ohržės ir Teplos upių santakoje. Mieste yra oro uostas. Karlovi Varai nuo seno žinomi dėl gausių karštųjų versmių (balneologinis kurortas), čia kasmet vyksta tarptautinių filmų festivalis (nuo 1950 m.). Populiarus likeris Karlovarská Becherovka pavadintas miesto garbei.

Gaminami krištolo ir fajanso dirbiniai. Veikia krištolo muziejus.

2021 m. miestas buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą kaip dalis objekto „Didžiosios Europos spa: Badenas prie Vienos; Spa, Františkovy Laznės, Karlovi Varai, Marianske Laznės, Viši, Bad Emsas, Baden Badenas, Bad Kisingenas, Montekatini Termė ir Batas“ (kartu su kitomis šešiomis valstybėmis).

Istorija 

Miestas pavadintas įkūrėjo Karolio V garbei (įkurtas 1370 m. rugpjūčio 14 d.). 1582 m. gegužės 9 d. miestas buvo užtvindytas, 1604 m. nuniokojo didelis gaisras. Nuo 1938 iki 1945 miestą valdė Vokietija, kartu su Sudetų kraštu.

Galerija

Šaltiniai 

Čekijos miestai
Čekijos kurortai
Brno

Brno – miestas Čekijos pietryčiuose, antrasis pagal dydį šalyje; Pietų Moravijos krašto sostinė. Įsikūręs Svitavos ir Svratkos upių santakoje, Čekijos-Moravijos aukštumos pietrytinėje dalyje. Veikia Brno oro uostas, geležinkeliai ir automagistralės jungia su kitais Europos šalių miestais. Didelis pramonės centras – išplėtota mašinų, plieno konstrukcijų, traktorių, šaunamųjų ginklų, elektronikos, tekstilės, trikotažo, medžio apdirbimo, odos, maisto, baldų, statybinių medžiagų, popieriaus gamyba. Veikia keli universitetai, muziejai, teatrai, zoologijos sodas, astronomijos observatorija. Plėtojamas turizmas. Brno senamiestis su svarbiausiomis miesto istorinėmis įžymybėmis ir muziejais susitelkęs apie dvi aikštes – Zelný trh ir náměstí Svobody. Dvi reikšmingos įžymybės, esančios už senamiesčio ribų, – tai dvibokštė katedra ant Petrovo kalvos ir Špilberko tvirtovė vakaruose.

Istorija 
Miestas pirmą kartą paminėtas 1091 m., nors čia gyventa nuo V a. XI a. pabaigoje buvo Pršemislų giminės kunigaikščių valdų centras, nuo XII pabaigos – Moravijos markgrafų rezidencija. Miesto teisės suteiktos 1243 m. XIII-XIV a. miestas kolonizuotas vokiečių, 1526–1918 m. priklausė Habsburgų imperijai. Ilgą laiką buvo tvirtovė Spielberg (Špilberk; pastatyta XIII a., perstatyta XVI–XVIII), kuri Austrijos imperijos metu iki 1858 m. buvo naudojama kaip kalėjimas. Jame daugiausiai laikyti politiniai kaliniai. 1805 m. netoli Brno įvyko Austerlico mūšis. XIX a. miestas augo kaip pramoninis centras, iki šiol vadinamas „Čekišku Mančesteriu“. 1839 m. Brno tapo pirmuoju Čekijoje miestu, kurį pasiekė geležinkelis. 1869 m. mieste paleistas pirmasis Čekijoje arklinis tramvajus. 1849–1918 m. buvo Moravijos karališkosios žemės sostinė, 1918–1993 m. Čekoslovakijos srities centras. 1899 m. įkurtas Brno universitetas. II pasaulinio karo metais miestas buvo smarkiai nusiaubtas ir nors jis buvo visiškai atstatytas, jau niekada nebeatgavo pirmykščio spindesio. Dėl klestinčių teatrų ir daugybės muziejų Brno tapo reikšmingu kultūros centru.

Architektūra 
Nuo XIII a. Brno miesto planas buvo netaisyklingas. Nuo XVII–XVIII a. buvo koreguojamos upių vagos, tiesti žiediniai bulvarai. Mieste gausu architektūros paminklų – XIII a. Špilberko pilis, gotikinės šv. Jokūbo, šv. Petro ir Povilo, šv. Tomo bažnyčios, dvejos rotušės, keli vienuolynai ir rūmai. XX a. pastatyta funkcionalizmo architektūros pastatų: vokiečių architekto L. M. der Rohe projektuota Tugendhato vila (2001 m. įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą), Moravijos bankas, pašto rūmai.

Sportas 
Šalia miesto veikia specialiai lenktynėms įrengta Brno trasa.

Futbolas 
 FC Brno
 Rudá Hvězda Brno (buvęs futbolo klubas);
 SK Líšeň futbolo komanda;

Nuorodos 
 Oficialus turizmo portalas

Šaltiniai 

Čekijos miestai
Periodontitas

Periodontitas () – apydančio audinių uždegiminė liga. Ją sukelia į šiuos audinius patekę mikroorganizmai, dažniausiai streptokokai, rečiau stafilokokai ar lazdelinės bakterijos. Sukėlėjai į apydančio audinius patenka iš užkrėstos pulpos ertmės esant pulpos uždegimui arba iš aplinkinių audinių, retai sukėlėjai atnešami krauju.

Rizikos veiksniai 
Periodontitą skatina bloga burnos ertmės higiena, diabetas, rūkymas; paveldimumas.

Požymiai 
Kraujuojančios dantenos valantis dantis, liečiant ar valgant 
Dantenų patinimas ir padidėjęs jautrumas 
Nuolatinės problemos dėl skonio pojūčio ir nemalonaus burnos kvapo 
Pastebimas dantų „pailgėjimas“ dėl atsitraukiančios dantenos

Pasekmės 
Laiku nepradėjus gydyti, uždegimas gali pasklisti gilyn į dantų palaikomąjį aparatą ir bėgant laikui sunaikinti kaulą. Kaulą žmogaus organizmas pakeičia korėtu rišamuoju audiniu, tačiau jis nėra pakankamai tvirtas, kad galėtų išlaikyti dantį savo vietoje.

Periodontito bakterijos kelia pavojų ne tik burnos sveikatai, bet ir visam organizmui. Per dantų palaikomąjį aparatą bakterijos patenka į kraujotaką ir nukeliavę į bet kurią kūno sritį gali sukelti sunkius susirgimus: padidėja širdies ir kraujotakos ligų (insultas ir infarktas), cukrinio diabeto, osteoporozės bei kvėpavimo takų ligų rizika.

Šaltiniai 
 

Odontologinės ligos
Šalčininkai

Šalčininkai – miestas Lietuvos pietryčiuose, Vilniaus apskrityje, Lydos aukštumoje, 45 km į pietus nuo Vilniaus. Šalčininkų rajono savivaldybės ir seniūnijos centras, 11 seniūnaitijų (Bažnyčios, Centro, J. Sniadeckio, Naujakurių, Pamūrinės, Parko, Sodo, Šalčios, T. Kostiuškos, Užupio, Vilniaus). Vakarine miesto riba eina Vilniaus–Lydos geležinkelis (stotis Tartoke). Miestas yra lenkų kultūros centras – 71% gyventojų – lenkai. Mieste stovi Šalčininkų Šv. apaštalo Petro bažnyčia (pastatyta 1835 m.), Šalčininkų Šv. Tichono maldos namai (nuo 1996 m.), paštas, rajono centrinė ligoninė, savivaldybė, pietryčiuose – Šalčininkų miškas.

