joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jurgis Tilvytis

Jurgis Tilvytis (literatūrinis slapyvardis Žalvarnis, 1880 m. balandžio 20 d. Gaidžiuose, Tauragnų valsčius, Utenos apskritis – 1931 m. gruodžio 24 d. Panevėžyje. Palaidotas Marijampolėje.) – Lietuvos kunigas, poetas, švietėjas, redaktorius.

Biografija 
Brolis Teofilis Tilvytis. Mokėsi Mintaujos gimnazijoje, už atsisakymą skaityti maldą rusų kalba iš Mintaujos gimnazijos pašalintas. Mokslus baigė Rusijoje, 1903 m. baigė Žemaičių kunigų seminariją.

Vikaravo Krinčine, Tauragnuose. Vėliau vikaras Pabiržėje ir Pakruojyje. 1908 m. tapo Paįstrio klebonu, aktyviai ėmėsi Paįstrio Marijos vardo bažnyčios statybos. 1910 m. lapkričio 14 d. naujoji bažnyčia buvo pašventinta. 

Klebonavimo Paįstryje metais J. Tilvytis išvystė aktyvią visuomeninę veiklą: suorganizavo blaivybės draugijos skyrių, į kurį susibūrė apie 300 narių, įsteigė „Saulės“ mokyklą, įkūrė bibliotekėlę su skaitykla. 

Nuo 1916 m. Šėtos bažnyčios rektorius, Šėtoje įsteigė pradžios mokyklą, progimnaziją, organizavo vietos savivaldą, pats buvo valsčiaus viršaitis, organizavo savanorius Lietuvos nepriklausomybei ginti. Rėmė laisvės kovų savanorius, vargšus, kovojo už blaivybę. Parašė pavasarininkų ir blaivininkų himnus.  Nuo 1927 m. Panevėžio Švč. Trejybės (Marijonų) bažnyčios rektorius, pasirūpino, kad būtų panaikintas bizantiško stiliaus bokšto kupolas, pertvarkė fasadą. Bendradarbiavo leidiniuose „Šaltinėlis“, „Viltis“, „Lietuvių laikraštis“, „Draugija“, „Bažnytinė apžvalga“, „Tiesos kelias“ ir kituose.

Mirė staiga, sakydamas pamokslą per mirusio vienuolio laidotuves Panevėžio katedros kapinėse.

Bibliografija 
 Dienelei brėkštant, poezija, Utena, 1909 m.
 Daujėnai, poezija, 1910 m.
 Paįstriečiai, poezija, 1910 m.
 Palaimintas triūsas, poezija, 1912 m.
 Rūtų saujelė, poezija, 1912 m.
 Per skausmus į laimę, libretas, 1912 m.
 Giesmės iš Jeremijo raudų, dedikuota Maironiui, 1913 m.
 Giesmynas, 371 giesmė, 1930 m.

Šaltiniai 

Lietuvos poetai
Lietuvos kunigai
Vytautas Tamulaitis

Vytautas Tamulaitis (1913 m. sausio 17 d. Sutkiškiuose, Šakių valsčius – 1993 m. rugsėjo 22 d. Toronte, Kanada) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, rašytojas.

Biografija 
1933 m. baigęs Marijampolės marijonų gimnaziją, įstojo į Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą, 1935 m. baigė Kauno karo mokyklos aspirantų kursus. 1944 m. pasitraukė į Vakarus, nuo 1948 m. gyveno Kanadoje.

Nuo 1937 m. redagavo žurnalą „Kariūnas“, 1942-1944 m. dirbo žurnalo „Žiburėlis“ redakcijoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Vyturys“, „Saulutė“, „Šaltinėlis“, „Šaltinis“, „Ateities spinduliai“, „Ateitis“, „Pavasaris“, „Žvaigždutė“.

Bibliografija 
 Skuzdėlytės Greitutės nuotykiai, 1935 m.
 Kiškelio užrašai, 1935 m.
 Ateina pavasaris, apysaka, 1937 m.
 Vytuko užrašai, apysaka, 1937 m.
 Naktis ant Nemuno, apsakymų rinkinys, 1938 m.
 Vieną kartą, 1942 m.
 Sugrįžimas, apsakymai ir pasakos, Tiubingenas, 1948 m.
 Svirplio muzikanto kelionės, 1960 m.
 Vasaros pasakos, 1980 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Jonas Linkevičius. Vytauto Tamulaičio kūryba išeivijoje.  Rubinaitis

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos vaikų rašytojai
Kęstutis Kaltenis

Antanas Kęstutis Kaltenis (g. 1935 m. balandžio 18 d. Kėdainių r., Beržytės vnk.) – miškininkas, dendrologas, Skinderiškio dendrologinio parko įkūrėjas ir ilgametis prižiūrėtojas.

Nuo 1966 m. eiguvos sodyboje K. Kaltenis pradėjo sėti dekoratyvinius medžius ir krūmus. Sėklas rinko botanikos soduose bei buvusių dvarų parkuose.
1971 m. K. Kalteniui buvo patikėta sutvarkyti ir performuoti 125 ha ganyklų plotus šalia Šušvės, buvusios Skindieriškio dvarvietės vietoje.
Šiuo metu jo prižiūrimame parke yra sukaupta apie 1300 rūšių, formų ir veislių sumedėjusių augalų. Iš jų 1150 lapuočių ir 150 spygliuočių. Tai viena gausiausių dendrologinių kolekcijų Lietuvoje. Parko augalų grupes K. Kaltenis derino su riedulių kompozicimis bei liaudies meistrų medžio skulptūromis.

Įvertinimas 
 1993 m. Valdo Adamkaus premija už Skindieriškio dendrologinio parko sukūrimą ir išpuoselėjimą.
 2011 m. Aplinkos ministerijos Viktoro Bergo premija už atsidavimą savo profesijai, darbą puoselėjant miškus.

Nuorodos 

Lietuvos miškininkai
Lietuvos dendrologai
Julius Tamošiūnas (1926)

Julius Tamošiūnas (1926 m. gegužės 15 d. Žadavainiuose, Utenos apskritis – 1995 m. sausio 18 d. Kaune) – Lietuvos periodinės spaudos bibliografas.

Biografija 
Mokėsi savarankiškai, vėliau baigė penkias Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijos klases, o šeštąją – Utenos gimnazijoje. 1944 m. mobilizuotas į rusų kariuomenę, tačiau ties Švenčionėliais iššoko iš traukinio, buvo pašautas, slapstėsi. 1945 m. suimtas, nuteistas kalėti Vorkutos lageriuose. Į Lietuvą grįžo 1956 m. Dirbo Lentvario „Kaitros“ gamykloje, Lentvario kilimų fabrike. 1957 m. eksternu baigė Kauno S. Nėries vidurinę mokyklą. Mokėsi Kauno politechnikos instituto vakariniame Statybos fakultete, bet nebaigė. Dirbo saugumo technikos inžinieriumi statybos organizacijose.

Laisvalaikiu rinko lietuviškus spaudinius. Aktyviai dalyvavo Lietuvos žurnalistų sąjungos, Žmogaus teisių gynimo asociacijos, liaudies menininkų, Knygos mėgėjų ir kitų draugijų veikloje. Tapė Lietuvos peizažus, rašė eilėraščius. 

Palaidotas Daugailių kapinėse.

