joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Elzė Galnaitytė

Elzė Galnaitytė (g. 1929 m. vasario 5 d. Rotuliuose, Jurbarko valsčius) – Lietuvos kalbininkė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1961 m. filologijos mokslų kandidatė. 

1957–1993 m. Vilniaus universiteto dėstytoja; 1970–1975 m. Rusų kalbos katedros vedėja; nuo 1967 m. docentė. Tyrė veiksmažodžio veikslus, rusų ir lietuvių kalbų tipologiją, vertimo problemas.

Bibliografija 
 Lietuvių kalbos gramatika, t. 2, 1971 m., viena autorių
 Mokyklinis rusų-lietuvių kalbų frazeologijos žodynas: apie 1350 frazeologinių vienetų / Elzė Galnaitytė, Juozas Pikčilingis, Marija Sivickienė. – Kaunas: Šviesa, 1983. – 336 p.: iliustr.
 Mokyklinis lietuvių-rusų kalbų frazeologijos žodynas: apie 1400 frazeologinių junginių / Elzė Galnaitytė, Juozas Pikčilingis, Marija Sivickienė (iliustr. Justas Tolvaišis). – Kaunas: Šviesa, 1989. – 349 p.: iliustr. – ISBN 5-430-00415-4
 Rusų-lietuvių, lietuvių-rusų kalbų žodynas: apie 24 000 + 26 000 žodžių. – Vilnius: Žodynas, 2001. – 799 p. – ISBN 9986-465-52-4
 Rusų-lietuvių, lietuvių-rusų kalbų žodynas. – Vilnius: Žodynas, 2002. – 431 p. – ISBN 9986-465-55-9

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos pedagogai
Icikas Meskupas-Adomas

Icikas Šmuelis Meskupas-Adomas (1907 m. rugpjūčio 20 d. Ukmergėje – 1942 m. kovo 13 d. netoli Smailių) – komunistinio judėjimo Lietuvoje veikėjas. Žydų kilmės.

Biografija 
1924 m. įstojo į LLKJS. 1925–1926 m. LLKJS Ukmergės parajonio komiteto narys, sekretorius. 1926 m. baigė Ukmergės žydų gimnaziją, studijavo Lietuvos universitete. 1927 m. LLKJS Kauno rajono komiteto sekretorius. 1927–1931 m. kalintas. Nuo 1929 m. LKP narys, nuo 1931 m. LLKJS CK narys.

1931–1933 m. gyveno Vokietijoje, leido komunistinę literatūrą ir organizavo nelegalų jos gabenimą į Lietuvą. 1933 m. gegužės mėn. Berlyne suimtas, kalintas Tilžėje. 1934 m. balandžio mėn. išsiųstas į Lietuvą. Nuo 1934 m. gegužės mėn. LLKJS CK sekretorius. 1935–1942 m. LKP CK narys. 1938–1940 m. rugpjūčio 15 d. LKP CK Politbiuro narys. 1938–1942 m. kovo 13 d. LKP(b) CK biuro narys. 1938–1939 m. kalėjo Dimitravo priverčiamojo darbo stovykloje. 1939 m. LKP CK pasiųstas į Maskvą.

1940 m. „Liaudies Seimo“ atstovas.  1940 m. rugpjūčio 15 d. – 1942 m. kovo 13 d. – LKP CK II sekretorius. Nuo 1941 m. SSRS AT deputatas. 1941 m. birželio mėn. – 1942 m. kovo 13 d. – LKP(b) CK biuro pogrindinės partizaninio judėjimo grupės vadovas. 1942 m. kovo mėn. iš SSRS su partizanų grupe atvyko į Lietuvą ir žuvo. 1954 m. palaidotas Antakalnio kapinėse. 

1934 m. redagavo laikraščius „Darbininkų ir valstiečių jaunimas“, 1934–1935 m. „Tiesa“. 1931–1933 m. ir 1936–1938 m. dirbo žurnalo „Partijos darbas“ redakcinėse kolegijose.

Atminimo įamžinimas 
 Apdovanotas Tėvynės karo I laipsnio ordinu (po mirties) 
 1960 m. Ukmergės baldų kombinatui suteiktas I. Meskupo vardas
 1976 m. Ukmergėje atidengtas paminklinis biustas (skulpt. Leonas Žuklys, archit. Sigizmundas Pipynė)

Šaltiniai 

Liaudies Seimo atstovai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Gediminas Galva

Gediminas Galva, Galvanauskas (1905 m. kovo 3 d. Zizonys, Vabalninko valsčius – 1979 m. balandžio 23 d. Čikaga) – Lietuvos ekonomistas, spaudos darbuotojas.

Biografija 
Brolis Ernestas Galvanauskas. 1925 m. baigė Biržų gimnaziją. 1925–1929 m. Lietuvos universitete studijavo ekonomiką, 1929–1931 m. Romoje, Ženevoje, Paryžiuje, Berlyne, Kylyje – tarptautinę ekonomiką.

1931 m. Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos patarėjas, 1931–1934 m. Centralinio statistikos biuro Ūkio konjunktūros skyriaus viršininkas. 1934–1939 m. dėstė Klaipėdos prekybos institute; docentas. 1935–1936 m. bendrovės „Rytas“ direktorius, 1936–1939 m. žurnalo „Prekyba“ redaktorius. 1941 m. Biržų burmistras. 1941–1942 m. Valstybės taupomųjų kasų valdytojas. 1942 m. gestapo suimtas už antinacinę veiklą, netrukus paleistas, bet privalėjo išvykti iš Lietuvos. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1946 m. Reutlingene „Eltos biuletenio“ redaktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Nuo 1952 m. dėstė Šeilio institute (Misūrio valstija).

Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto kvietimu 1953 m. lapkričio mėn. atvykęs į Europą vadovavo Laisvosios Europos radijo lietuviškajam skyriui. Veikė JAV emigrantų organizacijose. 

Bendradarbiavo leidiniuose „Keleivis“, „Lietuvos aidas“, „Memeler Beobachter“, „Naujoji Romuva“, „Rytas“, „Tautos ūkis“, „Židinys“. Gyvendamas Vokietijoje, dirbo kaip žurnalistas, savo rašinius spausdindamas pabėgėlių stovyklų laikraščiuose „Mintis“, „Mūsų kelias“, „Žiburiai“, „Apžvalga“ ir kt. Persikėlęs į JAV, bendradarbiavo leidiniuose „Draugas“, „Tėviškės žiburiai“, „Aidai“, „Britanijos lietuvis“ ir kt. 

Rašė ekonomikos temomis, Lietuvos ūkį siejo su tarptautine ekonomika, įžvelgė Lietuvą esant tranzito šalimi, siūlė steigti ūkio reguliavimo tarybą, ūkio tyrimo institutą, aukštąsias prekybos ir jūreivystės mokyklas.

Bibliografija 
 Išleido Prekybos institute skaitytų paskaitų konspektus, 1934–1940 m.
 Ernestas Galvanauskas: Politinė biografija, 1982 m.

Įvertinimas 
 Trijų Žvaigždžių ordinas (Latvija).

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Lietuvos redaktoriai
JAV lietuviai
Jonas Galvydis

Jonas Galvydis (g. 1937 m. spalio 14 d. Bajoriškiuose, Daugailių valsčius, m. 2016 m. balandžio 4 d. Vilniuje) – Lietuvos agronomas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1964 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1995 m. habilituotas socialinių mokslų daktaras.