Etimologija 

Miesto vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo pro miestą pratekančio Šalčios upelio. Vietovardžių daryba su priesaga -ininkai ypač būdinga Pietų Lietuvai.

Kryžiuočių minimas Šalčininkų vietovardis Salzininken anksčiau buvo klaidingai palaikytas Druskininkais.

Geografija 

Šalčininkuose yra du tvenkiniai – Šalčios upės praplatėjimai: pirmasis yra arčiau centro ir mažesnis, antrasis – šiaurės rytuose ir didesnis. Pietuose yra pasienio kontrolės punktas Šalčininkai-Benekainys. Prie miesto yra įsikūręs gana didelis Šalčininkų kaimas.

Istorija 

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Šalčininkai minimi 1311 m. Petro Duisburgiečio kronikoje, kai teutonai su didele kariuomene nusiaubė Šalčininkų apylinkes. Vėliau jų puolimai pasikartojo dar 1378, 1382 ir 1394 metais. 1410 m. pastatyta pirmoji Šalčininkų bažnyčia. XV a. Šalčininkai tikriausiai jau buvo miestelis, kuriame gyveno lietuviai, totoriai, tačiau miesto teises gavo tik 1956 m. gruodžio 28 d.

Sovietmečiu veikė SDAALR gamybinis kombinatas, gaminęs katerių korpusus ir kitus gaminius iš stiklo plastiko. Pastatyta rajono ligoninė, kino teatras „Šalčia“, kultūros namai.

2000 m. patvirtintas Šalčininkų herbas.

|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Žymūs žmonės 
 Aronas Solcas (1872–1945), žymus sovietų partinis ir valstybės veikėjas
 Henoch Leibowitz (1918–2008), rabinas, mokytojas
 Edward Kozakiewicz (g. 1948), Lenkijos lengvaatletis
 Władysław Kozakiewicz (g. 1953), lenkų lengvaatletis, Maskvos olimpiados čempionas
 Robert Mickevič (g. 1969), žurnalistas, politikas

Miestų partnerystė 
  Lomža, Lenkija
  Liublinecas, Lenkija
  Lovičius, Lenkija
  Plonskas, Lenkija
  Žninas, Lenkija
  Polanecas, Lenkija
  Ščitnas, Lenkija

Švietimo ir ugdymo įstaigos 
 2 gimnazijos:
 Šalčininkų Lietuvos tūkstantmečio gimnazija
 J. Sniadeckio
 Šalčininkų Santarvės gimnazija
 Stanislavo Moniuškos menų mokykla
 Šalčininkų rajono savivaldybės viešoji biblioteka

Sportas 
 FK Šalčia Šalčininkai (futbolas)
 BC Šalčininkai (krepšinis)

Galerija

Šaltiniai
Enteritas

Enteritas () – plonosios žarnos uždegimas. Yra ūminis (enteritis acuta) ir lėtinis (enteritis chronica) enteritas.

 Ūminį enteritą sukelia maisto toksinė infekcija, ūminės infekcinės ligos, apsinuodijimas grybais, cheminėmis medžiagomis, didelis kūno paviršiaus nušalimas ar nudegimas, alergija maisto produktams ir vaistams. Liga prasideda staiga, pilvo gurguliavimu, viduriavimu nuo kelių iki keliolikos kartų per parą. Apie bambą jaučiamas skausmas ar net stiprus spazminis skausmas. Išsituštinus skausmas aprimsta, bet sergantysis jaučia silpnumą, išpila šaltas prakaitas. Gausiai ir dažnai viduriuojant organizmas netenka daug skysčių, atsiranda dehidratacija.

 Lėtinis enteritas būna dėl pasikartojančio ir ne visiškai išgydyto ūminio enterito, ilgai maitinantis nepilnaverčiu, t. y. per mažai vitaminų ir kitų maisto medžiagų turinčiu bei netinkamai paruoštu, maistu, persirgus ūminėmis infekcinėmis ligomis (pvz., dizenterija, vidurių šiltine ir kt. Ligai atsirasti taip pat įtakos turi endokrininės sistemos ligos, mechaninės traumos, lėtinės intoksikacijos, rizikos faktoriai ir kt. Būdinga daugiau ar mažiau ryškus vietinis žarnų funkcijos sutrikimas, nepakankama maisto medžiagų rezorbcija ir bendras negalavimas.

Uždegimai
Virškinimo sistemos ligos
Medeina

Medeina – lietuvių miško deivė. Neretai tapatinama su Žvorūna. XIII a. šaltiniuose minima kaip stipriai militarizuoto lietuvių panteono dievų kaip vienintelė deivė. Pasak Ipatijaus metraščio jai aukojo Mindaugas, ir jos patekimas į dievų panteoną greičiausiai buvo susijęs su kunigaikščio religiniais interesais. Minima Bychovco kronikoje, Jano Dlugošo, Jono Lasickio (Modeina) veikaluose.

Šaltiniai minintys deivę yra nepakankami, kad būtų galima rekonstruoti jos kultą, tačiau galima manyti, kad kasmet pirmasis medžioklės grobis buvo aukojamas Žvėrūnai-Medeinai. Pagal A. J. Greimo tyrinėjimus Žvėrūna-Medeina esanti netekėjusi, graži medžiotoja, mergina arba „vilkmergė“, lydima vilkų. Ji nesauganti medžiotojų, bet greičiau trukdanti jiems žudyti.

Ji turi atitikmenų su graikų Artemide ir romėnų medžiotojų globėja Diana, kuri taip pat pradėta garbinti medžioklės ūkio sąlygomis. Žvorūnos vardu ji buvo vadinama Čekijoje, Lenkijoje.

Dar XIX a. apie Panevėžį žmonės, pastatę naują namą, pirmiausia įleisdavo mešką. Jei ji eidavo nesipriešindama, reiškė, kad name nėra blogų dvasių. Tada atnešdavo juodą vištą, kuriai meškininkas nukirsdavo galvą, laikydamas ją virš vandens. Tos vištos krauju pašlakstydavo trobą. Per žiemos solsticijas mūsų protėviai persirenginėdavo meška. Tuo metu kaip tik buvo garbinamas pusiau žmogaus, pusiau gyvulio pavidalo mitologinė būtybė („Juodas Kudlotas“), atbėgantis iš miško. Tai galėjo būti jau tobulesnis miško šeimininkės vaizdinys. Merginą, būsimą motiną, ši būtybė ant savo rankų nunešanti į girią, pastatanti po jievaru (Gyvybės medžiu), apipilanti auksu, sidabru. Atliekant žiemos pabaigos apeigas, Žemaitijoje buvo persirengiama miško dvasia, kuri aktyviai reikšdavosi išvežant žudyti Morę.

