joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Menhyras

Menhyrai arba mengirai – apdoroti akmens gabalai, 2–10 m aukščio vertikalūs stulpai.

Kartais jiems suteikiamas žmogaus pavidalas (Velykų saloje randami mengirai). Manoma, kad tose vietose kur randami mengirai, būdavo apeiginė vieta.

Megalitinė architektūra
Kūlgrinda

Kūlgrinda (žemaitiškai kūlis 'akmuo') – pelkėje akmenimis grįstas takas žemiau pelkės paviršiaus. Tai būdavo slapti takai, kuriais senovės lietuviai gelbėdavosi nuo užpuolikų, kurie šių takų nežinojo ir kuriuos aptikti būdavo labai sunku, kadangi takai buvo po vandeniu. Kūlgrindos vieta būdavo laikoma paslaptyje, todėl už jos išdavimą labai griežtai bausdavo.

Jau pirmajame Lietuvos archeologinių paminklų sąraše archeologas Fiodoras Pokrovskis, remdamasis vietos inteligentų atsiųstomis anketomis, mini kūlgrindą: „Pagal liaudies pasakojimus (…) yra kažkoks slaptas karinis kelias (…) ilgas akmeninis tiltas, pasislėpęs po vandeniu“.

Bene daugiausiai duomenų apie Sietuvos kūlgrindą ir jos konstrukciją yra pateikęs žymus archeologas Liudvikas Kšivickis, kurio 1903 m. kelionės lankant Sietuvos kūlgrindą aprašymas išlikęs rankraštyje: „Pasakojo man apie šią Sietuvą stebuklų stebuklus: kelias šis išgrįstas po vandeniu, akmenys esą plokšti ir dideli kaip stalas, galima važiuoti ketvertu greta sukinkytų arklių. Bet jei šiek tiek kryptelėsi į šoną, tai brinktelėtumei su visu vežimu į tokią gilumą, iš kurios jau nebeišlystumei“ (L. Kšivickis „Žemaičių senovė“, 1927 m.). Anot šio archeologo Sietuvos kūlgrinda – viena slaptų kelio, jungusio Medvėgalio, Paršpilio ir Šiuraičių pilių įgulas, atkarpų.

Apie šį žmogaus rankų kūrinį Česlovas Kudaba rašė: „Sietuvos Kūlgrinda – didis mūsų krašto archeologinis paminklas. Neveltui (…), pasakojama, jog tai iš seniai, kai gyveno čia milžinai. Tai jų darbas. Šiaip ar taip, gręžinių duomenimis, Sietuvos pelkės gylis 5–7 m. Kiek akmenų tekę paskandinti darant tą akmens taką!“. L. Kšivickio teigimu, kūlgrindos akmenys metai iš metų vežti žiemą ant pelkės ledo, pavasarį nugrimzdavę – tokiu būdu suformuotas povandeninio kelio pylimas ir grindinys.

Veikiausiai, šios kūlgrindos įrengtos žemaičių ir kuršių kovų su Kryžiuočių ir Kalavijuočių ordinais laikotarpiu: XIII–XIV a. kūlgrindos, kaip ir medgrindos (slaptas povandeninis kelias, grįstas rąstais), dar labai mažai Lietuvoje tyrinėta archeologinių paminklų grupė. Jos buvo įrengiamos įvairiais proistorės laikotarpiais prie svarbiausių krašto piliakalnių, alkakalnių ir senųjų gyvenviečių, pavyzdžiui: Kernavėje, prie Medvėgalio, per Biržulio pelkynus ir kitur.

XIX a. žemėlapiuose Sietuvos kūlgrinda pažymėta kaip dalis kelio Kaltinėnai–Tverai. Vietiniai žmonės dar ir dabar prisimena kaip kūlgrinda žmonės iš Požerės važiuodavę į Tverų atlaidus ir atvirkščiai. Važiuojant grindiniu per patį Sietuvos upelį vanduo plaudavęs arkliui šonus, o vežimų sėdynės turėjo būti iškeltos virš vežėčių.

Šiandien yra žinomos 3 kūlgrindos atkarpos. Pirmoji eina per patį Sietuvos upelį. Jos ilgis – 250 m, plotis – 8 m (per patį upelį iki – 20 m). Kitos dvi eina per gretimas pelkes, jų ilgis - 180 ir 150 m, plotis 3-4 m.

Taip pat skaitykite 

 Medgrinda

Nuorodos 

 Kūlgrindos
 Kūlgrindų žemėlapis

Lietuvos karybos istorija
Lietuvos archeologija
Kazlaučizna

Kazlaučizna – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 2,3 km į rytus nuo Veprių. Buvusiame kaime tebėra išlikusi viena senųjų sodybų ir viena nauja; išlikęs IX–XII a. pilkapynas. Jį iš visų pusių juosia pušynai, pietinis kraštas remiasi į Šventosios slėnį. Pamiškėje yra akmenų sangrūda. Kaime vystomas kaimo turizmas: netoli sodybos Sidabrinė pieva yra prieplauka keliaujantiems Šventąja, su poilsine ir pirtimi.

Pilkapynas 

Vietovė garsi jos pietuose, 1,6 km į šiaurės rytus nuo Veprių – Antakalnio kelio tilto per Šventąją ir 0,45 km į šiaurės vakarus nuo Šventosios dešiniojo kranto, esančiu IX–XII a. Kazlaučiznos pilkapynu, vadinamais Švedkapiais, kuris 1997 m. pripažintas valstybės saugomu archeologijos paminklu (A1205). 400 m ilgio ir 150 m pločio miško plote išsidėstę apie 40 pilkapių. Sampilai 6–8 m skersmens, 1-1,2 m aukščio, dalis pilkapių apardyti. 1970 m. ir 1984 m. archeologai žvalgė šį pilkapyną, tačiau duomenų apie radinius nėra.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kazlaučiznos kaime gimė mokytojas, chorvedys, skulptorius ir visuomenininkas Jonas Žentelis (1929– 2014).

Šaltiniai 

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Neville Chamberlain

Artūras Nevilis Čemberlenas (, 1869 m. kovo 18 d. – 1940 m. lapkričio 9 d.) – D. Britanijos valstybės veikėjas.

Nuo 1918 m. Bendruomenių rūmų narys. 1922-1937 m. (su nedidelėmis pertraukomis) pašto, sveikatos apsaugos, finansų ministras. 1937-1940 m. Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas.  1938 m. pasirašė Miuncheno susitarimą ir D. Britanijos-Vokietijos nepuolimo deklaraciją. 1939 m. nacistinei Vokietijai užgrobus visą Čekoslovakiją, pradėjo derybas dėl savitarpio pagalbos sutarties su TSRS, o 1939 m. rugsėjo 3 d. paskelbė Vokietijai karą.

Jungtinės Karalystės Parlamento nariai
Jungtinės Karalystės premjerai
Hebrajai

Hebrajai () – semitų gentys, iš kurių susiformavo Izraelio tauta.

Hebrajų kalba yra ir viena iš dabartinės Izraelio valstybės valstybinių kalbų. Izraelis - tai dabartinė žydų valstybė. 

Senovės semitai
Senovės Sirija
Palestinos regiono istorija
Žydų istorija
Archentinas

Archentinas () – ežeras Argentinoje, Patagonijoje, Santa Kruso provincijoje, šalia Čilės sienos, rytiniuose Patagonijos Andų šlaituose, 187 m aukštyje. Tai didžiausias Argentinos ežeras. Vakarinė jo dalis įeina į Los Glaciares nacionalinį parką. Kranto linija labai raityta (ypač vakaruose), nuo kalnų į ežerą leidžiasi ledynai (Perito Moreno, Upsalos). Kas keleri metai ledynas patvenkia ežerą. Tada dėl spaudimo ežero vanduo pralaužia ledyną ir įvyksta įspūdingos griūtys. Iš Viedmos ežero į Archentiną atiteka La Leonos upė, o į Atlanto vandenyną išteka Santa Krusas. Pietiniame ežero krante įsikūręs El Kalafatės miestas. Žvejyba, turizmas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Ežero duomenys 

Argentinos ežerai
Bajoraliai

Bajoraliai – kaimas Kretingos rajono savivaldybės teritorijos šiaurės rytinėje dalyje, 5 km į vakarus nuo Salantų, prie kelio .

