joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Griežė

Griežė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Leckavos, prie pat Lietuvos sienos su Latvija. Stūkso Griežės piliakalnis, išlikę Griežės evangelikų reformatų bažnyčios, Griežės dvaro griuvėsiai, buvo perkėla ties Ventos ir Vadaksties santaka. Yra žvyro karjeras.

Istorija 

1253 m. balandžio 5 d. Griežė (Griese) minima pietinių Kuršo žemių padalijimo tarp Kuršo vyskupo ir Kryžiuočių ordino akte. Ji priklausiusi Keklio žemei. 1264 m. Griežės pilį puolė Livonijos ordino magistro Konrado Manderno puspenkto šimto raitų vyrų kariuomenė, kuri šią tvirtovę sudegino iki pamatų.

1595 m. Raseinių žemės teismo knygoje minimas Griežės miestelis, 1596 m. jis atiteko Dovydui Burbai. Šis 1598 m. Griežę perdavė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Telšių dvaro laikytojui Vilhelmui Fridrichui Taubei. 

XVII a. pradžioje ji atiteko Melchiorui Bilevičiui, čia buvo Griežės dvaras. 1632 m. dvaro savininkas Jonas Bilevičius pastatė Evangelikų reformatų bažnyčią. 1690 m. inventoriuje nurodyta 15 tuščių sklypų, 1708 m. inventoriuje surašytos 8 kiemų gyventojų pavardės. Per XVIII a. pradžioje vykusį Šiaurės karą ir 1709–1711 m. badą bei marą Griežės miestelis visai sunyko.

1820 m. Tirkšlių bažnyčios vizitacijoje Griežėje nurodyti 3 katalikų kiemai (13 gyventojų). 1902 m. kaime nurodyti 56, o dvare – 35 gyventojai, veikė kalvė. 1906 m. spalio mėn. streikavo Griežės dvaro darbininkai. Dvaro savininkas Kaizerlingas 1906 m. latvių revoliucionierių buvo nuteistas ir užmuštas.

XX a. pradžioje ties Grieže veikė du keltai per Ventą ir Vadakstį. 1944 m. spalio 9 d. Griežę užėmė raudonarmiečiai. 1994 m. šiame kaime tebuvo likusi viena sodyba.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 http://www.zurnalai.vu.lt/files/journals/162/articles/2636/public/129-156.pdf 
 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Adelaidė

Adelaidė () – uostamiestis pietinėje Australijoje, Pietų Australijos valstijos sostinė. 1,07 mln. gyventojų (2007). Išsidėsčiusi Torenso (Torrens) upės žiotyse, tarp Iškiliojo kalnagūbrio ir Šv. Vincento (Saint Vincent) įlankos. Išvystyta mašinų gamybos, naftos perdirbimo, maisto, lengvoji, elektrotechnikos pramonė. Yra universitetas, observatorija. Žymūs pastatai: rotušė, vyriausybės rūmai, parlamento pastatas.

Adelaidėje vyksta Formulės 1 didžiojo prizo varžybos, meno festivalis (nuo 1960 m.).

Istorija 
Miestas įkurtas 1836 m., pavadintas Anglijos karaliaus Vilhelmo IV žmonos garbei. 1840 m. ji tapo pirmąja gyvenviete valstijoje, kuriai buvo suteikta savivalda.

XIX a. pab. Adelaidėje įsikūrė lietuviai. 1888 m. įsteigtas lietuvių klubas. XX a. vid. gyveno ~1600, 1998 m. – ~1200. 1948–1956 m. leistas laikraštis „Australijos lietuvis“. Veikia šeštadieninė mokykla, parapija (nuo 1948 m.).

Sportas 
 Adelaide United FC futbolo klubas
 Hindmarsh Stadium, futbolo stadionas, kurio talpa 16 500 žiūrovų.

Įžymūs žmonės 
 John Maxwell Coetzee (1940-), rašytojas, 2003 m. gavęs Nobelio literatūros premiją.
 Aurelio Vidmar (1967–), futbolininkas
 Giladas Cukermanas (1971-), lingvistas
 Sia (1975–), dainininkė ir dainų autorė
 John Aloisi (1976–), futbolininkas
 Lleyton Hewitt (1981–), tenisininkas

Šaltiniai

Nuorodos 

 Adelaidės aukštesnių pastatų diagrama

Milijoniniai miestai
Pietų Australijos miestai
Vytautas Maželis

Vytautas Maželis (1914 m. sausio 29 d. Užpaliai – 2008 m. balandžio 14 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, fotografas.

Biografija 
Baigęs gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę, 1939 m. baigė Karo mokyklą Kaune. Kaune vedė Reginą Tamošiūnaitę (jų sūnus Vytautas, g. 1944 m. birželio mėn. – Svėdasų TV direktorius). Bet šeimyninę laimę suardė Antrasis pasaulinis karas. 1941 m. dalyvavo Birželio sukilime, vadovavo sukilėlių būriui. 1942 m. baigė teisę Vytauto Didžiojo universitete. 1942 m. – vietoje Lietuvos aktyvistų fronto sukurtos pogrindinės organizacijos „Lietuvių frontas“ narys, leitenantas, Utenos apskrityje organizavo „Kęstučio“ štabą. 1941–1944 m. dirbo advokatu Kaune.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Niujorke. Studijavo Fotografijos institute Niujorke, čia įkūrė fotografijos studiją. 1975–1990 m. dirbo Niujorko policijos departamente. JAV sukūrė kitą šeimą. Išgarsėjo kaip fotografas.

Kūryba 
Fotografuoti pradėjo apie 1934 m. Studijuodamas pamėgo meninę fotografiją, net ir karo mokykloje šovininėje nuolat nešiojosi nedidelį fotoaparatą, kuriuo užfiksuodavo įdomesnius kariūnų gyvenimo vaizdus. Jo fotografijas spausdino „Karys“, „Jaunoji Romuva“, „Kardas“ ir kiti leidiniai. Jo archyve daug meninių nuotraukų – gamtos vaizdų, įvykių ir vietovių meninių vaizdų. Vėlesnėje kūryboje vyrauja portretai, jis buvo vienas iš pagrindinių visuomenės ir kultūros veikėjų išeivijoje fotografų. Sukūrė lietuvių išeivijos kultūros žmonių portretų (Jonas Mekas, Juozas Žilevičius, Kazys Pakštas), jiems būdinga raiški fragmentinė kompozicija, paprastumas, vengiama įmantrių rakursų, apšvietimu, plastika, faktūra perteikiama portretuojamojo psichologinė būsena, charakteristika. Surengė nemažai parodų JAV, Kanadoje ir Lietuvoje.

Grįžęs į Lietuvą atsivežė kai kurių savo portretinių nuotraukų dublikatus, o visas archyvas, nuotraukos ir negatyvai atkeliavo į Lituanistikos tyrimo ir studijų centrą. Lietuvos fotomenininkų sąjungos garbės narys nuo 1989 m.

Bibliografija 
 Užjūrio lietuviai: veidai ir vardai. Kazys Daugėla, Algimantas Kezys, Vytautas Maželis. Sudarytojas Antanas Skaisgiris. Vilnius, Spauda, 1995 m

Įvertinimas 
 2007 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos karininkai
JAV lietuviai
Lietuvos fotografai
Lietuvos policininkai
Andora (miestas)

Andora (arba Andora la Velja, 'Senoji Andora', ) – Andoros valstybės sostinė bei to paties pavadinimo parapija. Pagrindinė miesto veikla – turizmas, prekyba, bankininkystė, taip pat daug pajamų teikia mokesčių lengvatos. Gaminami baldai, alkoholiniai gėrimai, tabako gaminiai, suvenyrai.

Andoros parlamentas (Consell General) posėdžiauja rūmuose, vadinamuose – Casa de la Vall („Slėnių namas“; XVI a.). Mieste yra Šv. Armengolio bažnyčia (XI–XII a.).

Istorija 

Miestas įkurtas IX a. pradžioje. Andoros kunigaikštystės centru tapo 1278 m. Nuo 1993 m., kai buvo priimta pirmoji šalies Konstitucija, nustatanti parlamentinę demokratiją, mieste įsikūrė dauguma valstybinių įstaigų.

