joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lydiminė žemdirbystė

Lydiminė žemdirbystė – vienas iš primityviųjų žemdirbystės metodų, vykdomas miškingose vietovėse: miškas išdeginamas, o jo vietoje auginami kultūriniai augalai.

Žemdirbystei skirtame plote (lydime) medžiai iškertami arba sudžiovinami, pažeidus žievę. Po metų teritorija būdavo padegama, o augalai sodinami tiesiai į pelenus. Pirmasis derlius būna geras, be to, nereikia apdirbinėti žemės. Tačiau kitais metais norint gauti derlių jau reikia žemę įdirbti. Per 2–3 metus lydimo dirva nualinama, todėl plotas paliekamas, kol vėl užaugs mišku. Antrinio miško plotuose išdeginami ne tik krūmai, bet ir pelkės, velėna. Kadangi lydimą tenka keisti dažnai, lydimine žemdirbyste užsiimantys žemdirbiai turi nuolat keisti gyvenamąją vietą.

Eurazijos miškuose lydiminė žemdirbystė pradėta naudoti neolite, vėliau daugelyje regionų ją pakeitė trilaukė žemdirbystė, tačiau atokiuose kalnų rajonuose tebepraktikuota iki XIX a. pab. (Ardėnuose, Korsikoje, Suomijoje). Šis žemdirbystės metodas tebepraktikuojamas daugelyje tropinių miškų: Amazonijoje, Pietryčių Azijoje, Naujojoje Gvinėjoje, Centrinėje Afrikoje.

Lydiminė žemdirbystė yra neproduktyvi, lyginant su kitomis žemdirbystės formomis. Trūkstant žemės, neretai išdeginama per dažnai ar per daug, todėl prastėja miškų kokybė, nyksta augalų ir gyvūnų buveinės, prasideda erozija, ekologinė bendrija nebeatsistato. 

Lietuvoje buvo paplitusi geležies amžiuje, VI–V amžiuje pr. m. e. Ji pakeitė kaplinę žemdirbystę, kurią vėliau pakeitė dirvoninė žemdirbystė. Lydimuose javai buvo auginami 3–4 metus. Žemei nusialinus lydymuose išplisdavo piktžolės. Laukas būdavo nedirbamas 20–30 metų. Iš pradžių jis būdavo šienaujamas, ganomas, vėliau apželdavo krūmais ir medžiais. Per tą laiką dirvos derlingumas pamažu atsistatydavo ir tokį lauką vėl buvo galima naudoti javams auginti.

Šaltiniai

Literatūra 
 Žemdirbystė. Vadovėlis. Aleksandro Stulginskio universitetas. 2013 m.

Žemės ūkis
Jurbarko valsčius

Jurbarko valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio vakarų Lietuvos teritorijoje, dešiniajame Nemuno krante. Centras – Jurbarkas. 2018 m. išleista Jurbarko valsčiaus kronika.

Istorija 

Valsčius minimas dar 1561 m.

Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Jurbarko rajonui (16 apylinkių).

|-
| 1923 m. || 324 || 10.344 || 2001 || ||
|-
| 1949-01-01  || 326 || || || 16 apylinkių 
|}

Suskirstymas

XIX a. valsčiaus kaimai skirstėsi į 5 seniūnijas. Ši sistema buvo nustatyta 1872 m. Tos seniūnijos ne tik teritoriškai, bet ir priklausomybe – vienos priklausė valstybei, kitos žemvaldžiams bajorams (iki valstiečių reformos).

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1873 || Paantvardys || Jurgis Baltrušaitis, poetas || 1944
|-
| 1892 || Lukšiai || Antanas Giedraitis-Giedrius, rašytojas, pedagogas || 1977
|-
| 1892 || Rotuliai || Kazimieras Ambrozaitis, filosofas || 1957
|-
| 1894 || Juodaičiai || Antanas Jokimas, architektas || 1964
|-
| 1894 || Smukučiai || Antanas Tamošaitis, teisininkas || 1940
|-
| 1906 || Klišiai || Juozas Gustas, kunigas || 1958
|-
| 1910 || Geišiai || Petronėlė Bernadišienė, kalbininkė || 1993
|-
| 1912 || Žindaičiai || Vladas Baltrušaitis, muzikas || 1975
|-
| 1920 || Smukučiai || Elena Červinskienė, literatūrologė || 2003
|-
| 1921 || Dainiai || Jonas Macaitis, leksikografas || 1989
|-
| 1928 || Paskynai || Antanas Barčas, aktorius || 1990
|-
| 1929 || Rotuliai || Elzė Galnaitytė, kalbininkė ||
|-
| 1932 || Kalnėnai || Antanas Kaminskas, technologas || 2010
|-
| 1933 || Kuturiai || Jonas Juškaitis, poetas || 2019
|-
| 1933 || Jerubiškiai || Bronislovas Martinkus, ekonomistas ||
|-
| 1938 || Žvirblaukys || Jonas Ambrukaitis, pedagogas || 
|-
| 1938 || Skirsnemunė || Juvencijus Deikus, inžinierius mechanikas ||
|-
| 1938 || Kažemėkai || Juozapas Edvardas Misevičius, matematikas ||
|-
| 1943 || Naujasodžiai || Eugenijus Algimantas Bagdanskis, inžinierius ||
|-
| 1943 || Kuturiai || Viktoras Blažys, karininkas ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Jurbarko apskrities valsčiai
Raseinių apskrities valsčiai
Berznyko valsčius

Berznyko valsčius (; ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Valsčiaus centras – Berznykas.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Seinų apskričiai, Suvalkų gubernijai.

Atkurtas apie 1900 m. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Po karo iki 1925 m. sausio 1 d. buvo Seinų apskrityje, vėliau iki II pasaulinio karo Suvalkų apskrityje. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 26 kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius įėjo į Balstogės vaivadijos Seinų apskritį. 1975 m. birželio 1 d. tapo Suvalkų vaivadijos dalimi. 1976 m. liepos 1 d. valsčius buvo panaikintas, o jo kaimai prijungti prie Seinų ir Gibų valsčių.

Gyvenvietės 

 Alnai
 Alnukai
 Aradnykai
 Basiai
 Berznykas
 Berznyko Palivarkas
 Beržalapiai
 Dubava
 Dvarčėnai
 Kreiviniai
 Morkiškė
 Počkūnai
 Podliaskiai
 Pulkotai
 Rakelija
 Stabingis
 Vygrėnai
 Žagariai ir kt.
</div>

Tautinė ir religinė sudėtis 

Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą valsčiuje gyveno 3 272 gyventojai, kurių tautinė sudėtis atrodė taip:

 Lenkai – 77,9% (2 549);
 Lietuviai – 15% (491);
 Rusai – 6,9% (226);
 Gudai – 0,18% (6).

Religinė sudėtis atrodė taip:

 Katalikai – 91,8% (3 004);
 Sentikiai – 7,1% (235);
 Judėjai – 0,5% (17);
 Protestantai – 0,3% (12);
 Stačiatikiai – 0,12% (4).

Nuorodos 

 Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów 1933 m.
 Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m., PRL, GUS, Warszawa
 1924 m. valsčiaus perkėlimo į kitą apskritį įstatymas (lenk.) 
 1954 m. valsčiaus panaikinimo įstatymas (lenk.) 
 1955 m. valsčius priskirtas Balstogės vaivadijai (lenk.) 
 1972 m. Lenkijos valsčių atkūrimo įstatymas (lenk.) 
 1975 m. valsčiaus perkėlimo į Suvalkų vaivadiją įstatymas (lenk.) 
 1976 m. valsčiaus panaikinimo įstatymas (lenk.)