Kaime pastatytos dvi vėjo jėgainės.

Etimologija 
Yra dvi vietovardžio kilmės versijos:
 Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Bajoras mažybinės formos daugiskaitos ().
 Pasakojama, kad baudžiavos laikais į Palangos dvarą pro kaimą važiavusi nėščia bajorė, kuri pakeliui pradėjusi gimdyti. Jai į pagalbą atskubėjus vietinėms moterims bajorė sėkmingai pagimdė, o atsidėkodama kaimą pavadino Bajoraliais () ir atleidusi nuo mokesčių.
 
Rašytiniuose šaltiniuose vietovardis rašomas , , , , .

Geografija 
Iš šiaurės, vakarų ir pietų kaimą supa Juodupėnų, Juodaičių, Grūšlaukės ir Vaineikių miškai. Centrine kaimo dalimi praeina kelias . Kaimas ribojasi su Leliūnais, Mažaisiais Žalimais ir Buginiais. Šiauriniame pakraštyje išteka Pestupis (dešinysis Salanto intakas).

Istorija 
Kaimas įkurtas XVII a. Minimas nuo 1675 m. Priklausė Salantų, o 1675–1861 m. – Grūšlaukės dvarui.

1750, 1821 ir 1843 m. buvo 12, 1846 m. – 14, 1866 m. – 15 kiemų.

Dvasiniu valstiečių gyvenimu nuo 1630 m. rūpinosi Salantų parapijos kunigai.
 
1923 m. buvo 26 ūkiai. Tarpukariu kaimas išskaidytas į vienkieminius ūkius, prie Bajoralių prijungta dalis išparceliuoto Pesčių dvaro žemės sklypų. 1930 m. per kaimą iš Grūšlaukės į Salantus buvo nešamas Vytauto Didžiojo paveikslas.

Į pietus nuo Pestupio esanti kaimo dalis neoficialiai vadinosi Užupeliais (). Joje 1935 m. buvo 3 ūkiai.

Bajoralių gyventojai priklauso Leliūnų kaimo bendruomenei.

Gyventojai

Kultūros paveldas 
 Bajoralių senosios kapinės, vadinamos Kapeliais, Marų kapeliais (XVII – XIX a.)
 Pakelės monumentalus kryžius (XX a.)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Valstybės archeologijos komisijos medžiaga 
 Bajoraliai. – Kretingos krašto enciklopedija

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Otto Skorzeny

Otto Skorzeny (1908 m. birželio 12 d. – 1975 m. liepos 5 d.) – Antrojo Pasaulinio karo vokiečių SS oberšturmbanfiureris, labiausiai išgarsėjęs Musolinio išlaisvinimo iš kalėjimo operacija bei Graifo operacija ().

Skorzeny gimė austrų šeimoje Vienoje, puikiai kalbėjo angliškai ir prancūziškai. Būdamas studentas, fechtavosi.

1931 m. įstojo į nacių partiją, ir netrukus pateko į SA. 1938 m. kovo 12 d. vokiečiams aneksavus Austriją, Oto Skorcenis išgelbėjo Austrijos prezidento Wilhelm Miklas gyvybę.

Prasidėjus karui, jis norėjo stoti į Liuftvafę, tačiau nebuvo priimtas dėl amžiaus – jau turėjo virš 30 metų. Tada įstojo į karinius SS dalinius. 1941–1942 m. kovėsi prieš Tarybų Sąjungą, vėliau sužeistas grįžo į Vokietiją ir buvo apdovanotas Geležiniu Kryžiumi už narsą.

1943 m. Adolfas Hitleris jį asmeniškai paskyrė vadovauti Musolinio išlaisvinimo operacijai. Operacija užtruko apie du mėnesius, kadangi Italijos diktatoriaus kalinimo vieta buvo pastoviai keičiama. Galiausiai, rugsėjo 12 d. Skorcenis išvadavo Musolinį ir nugabeno į Romą, o vėliau į Berlyną. Ši operacija išgarsino jį visame pasaulyje, ji gavo Majoro laipsnį ir buvo apdovanotas Riterio Kryžiumi.

Po Graifo operacijos, kurioje Skorcenio vadovaujama komanda amerikietiškais džipais prasmuko į priešo užnugarį, JAV prezidentas (tuo metu – generolas) Eizenhaueris jį pavadino pavojingiausiu žmogumi Europoje.

Vokietijai pralaimėjus karą, 1945 m. gegužę O. Skorzeny pasidavė sąjungininkams ir dvejus metus buvo laikomas kalėjime, vėliau stojo prieš Dachau Karinį Tribunolą, kur buvo teisiamas už karo nusikaltimą: priešo uniformų naudojimą Graifo operacijoje, tačiau buvo išteisintas. 1948 m. liepos 27 d. Skorcenis pabėgo iš kalėjimo ir apsigyveno Ispanijoje. Čia dirbo inžinieriumi, pagal savo specialybę, kaip ir prieš karą. Po denacifikacijos kurį laiką keliavo, gyveno Airijoje, vėliau dirbo Egipto prezidento Gamalio Abdelio Nasero konsultantu, taip pat ir Argentinos prezidento Chuano Perono konsultantu.

1970 metais O. Skorceniui buvo diagnozuotas vėžys. Po operacijos Hamburge, pašalinus du auglius, jis liko paralyžuotas nuo juosmens žemyn. Nors po pusės metų terapijos vėl sugebėjo atsistoti ant kojų, galutinai nepasveiko, ir 1975 m. liepos 7 d. Madride mirė.

Skorzeny
Skorzeny
Dabinta

Dabinta – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, dešiniajame Nemuno krante, prie paskutinės kilpos iki Kauno marių. Kaimą supa pušų sengirė – Dabintos miškas, jis priklauso Kauno marių RP.

Pietvakariuose, prie Nemuno stūkso Dabintos piliakalnis, įkurtas Dabintos zoologinis draustinis. Susiaurėjusiose Kauno mariose, Nemuno patvankoje ties Viršužigliu yra Dabintos sala.

Istorija

1908 m. Dabintos stovyklą tyrinėjo T. Daugirdas ir L. Kšivickis. 

Iki 1959 m., kol nebuvo suformuotos Kauno marios, kaimas buvo į šiaurės vakarus nuo dabartinės vietovės .

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Kauno marių užlietos gyvenvietės
Visokas

Visokas – miestas centrinėje Bosnijos ir Hercegovinos dalyje, tarp Zenicos ir Sarajevo. Pro Visoką teka Bosna, į kurią įteka upė Foinička. Miestas turi turtingą istoriją ir kultūrinėmis tradicijomis, bet jo ekonomika patyrė didelius nuostolius per Jugoslavijos karus XX a. pabaigoje. 2005 metais kontroversinis Bosnijos archeologas-mėgėjas Semiras Osmanagicas iškėlė hipotezę, kad miesto apylinkėse yra vienintelės Europoje prieš 10 000 metų statytos piramidės.

Istorija 
 

Anksčiau Visokas buvo viduramžių Bosnijos karalystės sostine. Osmanų imperijos laikais Visoko miestas buvo atkurtas Ajas-bego. Bosnijai prisijungus prie Austrijos-Vengrijos miesto architektūroje toliau vyravo rytų tradicijos, kaip ir turkų laikais. Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės laikais miestas nesivystė, todėl per Antrąjį pasaulinį karą Visokas praktiškai nenukentėjo. Miestas vystėsi komunistinės Jugoslavijos valstybės laikais. Subyrėjus Jugoslavijos karalystei ir po to buvęs karas nepalietė Visoko, nes jisai visą laiką buvo kontroliuojamas Bosnijos ir Hercegovinos armijos.