Ilgainiui miško ir žvėrių šeimininke tapo moters pavidalo deivė, kurios archetipas dar buvo išlikęs XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje, žiemos solsticijos apeigų metu. Tos šventės išvakarėse žmonės vengdavo lankytis miške, kirsti medžius, nes pasirodydavusi žila moteris – miško deivė, kuri, pasislėpusi tankumyne, aimanuodavo, verkdavo. Žmonės tikėjo, kad per Adventą kirstos malkos labai smarkiai degančios, o jų liepsna su baisiu trenksmu išeinanti per kaminą ir padeganti trobas. Pastatytą iš tuo metu kirstų medžių namą lankančios blogos dvasios. Palaidoję žmogų padarytame iš tų medžių karste, po kurio laiko rasdavo išmėtytas jo lentas, o numirėlį gulintį ant kapo.

Vardas 

Medeina arba Medeinė taip pat yra ir lietuviškas moteriškas vardas. Jo vardadienis švenčiamas rugpjūčio 21 d. Šis vardas laikomas retu (nuo 1900 iki 2011 m. jis buvo suteiktas 146 kartus).

Šaltiniai

Nuorodos 
 New Outlook For Žvėrūna-Medeina – straipsnio santrauka (angl.k.)

Lietuvių dievai
Lietuviški vardai
Rusijos pilietinis karas

Rusijos pilietinis karas (, 1917/1918 – 1922/1923) keletas karinių konfliktų tarp skirtingų politinių, etninių, socialinių grupių ir valstybinių darinių buvusios Rusijos imperijos teritorijoje, vykę po to, kai po Spalio revoliucijos 1917 m. lapkričio mėnesį valdžią paėmė bolševikai. Pagrindinė kova vyko tarp komunistų bolševikų (pagal L.Trockio įkurtą Raudonąją armiją vadintų „raudonaisiais“) ir įvairių jiems opeonavusių grupių – konservatorių, demokratų, nuosaikiųjų socialistų, nacionalistų ir Baltosios gvardijos. Pilietinis karas baigėsi bolševikų pergale.

Pilietinis karas vyko daugiausia trijuose pagrindiniuose frontuose: rytų, pietų ir šiaurės vakarų. Taip pat karą galima suskirstyti į tris pagrindinius laikotarpius.

Kovojančios pusės 

Pilietinis karas vyko tarp „raudonųjų“ (komunistų ir revoliucionierių) ir „baltųjų“ (monarchistų, reakcionierių, demokratų ir konservatorių), kurie priešinosi bolševikų režimui. Baltųjų kovą prieš Raudonuosius palaikė ir užsienio šalys. Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės pajėgos po Vokietijos pralaimėjimo kare 1918 m. lapkritį įsiveržė iš šiaurės ir pietų, užimdamos vokiečių paliekamas Rusijos teritorijas ir užėmė aiškiai baltuosius palaikančią poziciją. „Baltuosius“ aktyviai rėmė ir kitos užsienio valstybės (Vokietija, Lenkija). Nuosaikūs socialistai, anarchistai ir nacionalistai kovojo su abiem pagrindinėm jėgom ir buvo vadinami „žaliaisiais sukilėliais“. Anarchistinės grupės Ukrainoje (pvz., vadovaujamos Nestoro Machno), priklausomai nuo situacijos kovojo tiek su vienais, tiek su kitais.

Baltieji 
Didelės antibolševikinės pajėgos susitelkė Rusijos pakraščiuose. Šiaurės Kaukaze susiformavo vadinamoji Savanorių armija, vadovaujama generolų L. Kornilovo, A. Denikino, M. Aleksejevo. Bendrai baltieji sudarė tris frontus:
 pietuose: generolo Denikino ir Krasnovo vadovaujami Dono kazokai ir rusų savanoriai;
 šiaurės vakaruose: Judeničiaus armija;
 vakarų Sibire, Omske: admirolo Kolčiako armija, sustiprinta 40 000 Čekoslovakų korpuso (karo belaisviai).

Be šių trijų frontų dar buvo gana savarankiškų baltųjų pajėgų:
 rytų Sibire: Atamano Semionovo kazokų pajėgos, remiamos japonų ir amerikiečių;
 Mongolijoje: Azijos kavalerijos divizionas, vadovaujamas baltvokiečio Ungern von Sternberg.

Raudonieji 
Raudonosios armijos stiprinimui, gynybos organizavimui vadovavo karo reikalų komisaras Levas Trockis. Buvo įvesta privaloma karinė tarnyba 18-40 metų vyrams. Raudonoji armija išaugo nuo 1 milijono karių 1918 m. pabaigoje iki daugiau nei 5 milijonų praėjus dvejiems metams. Buvo panaudotos visos ginklų atsargos, imta gaminti naujus.

Karo eiga 
Tai, kad kilo pilietinis karas, nustebino Leniną ir pradžioje jis nepakankamai įvertino savo priešininkų jėgas.

1918 m. vasarą ir rudenį Ukraina, Donas, Kubanė, Pavolgis, Sibiras buvo su bolševikais kovojančių baltagvardiečių rankose.

Po 1919 m. pradžios puolimo Raudonoji armija užėmė didelę dalį per Pirmąjį pasaulinį karą vokiečių okupuotų teritorijų.

Rusijos istorija
 
 
Pilietiniai karai
Bija

Šis straipsnis yra apie mitologiją. Apie upę žiūrėkite: Bija (upė)

Graikų mitologijoje Bija – galios personifikacija, Palanto ir Stiksės dukra. Ji buvo Nikės, Kratoso ir Zelo sesuo. Su Bijos pagalba dievai įkalino Prometėją. Bija buvo Dzeuso palydovė.

Ašančių mitologijoje Bija (Bijas) – vyriausias Njamės, dangaus dievo, ir Asase Ja sūnus.

Graikų dievai
Afrikos tautų mitologija
Elektra (mitologija)

Graikų mitologijoje Elektros () vardu buvo trys personažai.

 Agamemnono ir Klitaimnestros duktė, Oresto, Ifigenijos ir Chrisotemidės sesuo.
 Okeano ir Tetijos dukra, su Dzeusu susilaukė Dardano, Jasiono ir Harmonijos.
 Plejadė arba okeanidė, su Taumu susilaukė Iridės ir harpijų.

Mirtingosios Elektros mitas 
Pagal legendą, kai Agamemnonas grįžo iš Trojos karo ir jį nužudė jo žmonos meilužis Egistas (ar Klimenestra pati), Elektros Mikėnuose nebuvo. Elektra paslėpe tuomet dar mažą savo brolį Orestą.

Po daugelio metų Elektros brolis Orestas sužinojo iš Delfų orakulo, kad turi grįžti į Mikėnus ir atkeršyti už tėvo mirtį. Pasak Eschilo jis sutiko Elektrą prie Agamemnono kapo. Jie susitarė, kad Orestas keršydamas nužudys motiną. Pagal vieną iš versijų būtent Elektra sukurstė Orestą šiam žiauriam žingsniui.

Vėliau Elektra ištekėjo už Pilado, gero Oresto draugo ir Strofijo karaliaus sūnaus. Ji turėjo du vaikus: Strofiją ir Medoną.

Literatūra 
Elektros istorija nuo senų laikų skatino daugelio dramaturgų, poetų ir rašytojų kūrybą.

Psichoanalizė 
Vienas iš psichologinių sutrikimų vadinamas „Elektros kompleksu“.

Šaltiniai 
 Eschilas, Orestas;
 Euripidas, Elektra ir Orestas;
 Sofoklis, Elektra.

Graikų mitologijos mirtingieji
Nimfos
Numidija

Numidija – istorinė antikinių laikų berberų valstybė Afrikos šiaurėje, dabartinėje Tuniso ir rytinėje Alžyro pakrantėje.