1971–1976 m. dirbo Vytėnų sodininkystės ir daržininkystės bandymų stotyje. 1976–1981 m. Cirkliškio žemės ūkio technikumo direktorius. Nuo 1982 m. Vilniaus pedagoginio instituto (dabar - Lietuvos edukologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1987 m. docentas, 1996 m. profesorius. Paskelbė mokslinių straipsnių apie sodo augalų ligas.

Bibliografija 
 Sodininkystės praktika, 1990 m.
 Jei jūs tapote sodininku, 1990 m.
 Daržovių sėklos ir veislės, 1994 m.
 Daržininkystės praktika, su I. Gutauskiene, 1996 m.
 Sodininko patarėjas, 1999 m.

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
Učuras

Učuras () – upė Rusijoje, Chabarovsko krašte ir pietų Jakutijoje; Aldano dešinysis intakas. Prasideda Stano kalnagūbrio šlaituose, teka į šiaurę Aldano kalnyno rytiniu pakraščiu.

Upė turi 141 intaką, ilgesnį nei 10 km, ilgiausi: Ulkanas, Čiulbiu, Onė (dešinieji), Gonamas, Gynymas, Tyrkanas, Ujanas, Chaikanas, Gekanas (kairieji). Učuro baseine yra virš 16 tūkst. upių ir beveik 5000 ežerų. Užšąla spalio pradžioje, atitirpsta gegužę. Vagoje gausu slenksčių, rėvų, riedulių. Vidurupyje slėnis išsiplečia iki 3–6 km, vaga tampa labai vingiuota, gausu senvagių. Učuras laivuojamas 159 km nuo žiočių ruože.

Šaltiniai 

Chabarovsko kraštas
Jakutijos upės
Bokštas (statinys)

Bokštas – aukštas vertikalus inžinerinis statinys ar kito statinio (pilies, bažnyčios ir pan.) dalis, dažniausiai cilindro, kūgio, prizmės ar piramidės pavidalo. Planas stačiakampis, kvadratinis, daugiakampis, apskritas, aukštis – daug didesnis už pagrindo matmenis. Paprastai daugiaaukštis su vidiniais arba išoriniais laiptais. Gali būti kaip atskiras statinys, taip ir didesnio statinio dalis.

Pagrindinis (dažniausiai) skirtumas nuo kitų aukštų statinių, pvz., dangoraižių – suskirstymo į aukštus nebuvimas ir gan nedidelis vidinis tūris, kartais visą bokšto tūrį užima vien tik laiptinė. Nuo stiebų skiriasi tuo, jog konstrukcija stabili, nereikia ją išlaikančių atotampų.

Istorija 
Bokštai žmonijos naudojami nuo priešistorinių laikų. Seniausiais žinomais galėtų būti vadinami apvalių akmenų bokštai miesto sienose Jeriche (8 tūkst.pr. m. e.). Vieni iš ankstyvųjų išlikusiųjų pavyzdžių yra šiaurinėje Škotijoje esantys brochai, kūginės formos gyvenamieji bokštai. Šie ir vėlyvieji finikiečių ir romėnų kultūrų pavyzdžiai pabrėžia bokštų naudojimą fortifikacijai ir sargybai. Pavyzdžiui, stebėjimo bokšto elementai, rasti Saviroje ir datuojami 1 tūkst. pr. m. e., manoma yra finikiečių ar kartaginiečių kilmės. Romėnai panaudojo aštuonkampius bokštus kaip Diokletiano rūmų (Kroatijoje) elementus, kurie datuojami apytiksliai 300 m., tuo tarpu Servijaus sienose (IV a. pr. m. e.) ir Aureliano sienose (III a.) naudoti kvadratiniai. Kinai naudojo bokštus kaip integruotus Didžiosios kinų sienos elementus 210 m. pr. m. e. Čin dinastijos laikotarpiu.

Žinomas nebaigtas statyti bokštas yra Hasano bokštas Rabate, Maroke, kur darbai buvo nutraukti 1199 m. ir mūsų laikais bokštas stovi neužbaigtas kaip monumentas. Kitas gerai žinomas yra Pizos bokštas Italijoje, statytas nuo 1173 m. iki 1372 m. Himalajų bokštai – tai akmeniniai bokštai esantys daugiausiai Tibete, statyti apytikriai XIV–XV a.

Paskirtis 
Bokštai pagal paskirtį:
 radijo ir televizijos bokštai
 kraštovaizdžio apžvalgos bokštai
 vandens bokštai
 silosai
 dūmtraukiai
 elektros linijų atramos
 aušinimo bokštai (aušyklos)
 vėjo jėgainės
 signaliniai (švyturiai),
 stebėjimo (gaisrinės bokštai ir pan.)
 kulto (varpinės, minaretai ir pan.)

Žymesni bokštai 
 Pizos bokštas
 Eifelio bokštas
 Vestminsterio laikrodžio bokštas (Big Benas)
 Dubajaus bokštas (Burj Dubai)
 Babelio bokštas
 Vilniaus televizijos bokštas
 Lietuvos elektrinės dūmtraukiai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Lietuvos stiebai ir bokštai 
 Lietuvos apžvalgos bokštai

 

sq:Kulla
Gvatemalos futbolo čempionatas

Gvatemalos futbolo čempionatas (isp. Liga Nacional de Fútbol de Guatemala prieš tai Liga Mayor „A“) – Gvatemalos aukščiausioji futbolo lyga, kurią organizuoja Gvatemalos futbolo federacija (isp. Federación Nacional de Fútbol de Guatemala). Pirmąją ir antrąją vietas užėmosios komandos dalyvauja UNCAF (Centrines Amerikos futbolo sąjunga) ir CONCACAF.

Istorija 

1919 m. įkurta mėgėjų lyga. 1942–1943 m. sezone buvo sužaistos pirmosios profesionalios varžybos, lyga pavadinta Liga Capitalina (Sostinės Lyga). Joje žaidė 7 šalies klubai. Pirmą vietą užėmė CSD Municipal klubas.

Nuo 1999 m. aukščiausioji lyga yra padalinta į du turnyrus: Apertura ir Clausura. Pirmą ir antrą vietas užėmusios komandos kvalifikuojamos į pusfinalį, tuo tarpu kitos turi žaisti ketvirtfinalyje. Aperturos ir Clausuros laimėtojai dalyvauja UNCAF klubų čempionate. Paskutines vietas užėmusios komandos perkeliamos į antrą pagal pajėgumą lygą (Primera División de Ascenso).

2008–2009 m. sezono komandos 

 Comunicaciones Gvatemala (miestas)
 Deportivo Heredia Morales, Gvatemala
 Deportivo Jalapa [Jalapa, Jalapa
 Marquense San Marcos, Gvatemala
 CSD Municipal Gvatemala (miestas)
 Deportivo Petapa San Miguel Petapa
 CD Suchitepéquez Mazatenango
 Club Xelajú MC Kecaltenangas
 Deportivo Xinabajul Huehuetenango
 Deportivo Zacapa Zacapa

Nugalėtojai

Mėgėjų lyga 

 1919 : Allies
 1920 : Hércules
 1921 : varžybos nebuvo vykdomos
 1922 : Allies
 1923 : La Joya
 1924 : Escuela de Medicina
 1925 : La Joya
 1926 : Escuela de Medicina
 1927 : Hércules
 1928 : Escuela de Medicina
 1929 : Escuela de Medicina
 1930 : Universidad
 1931 : Universidad
 1932 : Guatemala FC
 1933 : Escuela de Politehnica
 1934 : Escuela de Politehnica
 1935 : Cibeles
 1936 : Cibeles
 1937 : Quetzal
 1938 : Tipografia Nacional
 1939 : Tipografia Nacional
 1940 : Tipografia Nacional
 1941 : Guatemala FC

Profesionali lyga 

 1999–2000
 Apertura: CSD Comunicaciones
 Clausura: CSD Municipal
 2000–2001
 Apertura: CSD Municipal
 Clausura: CSD Comunicaciones
 2001–2002
 Apertura: CSD Municipal
 Clausura: CSD Municipal
 2002–2003
 Apertura: CSD Comunicaciones
 Clausura: CSD Comunicaciones
 2003–2004
 Apertura: CSD Municipal
 Clausura: Cobán Imperial
 2004–2005
 Apertura: CSD Municipal
 Clausura: CSD Municipal
 2005–2006
 Apertura: CSD Municipal
 Clausura: CSD Municipal
 2006–2007
 Apertura: CSD Municipal
 Clausura: Xelajú Mario Camposeco
 2007–2008
 Apertura:
 Clausura:
 2008–2009
 Apertura:
 Clausura:

Nuorodos 

 guatefutbol.com (ispanų k.)