Bibliografija 
 Lietuviškos periodinės spaudos kolekcijos parodos katalogas, 1883–1940. – Kaunas, 1988. – 179 p.: iliustr.
 Lietuviškų periodinių leidinių bibliografija, 1832–1982. – Kaunas, 1991. – 941 p.: iliustr.
 Lietuviškų periodinių leidinių bibliografija, 1983–1993: su 1832–1982 metų bibliografijos papildymu. – Kaunas, 1994. – 585 p.: iliustr. – ISBN 9986-9012-0-0

Įvertinimas 
 1995 m. žurnalistinė Vinco Rastenio premija, po mirties

Šaltiniai 

Lietuvos bibliografai
Lietuvos kolekcionieriai
Valstybinė teritorijų planavimo ir statybos inspekcija

Valstybinė teritorijų planavimo ir statybos inspekcija prie Aplinkos ministerijos (VTPSI prie AM) - teritorijų planavimo ir statybos priežiūros institucija, viešojo administravimo įstaiga, priskirta LR aplinkos ministerijos reguliavimo sričiai.

Adresas: A. Juozapavičiaus g. 9, LT-09311 Vilnius.

Istorija 
1988 m., panaikinus Lietuvos TSR Statybos ministeriją ir Valstybinį statybos reikalų komitetą, buvo įsteigtas Valstybinis statybos komitetas, kuris toliau reguliavo statybos politiką ir vykdė statybos valstybinę kontrolę.

Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, vietoj Valstybinio statybos komiteto įsteigta Statybos ir urbanistikos ministerija. Jos sudėtyje buvo Valstybinė statybos inspekcija (nuo 1996 m. - Valstybinė teritorijų planavimo ir statybos inspekcija prie šios ministerijos).

Nuo 1998 m. įsteigus LR aplinkos ministeriją ir panaikinus Statybos ir urbanistikos ministeriją) Valstybinė teritorijų planavimo ir statybos inspekcija.

Vadovybė 
Viršininkė Laura Nalivaikienė (g. 1978 m.), teisininkė
Viršininko pavaduotojai - Eglė Kuklierienė ir l.e.p. Aidas Valys

Šaltiniai

Nuorodos 

Oficiali Inspekcijos tinklavietė

Lietuvos institucijos
Lietuvos Respublikos aplinkos ministerija
Statybos organizacijos
Vilius Švanas

Vilius Švanas (g. 1931 m. liepos 24 d. Šiauliuose - mirė 2014 m. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1966 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.

1954–1959 m. „Valstiečių laikraščio“, jaunimo spaudos korespondentas, redaktorius, skyriaus vedėjas, vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausias redaktorius. 1963–1974 m. – Lietuvos radijo liaudies ūkio ir kultūros redakcijos darbuotojas, jos vadovas, 1975–1982 m. – Lietuvos televizijos informacinės programos „Panorama“ vadovas. Kartu 1976–1984 m. Vilniaus universitete dėstė televizijos specifiką ir reportažo pagrindus. 1987–1989 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ vyriausiasis redaktorius.

Parengė dokumentinių televizijos filmų ir videofilmų scenarijų ekonominėmis, gamtosaugos, žemės ūkio ir kitomis temomis.

Įvertinimas 
 1966 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija už radijo laidas kaimui „Rytmetys su gaidžiu“ ir „Sekmadienio vakaronės“, rengtas kartu su J. Ragaišiu.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Rolandas Kriščiūnas

Rolandas Kriščiūnas (g. 1970 m. spalio 16 d. Panevėžyje) – lietuvių ekonomistas, diplomatas. Lietuvos ambasadorius JAV (nuo 2015 m.).

Išsilavinimas 
1993 m. Vytauto Didžiojo universitete baigė verslo informatikos studijas, bakalauras. 1995 m. Clingendaelo Tarptautinių santykių institute (Haga, Olandija) baigė Europos Sąjungos studijas. 1996 m. Ohajo universitete (Ohajo valstija, JAV) baigė ekonomiką, ekonomikos magistras. 2008 m. Švedijos institute (Stokholmas, Švedija) baigė vadybos studijų programą.

Darbinė veikla 

1993 m. – 1994 m. Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerijos Ekonomikos departamento Ekonominės analizės skyriaus trečiasis sekretorius, 1996 m. – 1998 m. – pirmasis sekretorius.

1998–2001 m. dirbo JAV, buvo Lietuvos Respublikos ambasados Vašingtone pirmasis sekretorius dvišaliams ekonominiams santykiams.

Nuo 2001 m. iki 2004 m. dirbo Finansų ministerijos Europos Sąjungos programų valdymo departamento direktoriumi, 2004 m. – 2009 m. buvo ministerijos sekretorius, 2009–2012 m. – viceministras (kuruojamos sritys – finansinių paslaugų reglamentavimas, ES sanglaudos politika, struktūrinė parama, fiskalinė politika, euro įvedimas Lietuvoje, ECOFIN klausimai, tarptautinė finansinė parama, tarptautinės finansų institucijos .

2012–2015 m. buvo užsienio reikalų viceministras, kuravo santykius su ES institucijomis, ekonominės diplomatijos, Lietuvos užsienio prekybos, ekonominio saugumo politikos, eksporto ir investicijų klausimus.

Nuo 2015 m. rugpjūčio 3 d. – Lietuvos ambasadorius Jungtinėse Amerikos Valstijose. Skiriamuosius raštus JAV prezidentui B.Obamai R.Kriščiūnas įteikė 2015 m. rugsėjo 17 d.

Šaltiniai 

|-

Lietuvos ambasadoriai JAV
Lietuvos finansų viceministrai
Lietuvos užsienio reikalų viceministrai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos valstybės tarnautojai
Pranciškus Alfredas Šliužas

Pranciškus Alfredas Šliužas (1952 m. gegužės 28 d. Dainiuose, Kaišiadorių rajonas – 2017 m. rugsėjo 24 d. ten pat) – Lietuvos žemės ūkio specialistas, radijo ir televizijos žurnalistas.

Biografija 
Mokėsi Dainių kaimo pradinėje mokykloje, nuo penktos klasės – Žiežmarių vidurinėje, kurią baigė 1970 m. Dirbo kaimo kultūros namų vadovu, apylinkės Vykdomojo komiteto tarnautoju, bandė studijuoti miškininkystę. 1976 m. Lietuvos veterinarijos akademijoje baigė zooinžinerijos specialybę.

Nuo 1976 m. Lietuvos radijuje rengė laidą „Kolūkietiška radijo stotis“. Nuo 1983 m. dirbo zootechniku Kretingos rajono Jokūbavo kolūkyje. Po metų buvo pakviestas į LSSR žemės ūkio ministeriją vadovauti vieno susivienijimo gamybos skyriui. Įsikūrus Valstybiniam agropramoniniam komitetui ėjo jo pirmininko padėjėjo pareigas. Kai šis darinys buvo perorganizuotas į LSSR žemės ūkio ministeriją, dirbo žemės ūkio ministrų padėjėju, atstovu spaudai. 

Nuo 1990 m. Lietuvos televizijoje rengė laidas kaimui „Sodyba“ („Po savo stogu“). 1993–1994 m. kas savaitę rengė informacines žemės ūkio laidas. 1996–1999 m. rengė televizijos laidą „Pyragų nebus be noragų“.  Nuo 2000 m. ūkininkauja tėvų žemėje, Dainiuose.

2011–2015 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys, Lietuvos centro partijos Kaišiadorių skyriaus pirmininkas.

Bibliografija 
 Ko nebuvo ekrane: žemdirbio mintys. – Kaišiadorys: Kaišiadorių literatų klubas „Gija“, 2004. – 103 p. – ISBN 9955-565-09-8

Šaltiniai 

Lietuvos zootechnikai
Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Kaišiadorių politikai
Alumni

Alumni (nuo ; alere – 'maitinti') – buvusiųjų narių organizacija. Tikslas – palaikyti ryšius tarp buvusių mokinių, studentų, darbuotojų, stipendininkų.

Alumni organizacijas kuria įvairios mokyklos, universitetai (jų padaliniai, pvz., fakultetai), įmonės (pvz., PwC), paramos fondai (pvz., Vokietijoje – DAAD, KAAD, DBU). Alumnai vienijasi į alumnų „tinklus“, rengia suvažiavimus, kongresus, akademinėje srityje – konferencijas, kitus renginius. Taip pat teikia paramą, steigia stipendijas ir kitaip prisideda prie buvusios organizacijos veiklos rėmimo.