Valstybės ištakos buvo apie III a. pr. m. e., kuomet Numidijos teritorijoje konsolidavosi dvi gentinės valstybės – Massyli ir Massaesyli. Masilių valdovas Masinisa apie 201 m. pr. m. e. su romėnų pagalba suvienijo abi gentis į vieną Numidijos valstybę. 

Apie 118 m. pr. m. e. – 105 m. pr. m. e. tarp Numidijos karaliaus Jugurtos ir Romos vyko Jugurtos karas. Romos sąjungininkė buvo Mauritanijos karalystė. Jugurtai pralaimėjus, Numidija padalinta: vakarinės jos dalys perduotos Mauritanijai, o rytinės išlaikytos kaip Romos klientė.

46 m. pr. m. e. mirus Jubai I, karalystė laikinai panaikinta, ją paverčiant Naujosios Afrikos provincija (Africa Nova). 31 m. pr. m. e. ji trumpam atkurta, į sostą pasodinant Juba II. Dar po 6 metų, 25 m. pr. m. e., Numidija galutinai panaikinta, ją prijungiant prie Afrikos provincijos. Tik 193 m. jos teritorijos tapo administruojamos kaip atskira Numidijos provincija.

Numidijos karaliai 
 Masinisa 201 m. pr. m. e. – 148 m. pr. m. e.
 Micipsa 148 m. pr. m. e. – 118 m. pr. m. e.
 Adherbal 118 m. pr. m. e.
 Hiempsal 118 m. pr. m. e. – 117 m. pr. m. e.
 Jugurta 112 m. pr. m. e. – 105 m. pr. m. e.
 Gauda 105 m. pr. m. e. – 88 m. pr. m. e.
 Juba I 60 m. pr. m. e. – 46 m. pr. m. e.
 Juba II 31 m. pr. m. e. – 25 m. pr. m. e.

Berberų valstybės
Senovės Romos klientės
Tuniso istorija
Alžyro istorija
Senovės Libija
Ežerėlis

Ežerėlis – miestas Kauno rajono savivaldybėje, 20 km į vakarus nuo Kauno, 5 km į pietus nuo Zapyškio. Ežerėlio seniūnija, parapijos centras.

Stovi Ežerėlio Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1992 m.), Lietuvos nepriklausomybės dvidešimtmečio paminklas (pastatytas apie 1938 m., sovietmečiu nugriautas, atstatytas 1991 m.), yra paštas, veikia Ežerėlio pagrindinė mokykla, biblioteka.

Etimologija 

Ežerėlio vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs iš kadaise šiaurės rytiniame miškų pakraštyje buvusio Kazlų Rūdos ežero, sunykusio darant melioraciją. Oficialiame 1925 m. vietovardžių sąraše „Lietuvos apgyvendintos vietos“ gyvenvietė pavadinta „Ežerėtis“ durpių ind. (galbūt kaip įmonės pavadinimas). Tarpukario lituanistikos instituto bylose įrašytas Ežerėlio kaimas, kurio pavadinimą siūlyta keisti į Ežeras. Pats gyvenvietės vardas tikriausiai paimtas iš dabartinio durpyno (ar jo dalies) buvusio vardo Ežerėlis.

Geografija 

Ežerėlis išsidėstęs Kazlų Rūdos miško šiaurės rytiniame pakraštyje, Ežerėlio durpyno saloje. Pasiekiamas iš kelio  pasukus į plentą  (6,3 km).

Istorija 

Gyvenvietė ėmė kurtis 1915 m. vokiečiams pradėjus kasti durpes. XX a. trečiame – ketvirtame dešimtmetyje buvo iškasama po 15 000 t kasmet, kuras naudotas Kauno katilinėms. 1933 m. įsteigta pradinė mokykla.

II pasaulinio karo metu Ežerėlį naciai numatė kaip nedidelį čigonų getą: 1942 m. lapkričio 18 d. įsaku visi čigonai turėjo būti perkelti į Ežerėlio darbo stovyklą kasti durpių, o jų turtas konfiskuotas. Po Antrojo pasaulinio karo rekonstravus ir išplėtus durpių įmonę (1956 m. iškasta 220 000 t) gyvenvietė išaugo į durpininkų miestelį.

1946–1952 m. Ežerėlio apylinkėse veikė Tauro apygardos Žalgirio rinktinės Lietuvos partizanai. 1951 m. ir 1952 m. tarybų valdžia iš Ežerėlio ištrėmė 16 gyventojų.

1956 m. balandžio 2 d. Ežerėlis tapo miesto tipo gyvenviete, veikė buitinio aptarnavimo paviljonas, mėsos perdirbimo cechas, girininkija. 1954 m. įkurtas paštas, ambulatorija, 1954–1997 m. veikė ligoninė, nuo 1997 m. slaugos namai. 1956 m. pastatyti kultūros namai, 1963 m. atidaryta biblioteka.

1992–1998 m. pastatyta bažnyčia. 2006 m. patvirtintas Ežerėlio herbas.

|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Ežerėlio bendruomenės centras
Venta (miestas)

Venta – miestas Akmenės rajono savivaldybėje, tarp Viekšnių (12 km) ir Papilės (9 km). Seniūnijos centras, yra 2 seniūnaitijos („Draugystės“ ir Ventos miesto).

Yra Ventos Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia (pastatyta 2009 m.), biblioteka (nuo 1961 m.), paštas. Ventos vardą šalyje bei užsienyje garsina liaudiškos muzikos kapela „Ventukai“ (2004 m. NML nugalėtojai).

Etimologija 

Gyvenvietė pavadinta Ventos upės, kuri prateka pietiniu ir vakariniu pakraščiu, vardu.

Geografija 

Miestas įsikūręs dešiniajame Ventos krante, vingiuotame upės ruože, prie Eglesio žiočių. Šiauriniu Ventos miesto pakraščiu eina buvęs Liepojos-Romnų geležinkelis. Šalia miesto įsikūręs ir Ventos kaimas. Ventos miestas yra Ventos regioninio parko dalis. Apylinkėse gausu klinties (kalkakmenio).

Istorija 

Dabartinėje miesto vietoje 1935 m. įkurta kalkių degykla AB „Kalkės“, su dviem degyklomis. Tuomet čia buvo degama daugiau nei 1/3 visos Lietuvos kalkių. Po Antrojo pasaulinio karo 6 km nuo dabartinio miesto pastatytas Ventos statybinių medžiagų kombinatas, gaminęs silikatines plytas, šiferį, bitumo plyteles ir kitas statybines medžiagas.

Augant gamyklai ir jos darbuotojų skaičiui, 1966 m. gruodžio 30 d. sujungti Bausko ir Purvių II kaimai, o vietovė pavadinta Ventos darbininkų gyvenviete. 1978 m. balandžio 18 d. ji tapo miesto tipo gyvenviete (iki tol tai buvo didžiausias Lietuvoje kaimas), 1995 m. – miestu. 1999 m. patvirtintas Ventos herbas.

|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Švietimas ir ugdymas 
 Ventos gimnazija
 Ventos muzikos mokykla
 Ventos gimnazijos ikimokyklinis skyrius „Berželis“.