Šaltiniai 

Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Buvę Balstogės vaivadijos valsčiai
Buvę Suvalkų vaivadijos valsčiai
Seinų apskrities valsčiai
Buvę Suvalkų apskrities valsčiai
Šilumvežis

Šilumvežis – lokomotyvas, kuriame sumontuotas vidaus degimo variklis. Šilumvežiai pakeitė garvežius šeštajame XX amžiaus dešimtmetyje.

Traukinio įsibėgėjimo, stabdymo metu varančiai sistemai tenkančios jėgos pernelyg didelės, kad tiktų įprastinė pavarų dėžė. Dažniausiai šilumvežio vidaus degimo variklis suka elektros generatorių, kuris maitina ratus varančius elektros variklius. Šie varikliai panaudojami ir stabdymui. Stabdymo metu elektros variklių (kurie tuomet veikia kaip generatoriai) pagaminta elektros energija retais atvejais gali būti kaip nors panaudojama, tačiau dažniausiai šilumvežiai turi rezistorių bloką jai tiesiog išsklaidyti šilumos pavidalu.

Gali būti taip pat hidraulinė pavara, praeityje bandyti ir kitokie sprendimai.

Sunkesni traukiniai gali būti traukiami dviejų ar daugiau lokomotyvų. Šie lokomotyvai dažniausiai sujungiami taip jog mašinistas iš vienos kabinos gali valdyti visus. Pasitaiko (labiau Amerikoje) kabinos neturinčių lokomotyvų kurie kelyje valdomi tik iš kito lokomotyvo, o patys vieni išvis negali važiuoti, arba gali tik lėtai (stoties ribose). Amerikoje taip pat daugiau vieną kabiną teturinčių lokomotyvų – dauguma Europoje naudojamų lokomotyvų turi dvi kabinas (keičiant važiavimo kryptį, nebūtina apsisukti).

Vačiuojant nedideliu greičiu, lokomotyvo jėgainė gali pagaminti daugiau elektros energijos nei elektros varikliai geba suvartoti. Jei tai pasitaiko dažnai, naudojami „šliužai“ () – tik ratų varančiuosius variklius turintys lokomotyvo priedai be jėgainės. Jie gali būti specialiai taip pagaminti bet dažnai taip pat perdirbami iš senų lokomotyvų kurių jėgainė susidėvėjusi.

Lietuvoje dažniausiai naudojami šie šilumvežiai:
Magistraliniai krovininiai:
 M62
 2M62
 ER20

Manevriniai (sąstatams kelynuose formuoti, nedideliems atstumams traukti):
 TEM2
 TGK2
 ChME3

Keleiviniai:
 TEP60
 TEP70
 TEP70BS

Lokomotyvai
Čatal Hiujukas

Čatal Hiujukas () – neolito miestas Turkijoje Anatolijos plokščiakalnio pietuose, 50 km į pietus nuo Konijos. Įkurtas derlingajame pusmėnulyje apie 7400 m. pr. m. e. ant dviejų paupio kalvų, 1000 m aukštyje. Jame gyveno iki 8000 žmonių. Apie 5650 m. pr. m. e. statyti paskutiniai statiniai. Čatal Hiujukas laikomas vienu didžiausių ikiantikinio pasaulio miestų. 2012 m. ši archeologinė vietovė įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Miestą 1958 m. atrado ir 1961–1965 m. kasinėjo Džeimsas Melartas. Nuo 1993 m. tiria tarptautinė archeologų ekspedicija (vadovas I. Haderis). Kol kas tik nedidėlė senovinio miesto dalis yra ištyrinėta. Rasta 13 kultūrinių sluoksnių su namų ir šventyklų liekanomis, sienų tapybos fragmentų, reljefų ir skulptūrų, kulto ir buities reikmenų.

Namai buvo sustatyti vienas šalia kito, be durų, į namą buvo patenkama pro angą stoge. Namų karkasai ręsti iš rąstų, sienos glaistytos moliu, stogai plokšti. Būstai panašaus dydžio, turėjo vieną pagrindinį kambarį su židiniu ir krosnimi bei keletą kitų patalpų, sienos 50 cm storio, namai 2,5 m aukščio. Juose apsistodavo nuo 5 iki 10 žmonių. 

Čatal Hiujuke buvo apdirbamas varis, švinas, klestėjo amatai. Gyventojai prekiavo su Anatolijos miestais, vertėsi žemdirbyste (sėjo kviečius ir miežius, ankštinius augalus), gyvulininkyste (laikė avis ir ožkas), medžiokle, rankiojimu (obuoliai, migdolai, pistacijos). Tiek sienų tapyba, tiek aptikti taurų, elnių, šernų kaulai byloja apie medžioklės svarbą miestelėnų gyvenime. Manoma, kad gyvulininkystė ir žembdirbystė buvo pagrindinis prasimaitinimo šaltinis. Vietovei buvo būdingi poplūdžiai, palankios sąlygos dirbamų laukų drėkinimui. Laikui bėgant upė išdžiuvo.

Mirusiuosius laidojo namuose po grindimis, prieš tai jų kūnus palikdavo ant pakylos ar medinio bokšto, kad paukščiai sulestų audinius ir vidaus organus. Šventyklose rasta palaidotų moterų, apibertų ochra. Šventyklų vidinės sienos buvo ištapytos įvairių spalvų piešiniais (daugiausia mitologinės scenos ir simboliai), puoštos gipso reljefais ir bukranijais; išliko 140 sienų 12–18 m ilgio piešinių. Gausiai aptikta deivės statulėlių ir amuletų (daugiausia varlės ir rupūžės pavidalu), įvairių figūrėlių, moters krūtų reljefų iš marmuro, alebastro, žalio akmens, dramblio kaulo ir molio. Rasta audimo ir verpimo įrankių iš kaulo, dalis jų su ornamentais, išliko kilimų, krepšių įspaudų molyje, nepuoštų indų. Iš ginklų aptinkami vėzdai, strėles, ietys su obsiadinio antgaliais, buožėmis.

Šaltiniai 

Neolitas
Turkijos istoriniai miestai
Blidinjė

Blidinjė (, ) – ežeras Bosnijos ir Hercegovinos pietvakariuose, Dugogo lauke, 1184 m aukštyje virš jūros lygio. Tai yra didžiausias kalnų ežeras šalyje. Ilgis 2,5 km, plotis iki 2,1 km. Gylis siekia 3 m. Vandens skaidrumas – 1,5 m. Ežerą maitina tirpstantys aplinkinių kalnų (Čvrsnicos, Vranos) sniegynai. Blidinjės ežeras pasiekiamas iš Posušjės arba Jablanicos.

1995 m. ežeras ir jo apylinkės paskelbtos Blidinjės nacionaliniu parku.

Bosnijos ir Hercegovinos geografija
Europos ežerai
Biržų valsčius

Biržų valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje, pasienyje su Latvija. Centras – Biržai, kurį laiką – Medeikiai.

Istorija

Valsčius įkurtas 1861 m. 1905 m. Biržų valsčiaus valstiečiai, reaguodami į Didžiojo Vilniaus seimo nutarimus, susirinkę nutarė:
 Valdžiai jokių mokesčių nemokėti.
 Dabartinius mokytojus pašalinti ir į jų vietą pasamdyti kitus.
 Seną valsčiaus teismą pakeisti kitu.
 Atsisakyti vežioti caro valdžios paštą.
 Į kariuomenę jaunuolių neleisti.
 Į jokias valdžios įstaigas nesikreipti ir su valdžios paskirtais valdininkais jokių reikalų neturėti.