Nuorodos 
 Vilniaus universiteto Alumni 
 VU studentų savivaldos alumni draugija
 KTU Alumni asociacija
 VGTU absolventų ir bičiulių klubas 
 VDU Alumni
 KVK Alumni klubas 
 Vilniaus licėjaus alumni asociacija
 Šiaulių universiteto alumnų asociacija

Švietimo organizacijos
Vincas Šlekys

Vincas Šlekys-Stagaras (1870 m. spalio 19 d. Mokolai, Šunskų valsčius, Marijampolės apskritis – 1946 m. lapkričio 6 d. Novaja Lialia, Jekaterinburgo sritis, Rusija) – Lietuvos knygnešys, žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.

Biografija 
Gimė pasiturinčio ūkininko šeimoje. Lietuviškai skaityti ir rašyti išmokė tėvas. 1879–1882 m. Marijampolėje lankė rusų pradžios mokyklą. Toliau mokėsi Marijampolės gimnazijoje, dalyvavo slaptame lietuvių ratelyje, platino draudžiamąją spaudą. Tėvų pasiūlymo stoti į Seinų kunigų seminariją atsisakė. Gimnaziją baigė 1890 m. Pradėjo bendradarbiauti laikraščiuose „Vienybė lietuvninkų“, „Varpas“, „Ūkininkas“ ir kt. 1894 m. subūrė slaptą lietuviškai spaudai platinti „Sietyno“ draugiją, parengė jos įstatus, nuo 1894 m. kovo 26 d. jos pirmininkas. 

1896 m. lapkričio 17 d. slapta išvažiavo į JAV pakviestas dirbti laikraščio „Garsas Amerikos lietuvių“ redakcijoje, 1898 m. jį redagavo. 1899–1901 m. su J. Montvila leido ir redagavo laikraštį „Viltis“, o nusipirkęs Amerikoje spaustuvę – 1903–1918 m. leido ir redagavo laikraštį „Darbininkų viltis“, taip pat leido knygas. 1910 m. Lietuvių spaudos draugijos narys. 1920–1924 m. „Sandaros“ redaktorius. 1924 m. grįžo į Kauną, 1926 m. vienas iš laikraščio „Lietuva“ redaktorių, 1930 m. leido ir redagavo savaitraštį „Žinių ir literatūros aruodas“.

Išėjęs į pensiją grįžo į gimtą Mokolų kaimą, rinko senus vertingus daiktus, Kaune buvo suren­gęs kapsų liaudies meno parodą. Tai tapo pagrindu steigti Marijampolės kraštotyros muziejų – V. Šlekys laikomas jo įkūrėju. 1945 m. lapkričio 16 d. sovietiniai okupantai jį areštavo ir ištrėmė į Sibirą.

Bibliografija 
 Rinkimai vaito, poezija, 1897 m.
 Vanagai ir toksai sapnas, poezija, 1902 m.
 Po meškino letena, poezija, 1906 m.

Įvertinimas 
Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje.

Šaltiniai 

Lietuvos kraštotyrininkai
Lietuvos redaktoriai
Knygnešiai
JAV lietuviai
Sietyno organizacijos nariai
Jevgenijus Griškovecas

Jevgenijus Griškovecas (, 1967 m. vasario 17 d.) – tai šiuolaikinis rusų dramaturgas, rašytojas, muzikantas ir aktorius.

Biografija

J. Griškovecas 1994 m. baigė Kemerovo (Rusija) universiteto filologijos fakultetą, 1990-aisiais įkūrė nepriklausomą teatrą „Ložė“, kuriame pastatė devynis spektaklius. 1998 m. išvyko gyventi į Kaliningradą. Tais pačiais metais Maskvos žiūrovams pristatė pirmąjį savo monospektaklį „Kaip aš suvalgiau šunį“. Po kurio laiko buvo sukurti kiti spektakliai – „Tuo pat metu“, „Žiema“, „Rusų keliautojo užrašai“, „Planeta“, „Drednautai“, „Apgultis“, „Dėdė Otas serga“, „Namai“ (kartu su Ana Matison), „+1“.

Kaip rašytojui J. Griškovui šlovę pelnė romanas „Rubaška“ („Marškiniai“), 2004 m. Rusijoje gavęs „Metų knygos“ apdovanojimą kategorijoje „Debiutas“.

2002 m. pabaigoje J. Griškovecas kartu su muzikos grupe „Bigudi“ įrašė pirmąjį muzikinį albumą „Seijčas“ („Dabar“), vėliau pasirodė dar keturi jo ir „Bigudi“ albumai. Rusijoje J. Griškoveco spektakliai yra gausiai lankomi, kai kas jį net vadina kultine rusijos teatro figūra. Jo knygos taip pat sulaukusios populiarumo, J. Griškovecas dažnai dalyvauja tarptautiniuose teatro festivaliuose. Jo kūryba pažįstama ir Lietuvoje, kur šis dramaturgas ir režisierius taip pat yra viešėjęs. Jo pjesę „Miestas“ Oskaro Koršunovo teatre buvo pastatęs Saulius Mykolaitis.

Darbai

Knygos
„Rubaška“ (Marškiniai)

Spektakliai
 „Kaip aš suvalgiau šunį“
 „Tuo pat metu“
 „Žiema“
 „Rusų keliautojo užrašai“
 „Planeta“
 „Drednautai“
 „Apgultis“
 „Dėdė Otas serga“
 „Namai“
 „+1“

Muzikiniai albumai
 „Seijčas“ (Dabar)
 „Pet“
 „Sekunda“ (Sekundė)

Nuorodos
  interviu su J. Griškovecu bernardinai. lt.
  kitas interviu su J. Griškovecu bernardinai. lt.
  trumpa J. Griškoveco biografija.

Rusijos dramaturgai
Rusijos rašytojai
Rusijos aktoriai
Muhu

Muhu – sala Baltijos jūroje, priklausanti Vakarų Estijos salynui. Trečioji pagal dydį Estijos sala, su aplinkinėmis salelėmis (Kesselaid, Viirelaid ir Võilaid) sudaranti Muhu valsčių, kurio plotas yra 206 km². Valsčius priklauso Sarės apskričiai.

Salos plotas – 198 km².  2010 m. balandžio 19 d. duomenimis, Muhu valsčiuje gyveno 1 697 gyventojai. Aukščiausia salos vieta – 24 m virš jūros lygio. Svarbiausios gyvenvietės: Liiva, kur veikia mokykla, Kuivastu, kur veikia uostas ir Koguva. Muhu ir Saremos salas jungia 4 km ilgio pylimas.

Istorija

Pirmieji gyventojai į salą atsikėlė 2500 m. pr. m. e.

1227 m. Kalavijuočių ordino kariuomenė, vadovaujama Viljamo iš Modenos, per apledėjusią Baltijos jūrą pasiekė ir užpuolė Muhu salos gyventojus, norėdamas susilpninti pagonių estų padėtį. Salos gynėjai pasidavė ties tvirtove, vadinta Mona, kurios griuvėsiai yra išlikę iki šių dienų. Šis mūšis užbaigė Kalavijuočių-estų karą krikščionių pergale.

XIII a. pabaigoje krikščionys saloje pastatė gotikinio stiliaus bažnyčią. Nuo 1532 m. Muhu saloje nebeliko baudžiavos.

XIX a., caro Nikolajaus I iniciatyva, 70 % salos gyventojų atsivertė į stačiatikybę. Tuo metu Hellamaa ir Rinsi gyvenvietėse buvo pastatytos dvi cerkvės.