Galerija

Šaltiniai
Veisiejai

Veisiejai – miestas Lazdijų rajono savivaldybėje, 19 km į pietryčius nuo Lazdijų. Veisiejų seniūnijos centras, regioninio parko direkcija. Urbanistikos paminklas (savitas gatvių tinklas ir erdvinė kompozicija, miesto parkas).

Mieste stovi Veisiejų Šv. Jurgio bažnyčia (pastatyta 1817 m.), išlikęs Veisiejų dvaras su parku, yra Veisiejų gimnazija, lopšelis-darželis „Ąžuoliukas“, biblioteka (nuo 1937 m.), paštas, miškų urėdija, krašto muziejus. Paminklai kompozitoriui J. Neimontui, esperanto kalbos kūrėjui L. Zamenhofui (nuo 1998 m. rudens). Miesto pakraštyje, jau Kailinių kaime, yra pensionatas ir Veisiejų technologijos ir verslo mokykla, Kalveliuose – Veisiejų miškų urėdija.

Etimologija 

Miesto pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Veisiejo ežero, esančio 6 km į pietvakarius nuo Veisiejų. Ežero vardas kildinamas iš jotvingių kalbos. XX a. tarpukariu vartotas pavadinimas Veisėjai.

Geografija 

Miestas driekiasi iš šiaurės į pietus, jo ilgis 8,5 km, plotis 1,2 km. Tai vienas iš nedaugelio miestų, įsikūrusių ežero pusiasalyje. Vakarinį miesto pakraštį juosia parkas, pasodintas prie Ančios ežero XVIII amžiuje. Apylinkėse gausu ežerų. Didžiausias jų – Ančia, skirianti miestą į dvi dalis, vakarinė įsikūrusi pusiasalyje. Ežere yra vienintelis Lietuvoje fontanas su šviesos instaliacijomis (nuo 2008 m.), per ežerą teka Baltoji Ančia. Rytuose link Leipalingio telkšo Snaigynas, šiaurėje – Vernijis, pietvakariuose – Veisiejis.

Istorija 

Veisiejai minimi nuo 1501 m., nors šiose vietose Ordino kronikos dar 1253 m. mini sritį Weyze (Veise), buvusią sūduvių (jotvingių) žemėje. XIV a. įkurtas karališkasis dvaras, 1501 m. minimas Veisiejų dvaras, kurį Ldk Aleksandras perdavė valdyti savo vėliavininkui J. Glinskiui.

XVI a. 1-ojoje pusėje minimas miestelis. 1525 m. Slucko kunigaikštis Jurgis Olelkaitis miesteliui išrūpino turgaus privilegiją, apie 1526 m. pastatydino pirmąją Veisiejų bažnyčią. XVII a. Veisiejai atiteko Masalskiams. XVIII a. pabaigoje Lietuvos etmonas M. Masalskis pastatydino dvaro rūmus.

1956 m. gruodžio 28 d. gavo miesto teises. Sovietmečiu veikė žemės ūkio statybos organizacija, profesinė technikos mokykla, Vilniaus „Vilijos“ trikotažo fabriko cechas, nealkoholinių gėrimų cechas.

2000 m. patvirtintas Veisiejų herbas.

|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Žymūs žmonės 
 Veisiejuose 1885 m. vasario-gegužės mėnesiais gyveno gydytojas Liudvikas Zamenhofas (1859–1917), sukūręs esperanto kalbą. Namas, kuriame jis gyveno, sudegė per 1925 m. gaisrą.
 Veisiejuose ilgus metus dirbo ir jų kapinėse palaidotas kompozitorius Juozas Neimontas (1875–1963).

Kultūros paveldas 
 Veisiejų žydų kapinės
 Paminklas Lietuvos partizanams

Sportas 
 FK Dainava Veisiejai (futbolas)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Veisiejų tinklalapis
Subačius

Subačius – miestas Kupiškio rajono savivaldybėje, 14 km į pietvakarius nuo Kupiškio, prie kelio , dešiniajame Viešintos upės krante. Subačiaus seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Asiūklynės ir Aukštaičių).

Stovi medinė Subačiaus Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia (nuo 1940 m.), veikia Subačiaus gimnazija, biblioteka, paštas. Didžiausia įmonė – šalia Kunčių kaimo veikiantis Subačiaus naftos terminalas, sovietmečiu buvęs įslaptintu objektu ir vadintas sąlyginio „Gintaro“ kombinato vardu. Miestą kerta geležinkelis Radviliškis–Daugpilis. Yra Subačiaus geležinkelio stotis, aptarnaujanti keleivinius ir krovininius traukinius.

Etimologija 

Iš pradžių gyvenvietė vadinosi Subačiaus geležinkelio stotimi, kadangi įsikūrė prie Senojo Subačiaus (tuomet vadinto tiesiog Subačiumi), bet kai XX a. pradžioje išaugo į didesnę gyvenvietę, įsigalėjo sutrumpintas pavadinimas – tiesiog Subačius.

Geografija 

Nuo Subačiaus, iš Pauliankos į Skverbų kaimą eina šimtamečių beržų alėja. Išlikę 2 grūdų sandėliai (pirmasis pastatytas 1856 m., antrasis – XX amžiuje).

Istorija 

Miestelis prieš I pasaulinį karą pradėjo kurtis Dvariškių kaimo žemėse, nutiesus Radviliškio–Daugpilio geležinkelį 1873 m. ir pastačius geležinkelio stotį. Plėtėsi daugiausia link pietų palei vieškelį į Senąjį Subačių ir link vakarų, Stračnių kryptimi. Šiauriau tebuvo tik didelis Dvariškių kaimo užeigos namas. Toje pusėje stovėjo ir rusų valdžios pastatytas mūrinis grūdų sandėlis. XX a. pradžioje Subačiaus geležinkelio stoties gyvenvietė taip išsiplėtė, kad iš Senojo Subačiaus perėmė valsčiaus centro statusą.

XIX a. tarpukariu veikė malūnas, lentpjūvė, elektros stotis ir didelę apyvartą turėjęs didmenų sandėlis (grūdų savišalpos sandėlis magazinas, buvęs tam tikra valstiečių apsidraudimo forma nuo nederliaus). Šiaurinė miestelio dalis apstatyta maždaug 1922–1939 m. Joje 1937–1939 m. kunigas Povilas Mikalajūnas pastatydino ir bažnyčią (prie Viešintos upės). Į šios bažnyčios pamatus buvo įmūrytas iš Tiltagalių atvežtas akmuo su „žmogaus pėda“.

1958 m. gegužės 15 d. Subačius gavo miesto tipo gyvenvietės statusą (iki tol buvo geležinkelio stoties miestelis). Sovietmečiu veikė Utenos M. Melnikaitės trikotažo ir galanterijos gamybinio susivienijimo cechas.

|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Žymūs žmonės 

Subačiaus mokykloje mokėsi olimpinis čempionas, disko metikas Virgilijus Alekna (1972–), fizikas Romualdas Karazija (1942–), kalbininkas Aleksandras Vanagas (gimęs Buivėnų kaime).

1920 m. gimė Mykolas Laurinavičius, Antrojo Pasaulinio karo dalyvis, 16 lietuviškosios divizijos 167 šaulių pulko žvalgų būrio vadas, apdovanotas 7 ordinais.

Subačiuje gimė garsus teatro režisierius, teatro ir kino aktorius Povilas Gaidys (1937–2021).

