joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jonas Algirdas Martišius

Jonas Algirdas Martišius (1927 m. liepos 10 d. Bajoruose, Garliavos valsčius – 2006 m. birželio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, pedagogas, istorikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
Nuo 1935 m. mokėsi Tabariškių pradžios mokykloje, 1941–1947 m. Kauno „Aušros“ berniukų gimnazijoje. 1951 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą.

1951–1993 m. Vilniaus pedagoginio instituto (nuo 1992 m. VPU) dėstytojas, 1957–1975 m. Teorinės fizikos katedros vedėjas, 1960–1961 m. ir 1977–1980 m. Fizikos ir matematikos, 1980–1981 m. Fizikos fakulteto dekanas; nuo 1961 m. docentas. 1956 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.

Pagrindinė mokslinių tyrimų kryptis – teorinė atomų spektroskopija, mokslo istorija. 1994 m. vienas mokinių papildomojo ugdymo mokyklos „Fizikos olimpas“ steigėjų, mokykloje dėstė mechanikos kursą.  Tyrinėjo Lietuvos mokslo istoriją. Paskelbė straipsnių teorinės spektroskopijos, fizikos dėstymo metodikos, Lietuvos fizikos istorijos, mokinių ugdymo klausimais.

Bibliografija 
 Mechanika: papildomi skyriai: fizikos fakultatyvams IX klasei. – Vilnius, 1971. – 88 p.
 Olimpiadinis fizikos uždavinynas. – 2-asis leidimas (vienas autorių). – Kaunas: Šviesa, 1987. – 273 p.: iliustr.
 Tvermės dėsniai: paskaitų konspektas „Fizikos olimpas“ moksleiviams / Vincas Kaminskas, Jonas Algirdas Martišius. – Vilnius: Fizikos olimpas, 2000. – 46 p. – ISBN 9986-778-05-0
 Kinematika: paskaitų konspektas ypatingai gabių mokinių papildomo ugdymo mokyklos „Fizikos olimpas“ moksleiviams / Vincas Kaminskas, Jonas Algirdas Martišius. – Vilnius: Fizikos olimpas, 2000. – 68 p.: iliustr. – ISBN 9986-778-09-3
 Materialaus taško dinamika: paskaitų konspektas ypatingai gabių mokinių papildomo ugdymo mokyklos „Fizikos olimpas“ moksleiviams / Vincas Kaminskas, Jonas Algirdas Martišius. – V.: Fizikos olimpas, 2001. – 58 p.: iliustr. – ISBN 9986-778-10-7
 Kietojo kūno dinamika. Hidrodinamika. Svyravimai. Bangos: paskaitų konspektas ypatingai gabių mokinių papildomojo ugdymo mokyklos „Fizikos olimpas“ moksleiviams / Vincas Kaminskas, Jonas Algirdas Martišius, Arvydas Udris. – Vilnius: Fizikos olimpas, 2003. – 116 p.: iliustr. – ISBN 9986-778-06-9
 Mechanikos kursas papildomojo ugdymo mokyklai „Fizikos olimpas“, 2006 m.

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs dėstytojas

Šaltiniai 

Lietuvos fizikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos istorikai
Antanas Martusevičius (1863)

Antanas Martusevičius (1863 m. vasario 25 d. Padubysio dvaras, Šiluvos valsčius – 1944 m. rugsėjo 9 d. Kaunas) – Rusijos, Latvijos ir Lietuvos karinis veikėjas, generolas leitenantas.

Biografija 
1883 m. baigė Pavelo karo mokyklą Sankt Peterburge, tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Artilerijos brigados vadas, dalyvavo Japonijos-Rusijos kare ir Pirmajame pasauliniame kare; 1915 m. generolas majoras. Nuo 1917 m. vasario mėn. faktiškai vadovavo 110 pėstininkų divizijai, nuo 1917 m. gruodžio mėn. – jos vadas. Nuo 1918 m. gyveno Rygoje.