1923 m. valsčiui priklausė 214 gyvenamųjų vietovių. 1947 m. dalis teritorijos perduota Parovėjos valsčiui. Biržų valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Biržų rajonui (7 apylinkės).

|-
| 1923 m.  || 499 || 12 961 || 2826 || ||
|-
| 1949-01-01  || 209 || || || 7 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1795 || Neciūnai || Kazimieras Kristupas Daukša, kalbininkas || 1865
|-
| 1818 || Astravas || Stepas Jurevičius, tautodailininkas || 1893
|-
| 1843 || Mažutiškiai || Stanislovas Dagilis, poetas || 1915
|-
| 1871 || Vaitkūnai || Povilas Jakubėnas, knygnešys || 1953
|-
| 1873 || Kratiškiai || Jonas Baronas, pedagogas, gamtininkas || 1952
|-
| 1893 || Iškonys || Kazys Ladiga, karininkas || 1941
|-
| 1896 || Beržiniai || Julius Janonis, poetas || 1917
|-
| 1900 || Meškalaukis || Antanas Breimelis, karininkas || 1950
|-
| 1904 || Šlepščiai || Jonas Dagys, ekonomistas || 1983
|-
| 1905 || Šlepščiai || Jokūbas Dagys, skulptorius, poetas || 1989
|-
| 1907 || Kilučiai || Stasys Krikščikas, agronomas || 1993
|-
| 1909 || Deikiškiai || Antanas Kučas, dailininkas || 1989
|-
| 1912 || Pauperiai || Otilija Kaluževičienė, cirko artistė ||
|-
| 1914 || Ruobežiai || Jonas Kalvanas, vyskupas || 1995
|-
| 1943 || Ageniškis || Vladislovas Ivaška, fizikas ||
|}

Šaltiniai 

Biržų apskrities valsčiai
Panevėžio apskrities valsčiai
Joniškėlio valsčius

Joniškėlio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Joniškėlis.

Istorija 

Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo, panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Joniškėlio rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 m. || 192 || 6322 || 1369 || ||
|-
| 1949-01-01  || 197 || || || 10 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1861 || Vildūnai || Antanas Bizauskas, kunigas, knygnešys || 1937
|-
| 1872 || Dovydai || Julijonas Lindė-Dobilas, kunigas, rašytojas || 1934
|-
| 1883 || Dzvanapolis || Romanas Chodakauskas, karininkas || 1932
|-
| 1893 || Gustoniai || Antanas Stapulionis, karininkas || 1978
|-
| 1894 || Gailioniai || Petras Genys, karininkas || 1969
|-
| 1896 || Dovydai || Petras Būtėnas, kalbininkas || 1980
|-
| 1902 || Pažąsai || Pranciškus Masilionis, kunigas, poetas || 1980
|-
| 1905 || Švobiškis || Liubomiras Laucevičius, gydytojas || 1993
|-
| 1906 || Pantakoniai || Stasys Antanas Bačkis, diplomatas || 1999
|-
| 1907 || Vildūnai || Stasys Vasauskas, inžinierius || 2001
|-
| 1915 || Dovydai || Julijonas Būtėnas, žurnalistas || 1951
|-
| 1932 || Senkoniai || Zenonas Bajoriūnas, pedagogas, psichologas || 2011
|-
| 1935 || Stipinai || Juozas Čelkauskas, muzikas ||
|}

Šaltiniai 

Biržų apskrities valsčiai
Pasvalio apskrities valsčiai
Gimtasai kraštas

Gimtasai kraštas – kraštotyros žurnalas, ėjęs 1934–1940 m. Šiauliuose, 1940–1943 m. Kaune, 1943 m. – Vilniuje.

Žurnalas 
Žurnalą leido Šiaulių kraštotyros draugija ir Šiaulių Aušros muziejus, nuo 1941 m. dar ir Lietuvos mokslų akademija. Ėjo 4 kartus per metus. Išėjo 31 nr. (17 sąsiuvinių). Tiražas 1935 m. – 524 egz., 1943 m. – 1000 egz. Nuo 1935 m. Nr. 2 (6) leido priedą „Keliaukime“. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune. 

Žurnalas skelbė archeologijos, etnografijos, istorijos, muziejininkystės, paminklosaugos, tautosakos mokslinius straipsnius ir medžiagą, bibliografiją, kroniką, recenzijas. 

Bendradarbiavo Petras Babickas, Juozas Baldžius (Baldauskas), Vaclovas Biržiška, Balys Buračas, Petras Būtėnas, Marijona Čilvinaitė, Jurgis Dovydaitis, Jurgis Elisonas, Paulius Galaunė, Konstantinas Jablonskis, Juozas Jurginis, Ignas Končius, Antanas Mažiulis, Juozas Mickevičius (1900), Gabrielė Petkevičaitė, Juozas Petrulis, Jonas Puzinas, Vladas Ruokis, Balys Tarvydas ir kiti.

Redaktorius Peliksas Bugailiškis.

Atnaujintas žurnalas leidžiamas nuo 2008 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kraštotyros žurnalai
Lietuvos mokslo spauda
Archeologijos leidiniai
Šiaulių spauda
Šiaulių kraštotyra
Prancūzijos maršalas

Prancūzijos maršalas () – karinis garbės vardas Prancūzijoje, suteikiamas generolams už ypatingus pasiekimus.

Prancūzijos karalystėje, Senosios santvarkos () ir Burbonų Restauracijos () metu, Prancūzijos maršalas buvo vienas iš didžiųjų Prancūzijos karūnos pareigūnų. Napoleono sukurtoje Pirmojoje Prancūzijos imperijoje laipsnis vadinosi Imperijos maršalas ir buvo priskirtas Didiesiems Prancūzijos Imperijos didžiūnams ().

Analogiškas garbės vardas laivyne yra Prancūzijos admirolas.

Atskyrio ženklai 
Prancūzijos maršalo antpetyje yra septynios žvaigždės.

Kitas atskyrio ženklas yra mėlyno ritinio formos maršalo lazda su žvaigždėmis (Prancūzijos karalystėje vietoj žvaigždžių buvo heraldinės lelijos, Napoleono imperijoje – ereliai). Ant lazdos lotyniškas įrašas Terror belli, decus pacis – „Siaubas kare, papuošalas taikoje“.
 
Šeši Prancūzijos maršalai (Biron, Lesdiguières, Turenne, Villars, Saxe ir Soult) buvo gavę dar aukštesnį karinį garbės vardą Prancūzijos generolas maršalas.

Kariniai laipsniai
Prancūzija
Kleopas Vytautas Michalauskas

Kleopas Vytautas Michalauskas (1890 m. spalio 27 d. Telšiai – 1943 m. rugsėjo 27 d. Stolbai, Jakutija) – Lietuvos kariuomenės karininkas, pulkininkas leitenantas.

Biografija 
1916–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1917 m. baigė Konstantino karo mokyklą Kijeve. Grįžęs į Lietuvą nuo 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. sausio – birželio mėn. dirbo Krašto apsaugos ministerijos štabe. 1919 m. birželio mėn. – Lietuvos delegacijos narys per derybas su Lenkijos atstovais Vilniuje ir Gardine Lietuvos-Lenkijos demarkacijos linijai nustatyti. Dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, 1920 m. rugsėjo – gruodžio mėn. buvo jos nelaisvėje. 1920–1926 m. tarnavo artilerijos daliniuose. 1925–1929 m. išklausė Lietuvos universiteto Teisių fakulteto kursą.