Sportas 
 NK Bosna Visoko (futbolas)

Bosnijos ir Hercegovinos miestai
Jakštonys

Jakštonys – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės vakaruose, Kauno marių RP. Pietiniame pakraštyje yra Kauno marios, poilsiavietė, rytuose į marias įteka Karčiupis, netoli teka ir Rudmena.

Istorija

1956 m. Jakštonių archeologijos paminklus tyrinėjo Rimutė Rimantienė su ekspedicija.  Tarp Rudmenos ir senųjų kapinaičių aptikta senovės gyvenvietė. 

Apie 1960 m. kaimas buvo užsemtas pastačius Kauno HE, todėl jis buvo perkeltas truputį į šiaurę, iš senosios vietos  į dabartinę.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Kauno marių užlietos gyvenvietės
Chevrolet Corsica

Chevrolet Corsica – Chevrolet automobilių modelis. Kaip ir Chevrolet Beretta, buvo gaminama nuo 1987 iki 1996 metų. Automobilis buvo gaminamas Vilmingtone, Delavere ir Lindene, Naujajame Džersyje.

Varikliai 
 1987-1989 2,8 l (173 in³) LB6 V6
 1987-1989 2,0 l (122 in³) OHV I4
 1990-1996 2,2 l (134 in³) OHV I4
 1990-1996 3,1 l (189 in³) Gen II V6

Corsica
Janušiškė

Janušiškė – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės rytuose, kelių  ir Lyduokių-Šešuolių kelių sankryžoje. Į vakarus nuo kaimo auga Mašnių miškas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Juknonys (Ukmergė)

Juknonys – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės rytuose.

Gyventojai

Šaltiniai

Literatūra 
 Juknonys: apybraiža; Gyvenimas kaip ant delno: poema (sud. Albinas Šerelis). - Ukmergė: Valdo leidykla, 2006. - 36 p.: portr. - ISBN 9986-853-98-2

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Mėgučiai

Mėgučiai (arba Miegučiai) – kaimas Ukmergės rajono savivaldybės vakaruose, šalia kelio  ir netoli kelio .

Pietuose prateka Šašuola.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Pranas Markauskas (1913–1975), vargonininkas, chorvedys, gimęs Mėgučiuose.

Šaltiniai 

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
Durijus

Durijus (Durio) – bombakmedinių (Bombacaceae) šeimos augalų gentis. Jų vaisius – durijus.

Žinoma 30 rūšių, visos jos kilusios iš Pietryčių Azijos bent devynios iš jų veda valgomus vaisius.
Kvapusis durijus (Durio zibethinus) yra vienintelė rūšis parduodama tarptautinėse rinkose, kitos rūšys yra parduodamos tik tuose regionuose, kur yra auginamos. Durijaus vaisius atpažįstamas pagal didelį dydį, unikalų kvapą ir dygliuotą žievelę. Jo vardas kilęs iš malajų kalbos žodžio duri (dyglys) kartu su malajietiška priesaga an (sudarančia malajų kalboje daiktavardį), reiškiantis „dygliuotą vaisių“. Pietryčių Azijoje durijus yra plačiai žinomas kaip vaisių karalius.

Vaisius užauga iki 40 cm ilgio ir 30 cm diametro, paprastai sveria nuo vieno iki penkių kilogramų. Jo forma būna nuo apvalaus iki pailgo, žievelės spalva yra rudai žalia, gali būti ruda, minkštimas – nuo blyškiai gelsvos iki raudonos, priklausomai nuo rūšies. Kieta išorinė žievelė yra padengta kietais badančiais spygliais, viduje yra valgomas minkštimas, turintis stiprų, išskirtiną kvapą. Kai kam šis kvapas yra kvapnus, kai kam jis bjaurus. Sėklos taip pat valgomos virtos, džiovintos, keptos arba skrudintos.

Šaltiniai

Bombakmediniai
Sergio Ramos García

Serchijus Ramosas Garsija (; g. 1986 m. kovo 30 d.) – Ispanijos profesionalus futbolininkas, rungtyniaujantis Paris Saint Germain komandoje ir nacionalinėje . Jis yra rinktinės kapitonas ir žaidžia gynėjo pozicijoje. Vienas geriausių savo pozicijos žaidėjų pasaulyje.  Jis yra sužaidęs 180 tarptautinių rungtynių – tai Europos rekordas.

Su rinktine dalyvavo 2008 m. Europos futbolo čempionate, kuriame laimėjo 1 vietą, bei 2010 m. pasaulio čempionate, kur taip pat laimėjo auksą. 2012 m. dar kartą su rinktine tapo Europos čempionu.
 Jis 16 metų žaidė Madrido Real klube ir 6 metus buvo komandos kapitonas.Karjeros pradžioje žaidė kaip dešinio krašto gynėjas.
Su Ispanijos rinktine yra laimėjęs 131 rungtynes, tai rekordas.

2021 m. vasarą Serchijus prisijungė prie PSG ekipos, sudaręs 2 metų trukmės kontraktą. Jis debiutavo 2021 m. lapkričio 28 d. namų rungtynėse, prieš Saint Etienne, kurias PSG laimėjo 3-1.

Per karjerą Ramosas gavo daugiau kaip 300 geltonų kortelių.

Karjera rinktinėje 
Debiutavo Ispanijos rinktinėje 2005 m.

2019 m. rugsėjo 8 d., Ramosas sužaidė 167 rungtynes už Ispaniją, 4–0 laimint prieš Farerų salas ir pakartojo Iker Casillas sužaistų rungtynių rekordą. Spalio 12 d. Ramosas tapo daugiausiai rungtynių sužaidusiu rinktinės žaidėju.

2020 m. lapkričio 11 d., rungtynėse prieš Šveicariją, kurios baigėsi 1-1, jis 177 kartą pasirodė aikštelėje su nacionalinės ekipos marškinėliais ir pralenkė Gianluigi Buffon, tapdamas daugiausiai tarptautinių mačų sužaidusiu Europos žaidėju.

Laimėjimai 

Real Madrid
 La Liga: 2006–07, 2007–08, 2011–12, 2016-17, 2019-20
 Ispanijos futbolo taurė: 2010–11, 2013-14
 Ispanijos futbolo supertaurė: 2008, 2012, 2017, 2019
 UEFA Čempionų lyga: 2013–14, 2015–2016, 2016–2017, 2017–2018

 Europos futbolo čempionatas: 2008, 2012
 Pasaulio futbolo čempionatas: 2010

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Nuorodos 

Ispanijos futbolininkai
Vasiuliškė

Apie kaimą Ignalinos rajone žr. Vasiuliškė (Ignalina).

Vasiuliškė – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurėje, Labanoro girioje. Pro Vasiuliškę teka Kiaunos upė. Į pietvakarius nuo kaimo tyvuliuoja ežeras Mekšrinis. Kaime gimė politikė, Kovo 11 akto signatarė Kazimira Danutė Prunskienė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Sporto istorija

Sporto istorija aprašo ir tiria sporto vaidmenį žmonijos istorijoje, sporto vaidmenį visuomenėje, sporto reikšmę kultūrinei ir religinei raidai.

 
Istorija
Aitvaras (animė)

Aitvaras (, ) – 1998 m. japonų režisieriaus Jasuomi Umecu anime OVA. Originalųjį japonišką leidimą sudarė dvi serijos, JAV anime perleistas vientiso filmo formatu. Dėl atvirų sekso ir smurto scenų ši animacija vertinama kontroversiškai, o kai kuriose šalyse (Norvegijoje, Švedijoje, Kinijoje, Jungtinė Karalystėje) uždrausta rodyti visai.

Siužetas 

Pagrindinė veikėja yra Sava (Sawa) – našlaitė moksleivė, kurios tėvai buvo nužudyti dar vaikystėje. Šiuo metu ja rūpinasi du detektyvai, tuo metu tyrę tėvų nužudymo bylą, Akajus (Akai) ir Kanija (Kanya). Nepaisant amžiaus, Sava tampa Akajaus sekso verge, taip pat dirba jam kaip profesionali žudikė. Dažniausi jai pavedami taikiniai yra korumpuoti policininkai, darbininkus išnaudojantys korporacijų savininkai ir panašiai.