1919 m. kovo mėn. mobilizuotas į miestą užėmusią Raudonąją armiją. Dalyvavo Rusijos pilietiniame kare; Latvijos Pirmosios latvių šaulių divizijos vadas, 1919 m. spalio mėn. kartu vadovavo Tarybų Rusijos kariuomenės smogiamajai grupei, kuri prie Oriolo išėjo į baltagvardiečių Savanorių armijos užnugarį ir sustabdė jos puolimą Maskvos link. 1919 m. lapkričio mėn. – 1920 m. vasario mėn. Latvijos tarybų valdžios karinio komisariato vadovas, 1920 m. vasario – rugpjūčio mėn. tarnavo Tarybų Rusijos 15-osios armijos štabe (Velikije Luki).

1921 m. grįžo į Lietuvą, 1921 m. balandžio mėn. stojo į Lietuvos kariuomenę, ypatingųjų reikalų karininkas prie Krašto apsaugos ministerijos, kariuomenės vado, 1921 m. gegužės – 1922 m. spalio mėn. kariuomenės artilerijos viršininkas. 1921 m. generolas leitenantas. 1921–1922 m. Karo tarybos narys, 1922 m. spalio mėn. – poligono viršininkas. Nuo 1922 m. pab. gyveno Raseiniuose, Kredito banko direktorius. 1944 m. rugsėjo 6 d. per bombardavimą sužeistas, ligoninėje mirė.

Šaltiniai 

Lietuvos generolai
Rusijos imperijos generolai
TSRS generolai
Fangų kalba

Fangų (tariama //) yra Afrikos kalba, kuria kalba fangai. Jinai susieta su Bulu ir Beti kalbomis iš pietų Kamerūno. Fangų kalba kalbama šiaurės Gabone, pietų Kamerūne ir Pusiaujo Gvinėjoje. 

Yra labai daug skirtingų variantų Fangų kalboje, kuri kalbama Gabone ir Kamerūne. Žodžiai pritaikyti šiaurės Gabonui yra:

Labas (vienam asmeniui) = M'bolo
Labas (keliems asmenims) = M'bolani
Atsakymas = Am'bolo; Am'bolani
Kaip tu laikaisi? = Y'o num vah?
Atsakymas = M'a num vah
Kur tu eini? = Wa kuh vay?
Aš einu namo = Ma kuh Andah
Aš einu į mokyklą = Ma ke see-kolo
Aš einu pasivaiksčioti = Ma ke ma woolou
Aš esu išalkęs = Ma woh zeng
Aš sergu = Ma kwan
Aš suprantu Prancūzų = Ma wok Flacci
Aš nesuprantu Fangų = Ma wok ki Fang
Aš nešneku Fangų kalba = Ma kobe ki Fang
Ką tu pasakei? = Wa dzon ah dzeh?
Aš pasakiau… = Ma dzon ah…
Šventa karve! = A tara dzam!
Aš noriu valgyti = Ma cuma adji
Ačiū = Akiba

Nuorodos 
 
 
http://www.dicts.info/1/fang.php 
http://monefang.com/dico/dico.php 

Bantų kalbos
Boleslovas Jonas Masiulis

Boleslovas Jonas Masiulis (1889 m. sausio 21 d. Tverečius, Švenčionių apskritis – 1965 m. balandžio 18 d. Mičigan Sitis, Indianos valstija) – Lietuvos teisininkas, visuomenės ir politinis veikėjas.

Biografija 
1908 m. baigė Peterburgo gimnaziją, 1909–1915 m. studijavo Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultete, 1915–1916 m. Peterburgo universiteto Rytų kalbų fakultete. Teisininko diplomą gavo Lietuvos universitete.

1914–1915 m. Lietuvių draugijos nukentėjusiems dėl karo šelpti veikėjas. Grįžęs į Lietuvą, 1918–1919 m. mokytojavo Vilniaus gimnazijose, 1919–1920 m. taikos teisėjas Kaune. 1920–1922 m. – Kauno apygardos teismo teisėjas, 1923–1926 m. vicepirmininkas. 1926–1928 m. Vyriausiojo tribunolo teisėjas. 1928–1934 m. – Valstybės Tarybos narys, nuo nuo 1934 m. liepos 15 d.– jos vicepirmininkas, 1938–1940 m. – pirmininkas. 1938 m. kovo 24 d. – spalio 1 d. XVIII Vlado Mirono Ministrų kabinete Lietuvos Respublikos teisingumo ministras, jį pakeitė Vladas Stašinskas. 1936–1940 m. Vyriausiosios rinkimų komisijos pirmininkas.