XX a. salos gyventojų skaičius buvo trumpam pakilęs iki 6 000, tačiau amžiaus pabaigoje nukrito iki 2 000.

Šaltiniai

Nuorodos

http://www.muhu.info/
http://www.muhumuuseum.ee/eng/

Estijos salos
Juozas Šiupšinskas (1933)

Juozas Šiupšinskas (1933 m. rugsėjo 27 d. Guostelėje, Prienų valsčiuje – 2020 m. balandžio 22 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1958–1964 m. laikraščio „Tiesa“ redakcijos literatūrinis darbuotojas, 1964–1969 m. žurnalo „Švyturys“ vyresnysis redaktorius. 1967–1970 m. studijavo žurnalistiką Vilniaus universitete.  1969–1977 m. ir 1979–1991 m. žurnalo „Darbas ir poilsis“ vyriausiasis redaktorius, 1992–1993 m. žurnalo „Gyvenimo šaltiniai“ vyriausiasis redaktorius.

Nuo 1959 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Nuo 1971 m. buvo renkamas į šios sąjungos valdybą. 1971–1990 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos turizmo temomis rašančių žurnalistų sekcijos pirmininkas, 1991–1997 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos kontrolės komisijos pirmininkas.

Įvertinimas 
 1976 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
 1980 m. SSRS žurnalistų sąjungos premija
 1983 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas
 1997 m. K. ir J. Bobelių žurnalistinė premija
 2009 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos medalis „Už nuopelnus žurnalistikai“

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Bėlė

Bėlė – buvęs viensėdis Ukmergės rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Ukmergės, 2 km į vakarus nuo senojo plento Vilnius–Ukmergė.

Istorija 

1596 m. minimas Bėlės dvaras.

Panaikintas 1979 m. lapkričio 28 d.

Gyventojai

Šaltiniai 
 

Panaikintos Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Kėdainių senamiestis

Senamiestis – centrinė ir istorinė Kėdainių miesto dalis. Urbanistikos paminklas. Dabartinis Kėdainių senamiestis užima 86 ha plotą. Urbanistikos paminklas. Nuo Reformacijos laikų išlikęs unikalus išplanavimas, gatvių ir aikščių tinklas, pastatai, archeologinis sluoksnis. Urbanistiniu požiūriu senamiestis yra ketvirtas Lietuvoje, išlaikęs savitą XVII–XVIII a. suformuotą vaizdą. Jame surastos XIV–XV a. medinės gyvenvietės (trečias atvejis po Vilniaus ir Kernavės, kai randamos medinių gyvenviečių liekanos). 1969 m. Kėdainių senamiestis paskelbtas respublikinės svarbos urbanistikos paminklu, taip pat archeologijos, architektūros ir istorijos paminklu.

Istorija 

XVII a. valdant įtakingiems didikams Radviloms, miestas buvo planuojamas ir tvarkomas Europos miestų pavyzdžiu. Tai buvo kultūrinis ir religinis protestantizmo centras – veikė kelios bažnyčios, gimnazija, spaustuvė, aktyvūs intelektualai. Kėdainiai tapo ypatingu urbanistiniu-ekonominiu reiškiniu, kadangi jame susiformavo 6 prekybinės aikštės (atskiruose konfesiniuose kvartaluose). XVII ir XVIII a. veikė 10–16 amatininkų cechų.

Mieste vyravo tolerantiška politika kitataučių ir kitatikių atžvilgiu – 6 religinės bendruomenės turėjo įvairių laisvių, privilegijų ir nuolaidų. Čia buvo ne tik katalikai, protestantai ir stačiatikiai, bet sugyveno ir žydai, vokiečiai, net škotai (didžiausia bendruomenė Baltijos jūros regione).

Svarbiausi objektai 
 Kėdainių Šv. Juozapo bažnyčia
 Kėdainių evangelikų liuteronų bažnyčia
 Kėdainių evangelikų reformatų bažnyčia
 Kėdainių Šv. Jurgio bažnyčia
 Kėdainių Viešpaties Atsimainymo cerkvė
 Kėdainių rotušė
 Kėdainių senoji sinagoga
 Kėdainių naujoji sinagoga
 Kėdainių Smilgos g. sinagoga
 Kėdainių Šviesioji gimnazija
 Kėdainių krašto muziejus
 Senamiesčio pėsčiųjų tiltas
 Kėdainių Janinos Monkutės-Marks dailės galerija
 Paminklas Jonušui Radvilai
 Didžioji Rinka
 Senoji Rinka
 Knypavos Rinka
 Kiti vertingi pastatai Didžiojoje, Senojoje, Vokiečių gatvėse.

Galerija

Šaltiniai 

Kėdainių miesto dalys
Senamiesčiai
Lietuvos urbanistikos paminklai
Vyžuonų dvaras

Vyžuonų dvaras - dvaras Utenos rajone, Vyžuonose. Išlikę tik pagalbiniai dvaro statiniai klojimai, sandėliai, kumetynas, tvartas, spiritinė, kalvė ir kiti).

Istorija 
Pirmasis dvaro valdytojas buvo Kristinas Astikas. Už tarnystę Vytautui Didžiajam jis, kartu su žemėmis Vyžuonų krašte, dovanų gavo ir pačias Vyžuonas.

Dvarą, kaip ir Vyžuonas, ilgokai valdė Kristino palikuonys - Radvilos. Jie Vyžuonas valdė nuo 1446 m.

1599 m. Kristupo Radvilos Perkūno testamentu dvarą paveldėjo jauniausias sūnus Kristupas Radvila Jaunasis. Po kontrreformatų pergalės bei 1655 m. Jonušo Radvilos mirties giminės įtaka Vyžuonose susilpnėjo. Dvaras keitė savininkus - valdė Tiškevičiai, Puslovskis, Eduardas Čapskis ir kiti. Paskutinis dvaro centrą 1904-1940 m. valdė Vyžuonų klebonas Aleksandras Mileika.

1863 m. sukilimas 
Už paramą 1863 m. sukilimui dvaras (kartu su Kalnaberžės dvaru) buvo konfiskuotas iš Eduardo Čapskio.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Vyžuonų dvaras, Utenos r. (miestai.net)
 Vyžuonų buv. dvaro sodyba (Kultūros vertybių registras)
 Lietuvos dvarų duomenų bazė 

Vyžuonos
Utenos rajono dvarai
Magnitogorskas

Magnitogorskas () – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, prie Uralo upės. 2010 m. sausio 1 d. duomenimis mieste gyvena 409 961 žmogus. Magnitorgorskas yra stambus juodosios metalurgijos centras.

Istorija 

Dabartinio miesto vietoje 1743 m. buvo pastatytas pasienio fortas. Miestas ėmė augti 1929 m., kai jame dėl greta esančių didelių geležies rūdos išteklių imta plėtoti metalurgijos pramonė. 1931 m. Magnitogorskui suteiktos miesto teisės. 1937 m. miestas paskelbtas uždaru, į jį neleista atvykti užsieniečiams. Šis draudimas panaikintas žlugus tarybų valdžiai.

Tautinė sudėtis 

Daugiau kaip 80 proc. Magnitogorsko gyventojų sudaro rusai. Didžiausios tautinės mažumos – baškirai (10 proc.), totoriai (4,4 proc.), ukrainiečiai (4,3 proc.), baltarusiai (1 proc.). Iš viso mieste gyvena 92 tautybių gyventojai.

Šaltiniai 

Čeliabinsko srities miestai
Leonardas Šimutis

Leonardas Šimutis (1892 m. lapkričio 6 d. Šėrikai, Šilalės valsčius, Tauragės apskritis – 1975 m. balandžio 17 d. Čikaga, JAV) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, Lietuvos politinis veikėjas, publicistas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1912 m. baigęs Maskvos gimnaziją, 1913 m. išvyko į JAV, 1915 m. studijavo Šv. Bedos koledže, nuo 1917 m. – Lojolos universitete Čikagoje teisę, anglų kalbą ir žurnalistiką, Niujorke sociologiją.