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 Subačiaus tinklalapis 
 Žemėlapis ir trumpa informacija 
 "Šventė prie stoties"
Užventis

Užventis – miestas Kelmės rajono savivaldybėje, 25 km į šiaurės vakarus nuo Kelmės, abipus Ventos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Užvenčio Šv. Marijos Magdalietės bažnyčia (pastatyta 1703 m.) su varpine, Užvenčio Šatrijos Raganos gimnazija, biblioteka (nuo 1940 m.), paštas (indeksas LT-86036), kraštotyros muziejus (1966 m. įkurtas buvusiame Užvenčio dvaro svirne), senelių namai (nuo 2009 m.).

Etimologija 

Užventis yra vandenvardinis vietovardis, kilęs prie upėvardžio Venta, pridėjus priešdėlį už- – būtent Ventos aukštupyje ir įsikūręs Užventis. Venta išteka už 10 km į pietvakarius nuo Užvenčio. XX a. tarpukariu vartota lytis Užventys.

Geografija 

Miestas įsikūręs Žemaičių aukštumos rytinėje pašlaitėje. Užventį pasiekia keturi krašto keliai: , ,  ir .

Istorija 

Užventis istoriniuose šaltiniuose minimas nuo XIV a. kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Užvenčio dvaras. Gyvenvietė kūrėsi dešiniajame Ventos krante. 1527 m. minimas Užvenčio valsčius, 1537 m. – miestelis.

1655–1660 m. ir 1701 m. miestelis nukentėjo nuo švedų antpuolių. XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje pastatyta Užvenčio bažnyčia. 1609 m. įsteigta parapinė mokykla. 1667 m. minimas Užvenčio pavietas. 1703 m. suteikta teisė rengti turgų, nuo 1746 m. čia dar vykdavo ir trys prekymečiai. 1863 m. ties Užvenčiu vyko sukilėlių kautynės su Rusijos kariuomene.

Sovietmečiu buvo Užvenčio tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, veikė nedidelis trikotažo siuvimo cechas. 1956 m. gruodžio 28 d. suteiktos miesto teisės. Įkurtas visuomeninis kraštotyros muziejus. Nuo 1966 m. pažymint rašytojos Žemaitės gimimo metines Užventyje teikiama Žemaitės literatūrinė premija.

2000 m. Užvenčio herbas.

|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Žymūs žmonės 
 Netoli Užvenčio gimė Povilas Višinskis (1875–1906), rašytojas, žurnalistas ir redaktorius, kuriam teko svarbus vaidmuo tautinio atgimimo laikotarpiu.
 Užventyje kurį laiką gyveno ir kūrė Žemaitė (1845–1921)
 Prie Užvenčio, kairiajame Ventos krante 1887–1898 m. darbavosi Šatrijos Ragana (1877–1930). Užvenčio dvaras ir jo kultūrinis bei dvasinis gyvenimas 1922 m. aprašytas Šatrijos Raganos apysakoje „Sename dvare“.
 Užvenčio kapinių koplyčios rūsyje buvo palaidotas Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras Jonas Smilgevičius (1870–1942 m.), 1996 m. perlaidotas kapinių žemėje.
 Moshe Rosenstein (1880–1941), rabinas.
 Domas Rocius (1905–1943), Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas.
 Virginija Šiukščienė (g. 1959), istorikė, muziejininkė.
 Vigmantas Butkus (g. 1965), literatūros tyrinėtojas, pedagogas.
 Aurelijus Veryga (g. 1976), biomedicinos mokslų daktaras, Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministras.

Sportas 
 FK Banga Užventis (futbolas)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesto svetainė
 Užvenčio nuotraukos 
 Užvenčio žemėlapiai
Panemunė

Panemunė – mažiausias miestas Lietuvoje, Pagėgių savivaldybėje, 8 km į pietus nuo Pagėgių. Panemunės seniūnaitija. Panemunė yra vienintelis miestas, neturintis savo seniūnijos (priklauso Pagėgių seniūnijai). Yra pagrindinė mokykla, paštas.

Geografija 

Panemunė įsikūrusi prie kelio . Įrengtas . Šalia teka Nemuno upė, kitoje upės pusėje – Tilžė. Link Tilžės veda Karalienės Luizos tiltas (416 metrų), statomas Panemunės-Sovetsko aplinkkelio tiltas. Yra sienos su Rusija perėjimo punktas.

Istorija 

Gyvenvietė žinoma nuo XIX a. Iki II pasaulinio karo priklausė Tilžės savivaldybei kaip miesto rajonas. XX a. pradžioje per miestelį nutiestas Tilžės-Pagėgių-Smalininkų siaurukas. 1958 m. įkurta biblioteka. 1968 m. sausio 30 d. tapo miesto tipo gyvenviete.

|}

Gyventojai

Tautinė sudėtis

Literatūra

Šaltiniai
Viešintos

Viešintos – miestelis Anykščių rajono savivaldybėje, šalia kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Viešintų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1906 m.), veikia Viešintų pagrindinė mokykla-daugiafunkcis centras, biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-29039), kraštotyrininko Povilo Jurkšo etnografinis muziejus, veikia Klojimo teatras. Išlikęs vėjo malūnas (1923 m.). Miestelyje 1970 m. pastatyta Anykščių radijo televizijos stotis.

Etimologija 

Viešintos yra vandenvardinis vietovardis – miestelis pavadintas pagal Viešintos upę, kurios ištakos yra šalia.

Geografija 

Miestelis įsikūręs Viešintų kalvagūbrio (110–120 m virš jūros lygio) vakarinėje pusėje. Vakariniame pakraštyje tvyro ežeras Viešintas, iš kurio išteka Viešinta. Yra gėlavandenės klinties telkinys.

Istorija 

Viešintų dvaras minimas nuo XVI a. 1591 m. suteikta privilegija steigti miestelį ir rengti turgus. Viešintų bažnyčia ir miestelis minimi nuo XVIII a. pabaigos.

Sovietmečiu buvo „Gimtosios žemės“ kolūkio gyvenvietė. 2006 m. patvirtintas Viešintų herbas.

2017 m. rugpjūčio 29 d. Viešintose pradėjo veikti ilgo nuotolio vidurinių bangų siųstuvas Neutel NX-200, transliuojantis Rusijos, Baltarusijos ir Ukrainos auditorijai Laisvosios Europos bei Laisvės radijo programas rusų ir baltarusių kalbomis.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 
 Viešintos / sud. Raimondas Guobis, Algimantas Bekenis. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2006. – 100 p.: iliustr. – ISBN 9955-694-19-X
 Iš širdies – viešintiškiai / Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2010. – 295 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-694-93-9
 Talentingieji viešintiškiai: gyvenimas ir kūryba / Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2012. – 319 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8072-07-5
 Viešintų mokykla lyg vakar palikta / sud. Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2014. – 543 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8072-37-2
 Viešintų kraštas: kaimai ir žmonės / sud. Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2017. – 328 p.:iliustr. – ISBN 978-609-8072-66-2

Nuorodos 
 Žemėlapiai, istorijos nuotrupos
Papilys

Papilys – miestelis Biržų rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Biržų ir Pandėlio, greta kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Papilio Nekaltosios Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (1936 m.), Papilio evangelikų reformatų bažnyčia (1595 m.), veikia Papilio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-41012). Išlikęs Papilio dvaras.