Savos gyvenimas pasikeičia, jai susitikus Oburi – tiems patiems asmenims taip pat žudiku dirbantį maždaug jos amžiaus vaikiną. Tarp jų greitai užsimezga simpatija. Oburi nori mesti šį darbą, tačiau Akajus jam liepia įvykdyti dar tris paskutines užduotis. Leidžiama suprasti, kad tokiu būdu nori juo atsikratyti, kadangi pati pirmoji auka Oburi nurodoma kaip tiesiog korporacijos bosas. Tačiau bandydamas jį nužudyti, jaunuolis susiduria su netikėtu profesionaliu pasipriešinimu ir vos nežūva pats. Vėliau paaiškėja, kad auka iš tiesų buvo profesionalus specialiosios paskirties dalinių policininkas.

Bendraudama su Oburi, Sava galutinai nusprendžia, kad jos tėvus nužudė patys detektyvai, dabar ją išnaudojantys. Apsimesdama, kad dalyvauja Akajaus parengtame plane pažeminti, įskaudinti ir nužudyti Oburi, ji galiausiai nušauna iš pradžių Kaniją, o vėliau ir Akajų.

Pabaigoje Sava kantriai laukia atvykstančio Oburi, nežinodama, kad šį pakeliui nušovė jauna mergaitė, kurios sviedinį jis anksčiau buvo susprogdinęs. Galima suprasti, kad tai – dar vienas vaikas – žudikas.

Kontroversija 

JAV OVA buvo išleista tris kartus, kiekvieną kartą su vis mažiau cenzūros, paskutiniame leidime jau visai necenzūruota. Pirmojoje versijoje buvo iškirpta apie 15 minučių turinio ir palikta tik viena nuogos Savos scena, kur ji jau suaugusi. Filmas kritikuojamas dėl beveik pornografinių sekso scenų. Kai kuriose serijose, kai rodomi Savos prisiminimai, ji yra dar ypač jauna mergaitė, todėl „Aitvaras“ kai kurių kritikų apibūdinamas, kaip vaikų pornografija.

Išnašos

Nuorodos 
 
 
 Kite svetainėje AniDB
 Trijų JAV leistų versijų palyginimas

1998 filmai
Anime
Aitvaras (reikšmės)

Aitvaras gali reikšti:

 Aitvaras – skraidinamas įrenginys;
 Aitvaras (mitologija) – lietuvių mitologijos personažas;
 Aitvaras (laikraštis) – projektuotas leisti pirmasis lietuviškas laikraštis;
 Aitvaras (žurnalas) – satyros žurnalas;
 Aitvaras (savaitraštis) – savaitraštis moksleiviams;
 Aitvaras – anime filmas (jap. kaito);
 „Aitvaras“ – Lietuvos ginkluotųjų pajėgų Specialiųjų operacijų junginys.
 „Aitvarai“ – Simono Stanevičiaus bendrijos metraštis, leistas nuo 1990 m. iki 2001 m.
Povilas Šakinis

Povilas Šakinis (g. 1980 m. rugsėjo 1 d. Kretingoje) – Lietuvos krepšininkas, treneris.

Trenerio karjera 

2016-2018: Palangos „Palangos“ vyr. treneris
2018-2019: Telšių „KK Telšiai“ vyr. treneris
2019-2021: Marijampolės „Sūduvos“ vyr. treneris
2021-: Palangos „Kuršių“ vyr. treneris

Pasiekimai 

 2007 m. LSKL tritaškių metimo konkurso nugalėtojas
 2007 m. Europos studentų čempionato nugalėtojas
 2012 m. Švedijos lygos nugalėtojas

Šakinis, Povilas
Nikolajus Rimskis-Korsakovas

Nikolajus Andrejevičius Rimskis-Korsakovas (Николай Андреевич Римский-Корсаков, 1844 m. kovo 18 d. – 1908 m. birželio 21 d.) – rusų kompozitorius, rusų nacionalinės kompozitorių mokyklos tradicijų kūrėjas, jūrų karininkas, vadovavo škiperiui, rašė simfonijas, kolekcionavo jūrų mazgus.

Biografija 

Gimė Tichvino mieste, dvarininkų šeimoje. Dar besimokydamas namuose, gavo muzikos pagrindų žinias. Nuo 1856 m. iki 1862 m. mokėsi Sankt Peterburgo Jūros kadetų korpuse. 1859 m. pradėjo mokytis groti pianinu. 1862 m. susipažino su kompozitoriumi M. Balakirevu. Jam vadovaujant, N. Rimskis-Korsakovas parašė pirmąją simfoniją. Nuo 1862 m. iki 1865 m. dalyvavo Rusijos imperijos karo laivyno ekspedicijoje prie JAV krantų. 1869 m. parašė antrąją simfoniją. 1871 m. tapo Peterburgo konservatorijos kompozicijos klasės profesoriumi. Kūrė nacionalinę muziką, remdamasis liaudies tradicijomis. Daug dėmesio skyrė paprastų žmonių jausmams. Sukūrė 15 operų, daug simfoninių kūrinių, apie 80 romansų. Operų temos yra labai įvairios: istorinės operos, psichologinės dramos, lyrinės komedijos, operos – pasakos. Ryškiausios operos: „Caro sužadėtuvės“, „Nemirtingasis Kaščėjus“, „Auksinis gaidelis“, „Sadko“, „Snieguolė“, „Pasaka apie carą Saltaną“. Parašė daug simfoninės muzikos. Dauguma simfonijų yra programinės.

Šaltiniai 

Rusijos kompozitoriai
Kompozitoriai romantikai
Jeruzalės Hapoel (krepšinio klubas)

Jeruzalės „Hapoel Migdal“ () – vienas stipriausių Izraelio krepšinio klubų. Rungtyniauja ULEB Taurės turnyre.

Komanda įkurta 1943 m. Rungtyniauja „Malcha“ sporto rūmuose.

Pasiekimai 
 2004 m. ULEB taurės laimėtojai
 2017 m. Izraelio krepšinio lygos čempionai
 1996, 1997, 2007, 2008, 2019 m. Izraelio krepšinio taurės laimėtojai

Garsiausi žaidėjai 
  Adi Gordon
  Papi Turgeman
  Doron Sheffer
  Emir Mutapcic
  Billy Thompson
  Kenny Williams
  Dirrick Hamilton
  Kelly McCarty
  Tunji Awojobi

Išnašos

Nuorodos 

 Oficialus klubo puslapis  

Izraelio krepšinio klubai
Žuvininkai (Šiauliai)

Žuvininkai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, viena iš Šiaulių miesto dalių, 0,8 km į šiaurę nuo Salduvės kalno, 1,9 km į pietus nuo Ginkūnų, netoli Švedės tvenkinio.

Istorija 

Žmonių gyvenimo pėdsakų Žuvininkų apylinkėse aptinkama iš VII–IX a. Pasak legendos, nuo seniausių laikų čia gyvenę žvejai. Vieni kaimo gyventojai žvejodavo, kiti sūdydavo ir rūkydavo sugautas žuvis. Žvejoti važiuodavę į Rėkyvos, Talšos, Ginkūnų, Vinkšnos ir Švedės ežerus. Kai XIX a. Švedės ežeras nuseko, o Vinkšnos ežeras visai pranyko, žvejai nuskurdo.

Vėliau dauguma gyventojų dirbo grafų Zubovų Ginkūnų dvare, po Antrojo pasaulinio karo – Ginkūnų tarybiniame ūkyje ir durpyne.

Prie Švedės ežero iškasus durpes ir užtvenkus Švedės upelį, išsiliejo Švedės tvenkinys, kurio rytine puse nutiestas Ginkūnų – Kairių aplinkkelis, vadinamas Popiežiaus keliu, nes išasfaltuotas rengiantis popiežiaus Jono Pauliaus II apsilankymui Šiauliuose.

Žuvininkų laukuose, prie Švedės tvenkinio likęs kalniukas, vadinamas Maro kapeliais, iš kurio papėdės teka mineralinio vandens šaltinis.