Pirmuosius rašinius paskelbė 1911 m. 1914 m. Čikagoje redagavo laikraštį „Katalikas“. 1915 m. suorganizavo žurnalo „Vytis“ leidimą, jo administratorius. 1918–1926 m. laikraščio „Garsas“ vyriausiasis redaktorius. 

Rinkimai vyko gegužės 8–10 dienomis. Atvykęs į Lietuvą tuojau sužinojo, kad jau yra išrinktas IV (Telšių) rinkimų apygardoje kaip LKDP narys. Oficialiai pareigas pradėjo eiti birželio 2 d. Seime įėjo į krikščionių demokratų bloką ir nuo birželio 9 d. priklausė Žemės ir miškų ūkio komisijai, darbavosi Darbo ir socialinės apsaugos komisijos pirmininko pavaduotoju. 1926–1927 m. – vienas iš „Ryto“ redaktorių Kaune. Po valstybės perversmo, 1927 m. pradžioje, buvo įkūręs konsultacinį biurą užsienio lietuviams Kaune (Ožeškienės g. 3), LKDP būstinėje.

Nuo 1932 m. Amerikos lietuvių Romos katalikų federacijos generalinis sekretorius, 1940–1948 m. – pirmininkas. 1940–1965 m. Amerikos lietuvių tarybos pirmininkas.

1927–1968 m. dienraščio „Draugas“ vyriausiasis redaktorius, „Tėvynės sargas“ redaktorius. Spausdino publicistinius straipsnius, eilėraščius, noveles, vaizdelius.

Bibliografija 
 Amerikos lietuvių taryba, Čikaga, 1971 m.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos publicistai
JAV lietuviai
Seimo atstovai
Jonas Šimkus (1906)

Jonas Šimkus  (1906 m. rugpjūčio 17 d. Rygoje – 1965 m. spalio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1925 m. baigė Palangos progimnaziją, 1927 m. persikėlė į Kauną, mokėsi suaugusiųjų gimnazijoje. 1930–1931 m. vienas žurnalo „Trečias frontas“ organizatorių ir bendradarbių. 1933–1940 m. dirbo laikraščio „Lietuvos žinios“ redakcijoje, bendradarbiavo laikraštyje „Sekmadienis“. 1940–1941 m. redagavo laikraščius „Lietuvos aidas“, jį pakeitusius „Darbo Lietuva“ ir „Tarybų Lietuva“.

Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, dirbo Maskvos radijo lietuviškų laidų redakcijoje. 1942 m. redagavo laikraštį „Tiesa“, 1943–1945 m. „Tarybų Lietuva“ ir jo priedus „Literatūra ir menas“ (1942–1944 m.), „Pionierius“ (1943–1944 m.). 1946–1949 m. laikraščio „Tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas ir savaitraščio „Literatūra ir menas“ vyriausiasis redaktorius. 1946 m. dalyvavo karo nusikaltėlių Niurnbergo teismo procese, parašė apybraižų iš šio proceso. 1948–1954 m. Lietuvos rašytojų sąjungos pirmininkas. 1954–1957 m. žurnalo „Pergalė“ vyriausiasis redaktorius. 1956 m. LSSR nusipelnęs kultūros veikėjas.

1949–1952 m. kandidatas į LKP CK narius, 1947–1959 m. LSSR AT deputatas.

Kūryba 
Eilėraščius pradėjo spausdinti 1925 m. Išleido poezijos, apsakymų rinkinių, parašė kritikos straipsnių, recenzijų, feljetonų, atsiminimų apie Petrą Cvirką, Liudą Girą, išvertė užsienio rašytojų kūrinių. 

Jono Šimkaus poezijai būdinga miglotas lyrizmas, prozaizmai, šūksminga retorika, miesto peizažas. Prozoje ryškios socialinio supriešinimo tendencijos, natūralizmo ir ekspresionizmo apraiškos. Kaip literatūrinio gyvenimo administratorius, pokariu vykdęs publikuojamų kūrinių ideologinę priežiūrą, turėjo didelės įtakos lietuvių literatūros sovietizacijai.

Bibliografija 
 Užu durų, poezija, 1927 m.
 Pasakos iš cemento, 1929 m. 
 Kova dėl Dievo, apsakymai, 1937 m.
 Apsakymai, 1953 m.
 Ryt bus gražu, apsakymai, 1962 m.
 Apie literatūrą, kritikos straipsnių, recenzijų rinkinys, 1956 m.
 Raštai, T. 1-5, 1968–1971 m.

Šaltiniai

Literatūra 
 Stasys Lipskis. Jonas Šimkus, Vaga, 1981 m.

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos rašytojai
Bronius Šimkus

Bronius Šimkus (g. 1924 m. kovo 3 d. Radviliškyje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1948–1949 m. mokėsi Respublikinėje partinėje mokykloje. 1949–1951 m. dirbo LKP Centro komitete, 1951–1952 m. – Respublikiniame radijo komitete atsakinguoju redaktoriumi. 1952–1953 m. laikraščio „Tarybinė Klaipėda“ skyriaus vedėjas, 1953–1962 m. – leidinio „Agitatoriaus bloknotas“ redaktorius, 1962–1966 m. – Ukmergės rajono laikraščio „Gimtoji žemė“ redaktorius. 1967–1988 m. Lietuvos radijo laidų redaktorius, nuo 1989 m. dirbo „Sąjunginės spaudos“ respublikinėje valdyboje.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Aleksandras Šimkus (1897)

Aleksandras Šimkus (1897 m. vasario 17 d. Vašilėnuose, Kražių valsčius – 1975 m.) – Lietuvos karininkas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1918 m. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. 1919 m. baigė Kauno karo mokyklą, dalyvavo Lietuvos nepriklausomybės kovose; apdovanotas Vyčio kryžiaus I laipsnio ordinu. Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę, baigė Aukštąją intendantūros mokyklą Čekoslovakijoje, dirbo kariuomenės štabo spaudos ir švietimo skyriuje. Redagavo žurnalus „Kardas“, 1933–1940 m. „Mūsų žinynas“. Bendradarbiavo žurnaluose „Karys“, „Trimitas“, rašė įvairiais kariuomenės bei karo klausimais.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos karininkai
Antanas Šimkūnas

Antanas Šimkūnas (g. 1931 m. gegužės 27 d. Petraičiuose, Pasvalio valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, kraštotyrininkas.

Biografija 
1962 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos specialybę.

Nuo 1951 m. iki 1962 m. su pertraukomis dirbo laikraščio „Panevėžio tiesa“ redakcijoje. 1964 m. pradėjo dirbti Valstybiniame televizijos ir radijo komitete įsteigtoje komentatorių-tarptautininkų grupėje. Lietuvos radijuje rengė komentarus, laidą „Pasaulis ir Lietuva“. 1992 m. leido laikraštį „RTV bangos“.  „Versmės“ leidyklos redaktorius.

Bibliografija 
 Lietuva 1991 m. sausio 13 d.,
 Daujėnai. Gyvenimas ir rezistencija prie Orijos, sudarė, 1997 m.
 Daujėnai, serija „Lietuvos valsčiai“, vyriausiasis redaktorius ir sudarytojas, rengiama spaudai 2014 m.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos kraštotyrininkai
Jolanta Miškinytė

Jolanta Miškinytė-Šeštakauskienė (g. 1965 m. rugpjūčio 8 d. Kalveliuose Anykščių rajonas) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija 
1983 m. baigė Anykščių Antano Vienuolio vidurinę mokyklą, 1988 m. – žurnalistikos studijas Vilniaus universitete. 1992 m. baigė Vilniaus universiteto Kalbų mokyklą.