Geografija ir klimatas 

Andora la Velja išsidėsčiusi Andoros pietvakariuose, aukštai Pirėnų kalnuose (virš 1000 m) tarp Prancūzijos ir Ispanijos, prie dviejų upių santakos (Valira d’Ordino ir Valira d’Encamp), sudarančių Valiros upę. Miestas įsikūręs 1409 m aukštyje ir tai yra aukščiausiai esanti sostinė bei populiarus slidinėjimo kurortas. Klimatas yra alpinis – šaltos žiemos ir šiltos, sausos vasaros. Temperatūra svyruoja nuo vidutinės iki -1 °C sausio mėn. ir 20 °C liepos mėn. Kritulių per metus iškrinta apie 808 mm.

Susisiekimas 

Nuo miesto iki artimiausių aerouostų Tulūzoje, Žeronoje, Perpinjane ir Barselonoje yra trys valandos kelio. Andoroje nėra traukinių stočių, o autobusų linija jungia miestą su L’Hospitalet, kuri yra pagrindinis taškas kelionei į Paryžių.

Sportas

Futbolas 
 Casa Estrella del Benfica
 Constel·lació Esportiva
 FC Lusitanos la Posa
 CE Principat
 FC Rànger's
 FC Andorra Veterans

Nuorodos 

 Andora  (anglų, ispanų, prancūzų k.)

Sostinės
Andoros parapijos
Andoros gyvenvietės
Andoros kurortai
Sovetas

Sovetas () – miestas Pietų Afrikos Respublikoje Gautengo provincijoje, apie 15 km į pietvakarius nuo Johanesburgo centro. 1,70 mln. gyventojų (2005). Tai didelis miestas, kuriame daugiausia gyvena juodaodžiai; dauguma jų dirbti vyksta į Johanesburgą.

Istorija 
XX a. šeštajame dešimtmetyje, apartheido režimo metu, Sovetas buvo pastatytas kaip savarankiškas gyvenamasis rajonas. Iki tol juodieji gyveno vyriausybės paskirtose teritorijose baltųjų gyvenvietėse. 1976 m. birželį miesto juodaodžiai (daugiausia – moksleiviai ir studentai) protestavo prieš afrikanso kalbos kaip privalomos mokyklose įvedimą. Dėl neramumų buvo nužudyta apie 500 žmonių, daugiausia – jaunimo ir vaikų.

Pavadinimo kilmė 
Miesto, kuris susikūrė iš keleto juodaodžių gyvenviečių, pavadinimą lėmė jo vieta artimiausio didmiesčio – Johanesburgo – atžvilgiu: Sovetas yra į pietvakarius nuo jo, ir iš pradžių buvo vadinamas South West Township („Pietvakarių gyvenvietė“), o vėliau miestui pavadinti buvo paimtos pirmosios dvi raidės iš kiekvieno žodžio: So + We + To.

Milijoniniai miestai
Pietų Afrikos Respublikos miestai
Kirlikai (Šilutė)

Kirlikai – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Šilutės, prie geležinkelio Pagėgiai-Klaipėda ir kelio Kaunas-Klaipėda. Eina vieškelis į Pagrynius. Kirlikų kaimo teritorija yra 17 metrų virš jūros lygio.

Kirlikai šiaurėje ribojasi su Šilutės miesto gyventojų kolektyviniais sodais „Draugyste“ ir „Poilsis“, vakaruose – su Pagrynių kaimu, pietuose – su Gaidelių kaimu, rytuose su Gaidelių mišku.

Iki II pasaulinio karo pabaigos Kirlikų kaimas priklausė Gaidelių valsčiui, sovietmečiu – Jonaičių apylinkei, nuo 1997 – Šilutės seniūnijai. Baudžiavos laikais Kirlikai priklausė Barzdūnų dvarui.

1997 kaime buvo 23 ūkiai. Dauguma kaimo gyventojų dirba Šilutės įmonėse, dalis ūkininkauja – 9 smulkūs pienininkystės ūkiai (2003).

Kaime yra dvejos evangelikų liuteronų senosios kapinės (1997 įtrauktos į Lietuvos Respublikos kultūros paveldo registrą).

Gyventojai

Šaltiniai 

 Šilutės kraštas. Enciklopedinis žodynas. Šilutė. 2000.
 Mažosios Lietuvos enciklopedija. T. I. Vilnius. 2000.
 Mažosios Lietuvos enciklopedija. T.II. Vilnius. 2003.
 Informacija apie vietovę
 LR kultūros paveldo registras 
 ŽŪIKVC informacijos puslapis 
 Šilutės apskrities kaimų sąrašas (1910)
 Šilutės apskrities kaimų sąrašas (1925)

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Erta Alė

Erta Alė – ugnikalnis Danakilių regione, šiaurės rytų Etiopijoje; aukštis virš jūros lygio 613 m. Skersmuo – apie 50 km, ovalinės kalderos ilgis apie 1,6 km, plotis – apie 0,6 km. Dviejuose kalderoje esančiuose krateriuose nuolatos tyvuliuoja lavos ežerėliai. Teigiama, kad Erta Alė yra ilgiausiai be pertraukos veikiantis Žemės ugnikalnis. Jis aktyvus nuo 1967 m. Koordinatės 13°36′N, 40°40′E.

Erta Alė per pastaruosius 125 metus stipriai išsiveržė septynis kartus: 1873, 1903, 1904, 1940, 1960, 1967 metais (pirmosios trys datos apytikslės).

Ugnikalnis yra Didžiojo riftinio slėnio zonoje, kuri tęsiasi 6000 km per Rytų Afriką iki Mozambiko.

Nuorodos 
 Ugnikalnių stebėjimo ataskaitos

Etiopijos ugnikalniai
Australinės mažosios pelės

Australinės mažosios pelės (Leggadina) – pelinių (Muridae) šeimos graužikų gentis. Kūnas 5-9,7 cm, uodega 5-9 cm ilgio. Kailis švelnus. Nugarinė pusė šviesiai pilka, gelsvai ruda ar šviesiai ruda, o pilvas balsvas ar pilkai baltas. Galva plati, priekyje buka. Turi nedideles ausis, 2 poras spenelių.

Paplitusios Australijoje. Apsigyvena sausose žolėtose lygumose, pakrantėse, ant smėlėtų kalvų. Išsikasa nesudėtingus urvus, kuriuose iš sausos žolės įsirengia lizdo kamerą. Maitinasi sėklomis, augalų šaknimis ir kitomis dalimis. Dauginasi visus metus. Vadoje būna 3-4 jaunikliai.

Gentyje yra dvi rūšys:
 Forrestro mažoji pelė (Leggadina forresti)
 Leikdauninė mažoji pelė (Leggadina lakedownensis)

Nuorodos 
  Leikdauninės mažosios pelės (Leggadina lakedownensis) nuotrauka.
   Forrestro mažosios pelės (Leggadina forresti) nuotrauka.

Peliniai
Australijos ilgakaklis vėžlys

Australijos ilgakaklis vėžlys (Chelodina longicollis) – žalčiakaklių (Chelidae) šeimos vėžlys. Kaklas labai ilgas. Aktyvus dieną. Gyvena Australijos upėse ir ežeruose.

Vėžliai
Ol Doinyo Lengai

Ol Doinyo Lengai – Afrikos Didžiajame riftiniame slėnyne, Šiaurės Tanzanijos kraterių grandinės viduryje stūksantis veikiantis ugnikalnis. Tai masajiškas pavadinimas, reiškiantis „Dievo kalnas“.

Veikiantis ugnikalnis Ol Doinyo Lengai vargu ar yra gamtovaizdžio įžymybė: jis tik 2856 m aukščio, o netoliese kyla didingesni kalnai, pavyzdžiui, Kilimandžaras. Tačiau užuot spjaudęsis ugnimi ir dūmais, jis purškia sodą. Nepaprastą jo lavą sudaro karbonatitai, turtingi natrio ir kalio karbonatų (reti mineralai gregoriitas ir nierereitas). 