Amerikos futbolo lygos
Gvatemalos sportas
Haičio futbolo čempionatas

Haičio futbolo čempionatas – aukščiausia Haičio futbolo lyga, įkurta 1937 m. Organizuojama Haičio futbolo federacijos. Pirmąją ir antrąją vietas užėmusios komandos kvalifikuojamos į CONCACAF Čempionų lygą. Lygoje žaidžia keturiolika komandų. Daugiausia lygos taurių (10) yra iškovojęs RC Haïtien futbolo klubas.

Nugalėtojai 

Šaltinis:

Šaltiniai 

Amerikos futbolo lygos
Haitis
Hondūro futbolo čempionatas

Hondūro futbolo čempionatas – aukščiausia Hondūro futbolo lyga. Lygos sezonas yra padalintas į Aperturą (rudens atidaymo) ir Clausurą (pavasario uždarymo). Aperturos ir Clausuros laimėtojai dalyvauja CONCACAF Čempionų lygoje. Mažiausiai taškų turintis klubas perkeliamas į žemesnę lygą (Liga Nacional de Ascenso de Honduras).

Lyga įkurta 1964 m. gegužės 10 d. Pirmos lygos komandos buvo: Olimpia, Troya, España, Honduras de El Progreso, Vida, Marathón, Motagua, La Salle ir Atlético Español Glidden. Platense klubas laimėjo pirmąjį profesionalų čempionatą.

Nugalėtojai

Nuorodos 

 Oficiali svetainė 

Amerikos futbolo lygos
Hondūro sportas
Benko gambitas

Benko gambitas – šachmatų debiutas, pradedamas šiais ėjimais:
 d4 Žf6
 c4 c5
 d5 b5
.
Debiutas pavadintas vengrų šachmatininko Palo Benko vardu.

Indiškosios sistemos
Vladas Algis Gapšys

Vladas Algis Gapšys (1932 m. sausio 2 d. Juodupiuose, Baisogalos valsčius – 2019 m. gruodžio 27 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, mašinų gamybos technologas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1955 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1968 m. technikos mokslų kandidatas, docentas

1955–1959 m. Kauno politechnikos instituto, 1959–1982 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (iki 1969 m. KPI Vilniaus filialas) dėstytojas, nuo 1972 m. docentas. 1961–1967 m. Metalo pjovimo staklių instituto Vilniaus filialo vyr. inžinierius, 1967–1991 m. to filialo direktorius. 1991–1997 m. įmonės „Precizika“ direktorius. Nuo 1998 m. Lietuvos pramonininkų konfederacijos atstovas Lietuvos Respublikos Seime ir Lietuvos Respublikos Ministro Pirmininko patarėjas mokslui ir technologijoms. Žurnalo „Mokslas ir technika“ redakcinės kolegijos narys. Lietuvos inžinerinės pramonės asociacijos viceprezidentas.Yra mokslo ir technikos premijos laureatas (1966), apdovanotas Ordino už Nuopelnus Lietuvai Riterio kryžiumi.

Svarbiausi darbai iš šlifavimo staklių virpesių, Lietuvos mašinų ir prietaisų pramonės ekonominės raidos.

Bibliografija 
 Šiuolaikinių koordinatinių matavimo mašinų vystymas, su A. Kasparaičiu, 1983 m., rusų k.
 Koordinatinės mašinos ir jų panaudojimas, su kitais, 1988 m., rusų k.

Įvertinimas 
 1966 m. – LTSR valstybinė premija, su kitais
 2006 m. Ordino Už nuopelnus Lietuvai Riterio kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos technologai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Primera División (Nikaragva)

Primera División () – aukščiausia Nikaragvos futbolo lyga, įkurta 1933 m. Ją organizuoja Nikaragvos futbolo federacija (isp. Federación Nicaragüense de Fútbol). 2003 m. lyga buvo padalinta į Aperturą ir Clausurą. Atidarymo ir uždarymo varžybos yra atkrintamosios varžybos keturiems klubams, kurie žaidžia du pusfinalius ir finalą.

Nugalėtojai

Nuorodos 

 RSSSF duomenys
   (ispanų k.)

Amerikos futbolo lygos
Nikaragvos sportas
Steponas Garbačiauskas

Steponas Garbačiauskas (1900 m. balandžio 17 d. Rygoje – 1983 m. rugpjūčio 3 d. Ciuriche) – vienas iš sporto pradininkų Lietuvoje. Lengvaatletis, futbolininkas, sporto žurnalistas, diplomatas. Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungos pirmininkas. Nacionalinis lengvosios atletikos čempionas ir rekordininkas.

Biografija 
1914–1918 m. gyveno Maskvoje. 1918 m. atvyko į Kauną. Savo iniciatyva su bendraminčiais sportininkais 1919 m. įsteigė pirmąją Lietuvos sporto organizaciją „Lietuvos sporto sąjunga“, kuri nuo 1920 m. pervadinta į Lietuvos fizinio lavinimosi sąjungą. Vėliau 1922 m. prisidėjo kuriant Lietuvos futbolo lygą ir Lietuvos sporto lygą. 1924 m. Paryžiaus olimpinėse žaidynėse buvo Lietuvos sportininkų delegacijos vadovas, futbolo rinktinės kapitonas, sporto žurnalistas. 1922 m. pradėto leisti žurnalo „Lietuvos sportas“ redaktorius.

1925–1930 m. Argentinos konsulato Kaune sekretorius. Nuo 1930 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijoje, nuo 1936 m. Lietuvos vicekonsulas Ciuriche. Po Antrojo pasaulinio karo kurį laiką buvo Bendrojo Amerikos lietuvių fondo atstovas Šveicarijoje. Padėjo rengti įvairias tarptautines varžybas. 

1919–1928 m. žaidė LFLS Kaunas ir kitose Lietuvos futbolo komandose. 1923–1924 m. ir 1926 m. Lietuvos futbolo rinktinės narys. 1921–1925 m. lengvosios atletikos Lietuvos rekordininkas 60 m, 100 m, 200 m nuotolio, 4×100 m estafetės bėgime.

|-
| 1923, 1924 || LFLS Kaunas
|-
| 1926 || Kovas Kaunas
|}

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Bibliografija 
 Futbolas, 1921 m.
 Oficialės futbolo taisyklės, 1922 m.
 Lengvosios atletikos taisyklės, 1922 m.