Nuo 1932 m. Lietuvių tautininkų sąjungos veikėjas, sąjungos fondo valdybos narys, 1933–1940 m. sąjungos garbės teismo pirmininkas. Lietuvių kalbos draugijos pirmininkas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945–1948 m. Kempteno karo pabėgėlių stovyklos lietuvių teismo pirmininkas. 1950 m. persikėlė į JAV.

Nuo 1913 m. bendradarbiavo lietuvių periodinėje spaudoje: „Viltis“, „Vairas“, „Lietuvių balsas“, „Teisininkų žinios“, „Dirva“. Į lietuvių k. išvertė knygų.

Šaltiniai 

Lietuvos teisėjai
Lietuvos teisingumo ministrai
JAV lietuviai
Vytas Mašauskas

Vytas Mašauskas (g. 1938 m. sausio 4 d. Ruzguose, Šimonių valsčius) – Lietuvos agronomas agrochemikas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1945–1952 m. mokėsi Adomynės aštuonmetėje mokykloje, 1952–1956 m. Joniškėlio žemės ūkio technikume. 1959–1964 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje. 1973 m. žemės ūkio mokslų kandidatas. 

1964–2009 m. dirbo Žemdirbystės institute; 1964–1970 m. Chemizavimo skyriaus, 1970–1980 m. Tręšimo sektoriaus, 1980–2004 m. Agrochemijos skyriaus vedėjas, nuo 2004 m. dirbo Augalų mitybos ir agroekologijos skyriuje.

Mokslinių tyrimų sritis – augalų mityba. Paskelbė apie 160 straipsnių. Išradimo autorius.

Bibliografija 
 Tręšimo moksliniai pagrindai (su kitais). – Vilnius, 1981 m., rusų k.
 Lauko, sodo ir daržo kultūrų tręšimas ir kalkinimas (su kitais). – Vilnius, 1983. – 115 p.
 Tręšimo sistemos ir dirvožemio derlingumas / Veronika Vasiliauskienė, Vytas Mašauskas. – Vilnius, 1994. – 380 p.: iliustr.
 Aplinkosauga ir tręšimo planavimas: mokymo priemonė. – Vilnius, 2009. – 96 p.: iliustr.
 Nitratinių trąšų tobulinimas, naujų sukūrimas ir jų efektyvumo įvertinimas: mokslinių straipsnių rinkinys / Romas Mažeika, Vytas Mašauskas. – Jonava: Achema, 2008. – 195 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-9127-1-2

Įvertinimas 
 1988 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
Lietuvos agrochemikai
Augustinas Savickas

Augustinas Savickis-Savickas (1919 m. gegužės 12 d. Kopenhagoje, Danija – 2012 m. birželio 24 d.) – Lietuvos dailininkas tapytojas, dailėtyrininkas.

Biografija 
Gimė Kopenhagoje, kur rezidavo jo tėvas, diplomatas Jurgis Savickis. Mama – gydytoja stomatologė Ida Trakiner, kilusi iš turtingos Sankt Peterburgo žydų šeimos, jos tėvas turėjo stiklo fabriką. 

1923–1927 m. gyveno Helsinkyje (Suomija). Po tėvų skyrybų (tėvas vedė antrąkart – savo sekretorę) kartu su motina grįžo į Lietuvą. 1927–1939 m. gyveno ir mokėsi Kaune. 1930–1937 m. vasaros atostogų metu viešėjo pas tėvą Stokholme (Švedija), 1939 m. baigė Kauno 3-ąją gimnaziją ir įstojo į Kauno meno mokyklą. 

Studijavo Ženevos  universiteto Sociologijos fakultete (Šveicarija), 1939–1940 m. su motina gyveno Prancūzijoje ir Belgijoje. 1940–1941 m. Kaune dirbo lenkų evakuacijos komisijoje, „Karių tiesos“ (vėliau „Raudonarmiečio“) redakcijoje, mokėsi Vilniaus dailės akademijoje. 1941 m. pasitraukė į SSRS gilumą.