Ol Doinyo Lengai vienintelis pasaulyje veikiantis karbonatinis vulkanas – tai, kas jo viršūnėje atrodo panašu į sniegą, iš tikrųjų yra balzgani pelenai po išsiveržimų. Tačiau išsilydžiusios uolienos vulkano židinyje yra juodos, ir, nors krateryje jos grėsmingai kunkuliuoja, išsiveržia tik perpus tokio karščio kaip normali lava, išmetamos per ugnikalnio žiotis jos beveik nešvyti. Vos pasiekusi orą, lava keičia spalvą ir cheminiu būdu virsta soda (ši rūšis tinka valyti ir balinti ir yra gana stipri – gali nudeginti).

Ol Doinyo Lengai išsiveržė 1966 m. rugpjūčio 9 d., po dešimties dienų grėsmingo „virimo“, žemei drebant ir dundant ugnikalnis pratrūko, purkšdamas į 10 000 m aukštį juodus pelenus – jie nuklojo aplinkines lygumas. Per 48 valandas žemė nusidažė drumzlinai baltai: vėsdami pelenai keičia spalvą. Išsiveržimas tęsėsi net tris savaites. O 1967 m. įvyko dar vienas protrūkis. Mūsų dienomis ugnikalnis irgi neramus.

Tanzanijos ir Kenijos masajai, klajokliai galvijų ganytojai, tiki, kad krateriu vainikuotoje kalno viršūnėje griaudžia jų dievas Engai. Užėjus sausrai, masajai per saulės išdegintą pelenų spalvos kraštą keliauja į Ol Doinyo Lengai papėdę melsti lietaus.

Nuorodos 
Ol Doinyo Lengai  

Tanzanijos ugnikalniai
Natrono ežeras

Natrono ežeras (išvertus į lietuvių kalbą Sodos ežeras ( - soda)) – Tanzanijoje, šiaurinėje ugnikalnio Ol Doinyo Lengai dalyje esantis ežeras.

Natrono ežeras yra 64 km ilgio bei 16 km pločio. Karštis išgarina iš ežero daugiau vandens, negu jis gauna iš kritulių (jų iškrinta vos 400 mm per metus). Ežero krantus juosia deginančios sodos nuosėdos; vidurdienį jos gali įkaisti iki 65 °C. Ežeras dažnai spindi rožine spalva.

Sekliuose Natrono vandenyse daug sodos, o dugną nugulęs trąšus juodas dumblas. Žuvų čia nedaug, beveik nėra jokių augalų. Tačiau tame šarminiame tirpale gausu melsvai žalsvų dumblių, be to, yra daug mažyčių gyvūnėlių, mintančių dvokiančiu dumblu. Išskirtinis paukštis, pamėgęs šią aplinką – flamingas. Dažnai ežero pakrantes nutūpia rausvai mirguliuojanti aibė – per milijoną flamingų, besimaitinančių dumbliais ir smulkučiais organizmais.

Natrono ežero karšti šaltiniai yra vienintelis palyginti gėlas vanduo; jame gyvena nykštukinių tiliapijų – vietinių žuvų, prisitaikiusių gyventi karštame vandenyje – rūšis. Po lietaus, kai soda ištirpsta, žuvys sparčiai plinta ir dauginasi. Seklumose jų susirenka milijonai, jų judėjimas net sukelia vandens bangavimą.

Tanzanijos ežerai
Ngorongoras

Ngorongoras – užgesęs ugnikalnis yra Didžiajame riftiniame slėnyje, Žemės plutos rifto, vingiuojančio per Afriką nuo Mozambiko iki Sirijos, rytinėje atšakoje, Tanzanijoje. Ngorongoro reiškia „didelė duobė“.

Per milijonus metų milžiniški Žemės plutos slėgiai per silpnas rifto vietas ugnikalnių virtinėje – ji dabar sudaro Rytų Afrikos Kraterių grandinę – išstūmė magmą į paviršių. Ngorongoras yra vienas šių ugnikalnių. Kitados jis buvo kūgio pavidalo ir beveik dvigubai aukštesnis negu dabar. Tačiau kai maždaug prieš 2,5 mln. metų galų gale išsieikvojo jo paskutinio išsiveržimo galia ir visos po jo kūgiu buvusios magmos židinys ištuštėjo, kūgio viršūnė susmego į tuštumą. Dabar iš jo likusi tik Apskritojo stalo kalva šiaurės vakarinėje kraterio dalyje.

Ngorongoras yra šešta pagal dydį pasaulio kaldera – apie 18 km skersmens ir beveik taisyklingai apskrita. Be to, tai didžiausia kaldera su nepertraukiama ketera.

Ant kraterio dugno, užimančio 260 km², galima pamatyti vieną didžiausių Afrikoje gyvūnijos sankaupų, maždaug – 30 000 gyvūnų. Ngorongoro krateryje galima rasti įvairių gyvūnų. Čia laikosi apie 50 skirtingų didelių žinduolių rūšių, tarp jų liūtų, dramblių, raganosių, hipopotamų, žirafų, įvairių antilopių, pavyzdžiui, kanų ir impalų, žaliųjų markatų, babuinų, tapyrų ir hienų. Be to, įsikūrę daugiau kaip 200 paukščių rūšių. Iš tikro šis krateris – mažytis laukinio Rytų Afrikos gyvūnijos pasaulio pavyzdys. Dauguma Ngorongoro gyvūnų ištisus metus gyvena krateryje – čia vandens yra net sausuoju sezonu. Du šaltiniai ir dvi upės – Mungė ir Lonjokė – maitina daug pelkių ir pagrindinį seklų sodos ežerą, vadinamą Magadžiu.

Kasmet po ilgojo lietaus sezono – nuo gruodžio iki balandžio ar gegužės – kraterio pievos sodriai sužaliuoja, jas užtvindo derlingoje vulkaninėje dirvoje tarpstančios rausvos, geltonos, mėlynos ir baltos gėlės: petunijos, lubinai, saulutės ir reti mėlynieji dobilai. Nuo gegužės iki lapkričio krateris pamažu keičia spalvą iš žalios į geltoną, paskui gelsvai rudą ir šviesiai rudą.

Kraterio keteros atitvertiems nuo išorinio pasaulio, Ngorongoro gyvūnams nieko, ko reikia gyvenimui, nereikia ieškoti. Tik maža dalis gyvūnų iškeliauja iš kraterio senais, per jo keterą vedančiais takais. Jie susilieja su sausuoju sezonu lygumose migruojančiais gyvūnais, o vėliau sugrįžta. Šie migruojantys gyvūnai sudaro labai mažą procentą, bet jie susieja Ngorongoro gyvūniją su bendru genetiniu išorinio pasaulio fondu.

1979 m. Ngorongoras įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Nuorodos 

 Ngorongoras 

Tanzanijos ugnikalniai
Pasaulio paveldo objektai Afrikoje
Liubavo seniūnija

Liubavo seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kalvarijos savivaldybės pietvakariuose, pasienyje su Lenkija.

Istorija 

Iki 1999 m. seniūnija buvo Marijampolės rajone.

|-
| 2001-04  || || 928 || 31 kaimas
|-
| 2009-09-01  || 59 || 970 || 30 kaimų
|-
| 2011 m.  || || 800 || 30 kaimų
|-
| 2016-08-13  || || || 30 kaimų
|-
| 2021 m.  || 58,59 || 576 || 10 gyvenviečių, turinčių >9 gyventojus
|}