1926–1927 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo ypatingųjų reikalų karininkas, 1927–1933 m. – Mažeikių karinės srities viršininkas, 1933–1940 m. Biržų apskrities karinis komendantas, 1935–1940 m. dar ir Biržų šaulių rinktinės vadas. 1930 m. pulkininkas leitenantas.

1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. birželio – gruodžio mėn. Vilkaviškio apskrities karinis viršininkas. 1941 m. birželio mėn. NKVD suimtas, ištremtas į Staro Bardinską (Altajaus kraštas), 1942 m. – į Bykovą (Jakutija). 1943 m. rugsėjo mėn. suimtas, žuvo lageryje.

Įvertinimas 
 1932 m. – Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Šaulių sąjungos nariai
Lietuvos pulkininkai leitenantai
Močiekiai

Močiekiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žiobiškio.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Močiekiuose 1937 m. gimė Lietuvos ekonomistas, kraštotyrininkas Venantas Mačiekus.

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Rokiškio valsčius

Rokiškio valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Rokiškis.

Istorija 

Valsčius minimas nuo 1499 m., kai Ldk Aleksandras savo raštu nustatė valsčiaus ribas. XVI a. pradžioje Rokiškis buvo nedidelio valsčiaus centras, kurio plėtrą skatino Vilniaus–Rygos kelias. Atkurtas XIX a., 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Ragelių valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Obelių rajonui (2 apylinkės) ir Rokiškio rajonui (4 apylinkės).

|-
| 1923 || 319 || 11.125 || 2371 || ||
|-
| 1949-01-01  || 211 || || || 6 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1891 || Nadiejiškis || Jonas Kirlys, pedagogas || 1985
|-
| 1892 || Paupė || Vladas Lašas, gydytojas || 1966
|-
| 1896 || Kuosiai || Matas Mickis, agronomas || 1960
|-
| 1906 || Mitragalys || Antanas Milaknis, veterinaras || 1994
|-
| 1911 || Norkūnai || Antanas Dambrauskas, rašytojas || 1995
|-
| 1917 || Lašai || Jonas Laucė, prozininkas || 2003
|-
| 1919 || Gaidžgalė || Vladas Kavoliūnas, menotyrininkas, dainininkas || 1974
|-
| 1920 || Pagrandžiai || Monika Kriukelienė, tautodailininkė audėja || 
|-
| 1927 || Zyboliai || Vitas Areška, literatūrologas || 2019
|-
| 1927 || Abeliai || Eugenija Butėnienė, archeologė || 1997
|-
| 1928 || Kuosiai || Jonas Čepulis, veterinaras || 
|-
| 1930 || Pagrandžiai || Vytautas Jurkštas, architektas || 1984
|-
| 1933 || Javolinė || Vilius Jasinevičius, fotografas ||
|-
| 1933 || Šilelis || Algirdas Nagelė, matematikas || 2005
|-
| 1933 || Žiobiškis || Elvyra Baltinienė, istorikė ||
|-
| 1937 || Močiekai || Venantas Mačiekus, ekonomistas, kraštotyrininkas ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Rokiškio apskrities valsčiai
Zarasų apskrities valsčiai
Édith Piaf

Edita Piaf (, tikrasis Džovana Gasion, Giovanna Gassion, 1915 m. gruodžio 19 d. Belvilyje – 1963 m. spalio 10 d. Grase) – prancūzų dainininkė. Ji dainavo įtaigiai, emocingai; dainavimą siejo su vaidyba. E. Piaf vaidino ir kino filmuose.

Biografija 
Anot legendos, Edita Piaf gimė 1915 m. gatvėje, o pasaulį išvysti jai padėjo du policininkai. Jos alkoholikė ir prostitutė motina bei keliaujantis cirko akrobatas tėvas negalėjo padėti mergaitei kabintis į gyvenimą, ir jų keliai išsiskyrė. Per II pasaulinį karą E. Piaf su tėvais vėl susitiko. Ji džiaugėsi galėdama padėti tėvui, kuriuo rūpinosi iki pat jo mirties. Tačiau E. Piaf dažnai būdavo kviečiama į barus ar policiją parsivesti girtos motinos. 

E. Piaf tapo viena garsiausių ir populiariausių prancūziškos estrados dainininkių, žinomų visame pasaulyje.

Pasaulyje ji jau buvo žinoma, kai 1951 m. pateko į didelę automobilio avariją. Bandydama palengvinti skausmą gydytojų paskirtu morfijumi ji ėmė smarkiai piktnaudžiauti ir alkoholiu. 

1961 m. praradusi sveikatą ir sukaupusi paskutines jėgas, E. Piaf dar koncertavo Paryžiuje, o po pusantrų metų mirė nuo vėžio. Dėl dainininkės prieštaringai vertinamo gyvenimo Paryžiaus arkivyskupas uždraudė laikyti mišias, tačiau laidotuvių ceremonijoje dalyvavo 40 tūkstančių gerbėjų. Šarlis Aznavūras, kuriam E. Piaf buvo nemažai padėjusi, pasakojo, kad per jos laidotuves pirmą kartą po II pasaulinio karo Paryžiuje teko visiškai sustabdyti eismą.

Per trumpą karjerą E. Piaf susilaukė pasaulinės šlovės, ji buvo mėgdžiojama daugelio pasaulio artistų.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Apie Editą Piaf (anglų k.)
 Editos Piaf dainos (prancūzų k.)
 Editos Piaf nuotraukos

Prancūzijos aktoriai
Prancūzijos dainininkai
Nikolajus Mitkinas

Nikolajus Mitkinas (, g. 1929 m. kovo 13 d. Ivinoje, Leningrado sritis – 1998 m. vasario 9 d.) – sovietinis partinis veikėjas.

Biografija 
1953 m. baigė Karelijos-Suomijos universitetą. Nuo 1954 m. SSKP narys. 1959–1960 m. SSKP Karelijos srities komiteto sektoriaus vedėjas, 1960–1961 m. šio komiteto Politinio švietimo namų vedėjas, skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1961–1963 m. SSKP Petrozavodsko miesto komiteto sekretorius, 1963–1965 m. II sekretorius. 1968 m. baigė Visuomenės mokslų akademiją prie SSKP CK. 1968 m. istorijos mokslų kandidatas. 1968–1969 m. SSKP Karelijos srities komiteto lektorius. 1969–1984 m. SSKP CK instruktorius. 1984–1986 m. sektoriaus vedėjas. 1986–1988 m. LKP CK II sekretorius. Nuo 1986 m. LKP CK ir jo Biuro narys. Nuo 1986 m. LSSR AT deputatas. 

Vadovavo tautinio atgimimo ir demokratinių procesų slopinimo akcijoms. 1988 m. sausio-vasario mėn. kovos su Vasario 16 d. minėjimu operatyvinio štabo vadovas. Nesėkmingai bandė sutrukdyti Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio kūrimuisi, atvirai vadindamas šią organizaciją fašistine ir reikalaudamas mesti iš partijos Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narius.  1988 m. dėl bolševikinių įsitikinimų, vienvaldiškumo, asmeninių ambicijų jo atsistatydinimo reikalavo LSSR mokslų akademijos darbuotojai, Sąjūdžio mitingų dalyviai. 1988 m. rugsėjo 28 d. jo iniciatyva ir LKP CK I sekretoriaus Ringaudo Songailos pritarimu prieš taikaus mitingo Vilniuje dalyvius buvo panaudoti specialūs SSRS vidaus kariuomenės daliniai. 1988 m. spalio mėn. pirmą kartą sovietų okupacijos metais prieš SSKP CK valią LKP CK daugumos narių nutarimu atleistas iš pareigų.