1941–1944 m. dirbo kolūkyje, Mačiščės akmens skaldyklose (netoli Novosibirsko), LSSR meno ansamblių dailininku, studijavo tapybą Maskvos 1905 m. revoliucijos dailės mokykloje. 1942–1943 m. ir 1944–1945 m. Raudonosios armijos 50-osios lietuviškosios divizijos karys. 

1945–1949 m. studijavo Vilniaus dailės institute tapybos specialybę (pas Justiną Vienožinskį, Vytautą Mackevičių). 1949–1951 m. dirbo Meno reikalų valdyboje prie LSSR MT. 1951–1972 m. LSSR dailės instituto dėstytojas, 1965 m. docentas. 1963 m. suteiktas menotyros kandidato laipsnis. 

1973–1979 m. LSSR MA Istorijos instituto mokslinis bendradarbis. 1985–1993 m. dėstė LSSR dailės institute, Tapybos katedros profesorius. 1988 m. SSRS Mokslų akademijos narys korespondentas.  1993 m. suteiktas menotyros daktaro laipsnis. Nuo 1951 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Palaidotas Kairėnų kapinėse.

Įvertinimas 

 1965 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1966 m. LSSR valstybinė premija
 1979 m. LSSR liaudies dailininkas
 1994 m. Ldk Gedimino ordino Riterio kryžius 
 1999 m. Nacionalinė kultūros ir meno premija
 2003 m. Lietuvos dailininkų sąjungos premija ir auksinis ženkliukas Nr. 009
 2003 m. Vytauto Didžiojo ordino Komandoro kryžius

Bibliografija 
 Peizažas lietuvių tapyboje. - Vilnius: Vaga, 1965.
 M. K. Čiurlionis, su J. Gaudrimu (lietuvių ir rusų k.). - Vilnius: Vaga, 1965 (antras leidimas 1974 m.)
 Čiurlionis, su E. Mieželaičiu (rusų k.). - Maskva: Iskusstvo, 1971.
 Nerami kelionė (rusų k.). - Maskva: Sovetskij chudožnik, 1977.
 Augustinas Savickas. Reprodukcijų albumas. - Vilnius: Vaga, 1987. 
 Žalia tyla. Memuarai. - Vilnius: Tyto alba, 2002.
 Senojo tapytojo dienoraštis: 1989–2009 metų kūryba ir 2007–2008 metų dienoraštis: albumas (sud. Raimondas Savickas). – Klaipėda: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2009. – 268 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-31-274-1

Šaltiniai

Nuorodos 
 Savicko galerija
 2009 m. Kalba Augustinas Savickas http://www.youtube.com/watch?v=4NpZbqnyoNY&feature=youtu.be

Lietuvos dailininkai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Vytauto Didžiojo ordino kavalieriai
Jukatekų majų kalba

Jukatekų majų kalba – majų kalba, vartojama Meksikos Jukatano pusiasalyje, šiaurės Belize bei Gvatemalos regionuose. Vietiniai gyventojai ją vadina tiesiog majų kalba, tačiau lingvistai įvedė jukatekų terminą, idant atskirtų nuo kitų majų kalbų (pvz., kičių, icų). Meksikos Jukatano, Kintana Roo ir Kampečės valstijose yra išlikę daug žmonių, kurie šią kalbą vartoja kaip gimtąją.

Fonologija 

Charakteringa jukatekų kalbos (kaip ir kitų majų kalbų) savybė – ejektyviniai priebalsiai /p'/, /k'/, /t'/. Jie kartais vadinami glotalizuotais ir tariami daugiau ar mažiau panašiai kaip jų neabruptyviniai atitikmenys. Kalba prieš šiuos ženklus trumpam nutrūksta, o paskui išsilaisvina skleisdama sprogstamą garsą. Šie garsai rašytinėje kalboje žymimi apostrofais po raidės (pvz., t'áan – kalba, táan – krūtinė). Iki XX a. šie apostrofai naudoti retai, tačiau dabar jų populiarumas didėja.

Jukatekų majų kalba yra viena iš trijų majų kalbų (drauge su uspantekų ir vienu iš cocilių dialektų) išvysčiusių toninę sistemą. Išskiriamas aukštasis ir žemasis tonas. Viršutinis tonas atpažįstamas kirčio pagalba (á í é ó ú). Taip pat būdinga balsių laringizacija, pvz., daugiskaitos priesagoje -o’ob.