1988 m. Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė“ korespondentė, 1989 m. – Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedros Periodinės spaudos mokslinio tyrimo laboratorijos jaunesnioji mokslinė bendradarbė. 1989–1990 m. dar ir Vilniaus rajono Rukainių rusų-lenkų vidurinės mokyklos lietuvių kalbos mokytoja. Nuo 1990 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ korespondentė, nuo 1996 m. – atsakingoji sekretorė, 1997–2000 m. – vyriausioji redaktorė. Daugiausia rašė radijo ir televizijos temomis. 

2001–2005 m. žurnalo „Ieva“ žurnalistė ir 2001–2002 m. Tarptautinės reklamos asociacijos Lietuvos skyriaus atsakingoji sekretorė. 2004–2005 m. vedė Žinių radijo pokalbių laidą „Prieš srovę“, bendradarbiavo ir žurnale „Žmonės“. 2005–2006 m. žurnalo „Istorijos“ vyriausioji redaktorė, 2005–2007 m. – interneto portalo „www.femina.lt“ vyriausioji redaktorė, 2006–2007 m. – „LTV2“ laidos „Kuluarai“ autorė ir vedėja. 2006–2009 m. dirbo žurnalo moterims „Lilit“ redakcijoje, 2006 m. vykdančioji redaktorė, 2007–2009 m. – vyriausioji redaktorė. Nuo 2009 m. interneto projekto „www.gyva.lt“ komandos narė, nuo 2010 m. Kultūros paveldo departamento prie Lietuvos Respublikos kultūros ministerijos atstovė ryšiams su visuomene.  Nuo 2012 m. - komunikacijos konsultantė ir laisvai samdoma žurnalistė, bendradarbiaujanti su portalu lrytas.lt, žurnalu "Moteris", Lietuvos televizijos laida "Stilius".

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos laidų vedėjai
Degučiai (Marijampolė)

Degučiai – šiaurinės Marijampolės miesto dalies mikrorajonas, įsikūręs į vakarus nuo Kauno gatvės ir į rytus nuo Šešupės. Ribojasi su Mokolų mikrorajonu ir Mokolų kaimu. Prie upės šiaurėje įkurtas Pašešupio parkas, rytuose yra Marijampolės centrinė ligoninė.

Etimologija 

Degučių pavadinimas kildinamas iš čia įsikūrusio kaimo, kuris minimas nuo 1682 m. Vardo kilmė, kaip ir kitų pašešupio kaimų, siejama su mišku ir miško verslais. Nuo XVI a. Vakarų Europoje labai padidėjo paklausa miško turtams. Itin pelninga buvo organizuoti apdorotos miško produkcijos eksportą. Miškuose pirmiausiai buvo statomos būdos – darbininkų ir medžiotojų laikini nameliai. Iš tokių būdų kilusių kaimų ir gyvenviečių pavadinimų Sūduvoje buvo gausu (pvz., Būdos, Būdelės, Būdviečiai, Griškabūdis, Varnabūdė ir pan.). Tokiuose gyvenvietėse buvo pjaunamos storos lentos, parenkami medžiai laivų stiebams, gaminami ąžuoliniai, pušiniai šuleliai statinėms gaminti, įvairių matmenų lentelės. Medžių atliekos buvo deginamos ir paverčiamos anglimi bei pelenais (potašu), degutu, derva – iš to verslo kilę kaimų pavadinimai Degučiai ir Patašinė. Per Degučių kaimą tada ėjo kelias į Pilviškius, o kartu ir į Kauną. Kelias nuo miesto iki Degučių kaimo vėliau tapo Šaulių gatve.

Istorija 

Sovietmečiu Degučių mikrorajone iškilo Marijampolės ligoninė, Sūduvos gimnazija (1975 m. pirmieji mokslo metai ir vadinosi 6-oji vidurinė mokykla), 4 vaikų darželiai, dabartiniai gyvenamieji daugiabučiai nuo Kauno gatvės iki Pašešupio parko. Juknevičiaus g. (tada Pušinio g.) ir Šaulių gatvių sankirtoje veikė konservų fabrikas.

Nepriklausomos Lietuvos metu Degučiuose pastatytas tiltas per Šešupę, jungiantis R. Juknevičiaus ir Mokolų gatves. R. Juknevičiaus ir Šaulių gatvių sankirtoje buvęs konservų fabrikas nugriautas, o jo vietoje pastatytas prekybos centras „Jotvingis“. 2011 m. renovuojami Marijampolės ligoninės pastatai.

Švietimas 

Šiuo metu Degučiuose veikia:
 Sūduvos gimnazija
 „Saulės“ pradinė mokykla
 Mokykla-darželis „Žiburėlis“
 Degučių mokykla-darželis
 Vaikų lopšelis-darželis „Šypsenėlė“

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Degučiuose 1904 m. sausio 24 d. gimė gydytojas chirurgas, medicinos mokslų kandidatas Kazys Katilius.

Šaltiniai 

Marijampolės miesto dalys
Lee Young-Pyo

Li Jong Pjo (이영표; g. 1977 m. balandžio 23 d.) – Pietų Korėjos futbolininkas, rungtyniaujantis vidurio arba krašto gynėjo pozicijoje. Pietų Korėjos klubo „FC Seoul“ žaidėjas. 1999–2011 m. rungtyniavo Pietų Korėjos rinktinėje. 2011 m. sausio 27 d. pasitraukė iš nacionalinės rinktinės.

Laimėjimai 

 Anyang LG Cheetahs
 K-League: 2000
 Korėjos supertaurė: 2001

 PSV
 Eredivisie: 2003, 2004-05
 KNVB taurė: 2005

 Tottenham
 Football League Cup: 2008

 Al-Hilal
 Saudo profesionali lyga: 2009-10
 Saudo princo taurė: 2010

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Young-Pyo, Lee
Pietų Korėjos olimpiečiai
Cha Du-Ri

Ča Du Ri (차두리; g. 1980 m. liepos 25 d.) – Pietų Korėjos futbolininkas, rungtyniaujantis dešiniojo krašto gynėjo pozicijoje. Korėjos klubo FC Seoul žaidėjas, nuo 2001 m. rungtyniauja Pietų Korėjos rinktinėje.

2010 m. liepos 2 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Celtic klubu. 2012 m. birželio 9 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Vokietijos TSV Fortuna Düsseldorf klubu.

Ča Du Ri yra geriausio visų laikų Pietų Korėjos futbolininko Ča Bum Kuno sūnus. Gimė ir karjerą pradėjo Vokietijoje.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

DuRi, Cha
Jokūbas Bernardas Šernas

Jokūbas Bernardas Šernas, Žakas Sernas (, , 1925 m. liepos 30 d. – 2015 m. liepos 3 d.) – Prancūzijos, Italijos, JAV kino aktorius, Prancūzijos žurnalistas.

Biografija 

Sernas with daughter Francesca in Rome, 1971.

Tėvas Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras Jokūbas Šernas, motina rašytoja Vera Fainbergaitė. Po tėvo mirties 1926 m. motina su mažamečiu sūnumi Jokūbu išvyko į Prancūziją. 1935–1940 m. Jokūbas mokėsi Henriko IV elzasiečių mokykloje (), 1942 m. Klermone-Ferane gavo savo pirmąjį licenciatą, o 1945 m. Liono universitete – antrąjį. Vokiečiams okupavus Prancūziją, Šernas įsijungė į Prancūzijos pasipriešinimo judėjimą, 1943 m. suimtas, kalėjo Buchenvaldo koncentracijos stovykloje, dalyvavo 1945 m. balandžio 11 d. stovyklos sukilime. Sugrįžęs į Paryžių, kurį laiką dirbo laikraščio „Combat“ korespondentu Niurnbergo karo nusikaltimų tribunole. Deja, jo sveikata sušlubavo, todėl šį istorinį procesą stebėjo tik 15 dienų. Apie Niurnbergo bylą jis parašė tris straipsnius.