Įvertinimas 
 1938 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas
 2005 m. Žūvančiųjų gelbėjimo kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos sprinteriai
Lietuvos sporto veikėjai
Lietuvos sporto žurnalistai
Lietuvos diplomatai
Šveicarijos lietuvių bendruomenės veikėjai
Algirdas Garliauskas

Algirdas Garliauskas (1932 m. sausio 10 d. Pavyžintys, Saldutiškio valsčius) – Lietuvos informatikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1955 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1977 m. technikos mokslų daktaras.

1968–1978 m. TSRS mokslų akademijos Aukštųjų temperatūrų instituto mokslo darbuotojas. 1978–1980 m. dėstė Maskvos valdymo institute. Nuo 1982 m. Matematikos ir kibernetikos instituto (nuo 1990 m. Matematikos ir informatikos institutas) Neuroinformatikos laboratorijos vadovas. 1982–2000 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas. Nuo 1984 m. profesorius. 1999 m. stažavo Tokijo RIKEN institute. Nuo 1989 m. Lietuvos mokslininkų sąjungos Informatikos skyriaus pirmininkas, nuo 2001 m. Sinergetinio smegenų mokslo tyrimo centro tarybos vadovas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai iš energetinių sistemų modeliavimo, dirbtinio intelekto, neurosistemų chaoso reiškinių netiesinės dinamikos ir smegenų vizualinės žievės topologijos modeliavimo. Parašė 5 monografijas.

Bibliografija 
 Sudėtingų tinklų sisteminė analizė ir optimizacija, su V. Feiginu, 1989 m., rusų k.
 Neurotinklų chaoso analizė, 1998 m., anglų k.
 Neurotinklų chaoso modeliavimo aspektai, 2003 m., anglų k.

Įvertinimas 
 1987 m. – LTSR valstybinė premija

Šaltiniai 

Lietuvos informatikai
Lietuvos pedagogai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Antanina Garmutė

Katarina Antanina Garmutė-Skučaitė (1934 m. gegužės 26 d. Čiudiškiuose, Prienų valsčius – 2011 m. birželio 28 d.) – Lietuvos rašytoja, tremtinė, inžinierė, technologijos mokslų daktarė.

Biografija 
1948 m. keturiolikmetė viena ištremta į Irkutsko sritį. Dirbo Usoljės-Sibirskojės druskos kasykloje. 1950 m. paleista. 1957 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1965 m. technikos mokslų kandidatė. 

Dirbo inžiniere, 1960–1981 m. Kauno politechnikos instituto dėstytoja, nuo 1969 m. docentė. Tobulinosi Prahos inžinerinės technologijos institute. 1981–1989 m. dirbo Lietuvos statybos ir architektūros Mokslo tyrimų institute. 125 išradimų autorė ir bendraautorė.

Išgarsėjo viena pirmųjų apie tremtį išleidusi autobiografinę apybraižą „Ešelonai“. Parašė dokumentinės prozos, eilėraščių, dokumentinių apybraižų. Kūriniuose atsiskleidžia skaudi asmeninė autorės patirtis ir išgyvenimai, tremtinių, kovotojų dėl Lietuvos laisvės likimai.  Palaidota Išlaužo kapinėse.

Bibliografija 
 Ąžuolų randai: dokumentinės apybraižos. – Torontas: Tėviškės žiburiai, 1989. – 127 p.: iliustr.
 Ešelonai. Amžino įšalo žemėje (sud. Aldona Žemaitytė). – Vilnius: Vyturys, 1989. – 303 p.: iliustr. – ISBN 5-7900-0354-0
 Išėjo broliai: dokumentinės apybraižos (iliustr. Germa Sakalauskienė). – Kaunas: Spindulys, 1990. – 191 p.: iliustr. – ISBN 5-89942-300-5
 Rugiai po ledu: eilėraščiai (fotogr. Adelė Krutulienė). – Kaunas, 1994. – 134 p.: iliustr. – ISBN 9986-517-08-7
 Motinėle, auginai: dokumentinės apybraižos (iliustr. Germa Sakalauskienė). – Kaunas: Spindulys, 1993. – 258 p.: iliustr. – ISBN 9986-408-02-4
 Vilties žemė: publicistika. – Kaunas: Mažoji poligrafija, 2004. – 277 p. – ISBN 9986-969-62-X
 Tėvo vasara: dokumentinės apybraižos. – Kaunas: Aušra, 1996. – 284 p.: iliustr. – ISBN 9986-407-39-7
 Stiprybės duona: publicistika. – Kaunas: Logotipas, 2010. – 228 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-422-56-3
 Čekų-lietuvių-rusų ir lietuvių-čekų-rusų kalbų praktinis žodynas = Česko-litevský-ruský, litevsko-český-ruský praktický slovník: apie 40 000 žodžių. – Vilnius: Apyaušris, 2010. – 519 p. – ISBN 978-9955-609-50-6

Šaltiniai

Literatūra 
 Antanina Garmutė: bibliografinė rodyklė: svarbesni mokslo darbai, išradimai, literatūriniai kūriniai (sud. Dalia Paukštienė). Mokslininkė ir rašytoja / Aldona Gricienė, Dalia Paukštienė, Stanislovas Sajauskas. – Kaunas: Mažoji poligrafija, 2006. – 104 p.: iliustr. – ISBN 9986-969-87-5

Lietuvos chemikai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos rašytojai
Puerto Riko futbolo čempionatas

Puerto Riko futbolo čempionatas – Puerto Riko futbolo lyga. Tai pirma unifikuota futbolo lyga salos istorijoje. Joje žaidžia aštuonios komandos. Dabartinis čempionatas pakeitė prieš tai buvusią lygą isp. Campeonato Nacional de Fútbol de Puerto Rico.

Lyga įkurta 2008 m. gegužės 14 d. Pirmasis čempionatas prasidėjo birželio 28 d. ir baigėsi spalio mėnesį. Buvo sužaistos 56 rungtynės. 2009 m. lyga buvo padalinta į Apertura ir Clausura. Apertura žaidžiama nuo rugsėjo iki gruodžio mėn., tuo tarpu Clausura nuo sausio iki balandžio mėn.

Pirmas divizionas

Antras divizionas

Nuorodos 
   (ispanų k.)
 Puerto Riko futbolas  (ispanų k.)

Taip pat skaitykite 
 Puerto Riko vyrų futbolo rinktinė

Amerikos futbolo lygos
Puerto Riko sportas
Antanas Petruškevičius

Antanas Petruškevičius (1896 m. spalio 8 d. Pitsburge, JAV – 1942 m. lapkričio 21 d. Sverdlovsko kalėjimas) – Lietuvos kariuomenės majoras, gaisrininkas.

Biografija 
Gimė lietuvių emigrantų šeimoje, kuri 1908 m. grįžo į Lietuvą ir Suvalkų gubernijos Marinavo kaime nusipirko ūkį. Iki 1915 m. mokėsi Seinuose, vėliau Vilniuje. Įpusėjus Pirmajam pasauliniam karui pasitraukė į Voronežą, kur buvo paimtas į Rusijos kariuomenę. 1917 m. baigė Pskovo karo mokyklą. Suteikus praporščiko laipsnį, buvo nusiųstas tarnauti į Viazmą.

1918 m. grįžo į Lietuvą ir Seinų „Žiburio“ gimnazijoje dirbo gimnastikos mokytoju. Bandė mokytis Seinų kunigų seminarijoe, bet greitai suprato, kad jo pašaukimas yra armija. 1919 m. sausio 28 d. stojo savanoriu į besikuriančią Lietuvos kariuomenę. Būdamas Pirmojo pėstininkų pulko jaunesniuoju karininku dalyvavo kovose su bolševikais ir lenkais.