Dabartis 

Iš senųjų kaimo gyventojų likę tik 3 šeimos. Iki XX a. pabaigos tai buvo mažiausiai šiuolaikinės statybos paliestas kaimas, galėjęs tapti etnografiniu turizmo traukos centru. Leidus atnaujinti senuosius pastatus, kai kurie jų buvo apmūryti, kai kurie apkalti plastikinėmis dailylentėmis, 2006 m. buvo likę tik 4 originalūs pastatai.

Gyventojai

Talšos ekologinis takas 

Einant nuo Auksinio berniuko skulptūros, link Talšos ežero, prasideda Talšos ekologinis takas. Jis eina palei ežerą, per Žuvininkų kaimą, baigiasi prie Salduvės kalno. Keliaujant taku galima sutikti 23 stoteles – medinius informacinius stulpus. Daugelis stulpų vandalų nuniokoti.

Šaltiniai 

Šiaulių miesto dalys
Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Salduvė

Salduvė – viena iš seniausių Šiaulių miesto dalių, esanti 5 km į rytus nuo miesto centro, šiauriau kelio . Stūkso Šiaulių piliakalnis, įrengtas Salduvės parkas. Pagrindinės gatvės – Aleksandrijos g. ir Šeduvos g.

Etimologija

Spėjama, kad Salduvė gali būti žiemgališkos kilmės vietovardis.

Salduvės vietovardį liaudies etimologija kildina iš legendų. Pagal vieną jų, į Salduvės pilį iš apylinkių buvo suvežamas labai saldus medus. Kita legenda byloja, kad ant Salduvės kalno Šiaulių kunigaikštis pradėjęs gyventi su mylimąja be vestuvių ir jų meilė buvusi labai saldi.

Šaltiniai

Šiaulių miesto dalys
Bačiūnai

Bačiūnai – Šiaulių miesto dalis, esanti rytinėje Rėkyvos ežero pakrantėje tarp Margių šiaurėje ir Rėkyvos pietuose. Rytuose nuo Lingailių miško gyvenvietę skiria Šimšos kanalas.

Etimologija

Gyvenvietės pavadinimas kilęs nuo pirmųjų gyventojų pavardės.

Istorija 

Rėkyvos dvaro savininkas Mauricijus Pranciškus Karpis šioje apylinkėje buvo įsteigęs ūkį ir malūną. 1923 m. Bačiūnai priklausė Šiaulių apskričiai, čia gyveno 91 gyventojas. 1922 m. išparceliuojant dvarus, ūkio pastatus iš Felikso Karpio nusipirko Amerikos lietuvių akcinė bendrovė, kuri 1923 m. buvusiame tvarte įrengė elektrinę. Iki valstybinio Piktmiškio durpyno, kurį bendrovė gavo panaudai iš Žemės ūkio ir valstybės turtų ministerijos 20 metų, buvo nutiestas siaurasis 600 mm geležinkelis, kuriuo arkliais traukiamais vežimėliais durpės buvo vežamos į Bačiūnus.

1923 m. rugsėjo mėn. 2 km 6 kV įtampos elektros linija buvo nutiesta į Piktmiškio durpynus. Tai buvo pirmasis aukštos įtampos generatorius ir pirmoji aukštos įtampos linija Lietuvoje. Vėliau tokios linijos pasiekė Šilėnus, Radviliškį, Šiaulius. 1929 m. Bačiūnuose jau buvo pagaminta 2230 MWh elektros energijos.

Nuo elektrinės statybos pradžios, o ypač po atidarymo gyvenvietė pradėjo augti, joje įsikūrė elektrinės darbuotojų šeimos. Darbuotojams buvo pastatyti du šešių butų namai. Tačiau, kai 1939–1941 m. pastačius Rėkyvos elektrinę Bačiūnų elektrinės reikšmė sumažėjo, dalis elektrinės darbuotojų persikėlė į Rėkyvą. 1959 m. pirmoji Lietuvoje 6 kilovoltų generatorinės įtampos elektrinė buvo užkonservuota, o vėliau ir išmontuota. Išmontuotas ir siaurasis geležinkelis. Elektrinės pastatai kurį laiką buvo naudojami Šiaulių šilumos tinklų (dabar AB „Šiaulių energija“) ūkio reikalams, vėliau privatizuoti. Dabar juose įsikūrusi baldų gamybos įmonė.

Apie 1965 m. greta Bačiūnų esantys krūmais apžėlę buvusio dvaro laukai buvo pradėti dalyti Šiaulių miesto gyventojų kolektyviniams sodams. Nuo 1990 m. dalis soduose pastatytų vasarnamių pradėti perstatyti į gyvenamuosius namus, todėl gyvenvietės nuolatinių gyventojų skaičius nuolat auga.

Nuo 2004 m. Bačiūnai priskirti įsteigtai Rėkyvos seniūnijai.

Šaltiniai

Šiaulių miesto dalys
Tišitas

Tišitas () – miestas rytinėje Mauritanijoje, oazėje Sacharoje, Taganto plynaukštės papėdėje, Taganto regione.

Miestas įkurtas 1150 m. ir yra žinomas savo unikalia architektūra. 1996 m. kartu su kitais gretimais miestais įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Verčiamasi datulių auginimu. Yra nedidelis muziejus.

Transsacharinė prekyba
Afrikos oazės
Mauritanijos miestai
Margiai (Šiauliai)

Margiai – Šiaulių miesto dalis, esanti 5 km į pietryčius nuo miesto centro, prie Margių tvenkinio. Vakaruose ribojasi su Piktmiškiu, šiaurėje su Zokniais, rytuose su Šilėnais, pietuose su Bačiūnais. „Sodų“ geležinkelio stotelė.

Istorija 

Pro Margius ėjo senas prekybos kelias, jungęs Šiaulius, Salduvę, Tytuvėnus, Raseinius ir Jurbarką. Tačiau vietovė tarp pelkių ir durpynų tapo gyvenama tik 1871 m. pastačius Liepojos-Romnų geležinkelį ir numelioravus dalį pelkių. Per pačius Margius iš Piktmiškio buvo iškastas Šimšos kanalas, o rytuose – 1910 m. Valstiečių banko lėšomis iškastas Banko kanalas, surenkantys apylinkės šaltinių vandenis.

1923 m. per Margius nutiestas siaurasis geležinkelis (visiškai nesusijęs su geležinkelio stotele – „Sodai“) iš Piktmiškio durpyno į Bačiūnų elektrinę, o 1940 m. kita atšaka į Rėkyvą, kuri 1968 m. pastačius suskystintų dujų pilstymo stotį pakeista plačiuoju geležinkeliu. Margių žemėje įrengta Zoknių geležinkelio stotis, prie jos pastatyta dabar jau buvusi geležinkeliečių gyvenvietė.

Dabar labai retai naudojamas geležinkelio ruožas, statmenai kertantis Vyturių gatvę, durpių transportavimui.

1964–1965 m. laisvi žemės sklypai pradėti dalyti Šiaulių miesto gyventojų kolektyviniams sodams. Nuo 1990 m. šiuose soduose pastatytus vasarnamius leista pertvarkyti į gyvenamuosius namus, o nuo 2001 m. buvusiems žemių savininkams paskirtuose sklypuose prasidėjo naujų individualių namų statyba, todėl rajono gyventojų nuolat daugėja.

Nutiesus iki Margių Pramonės gatvę buvo uždaryta Zoknių pervaža. Tai pasunkino susisiekimą su kitoje geležinkelio pusėje esančiais miesto rajonais. Margiuose veikia kartodromas, yra automobilių mokymo trasa.

2004 m. rajonas priskirtas Rėkyvos seniūnijai.

Margiuose nuo 2008 metų gyventojai vis dar gyvena be komunalinių patogumų: vandentiekio, šildymo sistemos, buitinių dujų vamzdyno, centrinio nuotekų vamzdyno.
Komunalinė ryšio priemonė – internetas nekokybiškas, neatvesti optiniai kabeliai, naudojamas tik bevielis internetas. Apšvietimas ir keliai prasti, (išskyrus pagrindines Margių ir Bačiūnų gatves).