1946 m. režisierius Raimonas Lari jį pakvietė Batlingo Džo (Battling-Joe) vaidmeniui dramatiniame filme „Miroir“ (Veidrodis), kur pagrindinius vaidmenis atliko Žanas Gabenas, Martina Karol, Gabrielė Dorziat. Vėliau filmavosi Italijoje, Anglijoje, JAV. Iki 1955 m. Jokūbas Šernas pasirodė 34 kino filmuose, o iki 1999 m. net 85 kino filmuose. Be to, nuo 1973 iki 2006 m. jis nusifilmavo net dešimtyje italų teleserialų. 2004 m. pavasarį Jokūbas Šernas pirmąsyk sugrįžo į savo tėvynę. 

1955 m. vedė Mariją Stelą Sinjorini. Po dvejų metų jiedu sulaukė dukros Frančeskos.

Filmografija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Jacques Sernas 

Prancūzijos aktoriai
Italijos aktoriai
JAV aktoriai
JAV lietuviai
Pakrio salos

Pakrio salos () yra dvi Estijos salos Suomijos įlankoje – Didysis Pakris () ir Mažasis Pakris ().

Salos yra už 2,5 km nuo Paldiskio, kuriam priklauso administraciškai. 1345 m. jose apsigyveno penkios švedų šeimos iš Padisės vienuolyno apylinkių. Jos salas pavadino švediškai – Rågöarna („rugių salos“). 1934 m. salos tebebuvo savarankiška bendruomene su 5 kaimais ir 354 gyventojais. 1944 m. rugpjūtį visi gyventojai buvo evakuoti į Švediją.

Iki 1992 m. Tarybinė Armija naudojo salas kaip bombardavimo poligoną. 

Estijos salos
Kalnuotė III

Kalnuotė III – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 4 km nuo Eitminiškių.

Panaikintas 1988 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Panaikintos Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Didieji Pupojai

Didieji Pupojai – Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurės rytus nuo miesto centro, ryčiau Antakalnio. Didieji Pupojai šiaurėje ribojasi su Dvarčionimis (Juodvarnių sodais), vakaruose ribojasi su Kalnais ir Mileišiškėmis (Viršupio sodais), pietvakariuose ir pietuose ribojasi su Rokantiškėmis (Rokantiškių, Uosių sodais), pietryčiuose ribojasi su Mažaisiais Pupojais (Šiaurės sodais). Šiaurės rytinėje pusėje teka Dvarčios upelis, skiriantis nuo Galgių. Aplink Dvarčią yra Dvarčionių geomorfologinis draustinis.

Didžiąją (vakarinę) dalį sudaro Pupojų sodai, rytinė dalis apstatyta mažiau, ten kuriasi nausėdijos, daugiabučių rajonas „Naujasis Antakalnis“, yra išlikę senojo Pupojų kaimo sodybų. Yra mažos kapinaitės. Susisiekimo viešuoju transportu nėra, artimiausios stotelės yra Rokantiškėse (115 autobusas).

Istorija 

Iki XX a. pab. – kaimas Mickūnų apylinkėje.

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Vilniaus miesto dalys
Aldona Svirbutavičiūtė

Aldona Svirbutavičiūtė-Nekrošienė (1953 m. sausio 10 d. Ariogaloje, Raseinių rajonas – 2013 m. sausio 23 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija 
1973 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete įgijo žurnalistikos specialybę. Nuo 1973 m. Jonavos rajono laikraščio „Jonavos balsas“ bei Kauno rajono laikraščio „Komunizmo vėliava“ korespondentė. 1983–1986 m. Jurbarko rajono laikraščio „Šviesa“ redaktorė. 1986–1990 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“, 1990–1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas“, 1992–1996 m. dienraščių „Tiesa“ ir „Diena“ specialioji korespondentė. 1996–1997 m. žurnalo „Esu“ darbuotoja. 1997–2007 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ korespondentė. 2007–2013 m. „Ūkininko patarėjo“ Vilniaus regiono korespondentė. 

Lietuvos žurnalistų sąjungos ir Nacionalinės žurnalistų kūrėjų asociacijos narė.

Palaidota Ukmergės rajono Pašilės kapinėse.

Bibliografija 
 Iš kur atėjome: straipsnių rinkinys (sudarė). – Kaunas: Šviesa, 1988. – 96 p.: iliustr. – ISBN 5-430-00563-0

Įvertinimas 
 2004 m. Vinco Kudirkos premija
 LŽS medalis „Už nuopelnus žurnalistikai“

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Antanas Sugintas

Antanas Sugintas (1890 m. gruodžio 19 d. Stungaičiai, Laukuvos valsčius, Tauragės apskritis – 1971 m. vasario 2 d. Čikaga, JAV) – Lietuvos advokatas, politikas, spaudos darbuotojas.

Biografija 
1916 m. baigė teisę Petrogrado universitete, 1924 m. baigė Lietuvos universiteto Teisių fakultetą.

1916–1917 m. Smolensko „Vilijos“ fabriko juriskonsultas. 1918 m. grįžęs į Lietuvą, dirbo Valstybės tarybos teisių komisijos įstatymų vertėju. 1919–1921 m. Raseinių apskrities teismo tardytojas, 1921–1923 m. – Kauno apygardos teismo teisėjas. Nuo 1922 m. Pirmojo, nuo 1923 m. Antrojo, 1926–1927 m. Trečiojo Seimų atstovas. Nuo 1917 m. priklausė Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungai, nuo 1918 m. – Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partijai.

1924–1944 m. advokatas Kaune; 1941–1944 m. Lietuvos advokatų tarybos narys. 1949 m. išvyko į JAV, apsigyveno Čikagoje.

Spaudoje bendradarbiavo nuo 1908 m. Rašė leidiniams „Lietuvos ūkininkas“, „Aušrinė“, „Varpas“, „Lietuvos žinios“, „Sėja“. 1913–1914 m. kartu su kitais „Aušrinės“ redaktorius, Petrograde 1915 m. išleisto almanacho „Aušrinės keliai“ redakcijos narys. 1917 m. redagavo savaitraštį „Naujoji Lietuva“, 1924–1925 m. dienraštį „Lietuvos žinios“.

Šaltiniai 

Lietuvos advokatai
Lietuvos redaktoriai
Seimo atstovai
Vitalijus Suchockis

Vitalijus Suchockis (g. 1946 m. vasario 3 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas karikatūristas, animatorius. Lietuvoje garsus dėl savo sukurto Paršiuko Čiuko nuotykių komikso.

Biografija 
Baigė Vilniaus dailės institutą. Iliustracijas, komiksus, šaržus spausdino leidiniuose „Šluota“, „Moksleivis“, „Nemunas“, „Genys“, „Švyturys“, „Kuntaplis“, „Dienovidis“, „Lietuvos aidas“, „Veidas“.

Filmografija 
 Vitaliana, multiplikacinis filmas, Lietuvos kino studija, 2005 m.

Šaltiniai 

Lietuvos karikatūristai
Lietuvos animatoriai
Eidži Kavašima

Eidži Kavašima (川島永嗣; g. 1983 m. kovo 20 d.) – Japonijos futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje. Prancūzijos klubo „FC Metz“ žaidėjas, nuo 2008 m. atstovauja Japonijos rinktinei.

Kavašima tapo pagrindiniu Japonijos rinktinės vartininku pasitraukus veteranams Jošikacu Kavagučiui ir Seigo Narazakiui. Jis gynė rinktinės vartus 2010 m. pasaulio čempionate ir 2011 m. AFC Azijos taurėje. Pastarajame turnyre Kavašima išrinktas rungtynių žaidėju, nes sėkmingai atrėmė nuolatines australų atakas.