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Aguonis, k. || || 2
|-
| Asava, k. || 26 || 49
|-
| Barkai, k. || || 0
|-
| Beržynai, k. || || 1
|-
| Grandai, k. || || 5
|-
| Gulbinavas, k. || 19 || 18
|-
| Jurgiškiai, k. || || 7
|-
| Kalneliai, k. || || 0
|-
| Kazlavas, k. || || 13
|-
| Klinavas, k. || || 9
|-
| Kovai, k. || 35 || 40
|-
| Liubavas, k. || 188 || 242
|-
| Makauskai, k. || || 10
|-
| Mantrimai, k. || || 14
|-
| Pagraužiai, k. || 43 || 76
|-
| Pelucmurgiai, k. || || 6
|-
| Reketija, k. || 19 || 25
|-
| Sabaliavas, k. || || 3
|-
| Salaperaugis, k. || 155 || 210
|-
| Saulėgrąžiai, k. || || 2
|-
| Sauselis, k. || 10 || 13
|-
| Senabūdis, k. || 16 || 8
|-
| Skaisčiai, k. || 10 || 16
|-
| Skaisteliai, k. || || 0
|-
| Šarkaitis, k. || || 0
|-
| Šarkyčia, k. || || 4
|-
| Šarkis, k. || || 5
|-
| Trempiniai, k. || || 11
|-
| Tribarčiai, k. || || 9
|-
| Žiogaičiai, k. || || 2
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
 Liubavo seniūnaitija – Grandų k., Klinavo k., Liubavo k., Mantrimų k., Skaisčių k., Skaistelių k., Žiogaičių k.
 Pagraužių seniūnaitija – Beržynų k., Būdviečių k., Gulbinavo k., Jurgiškių k., Kalnelių k., Makauskų k., Pagraužių k., Papiliakalnių k., Saulėgrąžių k., Trempinių k.
 Salaperaugio seniūnaitija – Aguonio k., Asavos k., Barkų k., Kazlavo k., Kovų k., Palucmargių k., Reketijos k., Sabaliavo k. Salaperaugio k., Sauselio k., Senabūdžio k., Šarkaičių k., Šarkio k., Šarkyčios k., Tribarčių k.

Šaltiniai 

Kalvarijos savivaldybės seniūnijos
Sangrūdos seniūnija

Sangrūdos seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kalvarijos savivaldybės pietryčiuose.

Istorija 

Iki 1999 m. seniūnija buvo Marijampolės rajone.

|-
| 2001-04  || || 1770 || 34 kaimai
|-
| 2009-09-01  || 93 || 1970 || 32 kaimai
|-
| 2011 m.  || || 1387 || 32 kaimai
|-
| 2016-08-13  || || || 32 kaimai
|-
| 2021 m.  || 92,65 || 1191 || 19 gyvenviečių, turinčių >9 gyventojus
|}

Seniūnai 
 Ingrida Stankevičienė, ~2020 m.

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Berezninkai, k. || || 8
|-
| Burokai, k. || || 3
|-
| Cyrailė, k. || 18 || 21
|-
| Dainoriai, k. || 33 || 33
|-
| Gazdai, k. || 18 || 25
|-
| Giluišiai, k. || || 0
|-
| Gunkliškiai, k. || || 1
|-
| Kalniai, k. || 37 || 50
|-
| Mergutrakis, k. || 35 || 38
|-
| Miklausė, k. || 47 || 43
|-
| Mockai, k. || 200 || 211
|-
| Mockava, k. || 50 || 59
|-
| Naujieji Alksnėnai, k. || 14 || 12
|-
| Naujoji Radiškė, k. || 10 || 12
|-
| Naujoji Valia, k. || || 3
|-
| Navininkai, k. || 45 || 62
|-
| Pasiekos, k. || || 0
|-
| Pašiliai, k. || || 5
|-
| Rūdelė, k. || 52 || 60
|-
| Rūdninkai, k. || 29 || 49
|-
| Sangrūda, k. || 313 || 347
|-
| Senieji Alksnėnai, k. || || 8
|-
| Senoji Radiškė, k. || 170 || 201
|-
| Slabatka, k. || || 6
|-
| Svidiškiai, k. || 16 || 16
|-
| Šilėnai, k. || || 15
|-
| Trikampiai, k. || || 0
|-
| Trumpaliai, k. || || 5
|-
| Užukalniai, k. || 14 || 23
|-
| Vaiponiškė, k. || 24 || 35
|-
| Zovoda, k. || 23 || 27
|-
| Žagariškė, k. || || 9
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
 Mockų seniūnaitija – Palnyčios k., Navininkų k., Mockų k., Slabatkos k., Pašilių k., Rūdelės k., Dainorių k., Šilėnų k., Mockavos k., Cyrailės k.
 Radiškės seniūnaitija – Naujųjų Alksnėnų k., Senųjų Alksnėnų k., Naujosios Radiškės k., Senosios Radiškės k., Kalnių k., Užukalnių k., Berezninkų k., Burokų k., Miklausės k.
 Sangrūdos seniūnaitija – Sangrūdos k., Svidiškių k., Vaiponiškės k., Mergutrakio k., Žagariškės k., Trumpalių k., Gunkliškių k., Pasiekų k., Trikampių k., Naujosios Valios k., Giluišių k., Zovodos k., Trakėnų k., Rūdninkų k., Gazdų k.

Žymūs žmonės 

Sangrūdos seniūnijoje gimė knygnešiai P. Kupstas, Vincas Markevičius. Žymūs Sangrūdos seniūnijos žmonės (dalis jų gimę Mockuose) – Seimo narys Justinas Karosas, lietuvių kalbos vadovėlių autorė A. Šiaurienė, solistė T. Slaukauskaitė, bitininkystės mokslų daktaras A. Skirkevičius.

Šaltiniai 

Kalvarijos savivaldybės seniūnijos
Degučių seniūnija

Degučių seniūnija vadinamos dvi Lietuvos seniūnijos:
 Marijampolės savivaldybėje;
 Zarasų rajone.

Seniūnijų nuorodiniai straipsniai
Samuelis Teodoras Cipelis

Samuelis Teodoras Cipelis (Zippel, 1777 m. balandžio 15 d. Nybudžiuose, Gumbinės apskritis, Mažoji Lietuva – po 1834 m. Karaliaučiuje) – raštijos talkininkas, tautosakos rinkėjas.

Nuo 1795 m. studijavo Karaliaučiaus universitete, buvo Bilviečių, Kaukėnų precentoriumi, kunigavo Karaliaučiuje. Talkino Liudvikui Rėzai, skaitė jo Biblijos vertimo korektūrą, siuntinėjo liaudies dainas, kurių keliolika išspausdinta „Dainų rinkinyje“ (1824 m.). Bendradarbiavo su J. S. Vateriu, jam rengiant leidinį „Die Sprache der alten Preussen“ („Senųjų prūsų kalba“, 1821 m.).

Nuorodos 

 Lietuvių literatūros enciklopedija

Cipelis, Samuelis Teodoras
Stasys Putvinskis

Stasys Pūtvis (iki 1938 m. Putvinskis, 1898 m. rugpjūčio 25 d. Šilo Pavėžupyje, Kelmės raj. – 1942 m. balandžio 4 d. Gorkio kalėjime, Rusija) – agronomas, žemės ūkio ministras, šaulys.

Biografija 
Gimė Šilo Pavėžupio dvare, Šaukėnų valsčiuje, Šiaulių apskrityje, Emilijos Gruzdytės ir Vlado Putvinskio šeimoje. Pasimokęs namuose, 1914 m. įstojo į Liepojos komercinę mokyklą, o 1915 m. – į Vilniaus lietuvių gimnaziją, kurią baigęs 1919 m. įstojo savanoriu į Lietuvos kariuomenę. 1919 m. baigė antrąją Kauno karo mokyklos laidą ir su raitelių daliniu paskirtas Vilniaus karo komendanto Vlado Kurkausko žinion. Už žvalgybos žygius lenkų užfrontėje apdovanotas Vyčio Kryžiumi.

1922–1925 m. studijavo Halės universitete, įgijo agronomo specialybę. 1923 m. vedė Tatjanos ir Dmitrijaus Zubovų dukterį Dariją Zubovaitę. Nuo 1925 m. abu ūkininkavo Šilo Pavėžupio, vėliau – Bubių dvaruose, stengėsi šviesti savo apylinkės ūkininkus ir darbininkus, ruošė jiems ūkio šventes. Susilaukė dukterų Julijos ir Aleksandros bei sūnaus Rimanto.

Nuo 1935 m. rugsėjo 7 d. iki 1938 m. kovo 26 d. Juozo Tūbelio vyriausybėje dirbo Žemės ūkio ministru. Parengė miškų želdinimo planą, o 1937 m. sudarė miškų želdinimo fondą. 1936–1940 m. Seimo narys.