A. Petruškevičiaus vadovaujama kuopa 1919 m. vasarį gynė Seinus nuo puolančios Lenkijos kariuomenės. Jėgos buvo nelygios ir lietuvių dalinys neatlaikė. Žuvusieji kariai buvo palaidoti Seinų parapijos kapinėse, o sužeistas Antanas pasitraukė į Lietuvą. Už demarkacinės linijos liko šeima. Lenkų valdžia suėmė ir sumušė savanorio tėvą Lauryną Petruškevičių, vėliau jis buvo įkalintas Suvalkų kalėjime. Išleistas iš kalėjimo, netrukus mirė.

Lietuvos kariuomenėje Antanas Petruškevičius tarnavo įvairiose pareigose. 1925 m. baigė Aukštuosius karininkų kursus, 1926 m. įstojo į Šaulių sąjungą ir buvo paskirtas Alytaus apskrities, vėliau Panevėžio apskrities šaulių rinktinių vadu. 1930 m. baigė Ugniagesių kursus, jam buvo suteiktas ugniagesių majoro laipsnis. 1938–1939 m. tobulinosi ugniagesių kursuose JAV.

1941 m. birželio 14 d. sovietai areštavo Petruškevičių šeimą, žmoną Mariją su sūnumi ištrėmė į Sibirą. Pats majoras buvo įkalintas Starobelsko (Sverdlovsko sritis) kalėjime, o 1941 m. lapkričio 3 d. perkeltas į Sverdlovsko VRM kalėjimą. Įvykusio teismo metu Antanas Petruškevičius už priklausymą Lietuvos Šaulių sąjungai nuteistas sušaudyti. Nuosprendis įvykdytas 1942 m. lapkričio 21 d.

Įvertinimas 
 1928 m. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis
 1928 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis
 1931 m. Šaulių sąjungos Žvaigždė
 1932 m. Lietuvos ugnegesių sąjungos pasižymėjimo ženklas „Artimui pagalbon“ 3-jo laipsnio kryžius
 1934 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ketvirto laipsnio ordinas
 1934 m. Estijos ugniagesių „Sidabro Kryžiaus“ pasižymėjimo ženklas
 1938 m. Lietuvos ugniagesių sąjungos pasižymėjimo ženklas 2-ojo laipsnio kryžíus „Artimui pagalbon“
 Latvijos ugniagesių „Aukso žvaigždės“ ženklas

Nuorodos 

 Majoro biografija 
 "Lietuvos kariuomenės karininkai 1918-1953 m. " t. 6, psl.118

Lietuvos karo gaisrininkai
Seinų valsčius
Lietuvos majorai
Šaulių sąjungos nariai
Jonas Gasiūnas

Jonas Paulius Gasiūnas (g. 1954 m. rugsėjo 15 d. Tiumenceve, Altajaus kraštas, Rusija) – Lietuvos tapytojas, pedagogas.

Biografija 
1959 m. grįžo į Lietuvą. Nuo 1960 m. gyveno Staniūnuose (Panevėžio rajonas). 1972 m. baigė Panevėžio 7-ąją vidurinę mokyklą. 1972–1973 m. studijavo Šiaulių pedagoginio instituto Dailės fakultete.  1975–1978 m. mokėsi Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės technikume. 1978–1984 m. studijavo LSSR dailės instituto Tapybos katedroje.

Nuo 1992 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija, VDA) dėstytojas, nuo 1998 m. docentas, nuo 2009 m. Tapybos katedros vedėjas, nuo 2010 m. profesorius. 

Nuo 1985 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje. 1986-1993 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys. 1990 m. įkūrė dailininkų grupę Angis.  Gyvena ir dirba Vilniuje.

Priekabiavimo skandalas 
2018 m. sausio mėn. tinklaraštyje „Akadės paslaptis“ paviešintos istorijos apie VDA Tapybos katedros dėstytojo J. Gasiūno galimą seksualinį priekabiavimą prie studenčių. VDA Senato etikos komitetas pasmerkė J. Gasiūno elgesį gavęs 19 buvusių ir esamų studentų pasirašytą skundą. Vasario 1 d. dėstytojas savo noru pasitraukė iš užimamų pareigų.

Kūryba 
10-ojo dešimtmečio pradžios figūrinėje tapyboje žymu naujųjų laukinių, skurdžiojo meno įtaka, būdingos kritinės aliuzijos į mitus, gausu archetipinių ir su individualia simbolika susijusių įvaizdžių („Ir spindinti ietis perveria drakoną“, 1990 m.; „Auksiniai pataikymai virš horizonto“, 1995 m.). Nuo 10-ojo dešimtmečio vidurio tapytus paviršius papildo fumažo technika (piešia ir tonuoja žvakės liepsna), yra grafiti bruožų.

Paveiksluose derina eklektiškus prieštaringus atvaizdus, juos lyg skolinasi iš žiniasklaidos, perkuria masinės kultūros įvaizdžius, ginčija prasminius jų stereotipus, yra aliuzijų į istorinius įvykius („Be tavęs man dangaus vartai nereikalingi…“, 2001 m.; „Švč. Aušros Vartų Mergelė“, „Discovery Channel“, abu 2002 m.; „Didžioji kunigaikštystė“, 2004 m.). Sukūrė objektų („Akordeonas“, 1993 m.; „Aš nebuvau, aš nesu, bet aš tavęs laukiu“, 1995 m.; „Švilpukas“, 2000 m.), instaliacijų („Pelenų sodas“, 1993 m.; „Medžių laikrodis“, „Darbas išlaisvina I“, abu 1995 m.), videomeno kūrinių („Kelionė pajūriu“, „Du sapnai“, abu 2003 m.). Kūryboje atsispindi istorinio, asmeninio laiko kaita, atminties naikinimo ir susigrąžinimo procesai, gausu dylančių, yrančių antropomorfinių objektų, savo pavidalus kartojančių formų motyvų. 

Kūrinių yra Lietuvos dailės muziejuje, Modernaus meno centre, privačiose kolekcijose Lietuvoje ir užsienyje.

Įvertinimas 
 2009 m. tarptautinis „Swedbank“ meno apdovanojimas 
 2010 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Šaltiniai 

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos tapytojai
Lietuvos dėstytojai
Leonas Gastila

Leonas Gastila (1918 m. spalio 2 d. Petrograde, Rusija – 2011 m. spalio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1946 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944–1950 m. Vytauto Didžiojo universiteto (nuo 1946 m. Kauno universitetas) dėstytojas, 1948–1950 m. Transporto mašinų katedros vedėjas. 1950 m. technikos mokslų kandidatas.  1950–1970 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, 1950–1964 m. Automobilių transporto katedros vedėjas, nuo 1952 m. docentas. 1970–1990 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai iš mašinų gamybos technologijų ir automobilių transporto. 9 išradimų autorius. Sukonstravo mikrovariklių bandymo, vairuotojų psichomotorinių reakcijų tyrimo (Reakcija-2) stendus ir vadovavo jų gamybai. Daug prisidėjo prie automobilių terminijos tobulinimo.

Bibliografija 
 Melioracijos darbų mechanizacija, 1954 m.
 Automobilio vairuotojo mėgėjo vadovas, 1960 m.
 Motociklai, 1961 m.
 Automobilių ir traktorių varikliai, 1974 m.
 Motociklai, motoroleriai ir mopedai, 1976 m.
 Automobiliai ir traktoriai, 1978 m.
 Energija, automobiliniai degalai ir jų tausojimas, 1981 m.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos terminologai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos dėstytojai
Ona Gaučienė

Ona Gaučienė (1938 m. gegužės 14 d. Dirvonuose, Pumpėnų valsčius) – Lietuvos agronomė daržininkė, biomedicinos mokslų daktarė, žemės ūkio mokslų kandidatė nuo 1975 m.