Gramatika 

Kaip praktiškai visose majų kalbose, jukatekų majų kalboje sakinys pradedamas tariniu. Žodžių tvarka gali varijuoti tarp veiksmažodis – objektas – subjektas ir veiksmažodis – subjektas – objektas, nors pirmasis variantas labiau paplitęs. Jukatekų kalba kaip ir grenlandų, gvaranių kalbose, kinų kalbos šiaurinuose dialektuose, neturi laiko kategorijos. Informacija apie laiką užkoduota veiksle ir sužinoma iš bendro konteksto. Taip pat unikali savybė – nebuvimas laiką jungiančių elementų, pvz., „prieš – paskui“.

Raštas 

Dar ikikolumbiniu laikotarpiu majai turėjo savo hieroglifinį raštą. Greičiausiai jis buvo naudojamas užrašyti čoltų kalbą, tuo metu buvusią regiono lingua franca. Tačiau yra įrodymų, kad majų raštas laikui bėgant buvo naudojamas užrašyti vis kitą majų kalbą, visų pirma jukatekų. Dabar kalba naudoja lotynišką raidyną. Jis XVI a. buvo įvestas ispanų, kad jukatekų žodžius būtų galima transkribuoti. Nuo to laiko išliko pasenusios ispaniškos ortografijos normos, pvz., raidė x, žyminti postalveoliarinį frikatyvą, tariamą kaip š. Ispanų kalboje šis garsas virto j (ch).

Naudojimas 

Jukatekų majų kalba transliuojamos radijo laidos Jukatane. Ši kalba buvo panaudota Melo Gibsono filme apie majus „Apokalipto“.

Nuorodos 
 
 

Majų kalbos
Nijolė Dariūtė-Maštarienė

Nijolė Dariūtė-Maštarienė (1925 m. gegužės 10 d. Kaune – 1990 m. spalio 22 d. Kaune. Palaidota Jokūbavo kapinėse, Kretingos r. sav.) – Lietuvos gydytoja terapeutė, medicinos mokslų kandidatė, tapytoja, visuomenės veikėja.

Biografija 
Tėvas lakūnas, sporto veikėjas Steponas Darius, motina – pedagogė Jaunutė Liudvika Škėmaitė-Darienė-Čižinauskienė, vyras – gydytojas chirurgas Adolfas Maštaras, sūnus – miškininkas Skirmuntas Maštaras, duktė Giedrė.

Mokėsi Kauno Jono Jablonskio mokykloje. 1948 m. baigė Kauno universitetą. Nuo 1963 m. medicinos mokslų kandidatė.

1951–1980 m. Kauno medicinos instituto dėstytoja, nuo 1964 m. – docentė. Spaudoje paskelbė per 60 straipsnių, iš jų – 40 mokslinių. Parengė mokomąjį filmą apie plaučių ir širdies perkusiją (stuksenimą). Taikant perkusijos metodą Kauno medicinos instituto rūsio sienoje 1963 m. aptikti užmūryti ir paslėpti karstai su lakūnų S. Dariaus ir S. Girėno palaikais, iki 1944 m. buvusiais VDU Medicinos fakulteto rūmų koplyčioje.

1973 m. pradėjo tapyti, nutapė per 150 paveikslų.

Rūpinosi S. Dariaus ir S. Girėno atminimo išsaugojimu. 1989 m. sukūrė natūralaus dydžio S. Dariaus ir S. Girėno galvų bronzos skulptūras. 1989 m. sudarė fotografijų albumą apie S. Darių ir S. Girėną, parengė spaudai originalų S. Dariaus dokumentų rinkinį. 1990 m. laimėjo II vietą S. Dariaus ir S. Girėno paminklo konkurse.