Geografija 

Papilio miestelis įsikūręs ant kalvos, kuri geriausiai matosi iš Kubilių kaimo pusės. Pro kaimą teka Rovėja. 1986 m. užtvenkus Rovėjos upę, įrengtas Papilio tvenkinys. Greta miestelio yra kiek mažesnė gyvenvietė – Papilio kaimas.

Istorija 

Papilio miestelis minimas nuo 1541 m., kai didikai Radvilos ant Zomkelio kalno pasistatė savo rūmus (Papilio dvaras).

Anksčiau vietovė buvo apaugusi miškais ir pelkėta, bet atvykus Radviloms jau buvo apgyvendinta, ką rodo išlikęs piliakalnis. Kai kurių šaltinių teigimu, anksčiau kaimas vadinosi Šakinava. 1613 metų M. K. Radvilos žemėlapyje šalia Papilio matosi giria, vadinta didžiąja giria, buvusi netoli dabartinės Biržų girios, ir pelkės. Papilio apylinkėse randama akmeninių kirvukų, kas rodo ankstesnės kultūros egzistavimą.

Radvilos, išpažinę evangelikų reformatų tikėjimą, apie 1595 m. pastatė pirmąją evangelikų-reformatų bažnyčią. Šios bažnyčios bokštas drauge su katalikų Nekaltosios Švč. Mergelės Marijos bažnyčios bokštu sudaro retą Lietuvoje mažo miestelio dviejų bokštų panoramą.

Papilio dvare gimė Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila (1612–1655), Kristupo Radvilos sūnus. Kunigaikščiai Radvilos Papilyje įsteigė mokyklą, kuri su nedidelėmis pertraukomis veikė kelis šimtus metų.

Biržai pradėjo kilti tik Papiliui jau iškilus. Kai čia jau buvo iškirsti miškai ir įrengti dirbami laukai, Radvilų buveinė iš Papilio perkelta į Biržus. Po to Papilys pamažu pradėjo menkti, jo pilis su rūmais sunyko.

XVII–XVIII a. miestelyje, Lietuvoje vykstančio kontrreformacinio judėjimo fone, buvo kilęs aršus vietinis religinis susipriešinimas. 1736 m. Abiejų Tautų Respublikos seimo konstitucijos sprendimu evangelikams buvo uždrausta gyventi Biržuose, tai palietė ir Papilį. Šis susiprešinimas vėlesniais laikais išblėso.  

XVIII a. Papilys atiteko lenkams Koscialkovskiams.  1764–1832 m. veikė reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolynas.

XX a. tarpukariu Papilys buvo valsčiaus centras. 1934 m. Papilio valsčiuje buvo 7160 gyventojai. 1923 m. buvo 6825 gyventojai (įskaitant Kvetkų ir kitus kaimus, 1934 m. priskirtus iš Panemunio valsčiaus). 

1923 m. pačiame Papilio miestelyje buvo 102 kiemai su 448 gyventojais, o dvare 27 kiemai su 118 gyventojais. 

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2014 m. patvirtintas Papilio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Papilio dvare gimė Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila (1612–1655).
 Papilyje užaugo, vėliau mokytojavo rašytojas Kazys Binkis (1893–1942). Jo mokiniu čia buvo būsimas poetas Kazys Jakubėnas (1908–1950).

Šaltiniai
Kriukai

Apie miestelį Šakių rajone žr. Kriūkai.

Kriukai – miestelis Joniškio rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Joniškio, prie kelio , netoli sienos su Latvija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi maldos namai, pakeitę nugriautą Kriukų bažnyčią, yra Kriukų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-84037), Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (pastatytas 1928 m., sovietmečiu nugriautas, atstatytas 1989 m.).

Etimologija 

Kalbininkai mano, kad Kriukai – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės Kriukas. Liaudies etimologija byloja, kad pasak legendos, miestelio vardas kilęs iš senovės kalvių dievo Kriukio vardo..

Geografija 

Per Kriukus teka Lielupės intakai Šešėvėlė ir Šešėvė. Netoli miestelio yra ir Kriukų kaimas.

Istorija 

Duomenų apie pirmuosius gyventojus teikia miestelio šiaurinėje dalyje, dešiniajame Šešėvės krante esantys V a.–XIII a. Dvareliškių kapinynas ir Gilučių senkapis. Apylinkėse gyveno žiemgalių gentis. XI a.–XIII a. apylinkės priklausė Rytų Žiemgalos Upmalės žemei.

Kriukų kaimas žinomas nuo 1586 m. 1793 m. pastatyta Kriukų bažnyčia, 1936 m. perstatyta, 1993 m. viesulo sugriauta, pamaldos vyksta laikinoje koplyčioje. Kaimas iki 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijai.

Draudžiamąją lietuvių spaudą Kriukų apylinkėse platino J. Savickas ir kiti. 1905 m. įvyko anticarinė demonstracija. 1907 m. nelegaliai veikė lietuvių knygynėlis, 1909–1912 m. – Joniškio ir Kriukų vaidintojų būrelis. 1941 m. birželio mėn., 1948, 1949 m. ir 1951 m. TSRS valdžia ištrėmė 27 Kriukų gyventojus. Per Antrąjį pasaulinį karą 1941 m. rugpjūčio mėn. vokiečių okupacinės administracijos nurodymu Vilkiaušio miške netoli Joniškio nužudyta apie 200 Kriukų gyventojų žydų. Po Antrojo pasaulinio karo Kriukų apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Voverės, vėliau Kunigaikščio Žvelgaičio rinktinės partizanai. 1945 m. gegužės 25 d. keletas Kriukų stribų, vadovaujamų milicininko Sankausko, pasitraukė pas partizanus.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2005 m. patvirtinas Kriukų herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Kaime gimė:
 Feliksas Daugėla (1887–1967), geodezininkas, vienas pirmųjų lietuviškų spektaklių režisierių ir vaidintojų.
 Hillel Kook (1915–2001), JAV ir Izraelio politikas, visuomenės veikėjas.

Mokykloje dirbo kooperatininkas, politinis veikėjas Balys Žygelis.

Galerija

Šaltiniai
Skaistgirys

Skaistgirys – miestelis Joniškio rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi molinė Skaistgirio Šv. Jurgio bažnyčia (nuo 1827 m.), yra parkas, vasaros estrada, kurioje vyksta seniūnijos šventės. Veikia Skaistgirio gimnazija, vaistinė, paštas (LT-84025), poliklinika, kultūros namai, parkas, viešoji biblioteka, vaikų darželis.

Etimologija 

Miestelio vardas kilęs nuo žodžių skaisti („šviesi, graži, ryški“) + giria („didelis miškas“). Skaistgirio pavadinimas vieniems siejasi su buvusia pagonių šventviete, kitiems, ypač vietos gyventojams, reiškia senovėje čia buvusi skaistų (gražų) mišką. Pasakojama, kad vardas kilęs nuo gražaus pušyno, augusio dabartinės bažnyčios vietoje ir vadinto Skaisčia giria. Iki 1930 m. oficiali forma buvo Skaisgirys, vėliau – Skaisgiris , o XX a. 2-ojoje pusėje nusistovėjo Skaistgirys.

Geografija 

Vakariniame miestelio pakraštyje teka Vilkijos upelis. Yra Vilkijos hidrografinis draustinis.