Tėvas Vladas Putvinskis buvo 1919 m. įsteigtos Šaulių sąjungos pirmininkas, vėliau garbės pirmininkas. Motina Emilija Putvinskienė-Pūtvienė Moterų šaulių garbės vadė. 1937 m. S. Putvinskis išrinktas Šaulių sąjungos centro valdybos nariu, priešinosi tiems, kurie norėjo šauliais padaryti visus valstybės tarnautojus, taip pat buvo prieš visas privilegijas, numatančias išplėsti šaulio, kaip valstybės piliečio, teises.

1940 m. liepos 12 d. bolševikai suėmė Stasį Putvinskį-Pūtvį ir įkalino Šiaulių kalėjime. Nuteistas 1941 m. gegužės 25 d. SSRS NKVD Ypatingojo pasitarimo 8-niems metams. Nuo 1941 m. liepos 3 d. kalėjo Gorkio kalėjime, kur 1942 m. balandžio 4 d. ir žuvo Gorkio kalėjime.  

Žmoną Dariją Pūtvienę su dukterimis Julija, Aleksandra ir sūnumi Rimantu bolševikai suėmė 1941 m. birželio 14 d. ir išvežė į Altajaus kraštą, o 1942 m. ištrėmė į Lenos žiočių salą – Mostachą. 1947 m. šeimai leido persikelti į Jakutską. Tik 1957 m. Darija Pūtvienė ir jos vaikai po tremties grįžo į Lietuvą.

Darija Zubovaitė-Pūtvienė mirė 1998 m. sausio 22 d., sulaukusi 96 metų amžiaus. Duktė Julija Pūtvytė-Daniliauskienė (tautodailininkė) 1926–2009. Kita duktė Aleksandra Pūtvytė-Kulnienė 1924–2010, sūnus Rimantas Pūtvis gyvena Kaune.

Apdovanojimai 
1920m. Vyčio Kryžiaus 5-jo laipsnio ordinas

1928m. Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Gedimino 4-jo laipsnio ordinas

1928m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

1929m. Latvijos išsivadavimo 10-mečio medalis

1935m. Šaulių Žvaigždės ordinas

1937m. Estijos Baltosios Žvaigždės 1-jo laipsnio ordinas

Šaltiniai 

 ↑ "Lietuvos kariuomenės karininkai 1918-1953", t. 6, psl. 195.

Lietuvos žemės ūkio ministrai
Lietuvos agronomai
Lietuvos krašto apsaugos savanoriai
Šaulių sąjungos nariai
Seimo atstovai
Dvisparnis lėktuvas

Dvisparnis lėktuvas (biplanas) – orlaivis, turintis du fiksuotus sparnus, dažniausiai vieną įtvirtintą virš fiuzeliažo, kitą – po juo. Dvisparnis lėktuvas paprastai turi daugiau keliamosios galios už tokio paties dydžio ir sparnų pločio viensparnį. Biplanas taip pat stabilesnis ore, tačiau yra lėtesnis už dabar labiau paplitusį vieno sparno lėktuvą.

Populiariausias dvisparnis lėktuvas Lietuvoje 2006 m. buvo Antonov An-2 (vadinamasis „kukurūznikas“).

Orlaiviai
Orlaivių konstrukcija
Ilgininkai

Ilgininkai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurę nuo Merkinės, išsimėtęs Ilgio ežero vakariniame pakraštyje, prie kelio . Į šiaurę nuo kaimo plyti Ilgininkų pelkė (Ilgininkų telmologinis draustinis), į pietus – Subartonių miškai. Seniūnaitijos centras.

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Abromiškės

Abromiškės – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Elektrėnų, piečiau magistralės . Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, Abromiškių reabilitacijos ligoninė, piečiau nuo kaimo telkšo Abromiškių ežeras. Kaime išlikęs Abromiškių dvaras, XVI a. kultūros paminklas, su 15,5 ha ploto parku, yra trys tvenkiniai. Netoli yra Sabališkių koplyčia, pastatyta XIX a. pirmoje pusėje.

Etimologija 

Kaimo vardas yra asmenvardinės kilmės – nuo vardo Abromas, Abraomas – Abromiškių dvaro valdytojas 1571 m. buvo Abraomas Poniatovskis, tad tai yra dvarininkinis vietovardis.

Istorija 

Nuo XVI a. minimas Abromiškių dvaras. Jame XIX a. buvo didžiulė biblioteka (apie 20 tūkst. knygų), paveikslų kolekcija, 1812 m. karo metu jame yra nakvojęs Napoleonas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Reabilitacijos ligoninė 

Elektrėnų savivaldybės gyvenvietės
Lietuvos meno kūrėjų asociacija

Lietuvos meno kūrėjų asociacija – Lietuvos savarankiškų kūrybinių organizacijų sąjunga, įsteigta 1995 m. Būstinė Vilniuje, K. Sirvydo g. 6. Tikslas – koordinuoti meno kūrėjų ir jų organizacijų bendradarbiavimą, atstovauti Lietuvos profesionalių menininkų ir literatų interesams užsienyje, skatinti kultūros ir meno plėtrą.

Istorija 
1920 m. susivienijus literatūros ir muzikos veikėjams, įsteigta Lietuvių meno kūrėjų draugija. 1995 m. vasario 22 d. įsteigta Lietuvos meno kūrėjų (organizacijų) asociacija (LMKA). Nuo 1995 m. gegužės 28 d. LMKA atstovauja Lietuvos menininkams Europos menininkų konfederacijoje (European Council of Artists).

Veikla 
Lietuvos meno kūrėjų asociacija – laisvanoriška lygiateisių ir savarankiškų organizacijų asociacija. Nariais gali būti Lietuvos menininkų ir literatų organizacijos, atstovaujančios profesionaliajam šalies menui, įregistruotos ir veikiančios pagal Lietuvos Respublikos meno kūrėjų ir jų organizacijų įstatymą. Veiklą koordinuoja Taryba, kurioje kiekvienai organizacijai atstovauja deleguotas narys. Taryboje sprendimai priimami sutarimu arba 2/3 visų tarybos narių balsų dauguma. Asociacija rengia konferencijas kultūros ir meno klausimais, teikia pasiūlymus dėl įstatymų ir kitų teisės aktų projektų, dalyvauja menininkų programose, atlieka profesionaliojo meno programų ekspertizes, gina autorių teises. 

LMKA jungia meno kūrėjų organizacijas:
 Lietuvos architektų sąjunga
 Lietuvos dailininkų sąjunga
 Lietuvos dizainerių sąjunga
 Lietuvos fotomenininkų sąjunga
 Lietuvos kinematografininkų sąjunga
 Lietuvos kompozitorių sąjunga
 Lietuvos muzikų sąjunga
 Lietuvos rašytojų sąjunga
 Lietuvos tautodailininkų sąjunga
 Lietuvos teatro sąjunga
 Lietuvos žurnalistų sąjunga
 Lietuvos literatūros vertėjų sąjunga

Lietuvos meno kūrėjų asociacijos premija skiriama Lietuvos menininkams už išskirtinius profesionalaus meno kūrinius, paskelbtus per pastaruosius dvejus metus.

Aukštosios kultūros impulsai mokykloms 
Lietuvos meno kūrėjų asociacija 2010 m. laimėjo LR švietimo ir mokslo ministerijos paskelbtą neformaliojo švietimo plėtros Lietuvos bendrojo ugdymo įstaigose idėjų konkursą ir 2011 m. rugpjūčio 4 d. su Europos socialinio fondo agentūra pasirašė projekto Aukštosios kultūros impulsai mokykloms (AKIM) finansavimo ir administravimo sutartį, kuri įgalino šio projekto įgyvendinimą.

Projekto tikslas – mokyklų bendruomenių atskirties nuo kultūros proceso mažinimas. Tikslingas ir nuoseklus aukštosios kultūros ir jos kūrėjų atėjimas į Lietuvos mokyklas atvers platesnį kultūros suvokimą, kels mokinių kultūrinį ir pilietinį sąmoningumą ir skatins pačius įsijungti į kultūros procesą.

Prezidentai 
 1995–2006 m. Vytautas Martinkus
 nuo 2006 m. Kornelijus Platelis

Šaltiniai

Nuorodos 
 LMKA interneto svetainė

Lietuvos asociacijos
Lietuvos meno organizacijos
Simón Bolívar

Simonas Bolivaras (, pilnas vardas: ; 1783 m. liepos 24 d. Karakasas, Venesuela – 1830 m. gruodžio 17 d. Santa Marta, Kolumbija) – viena ryškiausių Pietų Amerikos istorinių asmenybių, žymus karvedys ir politikas.