Nuo Margių važiuojant, Vyturių gatve, pro sodų bendrijas už 2,2 km yra Geležinkelio stotelė – „Sodai“.

Šaltiniai

Šiaulių miesto dalys
Piktmiškis

Piktmiškis – Šiaulių miesto dalis, esanti Rėkyvos ežero šiaurės rytinėje pakrantėje. Vakaruose ribojasi su Verduliais, šiaurėje su Pabaliais ir Zokniais, rytuose su Margiais, pietryčiuose su Bačiūnais.

Istorija 

Kadaise šioje vietovėje buvęs gražus pušynėlis. Du kartus Piktmiškyje, ant Kulpės upelio kranto buvo surengtos didžiosios Šiaulių gegužinės. XX a. pradžioje čia nelegalius susirinkimus šaukdavo Šiaulių socialdemokratai.

1921 m. Amerikos lietuvių akcinė bendrovė gavo panaudai iš Žemės ūkio ir valstybės turtų ministerijos 20 metų Piktmiškio durpyną, kurio durpės iš pradžių buvo parduodamos Šiaulių miesto gyventojams kurui, o nuo 1923 m., kai buvo pastatyta Bačiūnų elektrinė ir nutiestas siaurasis geležinkelis, deginamos elektrinėje. Pamažu durpynas plėtėsi ir pušynas buvo iškirstas. 

1959 m. nutraukus durpyno eksploatavimą ir iš dalies jį rekultyvavus, susidarė keli tvenkiniai, kuriuose buvo numatyta įkurti hidroparką. Planai įtraukti į Ventos-Lielupės aplinkosauginį projektą.

1980 m. vakarinėje Piktmiškio dalyje įveistas medelynas Šiaulių miesto gatvėms apželdinti, tačiau po 1995 m. visos laisvos rajono teritorijos, įskaitant ir medelyną, buvo pradėtos dalyti buvusiems žemių savininkams. Susiformavo keli naujų individualių namų kvartalai, kurie plečiasi.

Šaltiniai 

Šiaulių miesto dalys
2007 m. sausio audra

2007 metų sausio audra – viena stipriausių Lietuvoje siautusių audrų. Ją lėmė virš Šiaurės atlanto susiformavęs ciklonas, kuris savo pietiniu pakraščiu lietė Lietuvą. Šioje ciklono dalyje susidarė dideli slėgio gradientai, tai ir lėmė audrą. Jos metu pūtė stiprus vakarų vėjas (gūsiai iki 32 m/s), todėl daug vandens suplūdo atgal į Dangės upę, kuri išsiliejo Klaipėdos miesto centre.

Audra susiformavo 2007 m. sausio 13 d. virš Baltijos jūros ir smogė didžiausia savo grėsme Lietuvai naktį iš sausio 14 d. į sausio 15 d.

Nuostoliai 
Daugiausiai nuo šio uragano nukentėjo Vakarų Lietuva, Vakarų Latvija ir Šiaurės Lenkija.

Klaipėdoje iš krantų išėjo Danės upė ir buvo užlietas Klaipėdos senamiestis.

Palangoje suniokotas paplūdimys bei Palangos tiltas.

Visoje Lietuvoje apie 70 tūkst. elektros vartotojų liko be elektros energijos. Daugiausiai be elektros liko Kretingos, Skuodo ir Klaipėdos rajonų gyventojų.

Išversta nemažai medžių, lūžo daugybės medžių šakos.

Klaipėdos uosto darbas 
Nuo sausio 14 d. iki sausio 15 d. buvo nutrauktas Valstybinio Klaipėdos jūrų uosto darbas. Uostas patyrė didžiulių nuostolių, nes į uostą įplaukti ir išplaukti negalėjo laivai, nuo stipraus vėjo nukentėjo infrastruktūros objektai.

Taip pat neveikė perkėla į Smiltynę, todėl nuo likusios Lietuvos dalies buvo atkirsti Neringos ir Smiltynės gyventojai ir svečiai.

Nuorodos 
 Audra tūkstančius vartotojų paliko be elektros, Delfi.lt

Audros
One Piece

One piece () – Eičiro Odos mangos ir animė serijos. Tai istorija apie piratų įgulą, vadovaujamą kapitono Monkio Di Lufio (Monkey D. Luffy). Lufio didžiausia ambicija yra rasti garsiausią pasaulio lobį, vadinamą One Piece, ir tapti Piratų Karaliumi.

Manga leidžiama nuo 1997 metų liepos 19 dienos, o „Toei Animation“ sukurtos anime serijos pasirodė 1999 metais. Eiichiro Oda planavo, kad „One Piece“ truks penkerius metus, bet istorija užsitęsė ilgiau nei jis tikėjosi dėl nepaprastai didelio populiarumo.

„One Piece“ yra ketvirtoje vietoje pagal mangos pardavimus „Weekly Shonen Jump“ žurnalo istorijoje ir yra trečia visų laikų „Shōnen Jump“ manga pagal populiarumą. „One Piece“ mangos 24-as tomas buvo populiariausias romanas Japonijoje ir nukonkuravo net „Harį Poterį ir Netikrąjį Princą“. Šiuo metu „One Piece“ manga leidžiama 21 kalba.

Manga
Francis Bacon

Apie tapytoją skaitykite Francis Bacon (1909).

Francis Bacon (1561 m. sausio 22 – 1626 m. balandžio 9 d.) – anglų filosofas, istorikas, valstybės veikėjas, empirizmo pradininkas.

Biografija 
Buvo Anglijos kanclerio Michael Bacon (1509–1579 m.) sūnus. Mokėsi Kembridžo koledže, 3 metus dirbo pas Anglijos pasiuntinį Prancūzijoje. Grįžęs į Angliją įstojo į advokatūrą (1582 m.), o 1584 m. kaip opozicijos kandidatas buvo išrinktas į parlamentą. Buvo globojamas karalienės Elžbietos meilužio grafo Essexo, tačiau šiam suorganizavus sąmokslą prieš karalienę, 1601 m. Bacon jį kaltino kaip valstybės kaltintojas bei išleido manifestą Essex mirties bausmei pateisinti.

Sostą užėmus Jokūbui I (1603 m.), remiamas lordo Buckingemo ėmė sparčiai kilti karjeros laiptais: 1607 m. tapo vyriausiuoju advokatu (solicitor general), 1615 m. vyriausiuoju įgaliotiniu (attorney general), 1616 m. slaptosios tarybos nariu. Nuo 1617 m. lordas-antspaudo saugotojas, 1618 m. lordas-kancleris, Verulamo baronas. Nuo 1621 m. Sent-Olbano vikontas. Tais pačiais metais parlamento patrauktas į teismą kaltinant kyšininkavimu, nuteistas kalėjimu ir turto atėmimu ir pašalintas iš visų pareigų. Karalius nuo bausmės jį atleido, tačiau į valstybės tarnybą nebegrįžo.

1597 m. išleido Essays or councils civil and moral (Doroviniai ir politiniai svarstymai), kurie išgarsino jį kaip rašytoją. 1605 m. išleido knygą The Advancement of Learning.

Nuorodos 

Jungtinės Karalystės Parlamento nariai
Britų filosofai
Hermann Göring

Hermanas Vilhelmas Geringas (, 1893 m. sausio 12 d. – 1946 m. spalio 15 d.) – NSDAP veteranas, Nacistinės Vokietijos reichsmaršalas, antrasis asmuo po Adolfo Hitlerio ir jo įpėdinis.

Biografija 

Baigė Prūsijos karo akademiją. Dukart vedęs, turėjo du vaikus.

Pirmojo pasaulinio karo didvyris lakūnas, apdovanotas Pour le Mérite ordinu – aukščiausiuoju kariniu Prūsijos imperijos apdovanojimu.