Biografija 
1970 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. Nuo 1976 m. dirba Sodininkystės ir daržininkystės institute.

Sukūrė morkų veislių „Šatrija“, „Garduolės“, „Nanto 4“, „Vitaminnaja 6“ sterilius analogus, pirmuosius lietuviškus morkų hibridus „Svalia“, „Skalsa“.

Bibliografija 
 Daržovės ir prieskoniniai augalai, su kitais, 1993 m.
 Daržininkystė, su kitais, 1995 m.
 Morkos, Lietuvos sodininkystės, daržininkystės institutas, 2001 m. ISBN 9986-828-15-5

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos selekcininkai
Klimentas Vorošilovas

Klimentas Vorošilovas (; 1881 m. vasario 4 d. Jekaterinoslavo gubernija Ukrainoje – 1969 m. gruodžio 2 d. Maskvoje) – tarybinis valstybės, karinis ir politinis veikėjas, vienas pirmųjų Tarybų Sąjungos maršalų.

Biografija 
 1925–1934 m. – karo ir jūrų reikalų liaudies komisaras;
 1934–1940 m. – TSRS gynybos liaudies komisaras;
 1935 m. rugsėjo 22 d. TSRS įvedus asmeninius karinius laipsnius, buvo tarp penkių pirmųjų Tarybų Sąjungos maršalų;
 1940 m., nesėkmingai susiklosčius TSRS-Suomijos karui, buvo nušalintas nuo liaudies komisaro pareigų ir paskirtas TSRS Liaudies komisarų tarybos (LKT) pirmininko pavaduotoju, Gynybos komiteto prie TSRS LKT pirmininku;
 1941–1945 m. karo metu – Valstybės gynybos komiteto narys, kelių frontų vadas, partizaninio judėjimo vyriausiasis vadas, LKT Trofėjų komiteto pirmininkas, Paliaubų komisijos pirmininkas. 1943 m. dalyvavo Teherano konferencijoje;
 1945–1947 m. – Sąjungininkų kontrolės komisijos Vengrijoje pirmininkas;
 1946–1953 m. – TSRS Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas;
 nuo 1953 m. kovo mėn. iki 1960 m. gegužės mėn. – TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas, nominalus šalies vadovas;
 1957 m. įėjo į „antipartinę grupę“, besipriešinusią N. Chruščiovo politikai, tačiau kitaip, nei kiti grupės nariai, iš partijos ir postų pašalintas nebuvo;
 Mirė 1969 m. gruodžio 2 d., eidamas 89-tuosius metus. Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje.

Papildoma informacija 
 dukart Tarybų Sąjungos didvyris, Socialistinio darbo didvyris. Vienas iš dešimties asmenų, apdovanotų abiem aukščiausiais TSRS pasižymėjimo vardais;
 8 Lenino ordinai, 6 Raudonosios vėliavos ordinai, Suvorovo I-mo laipsnio ordinas;
 K. Vorošilovas – rekordininkas buvimo TSKP CK politinio biuro nariu (daugiau, nei 34 m., 1926–1960) bei buvimo Gynybos ministru Rusijoje (15 metų);
 K. Vorošilovo vardu jam gyvam esant buvo pavadinta keletas miestų: Vorošilovgradas (1958 m. pervadintas Lugansku, po jo mirties vėl pavadintas jo vardu, 1990 m. vėl grąžintas istorinis pavadinimas), Vorošilovskas (1943 m. grąžintas istorinis pavadinimas Stavropolis), Vorošilovas (Usurijskas Tolimuosiuose Rytuose);
 1932 m. įvestas pasižymėjimo ženklas „Vorošilovo šaulys“ taikliausiai šaudantiems;
 K. Vorošilovo vardu pavadinta Putilovo gamykloje gaminta sunkiųjų tankų grupė KV („КВ“).

TSRS politikai
Tarybų Sąjungos didvyriai
Anupras Gauronskas

Anupras Gauronskas (g. 1938 m. liepos 1 d. Purviuose, Akmenės valsčius) – Lietuvos kunigas, Telšių vyskupijos kapitulos kanauninkas.

Biografija 
1972 m. baigė Kauno kunigų seminariją, įšventintas kunigu. Iki 1989 m. kunigavo Telšių vyskupijos parapijose (Telšiai, Kretinga, Klaipėda, Gargždai, Tirkšliai ir kt.), nuo 1989 m. – kunigauja Kaliningrado srityje. 1999 m. Karaliaučiaus dekanas, 2004 m. Karaliaučiaus įkalinimo įstaigos kapelionas. 2000 m. Telšių vyskupijos kapitulos kanauninkas.

1991 m. Karaliaučiuje įregistravo Šv. Šeimos parapiją (pirmoji po Antrojo pasaulinio karo Kaliningrado sr.), paskirtas jos klebonu. 1994 m. pastatydino šios parapijos koplyčią – po Antrojo pasaulinio karo pirmieji maldos namai Kaliningrado sr. 2000 m. pastatydino Kristaus Prisikėlimo bažnyčią. 2002 m. Karaliaučiaus įkalinimo įstaigoje įrengė koplyčią – pirmoji katalikų koplyčia Rusijos įkalinimo įstaigose. Iki 2004 m. pastatydino 4 koplyčias, restauravo 3 bažnyčias, įkūrė 21 parapiją.

Įvertinimas 
 1997 m. Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Kaliningrado srities asmenybės
Lietuvos kapelionai
Lietuvos kanauninkai
Juozas Gecevičius (1939)

Juozas Gecevičius (g. 1939 m. vasario 15 d. Ukmergėje) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1961 m. raudonu diplomu baigė Kauno politechnikos instituto Mechanikos fakultetą. 1963 m. įstojo į Lietuvos mokslų akademijos Energetikos instituto aspirantūrą ir apgynė mokslų kandidato disertaciją. 1983 m. technikos mokslų daktaras.

Nepaklusęs siūlymui stoti į partiją, dirbo Kauno autotransporto įmonėje, kur dirbo meistru, vėliau tapo techninės tarnybos vadovu. 1966–1991 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) mokslo darbuotojas, 1968–1975 m. mokslinio tyrimo sektoriaus „Vibrotechnika“ laboratorijos vedėjas, nuo 1983 m. Technologinių įrengimų katedros vedėjas, 1984–1990 m. prorektorius mokslo reikalams. Nuo 1984 m. profesorius. 1991 m. įkūrė Mokslinių paslaugų bendrovę „GTV“ ir jai vadovauja. Lietuvos Vyriausybės Mokslo, technologijų ir inovacijų plėtros komisijos narys, Lietuvos pramonininkų konfederacijos Mokslo ir inovacijų komiteto pirmininkas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai iš dinaminių ryšių mechaninėse sistemose, termoizoliacinių vamzdžių gamybos, vamzdžių klojimo, robotų, manipuliatorių ir kt. įrenginių, visiškai robotizuotų įvairios paskirties technologinių linijų kūrimo. 237 išradimų autorius, patentuota pneumatinė pavara (1984 m., Rusija).

Bibliografija 
 Sudėtingų mechaninių sistemų virpesiai, su kitais, 1969 m., rusų k.

Įvertinimas 
 1973 m., 1983 m. – LTSR valstybinė premija, su kitais

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos išradėjai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Pagojys I

Pagojys I – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 2 km į vakarus nuo Nemakščių, tarp krašto kelio 196 ir magistralės A1. Kaimo vakariniu pakraščiu teka Upyna.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Paežeris (Raseiniai)

Paežeris – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Nemakščių. Smėlio telkinys.

Yra Paežerio Šv. Trejybės koplyčia.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Paeglynis

Paeglynis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių, piečiau Užkalnių. Šalia kaimo eina magistralė A1, teka Upynikė. Yra degalinė ir viešbutis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Paberžis (Raseiniai)

Paberžis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 6 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, 2 km į šiaurę nuo Viduklės GS, į vakarus nuo geležinkelio Pagėgiai – Radviliškis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Sabina Gecevičiūtė

Sabina Gecevičiūtė (g. 1912 m. lapkričio 2 d. Kybartuose) – Lietuvos zoologė, biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija 
1938 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1954 m. biologijos mokslų kandidatė.

1945–1947 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, 1947–1952 m. – Klaipėdos mokytojų instituto dėstytoja, 1947–1951 m. Gamtos mokslų skyriaus dekanė, biologijos ir geografijos katedros vedėja. 1953–1985 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytoja, 1954–1961 m. Zoologijos katedros vedėja; nuo 1958 m. docentė.

Mokslinė veikla 
Nustatė žuvų parazitų faunos rūšinę sudėtį (131 rūšis), išskyrė pavojingiausias rūšis, ištyrė Kuršių marių žuvų parazitus.

Bibliografija 
 Kuršių marios, su kitais, 1959 m., rusų k. LTSR valstybinė premija 1960 m.
 Lietuvos gėlųjų vandenų bestuburiai, su J. Lukšėnu, 1978 m.
 Bestuburių filogenija, 1964 2 leid. 1978 m.
 Zoologijos terminų aiškinimai, 1974 m.
 Zoologo ABC, su J. Lukšėnu, Vilnius, 1999 m.

Šaltiniai 

Lietuvos zoologai
Lietuvos pedagogai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Poteriškiai

Poteriškiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 5 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, piečiau Pašešuvio. Į rytus nuo kaimo eina geležinkelis Radviliškis – Pagėgiai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Pavarnis

Pavarnis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 6 km į šiaurę nuo Nemakščių, kairiajame Varnės krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Pasuginčiai

Pasuginčiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 4,5 km į pietus nuo Nemakščių. Kaime prasideda vienas iš kairiųjų Upynos intakų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Paskirtinis (Raseiniai)

Paskirtinis – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 6 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, truputį į vakarus nuo Molavėnų. Pro kaimą teka Skirtinas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Rėzgaliai I

Rėzgaliai I – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių, prie magistralės  ir ribos su Kelmės rajonu. Pro kaimą teka Balčia.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Rėzgaliai II

Rėzgaliai II – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių, į rytus nuo magistralės A12, dešiniajame Balčios krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Rekošaičiai

Rekošaičiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Nemakščių. Pro kaimą teka Upynikė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Smulkinės

Smulkinės – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 6 km į šiaurę nuo Nemakščių, miško viduryje, prie ribos su Kelmės rajonu.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Sugintai (Raseiniai)

Sugintai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Nemakščių, dešiniajame Šešuvies krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Trepėnėliai

Trepėnėliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 4 km į rytus nuo Nemakščių, kairiajame Šešuvies krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Žvirzdė (Raseiniai)

Žvirzdė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 2 km į pietvakarius nuo Nemakščių, piečiau magistralės . Pro kaimą teka Upyna.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Tukiai

Tukiai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, Nemakščių seniūnijoje, 6 km į šiaurės rytus nuo Nemakščių, kairiajame Žalpės krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Muromai

Muromai (slavų tekstuose: Мурома) – finougrų gentis, gyvenusi Okos baseine, dabartinėje Rusijoje. Kalbėjo muromų kalba (Volgos finų pogrupis). Vertėsi žemdirbyste, medžiokle, prekyba. Mokėjo duoklę Rusios valdovams. XII a. buvo asimiliuoti rytų slavų.

Nuo muromų kilęs Muromo miesto Vladimiro srityje pavadinimas.

Finougrai
Senovės tautos
Rostovo žemė

en:Volga Finns#Muroma
Hematoma

Hematoma (, kilm. haimatos - kraujas) - ribota išsiliejusio kraujo sankaupa audinyje ar tarp audinių (liaudyje dar vadinama mėlyne). Atsiranda, kai dėl traumos arba per operaciją plyšta arterija arba vena, kartais – kai dėl ligos plyšta kapiliarai. Iš kraujagyslės išsiliejęs kraujas praskiria audinius ir užpildo susidariusią ertmę. 

Hematoma būna paviršinė arba gilioji. Pastaroji (pvz., galvos smegenyse) gali būti labai pavojinga. Nedidelė hematoma po 4-6 dienų dažnai rezorbuojasi savaime; apie didelę hematomą prasideda uždegimas, ji gali supūliuoti.

Gydymas 
Iš pradžių gydoma šalčio procedūromis (pvz., ant sutrenktos vietos dedamas šaltas kompresas, ledo), po 1-2 dienų – šilumos, fizioterapijos procedūromis. Kartais dėl hematomos ligonis operuojamas. Jei hematoma pulsuoja, operuojama skubiai.

Šaltiniai 

Ligos
Antanas Gedminas

Antanas Gedminas (1927 m. liepos 8 d. Pabebirvyje, Šimkaičių valsčius – 1978 m. gruodžio 21 d. Florencijoje, Italija) – Lietuvos grafikas, tapytojas, dailėtyrininkas.

Biografija 
Šeimoje augo dar trys jaunesni broliai. 1933 m. šeima persikėlė į Paskynų kaimą, kur pradėjo ūkininkauti. Nuo 1935 m. Antanas lankė Vadžgirio pradžios mokyklą, nuo 1940 m. Raseinių gimnaziją, tačiau karo metu jai sudegus, 7 klasę lankė Eržvilko gimnazijoje. Gimnaziją (8 klasę) sidabro medaliu baigė Jurbarke. 1946 m. įstojo į Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą. Čia jam dėstė dailininkai Vytautas Kairiūkštis, Rimtas Kalpokas, Leonardas Kazokas, Jonas Šileika, Antanas Žmuidzinavičius ir kt. 1952 m. baigė LSSR dailės institutą, monumentaliosios tapybos specialybę. 

Kurį laiką dirbo instituto Dailės istorijos katedros vyr. laborantu. 1953–1957 m. ir 1969–1978 m. LKP CK darbuotojas, 1974–1978 m. Kultūros skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1957–1969 m. leidyklos „Mintis“ vyr. dailininkas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Kūryba 
Linoraižinio, cinkografijos ir kitomis technikomis sukūrė apie 100 ekslibrisų („A. G.“, 1963 m.; „A. Stravinsko“, „V. Jucio“, abu 1968 m.; „Ex musicis L. Abariaus“, 1971 m.; „O. Šimkuvienės“, 1976 m.; „P. Bražėno“, 1977 m.). Jie raiškaus lakoniško piešinio, būdingi juodų ir baltų plotų kontrastai, šrifto ir vaizduojamų elementų organiškas ryšys, tiksli, originali savininko charakteristika.

Nutapė peizažų, natiurmortų, apipavidalino 123 knygas, kūrė plakatus, parašė 44 menotyrinius straipsnius, piešė atvirukus, kvietimus, emblemas ir kt. Publikavo straipsnius menotyros tematika leidiniuose „Tiesa“, „Literatūra ir menas“, „Pergalė“, „Naujos knygos“, „Techninis biuletenis“. Nuo 1952 m. dalyvavo parodose; 1967 m. Vilniuje surengta individuali ekslibrisų paroda. 1980 m. Vilniuje surengta pomirtinė jo kūrybos paroda.