XIX a. pradžioje vadovavo nepriklausomybėms kovoms, po kurių iš ispanų jungo išsivadavo kelios žemyno kolonijos – Venesuela, Naujoji Granada (dabar – Kolumbija ir Panama), provincija Kito (dabar – Ekvadoras) ir Peru. Viena iš Peru provincijų jo garbei vėliau buvo pavadinta Bolivija ir tapo nepriklausoma. 1819 metais išvaduotąsias šalis ėmė jungti į Didžiąją Kolumbijos federaciją, iki 1830 m. buvo jos prezidentu. Ispaniškai kalbančiose Pietų Amerikos šalyse iki šiol vadinamas Išvaduotoju (El Libertador).

P. Amerikoje ilgą laiką klestėjo S. Bolivaro kultas. Revoliucionieriaus vardas įamžintas šalių, provincijų, miestų, gatvių, piniginių vienetų pavadinimuose. Jo asmenybei skirta daugybė meno kūrinių, pastatyta paminklų.

Detaliau nagrinėjant S. Bolivaro biografiją galima išskirti šiuos etapus:
 Ankstyvieji metai,
 Nepriklausomybės kovos,
 Didžiosios Kolumbijos federacija (1819–1830),
 Simono Bolivaro kultas,
 Šeima ir palikuonys.

|-

Nuorodos  

 S. Bolivaro istorija 
 S. Bolivaro gyvenimas 

Bolivar, Simon
Bolivar, Simon
Bolivar, Simon
Bolivar, Simon
Bolivijos prezidentai
Peru prezidentai
Venesuelos prezidentai
Kivu ežeras

Kivu ežeras skiria Ruandos ir Kongo Demokratinės Respublikos valstybes.

Virungos ugnikalnių išlieta lava padėjo susiformuoti aplinkiniam gamtovaizdžiui. Šie kalnai dunkso vakarinėje Didžiojo riftinio slėnio šakoje. Kadaise šios šakos upės tekėjo į šiaurę Nilo link, tačiau manoma, kad ugnikalnių lava užtvenkė upes – taip susidarė Kivu ežeras.

Dėl giliai raižytos kranto linijos daugelis Kivu laiko gražiausiu Afrikos ežeru, ir vis dėlto, nepaisant ramaus vandens grožio, šis ežeras yra uždelsto veikimo bomba. Pro ežero dugną smelkiasi anglies dvideginis ir, stabdomas didžiulio vandens slėgio (vidutinis ežero gylis yra apie 180 m, tačiau vietomis siekia 400 m) kaupiasi ant dugno. Kai tokiomis pat sąlygos 1986 m. susidarė Nioso ežere Kamerūne, mirtinas anglies dvideginio debesis staiga prasiveržė pro vandenį ir kaip dusinanti antklodė užklojo tankiai apgyventus slėnius; tuomet žuvo per 1700 žmonių. 

Jei taip atsitiktų Kivu ežere, pasekmės gali būti dar labiau niokojančios, nes veikiamas bakterijų anglies dvideginis virsta metanu. Jeigu žmogus įsikištų į šį procesą, pavyzdžiui, užsimanytų siurbti metaną dėl kuro, laisvi dujų burbuliukai kiltų į vandens paviršių. Ten, susidūrusios su atvira ugnimi, degios dujos virstų ugnies kamuoliu, sudeginančiu viską aplink.

Kongo Demokratinės Respublikos ežerai
Ruandos geografija
Entre Rioso provincija

Entre Rioso provincija (isp. Provincia de Entre Ríos) – provincija šiaurės rytų Argentinoje, vadinamojoje „Mesopotamijoje“ (tarpupyje), tarp Korienteso provincijos šiaurėje, Buenos Airių – pietuose, Santa Fė – vakaruose. Rytuose ribojasi su Urugvajaus Rytų Respublika. Sostinė – Parana.

Geografija 
Beveik visas Entre Rioso provincijos paviršius – plyna žemuma, retai pakylanti virš 100 m. Šiaurinėje dalyje klimatas subtropinis, pietinėje – vidutinių platumų. Vyrauja vėjai nuo Atlanto vandenyno, tačiau būna ir vietinių vėjų, pavyzdžiui, Pampero (šaltas ir stiprus pietvakarių vėjas). Vidutinis metinis kritulių kiekis 900 mm. Vidutinė vasaros sezono (lapkritis – kovas) temperatūra 20 °C, žiemos 10–13 °C. Provincijos pavadinimas Entre Ríos reiškia „tarp upių“. Visu vakariniu ir pietiniu Entre Rioso pakraščiu teka Paranos upė, rytiniu – Urugvajaus upė, šiauriniu – Guajkiraro upė. Provincijos viduje taip pat gausu upių (Gualeguajus, Felicianas, Nogoja), o pietinėje dalyje (Paranos deltoje) – ežerų, pelkių, upinių salų. Yra 2 nacionaliniai parkai: El Palmaro ir Deimantų (Diamante).

Ekonomika 
Žemės ūkyje vyrauja ryžių auginimas (60 % šalies produkcijos). Taip pat auginamos sojos, kviečiai, citrusai (16 % šalies produkcijos). Galvijų (4,5 mil. vnt.) ir avių auginimas. Paukštininkystė (37 % pirmarūšių kiaušinių produkcijos). Bitininkystė. Maisto, medienos apdirbimo, chemijos, mašinų, metalurgijos pramonė.

Gyventojai 
Provincija gyvenama retai. Ypač retai apgyvendinta pietinė ir centrinė dalis. Daugiausia gyventojų susitelkę palei Urugvajaus upę. Didžiausi miestai:
 Parana,
 Konkordija,
 Gvalegvaiču,
 Konsepsion del Urugvajus,
 Gvalegvajus,
 Viljagvajus,
 Čachari,
 Viktorija.

Administracinis suskirstymas 

Entre Rioso provincija padalinta į 17 departamentų (skliaustuose – administracinis centras):
 Kolono departamentas (Kolonas)
 Konkordijos departamentas (Konkordija)
 Diamantės departamentas (Diamantė)
 Federasjono departamentas (Federasjonas)
 Federalio departamentas (Federalis)
 Felisiano departamentas (San Chose Felisianas)
 Gvalegvajaus departamentas (Gvalegvajus)
 Gvalegvaiču departamentas (Gvalegvaiču)
 Islas de Ibikujaus departamentas (Vilja Paranasitas)
 La Paso departamentas (La Pasas)
 Nogojos departamentas (Nogoja)
 Paranos departamentas (Parana)
 San Salvadoro departamentas (San Salvadoras)
 Talos departamentas (Rosario del Tala)
 Urugvajaus departamentas (Konsepsion del Urugvajus)
 Viktorijos departamentas (Viktorija)
 Viljagvajaus departamentas (Viljagvajus)

Nuorodos 
 Provincijos žemėlapis
 www.turismoentrerios.com
 www.uner.edu.ar

Argentinos provincijos
Žaliasis vėžlys

Žaliasis vėžlys (Chelonia mydas) – jūrinių vėžlių (Cheloniidae) šeimos vėžlys, kuris yra stambiausias šioje šeimoje. Labai senų individų šarvas gali būti iki 140 cm ilgio, o masė iki 200 kg.

Paplitęs tropiniuose ir subtropiniuose vandenyse. Minta daugiausia jūriniais augalais ir papildomai gyvūnais. Tamsiomis naktimis patelės išlipa į smėlėtą krantą, kasa duobes ir deda kiaušinius. Dėtyje būna iki 200 kiaušinių. Juos užpila smėliu ir išlygina paviršių. Veisiasi Karibų jūroje, Nikaragvos pakrantėse.

Šaltiniai

Vėžliai
Akležeris

Akležeris – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, apie 2,5 km į šiaurės rytus nuo Marcinkonių, Marcinkonių miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,16 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 125,1 m. Ežerėlis telkšo ~ 8 ha dydžio Akležerio pelkės vakarinėje dalyje. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Vakarinė ir pietinė pakrantės aukštos. Ežerėlis labai užžėlęs vandens augalija, užankantis. Akležeris nenutekantis, priklauso Dorupio baseinui (Grūdos upės intakas). Pakrantėse vingiuoja šiaurinė dalis Dziackagirio (Zackagirio) pažintinio tako.