Vienas iš Nacių partijos lyderių. Po Miuncheno alaus pučo pabėgo į Italiją. Grįžo į Vokietiją po amnestijos, partijos buvo keliamas į reichstagą, paskirtas Prūsijos vidaus reikalų ministru. 1933 m. naciams atėjus į valdžią, vadovavo slaptosios policijos (gestapo) sukūrimui. Gestapo sukurtas prūsiškos policijos politinio ir žvalgybos skyrių pagrindu, papildžius juos tūkstančiais nacių. Analogiškos priemonės įgyvendintos Bavarijoje ir kitose Vokietijos žemėse. 1934 m. gestapo vadovo poste jį pakeitė Himleris.

Nacių vyriausybėje Geringas paskirtas Liuftvafės reichsmaršalu, reichstago reichsprezidentu, Prūsijos reichsprezidentu, aviacijos reichsministru, vyriausiuoju Vokietijos girininku, atsakinguoju už keturmetį ūkinį planą.

Karinhalėje pasistatė asmeninę pilį, bet po „bendražygių skundų“ perdavė ją partijai, gaudamas teisę joje gyventi. Netoli pilies organizavo lagerį, kur jam leidus buvo vykdomi medicininiai bandymai su seniais ir vaikais.

Po Antrojo pasaulinio karo Hermanas Geringas buvo teisiamas Niurnbergo teisme ir už karo nusikaltimus nuteistas mirti pakariant. Likus dviem valandoms iki egzekucijos nusinuodijo kalio cianidu.

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

|-

Vokietijos karininkai
Vokietijos politikai
Vokietijos specialiųjų tarnybų vadovai
Niurnbergo tribunolo kaltinamieji
Heinrich Himmler

Heinrichas Himleris (, 1900 m. spalio 7 d. – 1945 m. gegužės 23 d.) – SS reichsfiureris, nacistinės Vokietijos vidaus reikalų ministras, slaptosios policijos (Gestapo 1934–1936 m.), vėliau RSHA (Saugumo valdybos) viršininkas, vyriausias Trečiojo Reicho „juodasis magas“ ir naujos nacių religijos kūrėjas.

Svarbiausias Holokausto organizatorius, kuriam buvo pavaldžios visos koncentracijos ir naikinimo stovyklos. Jis buvo vienas iš žydų žudynių iniciatorių ir subordinacijos grandinėje – galutinis už jas atsakingas asmuo.

Biografija 
Gimė Miunchene mokytojo šeimoje. 1919 – 1922 m. studijavo agronomiją. 1923 m. įstojo į NSDAP. Dalyvavo Alaus puče. 1930 m. buvo išrinktas į Vokietijos parlamentą (Reichstragą). Kartu su Reinhardu Heidrichu įkūrė Vokietijos saugumo tarnybą (SD).

Karo pabaigoje Himleris bandė vesti derybas su įvairiomis užsienio šalimis, taip pat ir su JAV, dėl savo neliečiamybės ir vaidmens pokarinėje naujoje Vokietijos vyriausybėje. Tačiau derėtis su juo buvo atsisakyta. Iki pat pabaigos tikėjo, kad okultinės jėgos padės arijų rasei pasiekti pasaulinio viešpatavimo.

1945 m. persirengęs eiliniu kareiviu bandė slapstytis, bet buvo anglų suimtas. Apžiūros metu nusižudė: nusinuodijo perkąsdamas burnoje paslėptą kalio cianido ampulę. Užkastas nežymėtame kape, kurio tiksli vieta dabar nėra žinoma.

Vokietijos karininkai
Vokietijos specialiųjų tarnybų vadovai
SS karininkai
Vokietijos vidaus reikalų ministrai
Reichsministrai
Lokarno sutartys

Lokarno sutartys – 1925 m. tarp Vokietijos (Veimaro Respublikos) ir Vakarų bei Centrinės Europos valstybių pasirašytų septynių susitarimų rinkinys.

Derybos dėl šių sutarčių vyko 1925 m. spalio 5 d.–16 d. Lokarno mieste (Šveicarija), o formaliai pasirašytos 1925 m. gruodžio 1 d. Londone (Didžioji Britanija). Šiomis sutartimis Vokietija (Veimaro respublika) mainais už normalių diplomatinių santykių atstatymą, pripažino pokarinius Vakarų ir Centrinės Europos valstybių teritorinius pakitimus.

Diskusijos atvedusios prie Lokarno sutarčių prasidėjo dar 1925 m. vasario 9 d., po to kai Vokietijos (Veimaro respublika) užsienio reikalų ministras Gustavas Stresemanas (Gustav Stresemann) įteikė pasiūlymą Prancūzijai ir Didžiajai Britanijai, kuriame žadėjo pripažinti Versalio sutarties teritorinius pakitimus, mainais prašydamas palengvinti Vokietijos diplomatinių santykių reabilitavimą.

Svarbiausios sutartys buvo pasirašytos tarp Vokietijos (Veimaro Respublikos), Prancūzijos, Belgijos, Didžiosios Britanijos ir Italijos. Pirmosios 3 pasižadėjo nepradėti viena prieš kitą karinių veiksmų, o likusios 2 turėjo veikti tarsi garantas. Įvykus kariniui konfliktui tarp pirmų trijų valstybių, likusios turėjo padėti užpultajai.

Vokietija (Veimaro respublika) taip pat pasirašė arbitražines konvencijas su Prancūzija ir Belgija, ir arbitražines sutartis su Lenkija ir Čekoslovakija, įpareigojančias spręsti ginčus arbitražiniame tribunole arba Nuolatiniame tarptautinio teisingumo teisme.

Savo ruožtu Prancūzija pasirašė kolektyvinės gynybos sutartis, Vokietijos agresijos atveju, su Lenkija ir Čekoslovakija. Pastarosios iš esmės patvirtino jau egzistuojančias Prancūzijos sutartis su Lenkija pasirašytą dar 1921 m. vasario 19 d. ir su Čekoslovakija pasirašytą 1924 m. sausio 25 d.

Lokarno sutarčių sudarymas buvo pagrindinė 1924–1930 m. Europos diplomatinio klimato „atšilimo“ priežastis (nors Rytų Europoje įtampa išsilaikė). 1926 m. Vokietija (Veimaro respublika) buvo priimta į Tautų Sąjungą, o iki 1930 m. iš Demilitarizuotos Reino zonos buvo patrauktos Antantės pajėgos.

Vis dėlto „Lokarno dvasia“ neišgyveno vokiškojo nacionalizmo atgimimo ketvirtajame dišimtmetyje. Oficialiai Vokietija atsisakė savo Lokarno įsipareigojimų 1936 m. kovo 7 d., kada įvedė savo kariuomenę į Demilitarizuotą Reino zoną.

Taip pat skaitykite 
 Demilitarizuota Reino zona

Tarptautinės sutartys
Veimaro respublika
Homeostazė

Homeostazė ( 'panašus' + στάσις 'būklė') – reiškinys, kai sistema palaiko savo būseną pastovią. Sąvoka dažniausiai naudojama kalbant apie organizmus.

Homeostazė žmogaus organizme 
Homeostazę palaiko dauguma žmogaus kūno organų sistemų. 

Virškinimo sistema priima ir virškina maistą. Ji aprūpina kūną maisto medžiagų molekulėmis, kurios patenka į kraują, ir papildo kūno ląstelių sunaudotas maisto medžiagų atsargas. Kvėpavimo sistema prisotina kraują deguonimi ir pašalina anglies dioksidą. Tiek paimto deguonies kiekis, tiek pašalinto anglies dioksido kiekis gali būti padidintas pagal kūno poreikius.

Labai daug prie homeostazės prisideda kepenys ir inkstai .Pvz., vos gliukozės koncentracija kraujyje padidėja, kepenys ją gali paimti į ląstelių vidų ir išsaugoti glikogeno pavidalu. Sumažėjus gliukozės kiekiui kraujyje glikogenas skaidomas ir gliukozė tiekiama į kraują, todėl gliukozės kiekis kraujyje išlieka pastovus. Glikogeno atsargas reguliuoja kasos išskiriamas hormonas insulinas.

Inkstų veiklą, jiems išskiriant metabolizmo atliekas, kai kurias pašalines medžiagas (pvz., kai kuriuos vaistus) ir druskas (kurie keičia kraujo pH ir osmosinį slėgį), irgi reguliuoja hormonai.