Skaistgiryje 1963 m. įkurtas pirmasis Lietuvoje 10 ha miestelio parkas, jame amfiteatras – vasaros estrada. Parkas vadinamas jo įkūrėjo buvusio kolūkio pirmininko Jono Viliūno vardu. Gilios aplinkos grožio puoselėjimo tradicijos; 1965 m. skaistgiriečiai pirmieji Respublikoje apdovanoti už tvarkingą ir gražią aplinką.

Miestelis garsėja dolomitais (yra dolomito telkinys, Skaistgirio dolomito karjeras), Uolyno kalnu, švaraus vandens karjeru.

Istorija 

Minimas nuo 1426 m. Pirmoji Skaistgirio bažnyčia pastatyta apie 1714 m. Miestelis garsėjo Šv. Jurgio ir Šv. Martyno atlaidais.

Sovietmečiu buvo „Pergalės“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Tai buvo pirmoji kaimo tipo gyvenvietė Lietuvoje, tvarkyta pagal rajoninio išplanavimo schemą. 1965 m. jai suteiktas geriausiai tvarkomos gyvenvietės titulas (konkursą surengė „Tiesos“ dienraštis). Pastatyti kolūkio kultūros namai, įrengtas visuomeninis muziejus.

2005 m. patvirtintas Skaistgirio herbas.

|}

Gyventojai 

Apie Skaistgirį yra įdomi vakarų aukštaičių šiauliškių šnekta, kurioje sumišę priebalsiai š, ž, č, dž ir s, z, c, dz. Didžiojoje šnektos dalyje visai nėra š, ž, č, dž. Taip, tariama ązuols („ąžuolas“), pradze („pradžia“), bet krūmš („krūmas“), lažda („lazda“).

Šaltiniai

Literatūra 
 Skaistgirys (sud. Vytautas Didžpetris). – Kaunas: Žiemgalos leidykla, 2009. – 400 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-434-26-9

Nuorodos 
 Skaistgirio bendruomenės svetainė
Vadžgirys

Vadžgirys – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 15 km į rytus nuo Eržvilko, į šiaurės rytus nuo Jurbarko. Seniūnaitijos centras. Stovi Vadžgirio Šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1924 m.), yra parapija, veikia Vadžgirio pagrindinė mokykla, biblioteka, Eržvilko kultūros centro Vadžgirio skyrius, paštas (LT-74030), Vadžgirio bendruomenės centras.

Etimologija 

Vadžgirio pavadinimo kilmė nėra aiški, tačiau spėjama, kad tai sudėtinis žodis, sudarytas iš asmenvardžio (galbūt Vadys, Vadžius) ir žodžio giria („didelis miškas“).

Geografija 

Į šiaurę nuo miestelio teka Bebirva ir Bebirvytis, dar šiauriau – Šaltuona. Netoliese yra Vadžgirio kaimas.

Istorija 

1595 m. minimas Vadžgirio dvaras, prie jo 1676 m. pastatyta koplyčia. Pirmoji Vadžgirio bažnyčia pastatyta 1790 m. Spaudos draudimo metais draudžiamas lietuviškas knygas miestelio apylinkėse platino knygnešys J. Švedas. 1901 m. įsteigta Rusijos valdžios remta pradinė mokykla. Nuo 1908 m. iki 1912 m. Vadžgiryje veikė Saulės draugijos mokykla. Lietuvai atkūrus valstybingumą, miestelyje veikė paštas, kooperatyvas, šaulių, pavasarininkų, jaunalietuvių skyriai. 1935 m. pastatyti nauji, modernūs mokyklos rūmai.

Po II pasaulinio karo Vadžgirio apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Lietuvos partizanai, buvo įkurta tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 2019 m. patvirtintas Vadžgirio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Bronius Dirmauskas-Dirmėnas (1912–1961), poetas. Nuo 1944 m. gyveno JAV. Išleido du eilėraščių rinkinius: 1940 m. „Skambėk mano daina“ ir 1946 m. „Pavasaris ateina“.
 Krescencijus Stoškus (1938–), filosofas, humanitarinių mokslų daktaras.
 Nijolė Gulbinienė (1943–2016), muziejininkė.

Šaltiniai 

 
 Vadžgirys (sud. Albinas Stoškus). – Kaunas: A. Stoškus, 2005. – 688 p.: iliustr. – ISBN 9955-665-51-3
Josvainiai

Josvainiai – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, kairiajame Šušvės krante, prie kelio , 10 km į pietvakarius nuo Kėdainių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.

Stovi Josvainių Visų Šventųjų bažnyčia (pastatyta 1903 m.), kapinių koplyčia, yra Josvainių gimnazija, paštas (LT-58017), žirgynas, medžio apdirbimo įmonės, jaunimo centras, socialinis ir ugdymo centras (senelių ir vaikų globos namai, vaikų darželis), kultūros namai, biblioteka. 1989 m. atidengtas memorialas Josvainių žemės partizanams.

Etimologija 

Miestelio pavadinimas kildinamas iš spėjamo asmenvardžio *Josvainis (tokiu pavadinimu yra ir upelis Krekenavos apylinkėse).

Geografija 

Netoli miestelio yra Josvainių kaimas, o kitame Šušvės upės krante – Juodkaimiai. Prie Josvainių yra Šušvės geomorfologinis draustinis, į šiaurę nuo miestelio – Josvainių miškai.

Istorija 

Josvainiai - viena senųjų žemaičių gyvenviečių. Yra rastas senovinis dviašmenis kirvis. XIV a. buvo Josvainių pilis, kurią ne kartą puolė kryžiuočiai, minimas Josvainių valsčius. 1486 m. paminėtas Josvainių miestelis, yra 1529–1567 m. neprivilegijuotųjų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos miestų sąraše. Iki 1569 m. didžiųjų kunigaikščių Josvainių dvaras. 1590 m. pastatyta medinė Josvainių bažnyčia. 1595 m. buvo 112 sodybų. 1624 m. Josvainiai gavo turgų privilegiją. 1699 m. suteiktos Magdeburgo teisės.

Josvainiai labai nukentėjo per XVII a. vidurio – XVIII a. pradžios karus. XVIII a. karų su švedais metu pilis sugriauta. 1792 m. kovo 29 d. miesteliui suteikta savivalda, miesto teisės ir Josvainių herbas. 1812 m. čia vyko Napoleono armijos mūšis su Rusijos kariuomene. 1831 m. miestelį buvo užėmę sukilėliai. XIX a. pabaigoje apie trečdalis gyventojų buvo žydai, miestelyje buvo bažnyčia ir sinagoga. XIX a. pabaigoje Josvainių apylinkėse draudžiamąją lietuvišką spaudą platino knygnešiai A. Raščiukas, J. Stoškus. 1894 m. nukentėjo nuo gaisro. 1900 m. Josvainiuose veikė 50 amatininkų.

1899–1903 m. pastatyta neogotikinė dvibokštė, kryžminio plano Josvainių Visų Šventųjų bažnyčia. 1910 m. atidaryta vaistinė. 1941 m. vokiečių okupacinės valdžios nurodymu nužudyta apie 280 gyventojų, daugiausia žydų. 1941 m., 1947–1949 m. iš Josvainių ištremti 28 gyventojai. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Maironio rinktinės Lietuvos partizanai. 

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2006 m. patvirtintas dabartinis Josvainių herbas.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai