joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo bazilika

Marijampolės Šv. arkangelo Mykolo bazilika stovi Marijampolėje. Turi neobaroko stiliaus bruožų. Viena iš katalikiškos piligrimystės vietų Vilkaviškio vyskupijoje. Bazilika yra įtraukta į popiežiaus Jono Pauliaus II piligrimų kelio Lietuvoje maršrutą. Iš čia organizuojami jaunimo piligriminiai žygiai į užmiestyje esančią Lūginės koplyčią.

Istorija 

Prienų seniūnas Pašešupyje (taip vadinosi vienas Marijampolės vietoje buvusių kaimų) apie 1717 m. pastatė koplyčią. Ją kelis kartus per metus aptarnavo Kauno pranciškonai. Nuo 1732 m. pradėtos rašyti metrikų knygos.

1750 m. pakviesti marijonai. Prienų seniūno žmona Pranciška Ščiukaitė-Butlerienė 1758 m. marijonams pastatė medinį vienuolyną ir bažnyčią, iš Kvietiškio dvaro davė žemės miestui kurti. Gautą žemę marijonai suskirstė sklypais ir pardavė. Taip pradėjo kurtis Marijampolės miestas.
Nuo 1777 m. minima parapinė mokykla. 1780 m. marijonų vienuolyne veikė filosofijos studijos. 1783 m. įkurta parapija, kuri aptarnauti atiduota vienuoliams marijonams.

1809 m. rugsėjį sudegė bažnyčia, vienuolyno stogas. Pamaldos laikytos iš lentų sukaltoje stoginėje. Ją 1818 m. nugriovė audra. Naujos mūrinės bažnyčios statyba rūpinosi marijonas Mykolas Pietaris MIC (1763–1850). 1819 m. išmūrytos sienos, uždengtas stogas. 1824 m. įdėtos lubos, grindys. Tų pačių metų rugsėjo 5 d. bažnyčią konsekravo pavyskupis Augustinas Polikarpas Marcejevskis. Iki 1863 m. bažnyčia pailginta, 1882 m. pristatytas frontonas ir 2 bokštai, iki 1914 m. pristatytos 2 koplyčios. Bažnyčiai suteiktas šv. arkangelo Mykolo titulas.

Marijampolėje buvo įsikūrusi 1906–1940 m. Užnemunėje veikusios Lietuvių krikščionių draugijos „Žiburio“ centro valdyba. „Žiburio" Marijampolės skyrius 1906 m. mieste įsteigė pradžios mokyklą, 1909 m. – mokyklą Kvietiškyje, 1907 m. – suaugusiųjų vakarinius mokymo kursus, biblioteką-skaityklą ir mergaičių progimnaziją.

1908–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės ir Lietuvių katalikių moterų draugijų skyriai, 1909–1914 m. – Marijampolės darbininkų krikščionių draugija, 1918 m. įsikūrė Vargdienių seserų vienuolynas. Vienuolės turėjo spaustuvę, išlaikė pradžios mokyklą, mergaičių bendrabutį. Jos dirbo senelių, vaikų prieglaudose, vaikų darželiuose. Vienuolės, pasivadinusios Lietuvaičių seserų brolija (vėliau – draugija) 1923 m. pasistatė mūrinius 3 aukštų namus, iki 1938 m. įsteigė mergaičių amatų mokyklą.

1920 m. įsteigta marijonų gimnazija, 1923 m. pastatyti jos rūmai. 1927 m. įrengta marijonų spaustuvė, įkurta biblioteka, kurią sudarė arti 50 000 knygų. 1987 m. įrengta palaimintojo Jurgio Matulaičio koplyčia, kurioje ir yra palaimintojo palaikai. Bažnyčiai 1989 m. suteiktas prokatedros, 1992 m. – mažosios bazilikos titulas.

Architektūra 
Bažnyčia turi neobaroko stiliaus bruožų, lotyniško kryžiaus plano, dvibokštė, su apside. Vidus 3 navų, skliautuotas, yra 6 altoriai. Šventorius apmūrytas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Marijampolės šv. Arkangelo Mykolo bažnyčia

Marijampolės savivaldybės bažnyčios
Lietuvos bazilikos
Marijampolė
Katalikų piligrimystės vietos Lietuvoje
Marcinkonių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia

Marcinkonių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia – bažnyčia, stovinti Marcinkonių kaime, 17 km į pietryčius nuo Merkinės. Turi neogotikos bruožų.

Istorija 
Marcinkonyse 1770 m. pastatyta bažnyčia. 1777 m. įkurta parapija, bet dėl menko aprūpinimo klebonai Marcinkonyse neapsigyveno. Bažnyčia liko Merkinės filija. 1835 m. bažnyčia atnaujinta. 1868 m. pastatyta nauja, 1879 m. sudegė.

1880 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia. Klebonas Jonas Šoblickas (1871–1906 m.), (palaidotas šventoriuje, Marcinkonyse nuo 1896 m.) pamaldas pradėjo laikyti lietuvių kalba, platino draudžiamą lietuvišką spaudą, subūrė gerą chorą, apmūrijo šventorių, įrengė Kryžiaus kelio stotis, pastatė kleboniją. Kunigo A. Petrulio rūpesčiu 1910–1911 m. bažnyčia suremontuota, įsigyti J. Garalevičiaus pagaminti vargonai. A. Petrulis 1910 m. Trakuose teistas už nelegalios lietuvių mokyklos įsteigimą. Kunigas Konstantinas Stasys 1911 m. įsteigė Šv. Kazimiero draugijos skyrių.

Lenkijos kareiviai 1920 m. rugsėjo pabaigoje nukankino Marcinkonių kleboną Pranciškų Raštutį. Nuo 1920 m. klebonavęs Antanas Rūkas 1927 m. spalio 6 d. Lenkijos valdžios suimtas. 1921 m. atkurta parapija. Lenkijos policija nugriovė ir išniekino 1933 m. lietuvių pastatytą kryžių. Klebono Nikodemo Pakalkos (1893–1985) iniciatyva bažnyčia 1968 m. suremontuota.

2000–2001 m. atnaujintos koplytėlės (Kryžiaus kelio stotys, kurių yra 14), išdėstytos mūrinėje bažnyčios tvoroje.

Architektūra 
Bažnyčia turi neogotikos bruožų, stačiakampio plano, dvibokštė, su apside, 2 bokšteliais. Šventoriuje stovi medinė varpinė. Jo tvora akmenų mūro.

Nuorodos 
 Marcinkonių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia

Varėnos rajono bažnyčios
Marcinkonys
Maironių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia

Maironių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia – bažnyčia, stovinti Maironių kaime, 0,6 km į pietus nuo kelio , Dubysos slėnio dešiniajame krante. Liaudies architektūros formų. Parapijos kunigai aptarnauja už 2 km stovinčią Maironių koplyčią.

Istorija 
Saudininkų dvarininkas Juozas Stankevičius 1782 m. pastatė medinę koplyčią. Ksaveras Stanevičius 1817 m. paskyrė sklypą žemės ir pažadėjo išlaikyti kunigą. Koplyčia tapo Lyduvėnų parapijos filija. Kunigas klebonas Adomas Galkevičius už sukilėlių atsišaukimo perskaitymą 1864 m. ištremtas į Sibirą; atimtas dvasininko titulas.

1909–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. 1927 m. išparceliuoto Saudininkų dvaro žemėje susikūręs kaimas pavadintas Maironiais.

Architektūra 
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su trisiene apside, bokšteliu. Yra 3 altoriai. XVIII a. paveikslas „Trys karaliai“.

Nuotraukos 

Kelmės rajono bažnyčios
Angela Merkel

Angela Dorotėja Merkel (, mergautinė pav. Kasner, g. 1954 m. liepos 17 d. Hamburge) – Vokietijos politikė ir buvusi mokslininkė, buvusi Vokietijos kanclerė (2005–2021 m.), Krikščionių demokratų sąjungos (KDS) vadovė (2000–2018 .m). Ji – pirmoji moteris, ėjusi abi šias pareigas, pirmoji Vokietijos kanclerė, gimusi po Antrojo pasaulinio karo, ir pirmoji Rytų Vokietijos kanclerė po Vokietijos susijungimo (nors iš tiesų ji gimusi Vakarų Vokietijoje).

Siekdama fizikinės chemijos daktaro laipsnio, Merkel pradėjo politinę karjerą 1989 m. revoliucijų išvakarėse, trumpai tarnavo kaip atstovė pirmą kartą demokratiškai išrinktos Rytų Vokietijos vyriausybei 1990 m. Po Vokietijos susivienijimo 1990 metais, ji buvo išrinkta į Bundestagą nuo Štralzundo-Šiaurės Pomeranijos-Riugeno rajono, esančio Meklenburgo-Pomeranijos žemėje. Vėliau, 1991 m., kanclerio Helmut Kohl ji buvo paskirta moterų ir jaunimo teisių ministre ir tapo federacijos aplinkos, aplinkosaugos, branduolinės saugos ministre 1994 m. ir tarnavo iki 1998 m. Po KDS koalicijos pralaimėjimo 1998 metais, ji buvo išrinkta generaline KGS sekretore, o 2000 m. – pirmąja partijos lydere moterimi. Vėliau kanclere perrinkta.

Būdama KDS vadove, po 2005 m. rinkimų į Bundestagą tapo kanclere (vėliau buvo vėl išrinkta). 

Vokietijos federaliniai kancleriai
Bundestago nariai
Vokietijos ministrai
Skleipiai

Skleipiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje. Statant hidroelektrinę ir užtvanką per Virvytę, jos lankoje, dešiniajame krante, buvo atkastas stambus riedulys – Skleipių akmuo.

Gyventojai

Nuorodos

Šaltiniai 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Anhujus

Anhujus () – provincija rytinėje Kinijos dalyje. Plotas – 139 tūkst. km², 61,3 mln. gyventojų (2009). Sostinė – Hefėjus.

Administracinis suskirstymas 
Anhui padalinta į 17 prefektūrų lygmens miestus:

 Hefėjus (合肥市 Héféi Shì)
 Sudžou (宿州市 Sùzhōu Shì)
 Huaibėjus (淮北市 Huáiběi Shì)
 Fujangas (阜阳市 Fǔyáng Shì)
 Bodžou (亳州市 Bózhōu Shì)
 Bengbu (蚌埠市 Bèngbù Shì)
 Huainanas (淮南市 Huáinán Shì)
 Čudžou (滁州市 Chúzhōu Shì)
 Ma-anšanas (马鞍山市 Mǎ'ānshān Shì)
 Uhu (芜湖市 Wúhú Shì)
 Tonglingas (铜陵市 Tónglíng Shì)
 Ančingas (安庆市 Ānqìng Shì)
 Huangšanas (黄山市 Huángshān Shì)
 Lu-anas (六安市 Lù'ān Shì)
 Čaohu (巢湖市 Cháohú Shì)
 Čidžou (池州市 Chízhōu Shì)
 Siuančengas (宣城市 Xuānchéng Shì)

Šie vienetai dalijami į 105 apskričių lygmens administracinius vienetus (44 rajonus, 5 apskričių lygmens miestus, 56 apskritis). Pastarieji – į 1845 savivaldybių lygmens vienetus (972 miestus, 634 savivaldybes, 9 etnines savivaldybes, 230 porajonių).

Geografija 
Šiauriniai provincijos regionai yra Šiaurės Kinijos lygumos dalis, šiaurės centrinės vietovės priklauso Huai upės baseinui. Šie regionai yra nekalnuoti, tankiai apgyvendinti. Reljefas banguotesnis toliau į pietus: pietvakarių Anhui išsidėstę Dabiešano kalnai, kalvų grandinės. Pietinėje provincijos dalyje teka Jangdzė. Aukščiausia viršukalnė – Lotuso viršūnė (1873 m), priklausanti Huangšano kalnams (pietryčiuose). Didžiausios upės: Huaihė (šiaurėje), Jangdzė (pietuose). Didžiausias ežeras – Čaohu (centre, plotas apie 800 km²).

Šiaurėje klimatas nuosaikesnis, metų laikų ribos ryškesnės. Sausį temperatūros svyruoja nuo -1 iki 2 °C į šiaurę, 0-3 °C į pietus nuo Huai upės. Liepą vidutinė temperatūra yra 27 °C ir daugiau.

Kultūra 
Šiaurinių regionų kultūra panaši į kaimyninių provincijų: Henano, Šandongo. Pietinių – į Džedziango, Dziangsi.

Šiaurėje ir centrinėse vietovėse kalbama standartinės kinų (mandarinų) kalbos dialektais. Pietiniai dialektai priskiriami prie Vu, Gan, hujų dialektų.

Anhui pietvakariams būdinga kinų operos atmaina vadinama Huangmeisi (Huangmeixi). Hui dialektų arealuose pietuose atsirado operos forma Huidziu (Huiju). Centrinės dalies atmaina vadinama Ludziu (Luju).

Anhui nuo seno gaminami kokybiški tradiciniai kaligrafijos įrankiai: Siuančenge – Siuan popierius, Huančenge – Hui tušas, Še srityje – Še tušo akmuo.

Nuorodos 

 Žemėlapis 

Kinijos provincijos
Dziangsi

Dziangsi () – provincija Kinijos pietuose. Plotas – 166 tūkst. km², 44 mln. gyventojų (2009). Sostinė – Nančangas.

Administracinis suskirstymas 
Dziangsi padalinta į 11 prefektūrų lygmens miestų:

 Nančangas (南昌市 Nánchāng Shì)
 Dziudziangas (九江市 Jiǔjiāng Shì)
 Dzingdedženas (景德镇市 Jǐngdézhèn Shì)
 Pingsiangas (萍乡市 Píngxiāng Shì)
 Sinju (新余市 Xīnyú Shì)
 Ingtanas (鹰潭市 Yīngtán Shì)
 Gandžou (赣州市 Gànzhōu Shì)
 Ičunas (宜春市 Yíchūn Shì)
 Šangžao (上饶市 Shàngráo Shì)
 Dzi-anas (吉安市 Jí'ān Shì)
 Fudžou (抚州市 Fǔzhōu Shì)

Šie vienetai dalijami į 99 apskričių lygmens vienetus (19 rajonų, 10 apskričių lygmens miestų, 70 apskričių ir 1 autonominę apskritį). Pastarieji – į 1548 savivaldybių lygmens vienetus (770 miestų, 651 savivaldybę, 7 etnines savivaldybes ir 120 porajonių).

Geografija 

Iš trijų pusių Dziangsi supa kalnai: vakaruose – Mufu, Dziulingo (Jiuling) ir Luosiao (Luoxiao); rytuose Huaiju (Huaiyu) ir Uji (Wuyi); pietuose Dziuliano (Jiulian) ir Daju (Daju) kalnynai. Pietinė provincijos dalis kalnuota, šiaurinė lygesnė ir žemesnė. Aukščiausia viršukalnė – Huangango kalnas Uji kalnyne (2157 m).

Per visą provinciją iš pietų į šiaurę teka Gan upė. Ji įteka į didžiausią gėlą Kinijos ežerą Pojanhu (Poyang). Pastarasis susisiekia su Jangdze, kuria eina šiaurinė provincijos siena.

Klimatas subtropinis. Vidutinė temperatūra 3–9 °C sausį ir 27–31 °C liepą. Per metus iškrinta 1200–1900 mm kritulių.

Kultūra 
Du trečdaliai provincijos gyventojų kalba kinų kalbos Gan atmainos dialektais. Pietuose likęs trečdalis kalba hakų kalba. Palei šiaurinę sieną yra kalbančių mandarinų, hujų, u dialektais.

Kinų operos Dziangsi atmaina vadinama Gandziu (Ganju).

Dziangsi virtuvėje naudojama daug čili pipirų, marinuotų produktų.

Mieste Dzingdedžene (Jingdezhen) gaminamas geriausias Kinijos porcelianas.

Nuorodos 
 Žemėlapis
 Žinios 

Kinijos provincijos
PKN Orlen

PKN Orlen () – Lenkijos energetikos bendrovė, naftos perdirbimo koncernas, valdantis degalinių tinklą Europoje. Tai viena iš didžiausių naftos pramonės korporacijų Vidurio Europoje. Šiuo metu koncerną sudaro 76 bendrovės.
Buveinė – Plockas. Prezidentas – Igor Chałupiec.

„PKN Orlen“ valdo didžiausią Lenkijoje degalinių tinklą (1906 degalines), taip pat didžiausią naftos perdirbimo (rafinavimo) ir petrochemijos kompleksą, laikomą vienu iš moderniausių ir efektyviausių šios rūšies objektų Europoje.
Pagrindinės PKN Orlen grupės bendrovės yra Basell orlen Polyolefins Sp. z o.o., Orlen Deutschland, ZA Anwil S.A., IKS „Solino“ S.A., Orlen Oil Sp. z o.o. ir rafinavimo fabrikai Trzebinia ir Jedlicze miestuose.

2005 m. 4-o ketvirčio pradžioje PKN Orlen S.A. tiesiogiai priklausė 76-ių bendrovių pajai arba akcijos. Bendroves, sudarančias kapitalo grupę PKN Orlen S.A., galima skirstyti į 2 pagrindines grupes:
 pagrindinės veiklos (core business) bendrovės, prie kurių priskiriamos šakinės, kuro ir dujų bendrovės
 papildomos veiklos (non - core business) bendrovės, prie kurių priskiriamos transporto ir techninės priežiūros bendrovės, veikimo palaikymo tarnybos, taip pat su gaminiais bei prekyba susijusios rizikos diversifikacijos bendrovės ir kitos, nė vienai iš anksčiau išvardytų grupių nepriskirtos bendrovės.

Rodikliai 

Kapitalo grupė PKN Orlen antrame 2006 m. ketvirtyje pasiekė rekordinį ketvirčio grynąjį pelną – 980 milijonų zlotų. Naudojamo kapitalo grąžos (angl. ROACE) rodiklis buvo 18,3 %, o pelno lygis prieš palūkanas, mokesčius, amortizaciją ir nusidėvėjimą (angl. EBITDA) siekė 1622 milijonus zlotų.

Operacinių išlaidų mažinimo programa minėtame ketvirtyje leido sutaupyti 228 milijonus zlotų. Šios programos (lenk. KPRKO) įdiegimo rezultatai, pasiekti per tris šių metų ketvirčius, leido įvykdyti 82 % metinio taupymo plano.

Istorija 
PKN Orlen įsteigta 1999 susijungus dviem valstybiniams koncernams Petrochemia Płock S.A. bei Centrala Produktów Naftowych (CPN) ir nuo to laiko yra rinkos lyderis Lenkijoje. Firmos vardas „Orlen“ kilo iš žodžio Orzeł (erelis, firmos simbolis). Koncernas pastaruoju metu sėkmingai plečiasi Europoje.

Nuo 2003 kovo mėn. PKN Orlen įžengė į Vokietijos rinką ir sukūrė ištisą Orlen Deutschland AG (per 500) degalinių tinklą Š. Vokietijoje.
Nuo 2005 gegužės 24 d. PKN Orlen valdo degalinių tinklą Unipetrol Čekijoje.
Nuo 2006 gruodžio 15 d. PKN Orlen valdo Lietuvos energetikos koncerną „Mažeikių nafta“.

Nuorodos 

 Orlen Lietuva 
 Oficialus koncerno tinklalapis (lenkų, anglų k.)
 Orlen Vokietija

Naftos bendrovės
Lenkijos įmonės
Investavimo patarėjas

Investicijų konsultantas – finansų patarėjas investavimo klausimais.

Kaip nepriklausomas ekspertas jis teikia patarimus, svarbius prieš tai gaunant investicines paslaugas. Rekomenduotina, kad investicijų konsultantas būtų tik tokias konsultavimo paslaugas teikiantis asmuo, nesuinteresuotas asmeniškai tam tikrų kliento sprendimų priėmimu ir galintis teikti patarimus nepriklausomai nuo vėlesnės naudos, atsiradusios dėl vienokio ar kitokio kliento sprendimo priėmimo.

Investicijų konsultanto profesija Lietuvoje nėra teisiškai reguliuojama. Jos vykdymo ypatumus lemia profesinė etika, profesinė kultūra, finansininko išsilavinimas ir sutartiniai kliento bei konsultanto santykiai.

Verslo ir finansų profesijos
Konsultavimas
Investavimas
Toronto Raptors

Toronto „Raptors“ () – NBA Rytų konferencijos Atlanto pogrupio krepšinio komanda iš Toronto, rungtyniaujanti lygoje nuo 1995 m.

Istorija 

1995 m. Isiah Thomas buvo paskirtas generaliniu vadybininku ir pakvietė vyr. trenerio pareigoms Brendan Malone. Tą vasarą lyga išsiplėtė dviem komandomis – Toronto „Raptors“ ir Vankuverio „Grizzlies“. Papildomo šaukimo pirmu numeriu jie pakvietė Čikagos „Bulls“ įžaidėją ir tritaškių specialistą BJ Armstrong. Thomas nusprendė lipdyti komandą apie pagrindinį klubo ramstį Damon Stoudamire. Pastarasis laimėjo NBA metų naujoko titulą vidutiniškai pelnydamas 19 taškų ir asistuodamas 9.3 karto per rungtynes. Ši naujokų komanda įveikė būsimus čempionus Čikagos „Bulls“, kurie 1995–1996 m sezoną patyrė tik 10 pralaimėjimų.

Pirmas sezonas: 21 pergalė – 61 pralaimėjimas.

2019 metais pirmą kartą klubo istorijoje tapo NBA čempionais finale įveikę Golden State Warriors ekipą. Finalo serijos naudingiausiu žaidėju buvo pripažintas Kawhi Leonard.

Sezonai

Nuorodos 
 Oficiali Toronto „Raptors“ svetainė

NBA klubai
Julius Sasnauskas

Julius Sasnauskas (g. 1959 m. kovo 18 d. Vilniuje) – lietuvių kunigas, pranciškonas, buvęs antisovietinio pasipriešinimo dalyvis ir disidentas, publicistas.

Anksti neteko tėvo. Augo su motina Dalia Sasnauskiene ir močiute Sofija Nikšiene.

1978 m. aktyviai įsitraukė į disidentinę veiklą. 1979 m. vienas iš 45 pabaltijiečių memorandumo signatarų. Sovietinės valdžios tais pačiais metais buvo suimtas ir 1980 m. nuteistas, kalintas griežtojo režimo lageryje, vėliau ištremtas į Tomsko sritį. Po septynerių metų iš įkalinimo įstaigų paleistas. 1987 m. buvo vienas iš rugpjūčio 23 dienos mitingo prie A. Mickevičiaus paminklo organizatorių.

1987–1992 m. Julius Sasnauskas mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, 1994–1997 m. gyveno Kanadoje.

1996 m. davė vienuolio pranciškono įžadus.

Nuo 1997 m. J. Sasnauskas yra Vilniaus Bernardinų bažnyčios rektorius. Dirba katalikų radijuje „Mažoji studija“.

Bendradarbiavo Lietuvos pogrindžio žurnale Dievas ir Tėvynė, Laisvės šauklys, Vytis.

2012 m. apdovanotas šv. Kristoforo statulėle. 2020 m. J. Sasnauskui suteiktas Vilniaus miesto garbės piliečio vardas.

Bibliografija 
Julius Sasnauskas yra išleidęs 6 autorines knygas, dar dvi - kartu su Antanu Terlecku ir Giedre Kazlauskaite.
„Dar kartą – Žmogaus Sūnus“ (Vilnius, 1999)
„Jei esame čia" (susirašinėjimas tremtyje su Antanu Terlecku, 2000 m., leidėjas „Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla“)
„Bernardinų dienoraščiai“ (2002)
„Malonės akrobatika" (2006 m., leidykla „Alma littera“)
„Postilės" (kartu su Giedre Kazlauskaite, 2009 m., leidykla „Tyto alba“)
„Pagaunama ir nepagaunama“ (2013 m.)
„Kaip buvo pradžioje. Biblinės meditacijos“ (2016 m.)
„Kraujomaiša“ (2019 m.)

Nuorodos 

Knygą išleidęs kunigas J. Sasnauskas ir skaudžiuose išgyvenimuose įžvelgia malonę interviu su Sasnausku
Biografija Vilnijos vartuose

Išnašos 

Lietuvos kunigai
Lietuvos pranciškonai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos disidentai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Mažuliai (Akmenė)

Mažuliai – kaimas šiaurės vakarinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 2 km į pietus nuo Agluonų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Lygeikiai

Lygeikiai – kaimas šiaurės vakarinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietryčius nuo Agluonų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Ivanauskiai

Ivanauskiai – kaimas šiaurės vakarinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 4 km į pietryčius nuo Agluonų.

Istorija 

Buvęs Medemrodės dvaro palivarkas. Nuo 1820 m. valdė Karlas Johanas Frydrichas fon Medemas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Vėlaičiai (Akmenė)

Vėlaičiai – kaimas šiaurės rytinėje Akmenės rajono savivaldybės dalyje, 4 km į šiaurės rytus nuo Naujosios Akmenės, prie kelio . Į šiaurės rytus, link Vegerių, Gėpaičių miške stūkso Luokavos kalnas (piliakalnis).

Gyventojai

Šaltiniai 

Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Baidarė

Baidarė () – siaura lengva mažos grimzlės valtelė uždaru viršumi be įkabų irklams. Pavadinimas kilęs iš aleutų laivelio pavadinimo. Terminas dažniausiai naudojamas Rusijoje ir buvusios Tarybų Sajungos teritorijoje. Kitose šalyse dažniausiai naudojamas terminas „kajakas“ (). Tokio tipo valtimis žvejodavo ir medžiodavo šiaurės genčių (eskimų, aleutų ir kt.) žmonės. Valties rėmas buvo daromas iš medžio, kuris aptraukiamas gyvūnų odomis. Medžiotojas dėvėdavo neperšlampamą odinę striukę, kuri būdavo sujungiama su valtimi taip, kad nepatektų vanduo. Su tokia valtimi medžiotojas galėjo apsiversti nesušlapdamas.

Irkluojama dvimenčiu irklu, vairuojama kojiniu vairu (arba plaukimo kryptis išgaunama tik irklais). Būna karkasinės, karkasinės-pripučiamos ar tik pripučiamos, plastikinės, vientisos ar surenkamos iš sekcijų. Karkasas (vientisas arba išardomas) būna iš medžio, metalo ar plastiko aptrauktas vandeniui nelaidžia medžiaga. Nuo kanojos skiriasi tuo, kad baidarės viršus yra uždengtas bei kanoja dažniausiai irkluojama vienmenčiu irklu.

Klasifikacija

Sportinė baidarė 
Masė 8–30 kg. Ilgis 4,2–11 m, plotis iki 40 cm. Būna vienvietės, dvivietės ar keturvietės. Gaminamos iš anglies pluošto, kartais ir iš stiklo pluošto. Naudojamos lenktynėms ramiame vandenyje. Irkluotojai sėdi ant specialių sėdynių, kad būtu patogiau irkluoti, valties gale yra vairas, kuris valdomas su kojomis.

Slalomo baidarė 
Slalomo baidarėse įrengiama lenta su išpjova, kuri gaubia irkluotojo klubus, todėl jis gali baidarę vairuoti ir liemeniu. Sujungus dvi baidares padaromas katamaranas. Varžybos rengiamos labai srauniose upėse, specialiai įrengtoje trasoje su dirbtinėmis kliūtimis.

Turistinė baidarė 
Masė 27–50 kg, 0,8–0,9 m pločio, aukštesniais bortais. Telpa 1–3 žmonės (keliamoji galia 180–350 kg). Tinka plaukti siaurais ir sekliais vandens keliais. Greitis stovinčiame vandenyje gali siekti 7–8 km/h. Gali turėti burių įrangą, pakabinamą variklį. Kai kuriose šalyse naudojamos ir su burėmis (JAV, Anglija). Lietuvoje neretai naudojami visuomeniniu transportu pervežti tinkami išardomi modeliai, kuriais dažniausiai plaukiama upėmis pasroviui ar didesniais ežerais.

Šaltiniai

Taip pat skaitykite 
 Baidarių ir kanojų irklavimas (sportas)
 Kanoja
 Kajakas

Laivai
Turizmas
Sanžilės kanalas

Sanžilės kanalas – 8 km ilgio, 2 m gylio ir 8 m pločio kanalas tarp Lėvens (48 km nuo jos žiočių) ir Nevėžio. Iškastas 1930 m. norint sumažinti Lėvens potvynius. Šiuo kanalu iš Lėvens į Nevėžį vidutiniškai nuteka 3,29 m³/s vandens. Vandens kritimui sušvelninti įrengti trys slenksčiai.

Turi du intakus: Lokupė (dešinysis) ir Siesrautis (kairysis).

Per kanalą pastatyti keturi tiltai (palei srovę):
 kelio  (pastatytas 1936 m., neseniai rekonstruotas);
 siaurojo geležinkelio Panevėžys – Joniškėlis (pastatytas 1937 m., 32 m ilgio ir 8 m aukščio);
 geležinkelio Radviliškis–Daugpilis (nutiestas 1871–1873 m., rekonstruotas 1935 m.);
 kelio .

Istorija

Upelis 

Kaip upelis Sanžilė susiformavo Sanžilės senslėnyje nuslinkus ledynui. Prieš apytiksliai 9 tūkst. metų (ilgalaikio šiltmečio pradžioje) senslėnis jungė Lėvenį su Nevėžiu. Prieš 8–5 tūkst. metų (atlantiniu laikotarpiu) pavasariais Nevėžis virsdavo 130 km ilgio ežeru ir Lėvuo per senslėnį nutraukdavo vandenis į Dauguvos baseiną. Tačiau ilgainiui Nevėžio pavasario nešmenys užpildė šį senslėnį ir Sanžilė virto mažu upeliu, nutrūko ryšys su Lėveniu.

Kanalas 

Idėja sujungti Lėvenį ir Nevėžį kilo dar XVIII a. pabaigoje. Planas prisimintas 1884 m. Rusijos valdžiai pradėjus įgyvendinti Ventos–Dubysos kanalo projektą. Po tyrinėjimų Nevėžio–Lėvens kanalo projektas buvo atmestas kaip netinkamas vandens keliui.

Tarpukariu melioratoriams sutvarkius Lėvens aukštupį, smarkiai padidėjo upės žemupio debitas. Polaidžių ir liūčių metu vanduo pasiekdavo Sanžilės ištakas, išsiliedavo slėnyje ir užtvindydavo 20-ies kaimų laukus. Lėvens reguliavimui iki Mūšos vagos tvarkymo darbai buvę per brangūs, todėl pasiūlyta dalį vandens nukreipti į Nevėžį. Iš trijų pasiūlytų kanalo variantų – aukščiau Panevėžio, tarp Vabalos ir Venslaviškių; ties Panevėžiu; žemiau Panevėžio, ties Bernatoniais ir Berčiūnais – buvo pasirinktas trečiasis kaip pigiausias. Kasimo darbai prasidėjo 1930 m. birželį ir baigėsi tų pačių metų lapkritį. Darbai kainavo 250 000 litų.

Iš pradžių ištakose dar būta slenksčio, tačiau per kelerius metus buvo visiškai nuplautas ir vanduo iš Lėvens pradėjo tekėti natūraliai.

Pavadinimo kilmė 

Seniausias Sanžilės pavadinimo paminėjimas aptiktas 1694 m. Upytės žemės teismo dokumentuose kaip Sonžylė. Tarpukariu pavadinimas rašytas įvairiai: Sonžyla, Sanžylė, Sanžila. Manoma, kad vardas kilęs iš priešdėlio san- vedinio ir šaknies žil-, todėl siejamas su lietuvių kalbos žodžiais žilas (baltas, nubalęs), žilti (darytis žilam), žylis (žilumas).

O dviejų intakų etimologija pakankamai aiški. Dešiniojo intako Lokupės pavadinimas kildinamas iš lietuviškų žodžių lokys, lokė, o kairiojo Siesrauto – iš žodžių srūti, strūti (plaukti, lietis, tekėti).

Šaltiniai 
 Petras Juknevičius, Laura Vasiliauskaitė. Sanžilė. Panevėžys: 2003. – 29 p.

Lietuvos kanalai
Panevėžio rajono savivaldybė
Robertas Dargis

Robertas Dargis (g. 1960 m. rugpjūčio 9 d. Sueticha, Taišeto rajonas, Irkutsko sritis, Rusija) – buvęs Lietuvos pramonininkų konfederacijos (LPK) prezidentas, Lietuvos nekilnojamojo turto plėtros asociacijos prezidentas, uždarosios akcinės bendrovės „Eika“ generalinis direktorius ir savininkas, buriuotojas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1978 m. baigė Mažeikių 3-ąją vidurinę mokyklą. 1978–1983 m. studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute (dab. VGTU), inžinierius statybininkas. 1979–1983 m. Kruonio hidroakumuliacinės elektrinės (KHAE) statybos darbų vykdytojas. 1983–1987 m. Kaišiadorių HAE statybos valdybos darbų vykdytojas. 1987–1992 m. VĮ „Aras“ darbų vykdytojas, aikštelės viršininkas, komercijos direktorius. 1992–1993 m. eksperimentinio projektavimo ir statybos susivienijimo „Monolitas“ generalinio direktoriaus pavaduotojas gamybai. Nuo 1993 m. UAB „Eika“, užsiimančios nekilnojamojo turto plėtra ir investicine veikla, generalinis direktorius. Įmonių grupės „EIKA“ įkūrėjas bei valdybos pirmininkas.

1999–2000 m. Rolando Pakso Vyriausybės konsultantas būsto ir komunalinio ūkio klausimais.  2000–2001 m. R. Pakso Vyriausybės kancleris.  2000–2007 m. Pilietinės visuomenės instituto valdybos narys. 2001–2003 m. neetatinis prezidento Valdo Adamkaus patarėjas. 2003–2004 m. VGTU dėstytojas. 2007–2008 m. neetatinis premjero Gedimino Kirkilo patarėjas darnios plėtros klausimais.

2001–2013 m. Lietuvos buriuotojų sąjungos prezidentas, nuo 2013 m. viceprezidentas strateginiam vystymui.  Vienas iš „Ambersail“ projekto iniciatorių. 2006–2010 m. dalyvavo projekte Nacionalinė pažangos premija, premijos komiteto narys. Nuo 2006 m. Lietuvos statybininkų asociacijos prezidiumo narys. Nuo 2006 m. Lietuvos nekilnojamojo turto asociacijos prezidentas. Nuo 2012 m. Lietuvos pramonininkų konfederacijos prezidentas.

Kita veikla 
 Vienas iš vadovėlio „Darnus nekilnojamojo turto vystymas“ autorių
 A. Dovydėno vadovėlio „Buriavimas“ leidėjas
 Vienas iš projekto „Amber sail“ iniciatorių
 Nuolatinis festivalio „Vilnius Jazz“ rėmėjas
 Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto globėjų tarybos narys
 Projekto „Padovanok Lietuvai viziją“ autorius

Įvertinimas 
 2003 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius 
 2006 m. Verslo šlovės galerijos laureatas
 2006 m. LR susisiekimo ministerijos apdovanojimas „Lietuvos garbės upeivio ženklas“
 2007 m. Lietuvos tautinio olimpinio komiteto „Olimpinės žvaigždės“ apdovanojimas
 2009 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius 
 2009 m. Petro Vileišio nominacijos laureatas
 2009 m. „Darnios statybos“ prizas už aktyvią veiklą, siekiant įgyvendinti darnios plėtros idėjas
 2010 m. KKSD Sporto garbės kryžius už svarbų indėlį plėtojant sportą Lietuvoje
 Lietuvos statybininkų asociacijos garbės ženklas
 Lietuvos inžinierių sąjungos garbės ženklas
 Apdovanojimas už nuopelnus Vilniaus savivaldybei

Šaltiniai

Nuorodos 
 R. Dargis: nuo vestuvių muzikanto iki statybų magnato, 2012-01-21

LR Vyriausybės kancleriai
Lietuvos verslininkai
Lietuvos buriuotojai
Karosas



Pavardė 

 Algirdas Karosas – fotožurnalistas, fotografas
 Antanas Karosas – vyskupas
 Gintaras Karosas – menininkas, visuomenės bei kultūros veikėjas
 Jonas Karosas – žurnalistas
 Juozas Karosas – kompozitorius, dirigentas, pedagogas
 Jurgis Karosas – žurnalistas, redaktorius
 Justinas Karosas – filosofas, politikas
 Mykolas Karosas – kunigas, visuomenės veikėjas
 Saulius Karosas – verslininkas
 Tadas Karosas – verslininkas

Žuvis 
 Auksinis karosas
 Juodauodegis balnotasis karosas
 Naujosios Zelandijos jūrinis karosas
 Paprastasis karosas
 Sidabrinis karosas

Taip pat:
 Avingalviai karosai
 Dumblarausiai jūriniai karosai
 Jūriniai karosai
 Paprastieji karosai

Pavardės
Gaudikaičiai

Gaudikaičiai – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 2 km į šiaurę nuo Telšių.

Kaimo durpyne 1961 m. rastas vėlyvųjų viduramžių monetų Gaudikaičių lobis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Laukstėnai (Telšiai)

Laukstėnai – kaimas šiaurinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 11 km į šiaurės rytus nuo Telšių. Kaime įsikūręs rekreacijos objektas „Žvėrinčius“.

Gyventojai

Nuorodos 
 Telšių žverinčius

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Padegupis

Padegupis – kaimas šiaurinės rytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 1 km į šiaurės vakarus nuo Tryškių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Juodėjai

Juodėjai – kaimas šiaurės rytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 3 km į pietvakarius nuo Tryškių.

Auga saugomas Pavirvyčio alėjos ąžuolas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Nabažai

Nabažai – kaimas šiaurės rytinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 5 km į pietvakarius nuo Tryškių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Ateris

Ateris () arba Kameris (Kammersee) yra Austrijos Alpių ežeras. Plotas: 45,9 km² (ilgis 20 km, plotis 2-4 km). Gylis 171 m. Ežeras yra 465 m virš jūros lygio. Šiauriniai krantai yra žemi ir lygūs, pietiniai aukšti (1862-1780 m) ir statūs. Vasarą vandens temperatūra siekia 20 °C. Žuvingas. Jo pakrantėse įsikūrę kurortai: Zivalčenas, Unterach, Weyregg.

Šaltiniai 
 Lietuviškoji enciklopedija. II tomas- Spaudos fondas: 1934.- p.25.

Austrijos ežerai
Amazonės departamentas (Kolumbija)

Amazonė () – departamentas Kolumbijos pietryčiuose. Ribojasi su Peru ir Brazilija. Administracinis centras – Letisija.

Didžioji paviršiaus dalis – tropiniais miškais apaugusios Amazonijos džiunglės, su pavieniais kalnų masyvais. Ištisus metus karšta ir drėgna. Svarbiausios upės – Kaketa, Vaupesas, Putumajas. Medienos kirtimas ir kaučiuko gavyba. Medžioklė, žvejyba, žemės ūkis (kukurūzai, bananai, ryžiai, juka). Ekoturizmas.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 55,16 % 
 Indėnai – 42,84 % 
 Juodaodžiai – 2,01 %

Svarbiausi miestai 
 Letisija
 Puerto Narinjas

Nuorodos 
 Wikitravel:Amazonas

Kolumbijos departamentai
Burniai (Telšiai)

Burniai – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 8 km į pietvakarius nuo Ubiškės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Sakalai I

Sakalai I – kaimas centrinėje Telšių rajono savivaldybės dalyje, 10 km į pietvakarius nuo Ubiškės. Yra Sakalų alkakalnis.

Gyventojai

Išnašos 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
The Open Door

The Open Door – amerikiečių gotikinio roko grupės Evanescence antrasis albumas. Išleistas 2006 m. rugsėjo 30 d. Australijoje, spalio 2 d. Europoje ir spalio 3 d. Šiaurės Amerikoje.

Keletas faktų apie albumą: 

 Įrašyta 18 dainų; jų įrašinėjimas tęsėsi nuo 2005 m. rugsėjo iki 2006 m. kovo.
 Pirmasis albumo singlas – „Call Me When You're Sober“. Vaizdo klipas išleistas 2006 m. birželį; jo režisierius – Marc Webb. Radijo stotyse daina pasirodė rugpjūčio 7.
 Kaip ir albume Fallen, naujajame albume derės styginių ir vokalo partijos. Pirmuoju smuiku „grieš" vargonai.
 Apie pavadinimą: „Tai yra puikus apibūdinimas mūsų jausmų, patirtų šių dainų kūrimo metu. Nebuvo nieko, ko aš varžyčiausi. Rašydama dainas, aš jaučiausi laisva, o Terry (Balsamo, gitaristas) įkvepė mane ir mums buvo labai smagu. Kad ir kokia galimybė pasitaikydavo mūsų kelyje, mes priėmėme ją, ėjom į priekį ir bei šauniai praleidome laiką" (Amy Lee). 
 Gastrolės JAV ir Kanadoje prasidėjo spalį, rugsėjį – Europoje.
 „All That I'm Living For" dainos bendraautoris yra John LeCompt.
Visos dainos, kurią Amy Lee parašė specialiai filmui Narnijos kronikos: liūtas, burtininkė ir drabužių spinta, albume nėra, bet dalis jos buvo panaudota kaip įžanga dainai „Good Enough". 
Dainos „Lacrymosa" klipas panaudotas AOL albumo anonse: AOL Music  arba Youtube
Sklinda gandai, kad albumo demo-kompiliacijos nutekėjo į internetą, kaip kad buvo nutikę su albumo Fallen kompiliacijomis.
Visa daina „Call Me When You're Sober" nutekėjo į internetą dar prieš jai pasirodant radijo eteryje.

Albumo dainų sąrašas 

„Sweet Sacrifice“
„Call Me When You're Sober“
„Weight Of The World“
„Lithium“
„Cloud Nine“
„Snow White Queen“
„Lacrymosa“ (dainos „samplai" iš Mocarto Requiem)
„Like You“
„Lose Control“
„The Only One“
„Your Star“
„All That I'm Living For“
„Good Enough“
 Papildoma daina – „The Last Song I'm Wasting On You" yra įtraukta į albumą tik skaitmeninėje versijoje, parduodamoje per iTunes iki spalio 3.

Nuorodos 

 www.evanescence.com
 www.evboard.com/

The Open Door
The Open Door
Vičados departamentas

Vičados departamentas () – yra Rytų Kolumbijoje, ribojasi su Venesuela. Administracinis centras – Puerto Karenjas.

Geografija 

Vyrauja lygumų reljefas (Los Llanos lygumos). Pagrindinės upės – Orinokas, Vičada ir Meta. Vyrauja savanos ir retmiškiai. Vičadoje yra El Tuparro nacionalinis parkas. Svarbiausia ūkio šaka – gyvulininkystė.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 52,85 %
 Indėnai – 44,31 %
 Juodaodžiai – 2,83 %

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Kolumbijos departamentai
Vaupeso departamentas

Vaupesas () – departamentas pietryčių Kolumbijoje, Brazilijos pasienyje. Administracinis centras – Mitu.

Geografija 

Dauguma gyventojų – indėnai. Šiaurėje vyrauja sausos Orinoko lygumos, o pietuose – drėgna Amazonijos selva. Metinė temperatūra svyruaja apie 25 °C – 30 °C. Yra Nukak nacionalinis rezervatas. Turizmas.

Ekonomika 

Auginama juka, kukurūzai, ryžiai, bananai. Aukso gavyba.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 31,83 %
 Indėnai – 66,63 %
 Juodaodžiai – 1,55 %

Kolumbijos departamentai
Kaukos Slėnio departamentas

Valje del Kauka (), Kaukos Slėnis – departamentas vakarinėje Kolumbijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – Kalis.

Geografija 

Departamentas išsidėstęs ant Centrinės ir Vakarinės Kordiljerų, atsikirtų Kaukos upės slėnio. Vakaruose leidžiasi į pajūrio žemumą. Pajūryje auga džiunglės, kalnų šlaituose medžiai daugiausia iškirsti, vyrauja pievos. Kaukos slėnis intensyviai naudojamas žemdirbystei. Yra 3 nacionaliniai parkai. Departamentui pavaldi Malpelo sala Ramiajame vandenyne.

Ekonomika 

Svarbiausia ūkio šaka – žemės ūkis. Auginamos cukranendrės, medvilnė, soja, sorgai, kava. Išvystyta cukraus pramonė.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 72,23 %
 Indėnai – 0,54 %
 Juodaodžiai – 27,21 %

Svarbiausi miestai 
 Kalis
 Buenaventura
 Buga
 Tulua
 Palmira
 Kartagas

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Wiktravel:Valle_del_Cauca
 

Kolumbijos departamentai
Atlantiko departamentas

Atlantikas () – nedidelis departamentas Kolumbijos šiaurėje, Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Barankiloja.

Geografija 

Departmentas išsidėstęs pajūrio žemumoje, einant į pietus paviršius kyla. Aukščiausia vieta – Cerro Alto 523 m. Klimatas karštas ir ganėtinai sausas. Per departamentą teka Magdalenos upė.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 87,73 %
 Indėnai – 10,84 %
 Juodaodžiai – 1,33 %
 Čigonai – 0,09 %

Svarbiausi miestai 
 Barankilja
 Malambo
 Soledadas
 Kampo de la Krusas
 Sabanalarga

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Atlantiko himnas
 Wikitravel:Atlantico

Kolumbijos departamentai
Britpop

Britpop buvo britų alternatyvaus roko kultūrinis judėjimas, kuris pelnė populiarumą XX a. 10-ojo dešimtmečio viduryje Didžiojoje Britanijoje. Jam būdingas britų 7-to, 8-to dešimtmečio gitarinės pop muzikos įkvėptų atlikėjų ir grupių iškilimas. Nors ir šios grupės iš vis neturėjo juos vienijančio skambesio, jos buvo sugrupuotos kartu pagal savo įrašus pirmiau kaip estrados atlikėjai ir vėliau kaip nacionalinis kultūrinis judėjimas. Blur ir Oasis yra žymiausios šio judėjimo atstovės, kitos įtakingos grupės įvairiai siejamos su Britpop judėjimu yra Suede, Pulp, Elastica, Ocean Colour Scene, Supergrass ir The Verve. 

Judėjimas kilo kaip reakcija prieš įvairias muzikines ir kultūrines kryptis vėlyvuosiuose 9-tame ir 10-tame dešimtmečiuose. Acid house ir hiphopo iškilimas atnaujino domėjimąsi gruvu () ir „vežančio“ ritmo dainomis britų indie muzikoje, bei Madchesteriu. Dėl to labiau „tradicinė“ gitarinė muzika buvo „nustumta į šoną“. Shoegazing judėjimas  9-to ir 10-to sandūroje taip pat ėjo prieš madą kurti psichodelines, pasikartojančias dainas, ypač įtakotas tokių grupių kaip The Jesus and Mary Chain ir My Bloody Valentine.  

Alternatyvus rokas
Čoko departamentas

Čoko () yra Kolumbijos šiaurės vakaruose, Panamos pasienyje, tarp Karibų jūros ir Ramiojo vandenyno. Administracinis centras – Kibdo.

Departamentas išsidėstęs labai sunkiai pasiekiamoje vietoje, apribotas Vakarų Kordiljeros ir kitų kalnų masyvų. Beveik visą teritoriją dengia upių vagojama selva. Svarbiausia upė – Atratas. Klimatas šiltas ir labai drėgnas. Lloró savivaldybėje per metus iškrenta apie 13300 mm kritulių – tai viena drėgniausių pasaulio vietų.

Auginami bananai, kukurūzai, ryžiai, kakava, kokosai. Gyvulininkystė. Medienos pramonė. Aukso, sidabro, platinos, vario, molibdeno gavyba. Čoko – labiausiai ekonomiškai atsilikęs Kolumbijos departamentas.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 5,43 %
 Indėnai – 11,9 %
 Juodaodžiai – 82,68 %

Kolumbijos departamentai
Paprastieji stikliniai šamai

Paprastieji stikliniai šamai (Schilbeidae) – šamažuvių (Siluriformes) šeima. Akavriumuose dažniausiai auginama viena rūšis. Paplitę Afrikoje ir pietų Azijoje gėluose vandenyse.

Šeimoje apie 13 genčių, 61 rūšis.

Gentys 
Ailijos (Ailia)
Clupisoma
Eutropiichthys
Irvineia
Laides
Neotropius
Parailijos (Parailia)
Pareutropius 
Proeutropiichthys
Pseudeutropius
Šilbos (Schilbe)
Silonia
Siluranodon

Nuorodos 
Family Schilbeidae – Schilbid catfishes 
Paprastųjų stiklinių šamų (Schilbeidae) iliustracijos ir rūšių sąrašas

Šamažuvės
Molėtų Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Molėtų Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Molėtuose.

Istorija 
Molėtai 1387 m. dovanoti Vilniaus vyskupui. Manoma, kad bažnyčia pastatyta XV a. antrojoje pusėje. Ji minima 1522 m. Per Šiaurės karą 1702 m. bažnyčia sugriauta, apie 1722 m. atstatyta. 1742 m. įkurta Švč. Mergelės Marijos brolija. Nuo 1777 m. veikė parapinė mokykla.

Kunigas Kazimieras Bandzevičius, Molėtuose klebonavęs 1900–1924 m., su parapijiečiais 1905–1907 m. pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią (statybos darbus prižiūrėjo inžinierius Stepanas Sestržencevičius).

1912 m. įrengti nauji vargonai, per Šv. Petro ir Povilo atlaidus kunigų K. Bandzevičiaus ir V. Jezukevičiaus rūpesčiu Molėtuose įvyko pirmas viešas lietuvių vaidinimas. 1912–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Jis 1913 m. įsteigė arbatinę. Dekanas Matas Lajauskas (g. 1872 m.), Molėtuose klebonavęs nuo 1924 m., 1941 m. besitraukiančių raudonarmiečių nušautas.

1944 m. nugriauti bažnyčios bokštai atstatyti tik 1977 m. (trukdė vietos valdžia).

Architektūra 

Bažnyčia neobarokinė, lotyniško kryžiaus plano, su 2 aukštais bokštais ir išsikišusiu fasadu. Vidus 3 navų, altoriai barokinio dekoro. Šventoriaus tvora akmenų mūro. Prieš bažnyčią įrengti 18 pakopų laiptai.

Nuorodos
 Molėtų parapija

Molėtų rajono bažnyčios
Neobarokas Lietuvoje
Molėtai
Mosėdžio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia

Mosėdžio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Mosėdžio miestelyje, 700 m į rytus nuo Skuodo–Salantų kelio, Bartuvos dešiniajame krante. Vėlyvojo baroko stiliaus. Tai seniausia Skuodo rajono savivaldybėje esanti bažnyčia.

Istorija 

Mosėdis 1421–1842 m. buvo Žemaičių vyskupų valda. Mosėdžio bažnyčia minima 1544 m. 1629 m. įsteigta, 1804 m. atkurta parapinė mokykla.

1773–1783 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia. Jai 1811 m. pristatytas medinis, 1844 m. – mūriniai bokštai. 1845 m. kapinėse sumūryta koplyčia. 1850 m. bažnyčią konsekravo Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius. 1895–1898 m. Mosėdyje kunigavo Juozas Tumas-Vaižgantas. 1910–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Žemaičių vyskupijos ordinaro mosėdiškio vyskupo Pranciškaus Karevičiaus (1861–1945) vardu 1936 m. pavadinta pradžios mokykla, kurią jis pats pašventino.

Architektūra 

Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus, kryžminio plano, dvibokštė, bazilikinė, trijų navų. Plačią centrinę navą kerta transeptas, kurio sparnai neišsikiša, bet viduje sukuria kryžminio plano iliuziją. Šonines navas dengia buriniai skliautai, navą ir transeptą – lentų lubos. Bažnyčioje yra 7 altoriai. Didysis altorius klasicistinių formų, dviejų tarpsnių (tęsiasi iki lubų). Tokio pat aukščio, panašių formų ir priekiniai transepto altoriai. Šoniniai transepto altoriai kuklesni.

Dviejų tarpsnių fasadą skaido didžiojo orderio kolonos. Šiek tiek įgilinta vidurinė dalis užsibaigia lankstaus ir lakoniško kontūro frontonu, kurį puošia voliutos ir suporinti piliastrai. Barokinį siluetą bažnyčiai teikia liekni ir su pastato tūriu harmoningai derantys bokštai.

Šventoriaus tvora aukšta, akmenų mūro, su tinkuoto mūro vartais, kuriuose stovi bažnyčios globėjo Šv. arkangelo Mykolo skulptūrinė grupė sukurta Jono Pušinsko. Palei tvorą šventoriuje įrengtos degtų plytų mūro koplytėlės su Kalvarijos kalnų stočių skulptūriniais paveikslais. Šalia bažnyčios yra klebonija.

Nuorodos 
 Bažnyčios vargonai 
 Mosėdžio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia
 

Skuodo rajono bažnyčios
Salantų regioninio parko paveldas
Mosėdis
Naujo Strūnaičio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Naujo Strūnaičio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia – katalikų bažnyčia, stovinti Naujo Strūnaičio kaime, 7 km į pietus nuo Švenčionių. Bažnyčia stūkso kaimo aukščiausioje vietoje, šalia kelio , kurio priešingoje pusėje įsikūrusios parapijos kapinės. Pripažinta architektūros ir istorijos paminklu (unik. kodas ).

Istorija 

Jonas ir Konstancija Hrebnickiai 1781 m. pastatė katalikų medinę bažnyčią. Įsteigta parapija, kurioje buvo 995 parapijiečiai. 1798 m. minima pirmoji parapinė mokykla, kurioje vaikus mokė klebonas. 1828 m. bažnyčia sudegė, pastatyta laikina.