Šaltiniai 

|-

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Anykščių valsčius

Anykščių valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Anykščiai. Dabar valsčiaus teritorijoje yra Anykščių seniūnija.

Istorija

Valsčius minimas nuo XV a. 1516 m. Ldk Žygimantas Senasis Anykščių dvarą ir valsčių su Anykščiais įkeitė Žemaitijos seniūnui ir Anykščių valdytojui Mykolui Kmitai Kuncevičiui už 1000 kapų grašių paskolą. XVI a. valsčiui priklausė Svėdasai ir Rokiškis. 1545 m. buvo sukilę valsčiaus valstiečiai.

Carmečiu valsčius įsteigtas 1861 m. 1923 m. valsčiuje buvo 16 868 ūkiai. 1928 m. Petras Tarasenka valsčiuje pažymėjo radinius iš akmens amžiaus Anykščiuose, lietuvių (aisčių) senkapius Anykščiuose, Barbiškiuose, Semeniškėliuose, Šauliuose, piliakalnius Anykščiuose ir Semeniškėliuose, akmenis Anykščiuose, Puntakiuose, Stakiuose. 1931 m. prie Anykščių valsčiaus prijungtas Andrioniškio valsčius. Anykščių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Anykščių rajonui (13 apylinkių).

|-
| 1923 m. || 219 || 11 196 || 2343 || ||
|-
| 1949-01-01  || 220 || || || 13 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės

1933 m. valsčiuje minimi kaimai:

 Alienikai (Lebdėnai)
 Anykščiai
 Ažugajai
 Ažužeriai
 Bikūnai
 Bučioniai
 Dvarioniai
 Elmininkai
 Elmiškis
 Gyliai
 Gojus
 Grubai
 Jurzdika
 Katleriai
 Kiaušai
 Kirkai
 Kiškeliai
 Klikūnai
 Klimiškiai
 Kūniškiai
 Lagedžiai
 Lebdegėnai
 Liūdiškiai
 Margiai
 Medžioliai
 Meliausiškiai
 Nagurkiškiai
 Naujoniai
 Niuroniai
 Navariškis
 Pagriaužiai
 Pagubris
 Palioniai
 Pavariai
 Pečiuliai
 Penioniai
 Piktagalis
 Puosiniai
 Rubikiai
 Semeniškėliai
 Semeniškiai
 Skapiškiai
 Storiai
 Šauliai
 Šlavėnai
 Užupiečiai
 Vaišviliškiai
 Vaituliškis
 Vykoniai
 Voješiai
 Vozgeliai
 Zablacka (Paneivėnai)
 Žažumbris
</div>

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1835 || Anykščiai || Antanas Baranauskas, poetas, vyskupas || 1902
|-
| 1836 || Liudiškiai || Klemensas Kairys, kunigas, poetas || 1864
|-
| 1849 || Vėjeliškiai || Antanas Karosas, vyskupas || 1947
|-
| 1852 || Katlėriai || Juozas Milašiūnas, knygnešys || 1943
|-
| 1879 ||  Niūronys  || Jonas Biliūnas , rašytojas  || 1907  
|-
| 1882 || Užuožeriai || Antanas Vienuolis, rašytojas || 1957  
|-
| 1892 || Latava || Mikas Masys, literatas || 1973
|-
| 1894 || Slavėnai || Elena Gimbutienė, agronomė || 1982
|-
| 1896 || Liudiškiai || Petras Biržys, literatas, dainininkas || 1970
|-
| 1901 || Kiaušai || Jonas Kuprionis, miškininkas, žurnalistas || 1982
|-
| 1901 || Želtiškiai || Jonas Karvelis, knygų leidėjas || 1988
|-
| 1903 || Luciūnai || Jonas Yla, rašytojas, žurnalistas || 1976
|-
| 1906 || Vajėšiai || Juozas Meškauskas (1906), gydytojas || 2010
|-
| 1909 || Juostininkai || Juozas Baltušnikas, išeivijos veikėjas || 1956
|-
| 1911 || Bečerninkai || Veronika Dagelytė, dainininkė || 1956
|-
| 1923 || Elmininkai || Juozas Bulotas, agronomas || 2001
|-
| 1929 || Ažupiečiai || Algirdas Eduardas Čižas, inžinierius || 2016
|-
| 1929 || Bičionys || Antanas Tyla, istorikas || 2018
|-
| 1938 || Šeimyniškėliai || Stanislovas Kalinka, architektas || 
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Anykščių apskrities valsčiai
Ukmergės apskrities valsčiai
Utenos apskrities valsčiai
Kiaušai

Kiaušai – kaimas Anykščių rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 8 km į rytus nuo Anykščių. Senos kaimo kapinaitės.

Etimologija 

Manoma, jog kaimo pavadinimas XIX a. viduryje kilo nuo čia gyvenusios Kiaušų giminės pavardės. Iki tol, o kartais ir XX a. pradžioje, vietovė buvo vadinama Kaniūkiškiu.

Gyventojai

Žymūs žmonės
 Jonas Kuprionis (1901–1982), miškininkas, pedagogas, žurnalistas.

Šaltiniai 

Anykščių rajono savivaldybės gyvenvietės
Nemunėlio Radviliškio valsčius

Nemunėlio Radviliškio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje, pasienyje su Latvija. Centras – Nemunėlio Radviliškis.

Istorija

Valsčius įkurtas 1919 m., panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Biržų rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 m. || 235 || 7072 || 1675 || ||
|-
| 1949-01-01  || 229 || || || 9 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1883 || Dauguviečiai || Lidija Dauguvietytė, pianistė || 1955
|-
| 1892 || Jasiškiai || Petras Ločeris, fotografas || 1973
|-
| 1893 || Zasiškiai || Juozas Lanskoronskis, karininkas || 1980
|-
| 1909 || Leitiškiai || Andrius Baltinis, kunigas || 1975
|-
| 1910 || Jasiškiai || Jonas Čygas, veterinaras || 1959
|-
| 1911 || Ločiai || Kostas Bėčius, agronomas || 2005
|-
| 1914 || Šniūriškiai || Petras Jašinskas, gydytojas || 1986
|-
| 1922 || Dauguviečiai || Elena Dauguvietytė-Kudabienė, aktorė ir režisierė || 2003
|-
| 1923 || Nausėdžiai || Stasys Briedis, agronomas || 1998
|-
| 1937 || Ločiai || Vilius Vytautas Bėčius, agronomas || 2001
|-
| 1938 || Sklėriškis || Felicijonas Konstantinas Fedaravičius, žurnalistas, poetas ||
|}

Šaltiniai 

Biržų apskrities valsčiai
Sokotra

Sokotra () – Jemeno administruojamas 3 796 km² ploto žemyninės kilmės salynas Indijos vandenyne. Salyną sudaro 4 salos ir jis išsidėstęs tarp Somalio pusiasalio ir Arabijos pusiasalio. Saloms būdinga unikali augalija, dėl kurios jos buvo įtrauktos į pasaulio paveldo sąrašą. Anksčiau salynas buvo priskiriamas Adeno gubernijai, bet nuo 2004 m. jis Hadhramauto gubernijos dalis.

Salyne rastos prieš 1,4 milijono metų gyvavusios kultūros liekanos.

Salos 

Salyną sudaro 4 salos:
 Abd al Kuris
 Darsahas
 Samhahas
 Sokotra
Didžiausia Sokotros salyno sala yra Sokotros sala.

Demografija 

2004 m.  Sokotroje  gyveno 42 842 žmonės. Daugelis gyventojų yra arabai, bet taip pat yra gan plačiai paplitusios afroarabų, somaliečių ir europiečių etninės grupės. Daugelis žmonių yra musulmonai bei vartoja arabų ir sokotros kalbas.