Bibliografija 
 Darius ir Girėnas: albumas / parengė Nijolė Dariūtė-Maštarienė. – Kaunas: Šviesa, 1991. – 159 p. – ISBN 5-430-00843-5
 Darius ir Girėnas: dokumentai, laiškai, atsiminimai / Nijolė Dariūtė-Maštarienė, Algirdas Gamziukas, Gytis Ramoška. – Kaunas: Lietuvos technikos muziejus „Plieno sparnai“, 1991. – 162, [1] p., [5] iliustr. lap. – ISBN 5-89942-599-7

Šaltiniai 

 Maštarienė Nijolė (Dariūtė). – Medicinos enciklopedija. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1993, t. 2, p. 498. ISBN 5-89950-006-9

Lietuvos gydytojai
Lietuvos pedagogai
Dalia Mataitienė

Dalia Mataitienė (g. 1936 m. birželio 6 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dailininkė scenografė.

Biografija 
Vyras Povilas Mataitis, duktė Rusnė Mataitytė. 1960 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1959–1961 m. Lietuvos akademinio dramos teatro, 1962–1964 m. Valstybinio dainų ir šokių ansamblio „Lietuva“, 1964–1965 m. Lietuvos kino studijos dailininkė. 1967 su P. Mataičiu įkūrė Lietuvių etnografinį ansamblį (1974–1990 m. Liaudies buities muziejaus Liaudies muzikos teatro trupė, nuo 1992 m. viešoji įstaiga Lietuvių folkloro teatras); jo dailininkė.

Kūryba 
Sukūrė etnografinio ansamblio scenografijų ir kostiumų. Sukūrė ornamentinės struktūros tapybos ir grafikos kūrinių. Kūrybai būdingas dekoratyvumas, emocingumas, scenovaizdžiai įtaigūs, kuria ryškią spektaklio aplinką. Nuo 1960 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Rusija, Brazilija, Italija, Danija, Prancūzija), individualios parodos surengtos Vilniuje 1973 m., 1994 m., 2002 m., 2007–2008 m., Taline 1974 m., Tartu 1974 m., Erfurte 1979 m., Kaune 2004 m. Jos kūrinių turi Lietuvos nacionalinis muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus, Maironio lietuvių literatūros muziejus, Centrinis A. Bachrušino teatro muziejus Maskvoje.

Scenografija 
Etnografinė:
 Scenos vaizdeliai, 1978 m.
 Lietuvių gaidos, 1982 m.
 Mano kanklės paauksuotos, 1985 m.
 Ir kelsis vėl iš tavo kraujo Lietuva, 1997 m.

Teatruose:
 Fiodoras Dostojevskis. Stepančikovo dvaras ir jo gyventojai, 1971 m., Lietuvos akademinis dramos teatras * Vincas Mykolaitis-Putinas. Valdovas, 1974 m., Šiaulių dramos teatras
 Balys Sruoga. Pajūrio kurortas, 1975 m., Šiaulių dramos teatras
 Džonas Milingtonas Sindžas. Narsuolis iš Vakarų pakrantės, 1975 m., Lietuvos akademinis dramos teatras
 Nazimas Hikmetas. Legenda apie meilę, 1976 m., Klaipėdos dramos teatras
 Kazys Saja. Jaučio metai, 1979 m., Erfurto dramos teatras
 Sigitas Geda. Bronius Kutavičius. Strazdas – žalias paukštis, 1984 m., Kauno dramos teatras
 Viljamas Šekspyras. Ričardas II, 1985 m., Kauno dramos teatras
 Džiuzepė Verdis. Nabuko, 1992 m., Lietuvos operos ir baleto teatro teatras
 Eduardas Balsys Eglė žalčių karalienė, 1995 m., Lietuvos nacionalinis operos ir baleto teatras
 Frydrichas Šileris. Marija Stiuart, 2004 m., Lietuvos nacionalinis dramos teatras

Kino filmuose:
 Don Žuanas, 1987 m., rež. Jonas Vaitkus
 Strazdas – žalias paukštis, 1990 m., rež. Jonas Vaitkus

Įvertinimas 
 1984 m. – LTSR valstybinė premija
 1998 m. – Gedimino 1 laipsnio ordinas
 2010 m. – Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija.

Literatūra 
 Helmutas Šabasevičius. Dalia Mataitienė. Ženklai erdvėje Vilnius, 1998 m.