Laimėjimai 
 AFC Azijos taurė (1): 2011

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Kawashima, Eiji
Jonas Markulis

Jonas Markulis-Vaiduoklis (1910 m. birželio 24 d. Ukmergėje – 1945 m. kovo 27 d. Čiobiškyje, Musninkų valsčius) – Lietuvos karininkas, rezistentas.

Biografija 
Mokėsi Ukmergės valstybinėje gimnazijoje, vėliau – Kaune. 1932 m. baigė Kauno „Pavasario“ aukštesniąją komercijos mokyklą suaugusiems.

1933 m. rugsėjo 18 d. pašauktas į Lietuvos kariuomenę. 1934 m. rugsėjo 15 d. baigė Karo mokyklą (IX aspirantų laida), suteiktas pėstininkų atsargos jaunesniojo leitenanto laipsnis, išleistas į atsargą.

1934–1939 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete, ekonomikos skyriuje. 1942–1944 m. tarnavo Smurgainių miestelio (Ašmenos aps.) burmistru.

Antrosios sovietų okupacijos pradžioje, 1944 m. rugpjūčio mėn., išėjo partizanauti. 1945 m. kovo mėn. paskirtas LLA Didžiosios Kovos apygardos 5 bataliono vadu, apygardos štabo viršininku (slapyvardis Vaiduoklis). Žuvo 1945 m. kovo 27 d. kautynėse su NKVD kariuomene, gindamas apygardos štabą, Čiobiškyje (Musninkų valsčius). Palaidotas Čiobiškio kapinėse, kartu su žuvusiais bendražygiais – Juozu Marcinausku-Pluta ir Mykolu Tveraga-Aru.

Jono Markulio-Vaiduoklio antros eilės pusbrolis – Juozas Albinas Markulis-Erelis – bene daugiausiai žalos lietuvių rezistencinei kovai padaręs partizanų išdavikas. Jonas Markulis-Vaiduoklis su išdaviku Ereliu ryšių nepalaikė.

Atminimas 
1995 m. liepos 6 d. ant Čiobiškio specialiųjų vaikų auklėjimo ir globos namų administracijos pastato (Vilties g.) pagrindinio fasado atidengta atminimo lenta, šio pastato palėpėje 1945 m. kovo 27 d. kautynėse su Musninkų enkavėdistais žuvusių Didžiosios Kovos apygardos štabo narių Juozo Marcinausko-Plutos, Jono Markulio-Vaiduoklio ir Mykolo Tveragos-Aro atminimui (autorius Donatas Gediminskas). 2002 m. dešiniajame fasade atidengta antroji atminimo lenta (skulpt. Jonas Jagėla, archit. Viktorija Molienė).

Lietuvos karininkai
Lietuvos burmistrai
Lietuvos rezistentai
Juozas Stražnickas

Juozas Stražnickas (g. 1942 m. gruodžio 31 d. Mikutiškiuose, Alytaus apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, biografas.

Biografija 
1967 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakulteto žurnalistikos specialybę. Nuo 1967 m. Alytaus miesto ir rajono laikraščio „Komunistinis rytojus“ korespondentas, skyriaus vedėjas, redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1980 m. žurnalo „Statyba ir architektūra“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1991–2005 m. žurnalo vyr. redaktorius. 1991–1993 m. ir 2007–2009 m. laikraščio „Statybų žinios“ redaktorius. Rašė statybos, statybos ekonomikos, istorijos temomis.  Lietuvos statybininkų asociacijos atstovas spaudai.

Bibliografija 
 Statybų šeimininkai: ūkiskaita Panevėžio parodomajame statybos treste. – Vilnius: Mokslas, 1986. – 66 p.: iliustr.
 Raudonosios vėliavos ordino „Vilniaus statybos“ montavimo trestas. – Vilnius: Mokslas, 1988. – 80 p.: iliustr. – ISBN 5-420-00627-8
 Kazimieras Vasiliauskas: mokslininkas, pedagogas, inžinierius: monografija. – Kaunas: Technologija, 1997. – 156 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-525-7
 Žygis: Steponas Kairys – inžinierius, mokslininkas, kūrėjas: monografija. – Kaunas: Technologija, 1999. – 344 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-703-9
 Profesorius Kazimieras Baršauskas: meilės galia: monografija. – Kaunas: Technologija, 2003. – 494 p.: iliustr. – ISBN 9955-09-061-8
 Daktaras: Petras Jašinskas – Kauno klinikų vyriausiasis. – Kaunas: Arx Baltica, 2006. – 357 p.: iliustr. – ISBN 9955-638-40-0
 Akademikas Aleksandras Čyras: gyvenimo spalvos: skiriama VGTU 50-mečiui. – Vilnius: Technika, 2006. – 475 p.: iliustr. – ISBN 9986-05-897-X
 Dabar arba niekados: Tomo Noraus-Naruševičiaus gyvenimo vaizdai. – Vilnius: Technika, 2010. – 374 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-28-758-2
 Profesorius Julijonas Gravrogkas: tylos kalba. – Kaunas: Technologija, 2013. – 291 p.: iliustr. – ISBN 978-609-02-0803-8
 Matematikas Jonas Matulionis. Gyvenimo stotys.- Kaunas: Technologija, 2016. - 356 p.: iliustr. - ISBN 978-609-02-1280-6</small>
Žiedai. Kostas Jašinskas - gyvulėlių daktaras.- Kaunas:LSMU leidybos namai.2018.- 162 p. iliustr.-ISBN 978 -9955- 15 -528 -7
Pranas Meškauskas - Germantas. Įkaitas už tautą.- Vilnius. Charibdė.2020.-407 p.: iliustr. -ISBN978-9955-739-67-8
Maištingasis grafas Antanas Gravrogkas epochų skersvėjuose.- Vilnius. Diemedžio leidykla. 2022.- 342 p.: iliustr.- ISBN 978-9986-23-240 7

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos biografai
Rūtelės valsčius

Rūtelės valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Valsčiaus centras – Rūtelė. Valsčius yra šalia keturių sienų sankirtos, ribojasi su Jeleniavo, Šipliškės, Vižainio valsčiais ir Lietuvos Respublika. Valsčiuje išplėtota žemės ūkio pramonė ir turizmas. Nuo 2010 m. sausio 1 d. prie kaimo buvo prijungti kai kurie Vižainio valsčiaus kaimai (apie 1105,40 ha): Juodežeriai, Kleščuvekas, Puolimoniai ir Smolnikai. Valsčius priklauso Rūtelės Šv. Motinos Lenkijos karalienės parapijai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919–1954 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Kadariškių valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 92,32 km², iš kurių:

 ariama žemė: 68 %
 miškai: 24 %
 vandens telkiniai: 8 %

Valsčius sudaro 7,06 % Suvalkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis agal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1502,89 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Bandžiškės, Baranovas, Ešeriškės, Folušas, Ignatovizna, Jalovas, Jasionovas, Juodežeriai, Kadariškės, Kleščuvekas, Kreivėnai, Kupovas, Lizdeikiai, Michaluvka, Olšanka, Pabandžiai, Pašešupė, Pašešupės Palivarkas, Postavelė, Potopiai, Puolimoniai, Rovelė, Rūtelė, Sikorovizna, Smolnica, Smolnikai, Tžcianka, Viežbiškės.

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Suvalkų kraštovaizdžio parke. Valsčiuje teka Potopkos, Šelmentos ir Šešupės upės. Valsčiuje yra ledyno suformuotas Šešupės klonis.

Ežerai 

Valsčiuje yra šie ežerai:
 Kupavas (0,27 km²);
 Pabandžis (0,50 km²).

Nuorodos 

 Aprašymas apie valsčių (lenk.).

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos valsčiai