Transportas 
Salyne nėra viešojo transporto, bet jame galima nuomotis automobilius. Sokotros oro uosto lėktuvai skrenda tik į žemyninę Jemeno dalį.

Pasaulio paveldo objektai Jemene
Jemeno geografija
Salynai
Pasaulio paveldo sąrašas
Kelmės valsčius

Kelmės valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Kelmė.

Istorija 

Minimas nuo XIII a., 1567 m. prijungtas prie Kražių valsčiaus. Caro laikais valsčius įkurtas XIX a. pabaigoje. 1947 m. dalis teritorija perduota Liolių valsčiui.

Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 30 d., jo teritorija perduota Kelmės rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 || 414 || 14 711 || 2805 || ||
|-
| 1949-01-01  || 240 || || || 9 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1845 || Pakėvis || Antanas Medekša, 1863 m. sukilimo dalyvis || 1912
|-
| 1880 || Pūčkoriškė || Stanislovas Jokūbauskis, kunigas || 1947
|-
| 1904 || Jukniškė || Juozas Liaudanskis, tautodailininkas, skulptorius || 1989
|-
| 1927 || Varvaliai || Pranas Baltrušaitis, gydytojas ||
|-
| 1929 || Varvaliai || Juozas Baltrušaitis, inžinierius ||
|-
| 1931 || Laugalis || Vytautas Jurevičius, karininkas || 2001
|-
| 1937 || Grimzeliai || Rimantas Dichavičius, fotomenininkas ||
|-
| 1937 || Dievoniai || Vytautas Dudėnas, finansininkas, politikas ||
|-
| 1939 || Beržpelkis || Leonija Kulienė, agronomė ||
|-
| 1940 || Liepynai || Juozas Budraitis, aktorius ||
|-
| 1941 || Laukoduma || Jonas Gudmonas, grafikas ||
|-
| 1942 || Jukniškė || Daliutė Ona Matulaitė, skulptorė ||
|-
| 1949 || Juodlaukis || Kazys Milašius, sporto darbuotojas ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Kelmės apskrities valsčiai
Raseinių apskrities valsčiai
Liudvinavo valsčius

Liudvinavo valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Liudvinavas.

Istorija 

Valsčius įkurtas XVIII a. 1870 m. gegužės 31 d. prie valsčiaus prijungtas Liudvinavas, netekęs miesto teisių, o keli kaimai perduoti Jonų valsčiui, Raudenio valsčiui ir Krosnos valsčiui. Valsčius gyvavo ir nepriklausomybę atkūrusioje Lietuvoje. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Marijampolės rajonui (10 apylinkių).

|-
| 1923 || 91 || 3546 || 682 || ||
|-
| 1949-01-01  || 239 || || || 10 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės 

1923 m. valsčiuje buvo:

 Armoniškiai, k.
 Aštruliai, k.
 Avikilai, k.
 Balaikai, k.
 Baraginė, vs.
 Bukta, k.
 Būriškiai, k.
 Dalginė, k.
 Karalenkė, k.
 Kievinė, k.
 Kirkiliavas, k.
 Kūlokai, k.
 Liucinavas, k.
 Liudvinavas, k.
 Liudvinavas, mstl.
 Paežerėliai, k.
 Pabuktė, k.
 Pasūduonė, k.
 Prodobolė, k.
 Rėderiškiai, k.
 Starabūdiškiai, vs.
 Stebuliškės, k.
 Šilavotas, k.
 Šimuliai, k.
 Tarašiškiai, k.
 Triobiškiai, k.
 Turgalaukis, k.
 Ūdrupis, k.
 Ungurinė, k.
 Žaidogala, k.
 Želsva, k.
</div>

Gyventojai

Tautinė sudėtis 

1923 m. gyveno 3546 žmonės:

 Lietuviai – 88,3% (3132);
 Vokiečiai – 8,7% (309);
 Žydai – 2,39% (85);
 Kiti – 0,56% (20).

Žymūs žmonės 

|-
| 1806 ar 1808 || Kievinė || Antanas Tomas Bukota, filosofas, istorikas || 1876
|-
| 1865 || Stebuliškės || Petras Matulaitis, gydytojas || 1900
|-
| 1875 || Armoniškiai || Jurgis Kubilius, karininkas || 1961
|-
| 1905 || Kūlokai || Kazys Boruta, rašytojas || 1965
|-
| 1914 || Padovinys || Juozas Vincentas Danys, inžinierius || 2005
|-
| 1914 || Zviniškiai || Jonas Kabelka, kalbininkas || 1986
|-
| 1915 || Kūlokai || Jonas Boruta, inžinierius, rezistentas || 1996
|-
| 1917 || Plyniai || Petras Brizgys, chemikas ||
|-
| 1919 || Avikilai || Vytautas Kazlauskas, kunigas || 2008
|-
| 1930 || Kumetiškiai || Rūta Jokubonienė, dailininkė tekstilininkė ||
|-
| 1930 || Ūdrupis || Vytautas Blūšius, dirigentas, kompozitorius || 2019
|-
| 1932 || Liūliškis || Vitas Labutis, kalbininkas ||
|-
| 1946 || Liucinavas || Vytautas Barzdaitis, inžinierius ||
|}

Šaltiniai 

Kalvarijos apskrities valsčiai
Marijampolės apskrities valsčiai
Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Klermonas-Feranas

Klermonas-Feranas () – miestas Prancūzijos centrinės dalies pietuose, Overnė regiono ir Piui de Domo centras. Svarbus transporto centras – per miestą eina Paryžių, Bordo ir Bezjė jungiančios automobilių magistralės, veikia oro uostas. Išplėtota gumos, metalo apdirbimo, mašinų gamybos, farmacijos, elektronikos, siuvimo, maisto pramonė. Veikia du universitetai, observatorija, botanikos sodas. Šalia miesto įkurti keli regioniniai gamtos parkai.

Istorija
Dabartinis miestas susikūrė 1633 m., susijungus dviem miestams. Iki tol labiau buvo žinomas Klermonas – nuo IV a. vyskupijos centras, daugelio sinodų vieta. Klermone popiežius Urbonas II paskelbė Pirmąjį kryžiaus žygį. Nuo XII a. – grafystės sostinė. XIII a. gavo miesto teises. 1551 m. prijungtas prie Prancūzijos.

Architektūra
Išliko senovės Romos pastatų liekanos. XIII–XIV a. Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų katedra, romaninė Dievo Motinos bažnyčia, renesanso rūmai.

Sportas
 Clermont Foot - futbolo klubas.

Miestų partnerystė 
 , Normanas
 , Ovjedas
 , Braga
 , Rėgensburgas
 , Salfordas
 , Aberdynas
 , Gomelis

Nuorodos 
 Oficialus puslapis

Šaltiniai
Zigfrids Mejerovičs

Zigfrids Mejerovičs (; g. 1887 m. vasario 6 d. Durbė – m. 1925 m. rugpjūčio 22 d., šalia Tukumo ) – buvo pirmasis Latvijos užsienio reikalų ministras (nuo 1918 m. lapkričio 29 d. iki 1925 m. sausio 25 d.), o vėliau Latvijos ministras pirmininkas (nuo 1921 m. birželio 19 d. iki 1923 m. sausio 26 d. ir nuo 1923 m. birželio 28 d. iki 1924 m. sausio 26 d.). Zigfrids Mejerovičs buvo Latvijos valstiečių sąjungos narys.