Švenčionių apskrities teismo pirmininkas Konstantinas Maslovskis (kituose šaltiniuose – Konstantinas Mostovskis) 1847-1849 m. iš natūralių lauko akmenų, su skaldos mozaika pastatė dabartinę mūrinę bažnyčią. 1861 m. bažnyčios fundatoriaus sūnus Konstantinas Joakimas Maslauskas 10 metrų nuo bažnyčios pastatė dviaukštę varpinę iš plytų.

Į Naują Strūnaitį 1893 m. atkeltas kunigas Juozapas Ambraziejus-Ambrozevičius bažnyčioje ėmė vartoti lietuvių kalbą. Jį 1895 m. pakeitęs kunigas Aleksandras Racevičius išsaugojo pirmtako pamaldų tvarką.

1906 m. paskirtas kunigas Jurgis Glodenis niekino lietuvių kalbą, kas antrą sekmadienį pamokslus sakė ir pamaldas laikė lenkiškai. Klebonas Juozapas Sadūnas (palaidotas šventoriuje) tikybos mokė lietuviškai. 1928–1930 m. veikė „Ryto“ draugijos skyriaus lietuviška mokykla.

1957-1958 m. kunigui Vaclovui Aliuliui vadovaujant atliktas varpinės kapitalinis remontas. 

2009 m. šventoriuje kunigo Antano Domeikos rūpesčiu stulpinėje varpinėje pašventintas naujas varpas.

Bažnyčios rūsyje-kriptoje palaidotas fundatorius K. Maslauskas (miręs 1850 m.) su žmona.

Architektūra 

Spėjama, kad bažnyčią projektavo Vilniaus universiteto profesorius architektas Karolis Gregotovičius. Bažnyčia klasicistinio stiliaus, stačiakampio plano, bebokštė.  Priekiniame fasade frontonas iškeltas virš stogo. Tarpukaryje abipus frontono stovėjo du neaukšti bokštai. Sienas skaido tinkuoti piliastrai, platūs karnizai.

Didysis altorius yra orderinės sistemos, su keturių kolonų retabulu, su barokiškai išgaubtu anstatu. Centrinio Kristaus paveikslo šonuose pastatytos apaštalų skulptūros.

Bažnyčioje yra saugoma molbertinė tapyba ir arnotas. Šventoriuje stovi tinkuoto mūro dviaukštė koplyčia–varpinė su bokšteliu, siaurais arkiniais langais, komplikuotu stogu. Jos stilius panašus į bizantinį. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Strūnaičio Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija 
 Bronius Kviklys. Lietuvos bažnyčios.– Čikaga, 1986. – T. 5, p. 296-298
 Vilnijos vartai. Strūnaičio seniūnija

Švenčionių rajono bažnyčios
Naujojo Daugėliškio Šv. Joakimo ir Onos bažnyčia

Naujojo Daugėliškio Šv. Joakimo ir Onos bažnyčia – bažnyčia, stovinti Naujojo Daugėliškio kaime, 9 km į šiaurės rytus nuo Ignalinos.

Istorija 

Pirmoji bažnyčia pastatyta 1511 m. Seniškyje (4 km į šiaurę nuo Naujojo Daugėliškio), įsteigta parapija. Vėliau ši bažnyčia tapo Daugėliškio parapijos filija. Seniškis buvo klebonijos palivarkas. Jame 1776 m. pastatyta nauja bažnyčia. Ji 1915 m. sudegė. Po Pirmojo pasaulinio karo atstatyta.

Albertas Vaitiekus Goštautas 1526 m. Senajame Daugėliškyje (3 km į pietus nuo Naujojo Daugėliškio) pastatė parapinę bažnyčią. 1600 m. pastatyta nauja. 1808 m. bažnyčiai priklausė šie kaimai: Janionys, Liekiai, Ožionys, Pročiūnai. Bažnyčia remontuota, 1812 m. atstatyta. 1851 m. išpuošta, pristatytos dvi šoninės koplyčios.

1886 m. bažnyčia sudegė. Suprojektuota nauja mūrinė (sąmatinė vertė 36 471 rb). Leidimo jai statyti valdžia nedavė. Teko vėl statyti medinę. Ji 1889 m. pastatyta Naujajame Daugėliškyje. Statyba rūpinosi 1885–1890 m. klebonavęs Jonas Burba (1853–1915). Jis išmokė parapijiečius lietuviškai melstis, žadino jų tautinę sąmonę, platino draudžiamą lietuvišką spaudą. Po Pirmojo pasaulinio karo veikė „Ryto“ draugijos mokykla. 1929–1936 m. – Šv. Kazimiero draugijos skyrius.

Architektūra 

Bažnyčia stačiakampio plano, bazilikinė, dvibokštė, su siauresne apside. Bažnyčia pasižymi gausiais medžio pjaustinių ornamentais iš lauko ir viduje. Vidus 3 navų, atskirtų stulpais. Architektūrinė kompozicija nužiūrėta į trijų navų bazilikinio plano mūrines bažnyčias su dviem stambiais fasadiniais bokštais. Jie sudėti iš trijų vienodo pločio tarpsnių ir turi įstiklintus langus viršuje ties varpais. Sienos suskaidytos profiliuotais piliastrais ir apkaltos gulsčiomis lentomis. Sienų cokolis padengtas įstrižomis lentutėmis, kad būtų įvairiau. Navų ir bokštų langai dideli, su trikampiais antlangiais. Langai dvivėriai, turi po 12 stiklų atidaromuose sparnuose ir dar 10 įvairių formų stiklų antlangiuose. Visų antlangių stogeliai papuošti išpjaustinėtų ornamentų briaunomis. Panašiai padabinti ir dviejų traukų sienų ir bokštų karnizai. Navos atskirtos kvadratinio pjūvio pilioriais. Jie papuošti drožto medžio akantų lapais. Visos lubos plokščios, išilginių lentų, dažytos. Presbiterijos aukštis lygus su centrine nava. Visa erdvė apjungta plačiu dekoratyviniu antablementu virš piliorių. Centrinis altorius padarytas koplytėlės – namelio pavidalo, su trikampiu frontonu, kurį remia keturios kolonėlės, o jų tarpuose įdėti šventųjų paveikslai. Frontonas ir mensos fonas dekoruoti gausiais ažūrinio medžio pjaustiniais. Altorių flankuoja du stulpeliai, panašūs į koplytstulpius. Presbiterijos sienų apatinė dalis pamarginta lietuviškų audeklų raštais. Panašiai išpjaustinėtos ir grotelės. Šoninių navų altoriai suderinti su centriniu, taip pat gausiai padabinti medžio pjaustiniais. Vargonų choro baliustrada yra kitoniška, masyvi, tik jos apatinė dalis turi smulkiais dantukais išpjaustinėtą karnizą. Tad visas bažnyčios pastatas yra originalus savo puošyba.
Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Ignalinos rajono bažnyčios
Naujasis Daugėliškis
Naujosios Ūtos Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia

Naujosios Ūtos Šv. Vincento Pauliečio bažnyčia – bažnyčia, stovinti Naujosios Ūtos kaime, 7 km į rytus nuo Igliaukos, prie Marijampolės-Prienų kelio. Liaudies architektūros formų.

Istorija 
Parapijiečių padedamas kunigas Vincentas Dumčius (1886–1986) 1924 m. pastatė medinę bažnyčią. 1944 m. ji sudegė, Šv. mišios buvo laikomos kitame pastate. 1963 m. ji uždaryta, 1990 m. atstatyta ir sugrąžinta katalikams.

Architektūra 
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, vienabokštė, su apside, jos šonuose pristatytos žemos zakristijos.

Galerija 

Prienų rajono bažnyčios
Naujoji Ūta