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Varkaliai (Raseiniai)

Varkaliai – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Šiluvos. Pietiniu pakraščiu teka Tvarkantė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Degučių seniūnija (Marijampolė)

Apie bendravardę seniūniją žr. Degučių seniūnija (Zarasai).

Degučių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Marijampolės miesto šiaurės rytinėje dalyje.

Istorija 

Seniūnija pradėjo darbą 2002 m. gegužės 13 d.

|-
| 2011 m.  || || 18 493 || 
|-
| 2021 m.  || || 16 209 || 
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
 Degučių seniūnaitija: Beržų g., Beržų skg., Dariaus ir Girėno g. (nelyginiai), Draugystės g., Gamyklų g., Jaunimo g., Kauno skg., Kauno g. (lyginiai), Siauroji g., Sporto g., Statybininkų g.;
 Pašešupio seniūnaitija: Gėlyno g., R. Juknevičiaus g., K. Būgos g. (lyginiai), Kauno g. (nelyginiai nuo R. Juknevičiaus g. sankryžos), Kokolos g., Parko g., Suvalkiečių g.;
 Senamiesčio seniūnaitija: Audėjų g., Baseino g., Bažnyčios g. (lyginiai), Dariaus ir Girėno g. (lyginiai), Dariaus ir Girėno skg., Degučių g., Dzūkų g., Gedimino g. (nelyginiai), Gedimino skg., J. Basanavičiaus a., J. Bendoriaus g., J. Kriščiūno g., Jono Dailidės g., Juodkrantės g., K. Būgos g. (nelyginiai), Kalvių g., Kauno g. (nelyginiai iki R. Juknevičiaus g. sankryžos), Kęstučio g., Klevų g., Laisvės g. (lyginiai), M. Akelaičio g., Mokyklos g., Naujakurių g., Neringos g., Nidos g., P. Butlerienės g., P. Butlerienės skg., P. Cvirkos g., Palangos g., Partizanų g., Partizanų skg., Pašto g., Paupio g., Pramonės g., Prienų g., Rasos g., Rugių g., Senoji g., Serbentų g., Simno g., Slėnio g., Stoties g., Šaulių g., Švietimo g., Trobiškių g., Ūkininkų g., V. Kudirkos skg., V. Kudirkos g. (nuo Dariaus ir Girėno g. iki Gedimino g.), Vinčų g., Vinčų skg., Žemaitės g. (iki Gedimino g.), Žemaitės skg., Žilvino g., V. Valaičio g.

Šaltiniai 

Marijampolės savivaldybės seniūnijos
Mokolų seniūnija

Mokolų seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Marijampolės miesto vakarinėje dalyje.

Istorija 

Seniūnija pradėjo darbą 2002 m. gegužės 14 d.

|-
| 2011 m.  || || 10 615 || 
|-
| 2021 m.  || || 10 109 || 
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 5 seniūnaitijos:
 Pabaigų seniūnaitija: naujųjų Tarpučių rajonas (Aistmarių g., A. Baltūsio g., P. Dovydaičio g., Z. Drungos g., A. J. Greimo g., Gumbinės g., Įsručio g., A. Yliaus g., Jotvingių g., Karaliaučiaus g., M. Krupavičiaus g., Lazdynų g., Mikalinės g., Narduvos g., Plytinės g., Romuvos g., Stalupėnų g., Šermukšnių g., Tilžės g., Tvankstės g., Tuopų g., Uosių g., Vytauto g. (lyginiai už Kumelionių tilto), Vingio g.;
 Sodų seniūnaitija: sodų bendrijos (SB Mokolai, SB Tarpučiai, SB Vairas);
 Šaltinio seniūnaitija: senųjų Mokolų rajonas (Mokolų g. (lyginiai), Algimanto g., K. Donelaičio g., S. Daukanto g., Liejyklos g., Kalno g., Šaltinio g., Vilkaviškio g. (lyginiai);
 Tarpučių seniūnaitija: senųjų Tarpučių rajonas (Atgimimo g., Balsupių g., V. Borisevičiaus g., Birutės g., Daržininkų g., Eitkūnų g., Jazminų g., Kovo 11-osios g., Karklų g., Kosmonautų g., Piliakalnio g., Pabaigų g., Pakalnės g., Spaudos g., Sodininkų g., Slyvų g., J. Tallat-Kelpšos g., Tarpučių sk., A. Tatarės g., Tolminkiemio g., Tarpučių g., Upės g., Urėdijos g., Užtvankos g., Vilkaviškio g. (nelyginiai), Vyšnių g., Vokiečių g).;
 Uosupio seniūnaitija: Mokolų rajonas (J. Ambrazevičiaus-Brazaičio g., Mokolų g. (nelyginiai), Uosupio g.).

Šaltiniai 

Marijampolės savivaldybės seniūnijos
Narto seniūnija

Narto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Marijampolės miesto pietrytinėje dalyje.

Istorija 

Seniūnija pradėjo darbą 2002 m. gegužės 14 d.

|-
| 2011 m.  || || 11 943 || 
|-
| 2021 m.  || || 10 409 || 
|}

Seniūnai 
 Algirdas Kaltauskas, ~2010 m.

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 5 seniūnaitijos:
 Ašmenos seniūnaitija: Gedimino g. (nuo Vasaros g.), Vasaros g., L. Giros g., Lazdijų g., Krosnos g., Šilutės g., Išdagėlių g., Šarkaičių g., Panausupio g., Budavisko g., Lydos g., Ašmenos g., Naugarduko g., Suvalkų g., Gardino g., Punsko g., Pavasakės g., Ringuvėlės g., Užuoganų g., Raudonųjų šaltinių g.;
 Javonio seniūnaitija: Žuvinto g,. M. K. Čiurlionio g., Algirdo g., Daukšių g., Matulaičių g., Dovinės g., Varnupių g., Pietario g., Javonio skg., Elgės g., Javonio g., Žaltyčio g., Orijos g., Narto g., Pasieniečių g., Medžiotojų g., Fabriko g., J. Basanavičiaus g., Kazimieraičio g., Klimo g., Tauro g., Amalvos g., Mažoji g., J. Totoraičio g., Dainavos g., Pašešupio g., Saulės skg., Saulės g., Senlaukės g.;
 Kvietiškio seniūnaitija: Teatro g., Alyvų g., Kranto g., A. Civinsko g., Antakalnio g., Kapų g., Varpo g., Aušros g., Vytenio g., Aišbės g., Vilties g., Gen. A. Gustaičio g., Geležinkelio g., Kvietiškio g., Marių g., Poilsio g., Bažnyčios g. (nelyginiai), Vytauto g., Kalkinės g., Rato g., Žvyryno g., Vienybės g., Knygnečių g., Šlekio g., Artojų g., Vytenio g., J. Janonio g., Artojų g.;
 Seminarijos seniūnaitija: Bažnyčios g. (nelyginiai), Laisvės g., Žemaitės g. (nuo Gedimino g.), V. Kudirkos g. (nuo Gedimino g.), S. Nėries g., J. Biliūno g., Mindaugo g., Kaštonų g. Sodžiaus g., Gėlių g., P. Vaičaičio g., Taikos g., B. Sruogos g., Seminarijos g., J. Jablonskio g., Maironio g., Sietyno g., Rūtų g., K. Griniaus g., Liepynų g., Lauko g., Trakiškių g., Piliečių g., Vasario 16-osios g., P. Mašioto g., P. Rimšos g., Seminarijos g., Trumpoji g., Druskininkų g., Tulpių g., Aušros g., P. Kriaučiūno g., Sodo g., Lietuvininkų g., Žiedo g., Šviesos g.;
 Sūduvos seniūnaitija: Sporto g. (nuo Sasnavos g.), Aukštaičių g., Žalioji g., Gluosnių g., Sasnavos skg., Sasnavos g., Vasaros g., Pavasario g., Sūduvos g., Laikštės g., Naujoji g., Liepų g., Lino g., Gedimino g. (nuo Sasnavos g.), Birštono g., Alytaus g., Trakų g., Kalvarijos g., Kybartų g., Varėnos g., Šakių g., Klaipėdos g., Telšių g., Panevėžio g.