Ankstyvasis gyvenimas 

Zigfrids Mejerovičs gimė žydų gydytojo ir jo žmonos latvės, kuri mirė gimdymo metu šeimoje. Jo tėvas tapo protiškai nesveikas, ir todėl jaunas Zigfrids Mejerovičs užaugo su motinos brolio šeima Sabilėje. Zigfrids Mejerovičs studijavo Rygos technikos universitete.

Privatus gyvenimas ir mirtis 
1910 m. rugsėjo 28 d. Meierovics vedė Anna Fielhold, su kuria susilaukė 3 vaikų – 2 berniukų ir 1 mergaitės – Helmuts, Ruta ir Gunars. 1924 m. vasario 18 d. jie oficialiai išsiskyrė, o 1924 m. birželio 7 d. susituokė su Kristīni Backman . Zigfrīds Anna Meierovics mirė autoavarijoje 1925 m. rugpjūčio 22 d. šalia Tukumo, būdamas 38 metų amžiaus.

Šaltiniai 

|-

Latvijos ministrai pirmininkai
Kanas (Prancūzija)

Kanas – miestas šiaurės Prancūzijoje, Normandijos regiono ir Kalvadoso departamento centras. Uostas šalia Lamanšo sąsiaurio (sujuntas kanalu), prie Orno upės žiočių. Išvystyta metalurgijos, mašinų (Citroën, SAVIEM), tekstilės pramonė.

Yra universitetas, elektronikos, hidrologijos mokslinio tyrimo institutai, didžiausias Prancūzijoje plazmos greitintuvas, Normandijos muziejus, vaizduojamojo meno muziejus, pašto ir ryšių muziejus, Šv. Jurgio bažnyčia (XII–XV a.; tvirtovės vietoje), vienuolynas. Stovi Normandijos kunigaikščio Vilhelmo I Užkariautojo pilis (XI a. ir XIV–XV a., rekonstruota 1961 m.).

Istorija 
XI a. Vilhelmas Užkariautojas Kaną pavertė savo kunigaikštystės sostine, o 1060 m. įsakė pastatyti tvirtovę. 1346 m. Kanas nusiaubtas anglų, 1417–1950 m. jų valdomas. XVII a. pab. Kanas buvo svarbus protestantizmo centras. Per 1789–99 m. Prancūzijos revoliuciją žirondistų judėjimo centras. Per II pasaulinį karą trys ketvirtadaliai miesto sugriauta. 1956–2015 m. Kanas buvo Žemutinės Normandijos administracinio regiono centras.

Sportas 
 SM Caen CBN (futbolas)

Šaltiniai
Naujamiesčio valsčius

Apie valsčių prie Šilutės ir Tauragės žr. Žemaičių Naumiesčio valsčius.

Naujamiesčio valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje, į vakarus nuo Panevėžio. Centras – Naujamiestis.

Istorija 

Valsčius įkurtas XIX a. 2-ojoje pusėje. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujiems Berčiūnų valsčiui ir Sidabravo valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Panevėžio rajonui (7 apylinkės).

|-
| 1923 || 321 || 9311 || 2039 || ||
|-
| 1949-01-01  || 148 || || || 7 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1810 || Naudvaris || Stanislovas Kerbedis, tiltų inžinierius || 1899
|-
| 1892 || Gustonys || Zenonas Bačelis, inžinierius, išeivijos veikėjas || 1973
|-
| 1902 || Sidabravas || Vytautas Alantas, rašytojas, žurnalistas || 1990
|-
| 1913 || Vaišvilaičiai || Antanas Briedelis, inžinierius || 
|-
| 1920 || Kiemėnai || Jonas Šulskis, biologas || 1976
|-
| 1927 || Trakeliai || Algirdas Titus Antanaitis, literatūrologas, poetas || 2003
|-
| 1937 || Vaišvilaičiai || Česlovas Edvardas Ladukas, ekonomistas  || 
|-
| 1938 || Gastupys || Edmundas Leparskas, inžinierius || 
|-
| 1942 || Berčiūnai || Algis Povilas Kasperavičius, istorikas || 2022
|-
| 1942 || Naujamiestis || Albertas Čaplinskas, informatikas || 2021
|-
| 1946 || Naujamiestis || Angelė Kaulakienė, kalbininkė ||
|}

Šaltiniai 

Panevėžio apskrities valsčiai
Švedukalnis

Švedukalnis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybės šiaurės rytuose, 3 km į šiaurę nuo Skapiškio.

Istorija

Apie 1900 m. kaimas vadinosi Totoriškiais.

Gyventojai

Žymūs žmonės
 Elena Kubiliūnaitė-Garbačiauskienė (1900–1997), sportininkė.
 Petras Kubiliūnas (1894–1946), karininkas.

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Žiogai (Kupiškis)

Žiogai – viensėdis Kupiškio rajono savivaldybėje.

Istorija

XIX a. pabaigoje minimas Žiogų dvaras.

Gyventojai

Žymūs žmonės
 Jadvyga Kutkuvienė (1898–1984), dainininkė.

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Skapiškio valsčius

Skapiškio valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Skapiškis.

Istorija 

Įkurtas XIX a. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., valsčiaus teritorija perduota Kupiškio rajonui (4 apylinkės) ir Pandėlio rajonui (3 apylinkės).

|-
| 1923 || 190 || 5610 || 1196 || ||
|-
| 1949-01-01  || 182 || || || 7 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas 

Tarpukariu buvo Stukonių ir kitos seniūnijos.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1887 || Bajorai || Antanas Merkys, Lietuvos premjeras || 1955
|-
| 1892 || Kreipšiai || Petras Gužas, karininkas || 1945
|-
| 1893 || Laibiškiai || Stasys Pundzevičius, karininkas || 1980
|-
| 1894 || Švedukalnis || Petras Kubiliūnas, karininkas || 1946
|-
| 1898 || Žiogai || Jadvyga Kutkuvienė, dainininkė || 1984
|-
| 1926 || Vėželiai || Leonas Kadžiulis, agronomas || 
|-
| 1927 || Puožas || Alfonsas Merkys, botanikas ||
|-
| 1927 || Šiliškiai || Edvardas Danilevičius, veterinaras || 
|-
| 1929 || Čivai || Vytautas Merkys, istorikas ||
|-
| 1933 || Eičionys || Julijonas Jonas Kaladė, fizikas ||
|-
| 1936 || Vaduvos || Žymantė Jonuškaitė, skulptorė || 2001
|-
| 1941 || Užumiškis || Rimantas Baleišis, zoologas ||
|}

Šaltiniai 

Kupiškio apskrities valsčiai
Rokiškio apskrities valsčiai
Zarasų apskrities valsčiai
Linkuvos valsčius

Linkuvos valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Linkuva.

Istorija

Valsčius įkurtas 1861 metais. 1863 m. sukilimo metu valsčiaus valdybą užpuolė ir nusiaubė P. Bagdonavičiaus būrys.

Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Linkuvos rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 m. || 234 || 9089 || 1863 || ||
|-
| 1949-01-01  || 218 || || || 10 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Tautinė sudėtis

1923 m. gyveno 9089 žmonės:

 Lietuviai - 90,45% (8221);
 Žydai - 6,88% (625);
 Latviai - 1,85% (168);
 Lenkai - 0,21% (19);
 Rusai - 0,14% (13);
 Vokiečiai - 0,14% (13);
 Kiti - 0,33% (30).