Bibliografija 
 Knyga ir dailininkas / Antanas Gedminas, Rimtautas Gibavičius. – Vilnius: Vaga, 1966. – 158 p.: iliustr.
 Lietuvos plakatas: albumas / Antanas Gedminas, Juozas Galkus. – Vilnius, 1971. – 175 p.: iliustr.
 Antanas Kučas: monografija. – Vilnius: Vaga, 1971. – 108 p.: iliustr.
 Juozas Galkus: albumas (teksto autorius). – Vilnius: Vaga, 1974. – 25 p.: iliustr.
 Jonas Kuzminskis. Ekslibrisai (straipsnis), 1976 m.
 Antanas Kučas. Ekslibrisai (straipsnis), 1978 m.
 Eduardas Jurėnas. Šiuolaikiniai lietuvių dailininkai (teksto autorius). – Vilnius: Vaga, 1979. – 5 p.
 Ekslibrisai / Antanas Gedminas (sud. Vincas Kisarauskas). – Vilnius: Vaga, 1981. – 110 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai

Literatūra 
 Antanas Gedminas: straipsniai, atsiminimai / Ona Gedminienė. – Vilnius: Vaga, 1984. – 451 p.

Lietuvos grafikai
Lietuvos tapytojai
Lietuvos dailėtyrininkai
Lietuvos ekslibrisų kūrėjai
Kūrybiškumas

Kūrybiškumas – sugebėjimas kelti naujas idėjas, mąstyti savarankiškai, nestereotipiškai, greitai orientuotis sudėtingoje situacijoje, lengvai ir netipiškai spręsti problemas. Kūrybiškumą daugiausia lemia individualios asmenybės savybės (vaizduotės lakumas, mąstymo greitumas, tikslumas, lankstumas, išradingumas, konstruktyvumas, smalsumas, motyvacinė įtampa, poreikis nuolat tobulinti savo veiklą), jos patyrimas, auklėjimas ir saviaukla. Manoma, kad kūrybiškumas ne visada susijęs su dideliu intelektu.

Apibrėžimas 
Kūrybingumo mokslinio tyrimo santraukoje Michaelas Mumfordas pasiūlė tokį apibrėžimą: „Per pastarąjį dešimtmetį, atrodo, mes pasiekėme bendrą susitarimą, kad kūrybiškumas reiškia naujų, naudingų produktų gamybą“ (Mumford, 2003, 110   p.),  arba Robert Sternberg žodžiais tariant, tai yra gamyba „kažko originalaus ir vertingo“ . Įvairių autorių apibrėžtys labai skyrėsi, išskyrus šiuos bendruosius bendrumus: Peter Meusburger mano, kad literatūroje galima rasti daugiau kaip šimtą skirtingų analizių.  Kaip pavyzdį, vienas apibrėžimas, pateiktas  Elliso Paulo Torenso apibūdino kūrybą kaip "problemą, trūkumus, žinių spragas, trūkstamus elementus, nesuderinamumus ir pan., sunkumų nustatymą, sprendimų ieškojimą, spėjimų kūrimą arba hipotezių apie trūkumus formavimąsi: šių hipotezių bandymas ir pakartotinis testavimas, galbūt jų modifikavimas ir pakartotinis testavimas ir galiausiai rezultatų perdavimas. "

Aspektai 
Kūrybiškumo teorijos (ypač tyrimai, kodėl kai kurie žmonės yra labiau kūrybingi nei kiti) daugiausia dėmesio skyrė įvairiems aspektams. Dominuojančia teorija yra  Mel Rhodes taip vadinama „keturių P“ teorija – procesas, produktas, asmuo (person) ir vieta (place). „Proceso“ fokusavimas parodomas kognityviuose požiūriuose, kurie bando apibūdinti minties mechanizmus ir kūrybinio mąstymo metodus. Teorijos, kuriomis remiamasi skirtingo, o ne konvergenuojančio mąstymo (pvz.  Guilford) arba kūrybinio proceso aprašymas (pvz.  Wallas) yra visų pirma kūrybinio proceso teorijos. „Kūrybiškas“ produktas dažniausiai būna kūrybiškumo (psichometrijos) ir kūrybinių idėjų, įtvirtintų kaip sėkmingos  memetikos, vertinimas.  Psichometrinis požiūris į kūrybiškumą rodo, kad kūrybiškumas taip pat apima gebėjimą gaminti daugiau. 
Kūrybiškos „asmenybės“ pobūdis akcentuoja bendresnius intelektinius įpročius, tokius kaip atvirumas, idėjų generavimas, autonomija, kompetencija, tiriamasis elgesys ir kt. „Vietos“ dėmesio centre atsižvelgiama į aplinkybes, kuriomis klesti kūrybingumas, pvz., autonomijos laipsnis, galimybės naudotis ištekliais. Kūrybinis gyvenimo būdas dažnai yra apibūdinamas kaip nustatytų normų neatitinkantis požiūris ir elgesys, taip pat lankstumas.

Taip pat skaitykite 
 Kompetencija
 Kvalifikacija

Šaltiniai 

 
Pozityvioji psichologija
Abchazijos TSR

Abchazijos Tarybų Socialistinė Respublika () – Tarybų Sąjungos respublika, gyvavusi 1921–1931 m. dabartinės Abchazijos teritorijoje. Tačiau Abchazija niekad netapo aukščiausiojo lygmens tarybine respublika; ji buvo asocijuota su Gruzijos TSR ir įėjo į Užkaukazės TFSR. 1931 m. dėl nesėkmingos Abchazijos tarybinio lyderio Nestoro Lakobos vykdytos kolektyvizacijos Stalinas 1931 m. Abchazijos statusą pažemino iki ATSR Gruzijos TSR sudėtyje.

Tarybų Sąjungos respublikos
Abchazija
Gruzijos istorija
Oulu provincija

Oulu provincija arba Oulu grafystė (, ) – buvusi Suomijos provincija. Šiaurėje ribojosi su Laplandija, pietuose su Vakarų Suomijos provincija bei Rytų Suomijos provincija, rytuose su Rusijos Federacija. Vakaruose provincijos krantus skalavo Baltijos jūros Botnijos įlanka.

Istorija 
Grafystės teorija nuo seno priklausė istorinės Norlando žemės Ostrobotnijos provincijai.

Oulu (Uleoborgo) grafystė buvo įkurta 1775 m. kaip Švedijos karalystės administracinis vienetas. Ji apėmė taip pat ir dabartinį Lapijos regioną. 1809 m. Fredrikshamno sutartimi ši grafystė atiteko Rusijos imperijai, kaip Suomijos Didžiosios kunigaikštystės administracinis vienetas. Ji buvo vadinama Uleoborgo gubernija. Nuo 1917 m. buvo nepriklausomos Suomijos provincija (grafystė).

Oulu provincijos ribos nesikeitė nuo 1936 m., kuomet šiaurinės provincijos teritorijos buvo atskirtos ir iš jų suformuota atskira Laplandijos provincija. Nuo tada provincija padalinta į du regionus – Šiaurės Ostrobotniją ir Kainu, šiuos regionus sudarė 47 savivaldybės. Oulu provincija tarp Suomijos provincijų buvo trečia pagal plotą ir ketvirta pagal gyventojų skaičių.

Provincija panaikinta 2009 m. pabaigoje. Nuo tada jos teritorijoje egzistuoja du atskiri regionai.

Suomijos provincijos
Rusijos imperijos gubernijos