Nors homeostazę iš dalies reguliuoja hormonai, galiausiai ją valdo nervų sistema. Žmogaus smegenyse yra centrai, kurie reguliuoja kraujospūdį. Kraujospūdžiui palaikyti būtini receptoriai, kurie siunčia signalus apie kraujospūdžio dydį valdymo centrui. Jei reikalinga pataisa, centras siunčia signalus, kurie mažina ar didina kraujospūdį, kad jis būtų normalus. Tai yra valdymas neigiamu grįžtamuoju ryšiu – valdymo centras siunčia signalus, kurie nuo normos nukrypusį parametrą (kraujospūdį, gliukozės koncentraciją, pH, osmosinį slėgį, temperatūrą) grąžina į normą. T.y., sistema su neigiamu grįžtamuoju ryšiu mažina nukrypimus nuo normos.

Tinkamas pavyzdys, padedantis suvokti, kaip veikia valdymas neigiamu grįžtamuoju ryšiu, yra namo šildymo sistemos valdymas termostatu. Per neigiamą grįžtamąjį ryšį kambario temperatūra gali būti palaikoma gana siaurose ribose su nedideliu nukrypimu į abi puses nuo vidurkio.

Teigiamas grįžtamas ryšys 
Organizmuose panaudojamas ir teigiamas grįžtamas ryšys. Sistemoje su šiuo ryšiu nukrypimas nuo normos priverčia sistemą nuo normos nukrypti dar labiau. Pavyzdžiu gali būti žmogus, bijantis širdies priepuolio. Pajutęs, kad širdies ritmas padažnėjęs, jis puola skaičiuoti pulsą. Aptikęs, kad pulsas padažnėjęs, išsigąsta, kad su širdimi kažkas netvarkoje. Dėl išgąsčio išsiskiria adrenalinas, kuris širdies ritmą dar padidina. Dar sykį pasiskaičiavęs pulsą išsigąsta dar labiau, dėl ko išmetama dar daugiau adrenalino, ir širdies ritmas dar padažnėja…

Teigiamas grįžtamas ryšys paprastai sistemą išmuša iš homeostazės būsenos

Homeostazė kitur 
Homeostazė aptinkama daugelyje biosistemų, pradedant nuo ląstelių ir baigiant visa biosfera. Žinomiausia homeostazė atmosferoje – deguonies ir anglies dioksido koncentracijų palaikymas.

Fiziologija
Kibernetika
Švenčiuliškiai

Švenčiuliškiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, kairiajame Nevėžio krante, rytiniame Krekenavos pakraštyje, prie kelio .

Yra kapinaitės (su knygnešių, savanorių, partizanų kapais), senosios Krekenavos žydų kapinės. Auga saugoma Švenčiuliškių pušis.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Kama (durklas)

Kama – Kaukazo tautų durklas tiesia plačia apie 35 cm ilgio dviašmene geležte su grioveliu, be skersinio. Rankena viršuje ir apačioje platėja, sudarydama viršuje nežymią gardą, apačioje – buoželę. Geležtė primena škotiško dirko geležtę.
Rankena būna raginė, medinė ar kaulinė. Makštis dažniausia medinė, aptraukta oda ar apkaustyta metalu. Kamos paprastai gausiai inkrustuojamos, neretai – auksu ir sidabru, kartais – ir pusbrangiais akmenimis ar brangakmeniais.

Rusiškai ir angliškai neretai vadinamas kinžalu (, ), bet tas pavadinimas nėra visiškai teisingas, kadangi  – bet koks durklas, o pats žodis kilęs, spėjama, iš tiurkų kalbų (pvz., , ), kur reiškė įvairius durklus. 
Pavadinimas kama kilęs iš adygų kalbos.

Nuorodos 
 Senovinis šaltasis ginklas kama – Друзья :: Оружие :: Холодное :: Старинное :: Кама 
 Kazokų durklai [straipsnyje aprašytos ir nuotraukose pateiktos kazokų gamintos kamos, vienoje nuotraukoje – bebutas] – Казачьи кинжалы 

Durklai
Gruzijos kultūra
Vaišvilčiai I

Vaišvilčiai I (arba tiesiog Vaišvilčiai) – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Molainių, prie kelio .

Netoliese įsikūrę Vaišvilčiai II.

Istorija 

Vaišvilčiai (Waysevilte), kaip minima Hermano Vartbergiečio Livonijos kronikoje, 1372 m. buvo nuniokoti kryžiuočių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Seišelių kalnas

Seišelių kalnas () – aukščiausia Seišelių salyno vieta. Aukštis siekia 905 m. Tai granitinis kalnas, iškilęs Mahės salos pietuose. Kalną supa tropiniai miškai, 1979 m. įtraukti į 3045 ha Seišelių kalno nacionalinį parką.

Išnašos 

Afrikos kalnai
Seišelių geografija
Besarabija (Šiauliai)

Besarabija – Šiaulių miesto dalis, atsiradusi XIX a. antroje pusėje pradėjus statyti amatų dirbtuves ir gyvenamuosius namus piečiau 1871 m. atidaryto Liepojos-Romnų geležinkelio.

Geografija 

Besarabija buvo vadinama beveik visa pietinė miesto dalis nuo geležinkelio iki Verdulių kaimo rytuose ir iki dab. Gardino gatvės pietuose. Kairiojoje kelio pusėje buvo Didžiųjų Žaliūkių ir Aukštabalio kaimai. Besarabijos rajonas – buvusi Didžiųjų Žaliūkių kaimo dalis prie naujojo Tilžės kelio pradėjo statytis, kai jame rėžinius žemės sklypus gavo 1876 m. Serbijos-Turkijos karo savanoriai ir 1877-1878 m. Rusijos-Turkijos karo dalyviai, kovoję Besarabijos, kaip tada buvo vadinama Moldova, fronte.

Vėliau šis pavadinimas prigijo ir melioratorių gyvenvietei dešiniojoje kelio pusėje, kol joje 1965 m. buvo pradėti statyti daugiabučiai gyvenamieji namai. Juose po 1966 m. žemės drebėjimo Taškente buvo apgyvendinta keliolika namų netekusių šeimų. Nuo tada ši miesto dalis, dažnai ir oficialiai vadinama Taškentu. Kai 1982–1990 m. statant naują raudonų plytų gyvenamąjį rajoną, senasis 20 sklypų rėžinis kaimas buvo sunaikintas, Besarabijos pavadinimas vartojamas vis rečiau.

Istorija 

Rajono šiaurinė dalis, nutiesus geležinkelį tapo pramonine. Joje 1882 m. buvo pastatyta kalvė, vėliau lentpjūvė. 1895 m. pradėjo veikti Leono (Leibos) Kagano vinių fabrikėlis. Po Pirmojo pasaulinio karo įkurtas D. Grinbergo vinių ir vielos fabrikas, 1940 m. nacionalizuotas, kurio bazėje 1951 m. pradėta kurti dviračių, vėliau dviračių – variklių gamykla „Vairas“ (nuo 1993 m. UAB Baltik vairas). Didėjant pervežimų geležinkeliu įrengta vagonų pakrovimo stotis ir vagonų remonto dirbtuvės, kurios Pirmojo pasaulinio karo metais perkeltos į kitą geležinkelio pusę. Vėliau pastatytos brolių Gordonų plytinė ir lentpjūvė.

Pačiame Besarabijos kaime buvo trys parduotuvės, kuriose buvo galima nusipirkti žibalo, cukraus ir kitų smulkių prekių. Buvo dvi kalvės – Šležo ir Baltoji, keptos bandelės ir „barankos“. 

Gyvenamųjų namų statyba išilgai Tilžės g. paspartėjo tik 1938 m. Antrojo pasaulinio karo metais rajone buvo rusų belaisvių koncentracijos stovykla, kelis tūkstančius badu numarintų tarybinių karo belaisvių 1941–1942 m. žiemą hitlerininkai palaidojo rytiniame rajono pakraštyje.

Šaltiniai 

Šiaulių miesto dalys