Žymūs žmonės 

|-
| ~1810 || Kompanščiznos dvaras || Vincentas Landsbergis, bajoras, Gabrieliaus Landsbergio-Žemkalnio tėvas || 1857
|-
| 1841 || Pušynė || Povilas Bagdonavičius, 1863 m. sukilimo veikėjas || 1863
|-
| 1879 || Sprakšiai || Juozas Kraucevičius, karininkas || 1964
|-
| 1883 || Sprakšiai || Jonas Kraucevičius, karininkas || 1964
|-
| 1885 || Titoniai || Baltrus Atkočiūnas, karininkas, gydytojas || 1974
|-
| 1895 || Plikeliai || Eduardas Jatulis, diplomatas || 1956
|-
| 1900 || Puodžiūnai || Jonas Bučas, ekonomistas || 1973
|-
| 1903 || Oniūnai || Juozas Dauparas, agronomas || 1970
|-
| 1904 || Gudžiūnai || Juozas Kaškelis, ekonomistas || 1986
|-
| 1912 || Ruponiai || Alfonsas Motiejūnas, tapytojas || 1979
|-
| 1927 || Gaižūnai || Aldona Gaigalaitė, istorikė ||
|-
| 1928 || Rimkūnai || Raimundas Arnas Dineika, architektas || 2006
|-
| 1928 || Gaižūnai || Nijolė Gaigalaitė, skulptorė ||
|-
| 1933 || Gaižūnai || Algirdas Gaigalas, geologas || 2009
|}

Šaltiniai 

Joniškio apskrities valsčiai
Panevėžio apskrities valsčiai
Šiaulių apskrities valsčiai
Pumpėnų valsčius

Pumpėnų valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Pumpėnai.

Istorija 

Valsčius įkurtas XIX a. 1923 m. Pumpėnų valsčius jungė 128 vietoves, 1271 ūkį ir 8224 gyventojus. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Joniškėlio rajonui (11 apylinkių).

|-
| 1923 m. || 208 || 8224 || 1759 || || 128 vietovės
|-
| 1949-01-01  || 182 || || || 11 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1817 || Birželiai || Rozalija Jasienskytė-Landsbergienė, Gabrieliaus Landsbergio-Žemkalnio motina || 1904
|-
| 1852 || Birželiai || Gabrielius Landsbergis-Žemkalnis, dramaturgas, teatro veikėjas, publicistas, draudžiamos lietuviškos spaudos platintojas || 1916
|-
| 1881 || Paliukai || Juozas Zikaras, skulptorius || 1944
|-
| 1894 || Akmenytė || Alfonsas Jurskis, radiotechnikas || 1966
|-
| 1896 || Vilkiškiai || Bronius Gertus, karininkas || 1973
|-
| 1907 || Stebeikėliai || Bernardas Brazdžionis, poetas || 2002
|-
| 1907 || Stanioniai || Kazimieras Barėnas, rašytojas, vertėjas || 2006
|-
| 1912 || Sereikoniai || Juozas Jankus, scenografas || 1999
|-
| 1916 || Puodžiūnai || Antanas Strabulis, literatūrologas, redaktorius || 1999
|-
| 1928 || Kalnas || Jonas Aničas, istorikas || 2022
|-
| 1938 || Dirvonai || Ona Gaučienė, agronomė ||
|-
| 1940 || Talkoniai || Stanislova Domarkienė, gydytoja || 2015
|}

Šaltiniai 

Biržų apskrities valsčiai
Panevėžio apskrities valsčiai
Pasvalio apskrities valsčiai
Marijampolės valsčius

Marijampolės valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Marijampolė.

Istorija 

Marijampolės valsčius sudarytas 1931 m. sausio 1 d. iš Šunskų valsčiaus ir Kvietiškio valsčiaus. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Šunskų valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Marijampolės rajonui (11 apylinkių).

|-
| 1949-01-01  || 139 || || || 11 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1864 || Netičkampis || Juozas Matulaitis, knygnešys || 1946
|-
| 1903 || Trakiškiai || Juozas Ambrazevičius-Brazaitis, pedagogas, rezistentas || 1974
|-
| 1904 || Degučiai || Kazys Katilius, gydytojas || 1976
|-
| 1906 || Meškučiai || Stasys Barzdukas, išeivijos veikėjas || 1981
|-
| 1910 || Igliauka || Viktoras Katilius, rašytojas, vertėjas || 1993
|-
| 1916 || Igliauka || Juzefa Katiliūtė, tapytoja ||
|-
| 1918 || Balsupiai || Pranas Brazys, vyskupas || 1967
|-
| 1925 || Puskelniai || Vytautas Lelešius, veterinaras ||
|-
| 1931 || Degučiai || Sigitas Juozas Katilius, architektas ||
|-
| 1940 || Tarpučiai || Juozapas Romualdas Bagušauskas, istorikas ||
|}

Šaltiniai 

Marijampolės apskrities valsčiai
Katinų akmuo

Katinų akmuo (arba Sedeikių akmuo) – mitologinis akmuo Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Katinų vienkiemio (Andrioniškio seniūnija), 1,05 km į šiaurės vakarus nuo tilto per Pelyšą kelyje , 0,7 km į rytus nuo Sedeikių dvaro sodybos, Pelyšos dešiniajame krante, Pavarių girininkijos, 139 kvartalo šiaurės rytinėje dalyje, Anykščių miškų urėdija. Įtrauktas į Kultūros paveldo registrą (unik. kodas ).

Pasiekiamas einant Pelyšos pakrante per tankius krūmus ir medžių išvartas. Kelio nuorodų, takų vedančių link objekto nėra. Akmuo stūkso kiek praretintame nuo krūmokšnių plote. Sunkiai surandamas. Orientyrai: prie akmens auga tankus sodintas eglynas, kitoje upelio pusėje, už 50 m tarp lapuočių įsiterpusi išskirtinio storio pušis.

Akmuo 

Katinų akmuo yra rausvas granitas, apvalus, 1,1 m skersmens, 0,35 m iškilęs virš žemės. Jo šonuose (vienas nuskeltas) yra vertikalūs grioveliai, viršuje – iškalta rakto skylės pavidalo 72 cm ilgio, 0, 4 cm gylio ir 22–31 cm pločio įduba.

1975 m. aplink akmenį Istorijos institutas (tyrimų vadovas Vytautas Urbanavičius) atliko archeologijos tyrimus. Ištirtas 24 m² plotas. Nustatyta, kad akmuo buvo apdirbtas – stovi ant akmenų, kurių dalis yra jo nuoskalos. Prie akmens pietinės pusės rasta 1,5 m skersmens ir apie 0,3 m gylio piltuvėlio pavidalo duobė, grįsta šio akmens nuoskalomis. Joje aptikta 3 laužaviečių liekanų, degėsiuose buvo glazūruoto puodelio su ąsa fragmentas, geležinė grandis. Manoma, kad akmuo buvo alko aukuras ir čia XVI–XVII a. dar vyko apeigos.

Šaltiniai 

Lietuvos mitologiniai akmenys
Anykščių rajono paveldas
Jemeno herbas

Jemeno herbe vaizuojamas erelis, laikantis dvi Jemeno vėliavas ir popieriaus ritinį. Ant ritinio arabų kalba parašytas Jemeno respulbikos pavadinimas الجمهورية اليمنية. Ant erelio krūtinės yra skydas, kuriame vaizduojama Maribo užtvanka ir kavamedis.

Nuo 1945 iki 1990 m. Jemenas buvo padalintas į dvi dalis. Šiaurinės dalies herbas buvo labiau panašesnis į dabartinė, o pietinės Jemeno dalies herbe buvo auksinis erelis - tokius herbus iki šiol naudoja Egiptas, Irakas ir Sirija.

Jemeno atributika
Valstybiniai herbai