Šaltiniai 

Marijampolės savivaldybės seniūnijos
Ridlėja

Ridlėja (Lepidochelys olivacea)}} – jūrinių vėžlių (Cheloniidae) šeimos vėžlys, kuris yra mažiausias šeimos atstovas. Jo karapaksas gali išaugti iki 70 cm ilgio, o svoris siekti 50 kg.

Vėžliai
Baltrušiai

Baltrušiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Barzdų ir 3 km į šiaurę nuo Pilviškių, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, bendruomenės namai.

Istorija 

Kaimas minimas 1773 m. Naumiesčio bažnytinių kaimų sąraše. 1918 m. įkurta pradžios mokykla, 1952 m. atidaryta biblioteka. 1941 m., per vokiečių okupaciją, Baltrušiuose sušaudyta 1800 Pilviškių gyventojų (daugiausia – žydų). 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Juozas Lozoraitis, knygnešys, spaudos, visuomenės ir politinis veikėjas.
 Motiejus Lozoraitis, teisininkas, visuomenės veikėjas.
 Birutė Kalėdienė, lengvaatletė, trenerė, pirmoji iš Lietuvos lengvaatlečių, pasiekusi pasaulio rekordą.

Šaltiniai 

Šakių rajono savivaldybės gyvenvietės
Daukantiškiai

Daukantiškiai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Gelgaudiškio, greta kelių  ir  kryžkelės. Seniūnaitijos centras. Veikia Daukantiškių žemės ūkio bendrovė.

Istorija 

Daukantiškiai (anksčiau Daugerdiškiai) įkurti po I pasaulinio karo, 1923 m. įvykdytos žemės reformos išparceliavus M. Komaro dvaro žemes. 1950–1955 m. apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šakių rajono savivaldybės gyvenvietės
Parana (miestas)

Parana () – miestas šiaurės rytų Argentinoje, Paranos upės kairajame krante, priešais Santa Fė miestą. Entre Rioso provincijos sostinė. 262,3 tūkst. gyventojų (2007).

Istorija 
XVI amžius a. dalis Santa Fė miesto gyventojų persikėlė per Paranos upę ir apgyvendino jos kairįjį krantą. Vietovė pavadinta La Otra Banda del Paraná („kita Paranos pusė“), tačiau nebuvo laikoma atskiru miestu ir lėtai augo kaip Santa Fė miesto palydovas. 1730 m. spalio 23 d. buvo pastatyta koplyčia. Nuo to laiko prasidėjo savarankiškas miesto gyvenimas. 1822 m. tapo provincijos sostine, o 1854–1861 m. buvo Argentinos Konfederacijos sostine. Nuo to laiko pradėjo sparčiai augti.

Susisiekimas 
Miestas yra 470 km į šiaurės vakarus nuo Buenos Airių. Keliai į Buenos Aires, Konkordiją, Korientesą. Geležinkeliai į Buenos Aires ir Posadasą. Su Santa Fė sujungtas povandeniniu Hernandarias tuneliu, pastatytu po Paranos upe 1969 m. General Justo José de Urquiza oro uostas, iš kurio vyksta reguliarūs reisai į Buenos Aires.

Ekonomika 
Cemento, baldų, keramikos, maisto pramonė. Per uostą prie Paranos upės transportuojami grūdai, galvijai, žuvis, mediena.

Lankytinos vietos 
Miesto centre gausu kolonijinės architektūros pastatų, pavyzdžiui,  3 de Febrero teatras, miesto katedra, vyriausybės rūmai. Urkizos parkas su paminklais (jų tarpe generolui Urkizai). Krantinės parkas, su puikiais kraštovaizdžiais į upę. Gamtos mokslų ir antropologijos, miesto muziejai.

Nuorodos 
 www.parana.gov.ar 
 www.eldiariodeparana.com.ar 
 www.parana.turismoentrerios.com 

Entre Rioso provincijos miestai
Apija

Apija () – miestas Okeanijoje, Samoa valstybės sostinė. 38800 gyventojų (2001). Išsidėsčiusi Upolu salos vakariniame krante, pietinėje Ramiojo vandenyno dalyje. Tai vienintelis miestas šalyje, todėl jis ir pagrindinis uostas bei ekonominis centras. Pagrindinės eksporto prekės – kopra (džiovinta kokoso riešutų masė), bananai, kakava, kava. Netoli nuo Apijos – Faleolo vietovėje yra tarptautinis oro uostas. Apija valtimis susisiekia su Pago Pagu – Amerikos Samoa centru.

Apijoje yra daug istorinių vietų, todėl tai yra pagrindinis turistų, aplankančių Samoa, taškas. Nors kai kurie gyventojai ir pragyvena iš turizmo, tačiau dauguma užsiima žemdirbyste (ypač grūdų auginimu). Prie miesto yra automobilių dalių gamykla. 1977 m. Apijoje įkurtas Pietinio Ramiojo vandenyno žemės ūkio mokyklos filialas, o 1988 m. įsteigtas Nacionalinis Samoa universitetas.

Istorija 

Apijos regione gyventa jau 1000 m. pr. m. e., kai polineziečiai pirmą kartą apsilankė šioje vešlioje saloje. Tai buvo nedidelis kaimas iki to, kai apie 1830 m. čia pasirodė Europos misionieriai ir prekeiviai. Tuomet miestas ėmė augti kaip europietiškas uostas. XIX a. pab. Vokietija, Anglija ir JAV ėmė rungtis, kuri kontroliuos Samoa salas, ir 1899 m. anglai su amerikiečiais sudarė sutartį prieš vokiečius, ir Apija, tuomet priklausiusi vokiečiams, buvo apšaudyta artilerijos sviediniais. Vėliau Apija tapo Vakarų Samoa administraciniu centru. Pirmojo pasaulinio karo metu (1914–1918 m.) Vakarų Samoa salas užėmė Naujoji Zelandija, po karo (1920 m.) gavusi Tautų Lygos mandatą valdyti šias salas, o nuo 1946 m., įkūrus Jungtines Tautas, salos tapo N. Zelandijos globojama teritorija. 1962 m. Vakarų Samoa gavus visišką nepriklausomybę, Apija tapo šios šalies sostine.

Sostinės
Samoa miestai
Konkordija (Argentina)

Konkordija () arba San Antonijo de Padua de la Konkordija (San Antonio de Padua de la Concordia) – miestas šiaurės rytų Argentinoje, Entre Rioso provincijoje, dešiniajame Urugvajaus upės krante, priešais Urugvajaus Respublikos miestą Saltą. Konkordijos departamento centras. 145,2 tūkst. gyventojų (2007).

Istorija 
Miestas įkurtas 1831 m. lapkričio 29 d., buvusios indėnų guaranių gyvenvietės vietoje. Pavadinimas Concordia reiškia „santarvė, susitarimas“. 1857 – 1859 m. į miestą atvyko daug imigrantų iš Europos (ypač švedų ir vokiečių).

Susisiekimas 
Konkordija yra 430 km į šiaurę nuo Buenos Airių. Keliais sujungta su Buenos Airėmis, Parana ir Korientesu. Per Salto Grandės užtvankos dambą eina geležinkelis į Saltą. Netoli miesto yra Konkordijos oro uostas.

Ekonomika 
Konkordija – žemės ūkio centras. Apylinkėse auginami ryžiai, citrusai, uogos (mėlynės). Gyvulininkystė. Netoli nuo miesto yra Salto Grandės užtvanka ant Urugvajaus upės.

Lankytinos vietos 
Pirmųjų jėzuitų misionierių įkurtų bažnyčių griuvėsiai, paplūdimiai prie Urugvajaus upės, sanatorijos ir poilsio namai prie Salto Grandės tvenkinio, sportinė žūklė, vandens pramogos, Konkordijos karnavalai.

Nuorodos 
 www.concordia.gov.ar
 TurismoEntreRios.com puslapis apie Konkordiją

Entre Rioso provincijos miestai