Šaltiniai 

Lietuvos dailininkai
Lietuvos scenografai
Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Jonas Kazimieras Matickas

Jonas Kazimieras Matickas (g. 1941 m. birželio 20 d. Papyvesiuose, Pasvalio valsčius) – Lietuvos elektronikos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1964 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). 1965–1974 m. KPI dėstytojas, 1977–1983 m. Matematinės įrangos katedros vedėjas, nuo 1975 m. docentas. 1971 m. technikos mokslų kandidatas.  1983–1992 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) Skaičiavimo technikos, vėlau Informatikos fakulteto dekanas, nuo 2006 m. prodekanas.

Mokslinių tyrimų sritys: elektronikos aparatūros techninis projektavimas, kompiuterinės grafikos algoritmų kūrimas. 

Ilgametis TSKP narys, vėliau prisijungęs prie Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio.

Bibliografija 
 Grafinės sistemos branduolys GKS: paskaitų konspektas / Jonas Matickas, Algimantas Vančkauskas. – Kaunas: Technologija, 1991. – 55 p.: brėž.
 Kompiuterizuota braižyba autoCAD: laboratoriniai darbai / Jonas Matickas, Antanas Šimaitis. – Kaunas: Technologija, 1991. – 28 p.: iliustr.
 Kompiuterinė grafika: vadovėlis / Antanas Lenkevičius, Jonas Matickas. – Kaunas: Technologija, 2000. – 208 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-737-3
 Kompiuterinė grafika: vadovėlis / Antanas Lenkevičius, Jonas Matickas. – 4-asis leidimas. – Kaunas: Technologija, 2004. – 248 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-737-3

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai elektronikai
Lietuvos informatikai
Lietuvos dėstytojai
Kriaušlapė

Kriaušlapė (Pyrola) - erikinių šeimos gentis. Tai nedideli visžaliai žoliniai augalai. Lapai sudaro skrotelę. Balti, kreminiai arba rožiniai žiedai sudaro žiedynus.

Paplitusi vidutinio klimato ir arktinėse Europos, Azijos, Š. Amerikos dalyse. Mėgsta drėgną, pavėsingą aplinką, auga miškuose, tarpkopėse.

Kriaušlapės - vieni iš nedaugelio augalų, kurie gali apsirūpinti maisto medžiagomis arba parazituodami grybus, arba fotosintetindami. Parazitinės formos būna belapės, arba lapai būna menki, rausvi. Kas lemia, kuriuo būdu augalas apsirūpins medžiagomis, neaišku. Išsiaiškinus priežastis, galbūt paaiškėtų, kaip susiformavo kitos parazitinių augalų rūšys.

Lietuvoje auga šios rūšys:
 Žaliažiedė kriaušlapė (Pyrola chlorantha)
 Vidutinioji kriaušlapė (Pyrola media)
 Mažoji kriaušlapė (Pyrola minor)
 Apskritalapė kriaušlapė (Pyrola rotundifolia)

Erikiniai
Jolanta Petkevičienė

Jolanta Petkevičienė (g. 1967 m. Varėnoje) – Lietuvos teisininkė.

Biografija 
1990 m. baigė Vilniaus universiteto Teisės fakultetą.

1990-1992 m. dirbo Vilniaus miesto Vidaus reikalų valdyboje, 1992-1993 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės kanceliarijoje, 1993 m. Ūkio banke, 1994 m. bendrovėje „Giunteris ir Augis“. Nuo 1994 m. spalio mėn. dirbo Valstybės saugumo departamente, nuo 2000 m. kovo mėn. – Vyriausiosios tarnybinės etikos komisijos sekretoriato vadovė, Tarnybinės etikos pažeidimų tyrimo ir prevencijos skyriaus vedėja, nuo 2006 m. komisijos narė, 2006 m. kovo 28 d. – 2009 m. kovo 25 d. – komisijos pirmininkė. 

Nuo 2021 m. Lietuvos Respublikos vyriausiosios rinkimų komisijos pirmininkė.

Šaltiniai 

Lietuvos viešojo administravimo teisininkai
Apencelis

Apencelis () – kantonas šiaurės rytų Šveicarijoje, Alpių priekalnėse, š visų pusių apsuptas Sankt Galeno kantono. Apencelį sudaro du savarankiški puskantoniai: Apencelis-Auserodenas (su centru – Herizau) ir Apencelis-Inerhodenas (su centru – Apencelyje). Bendras plotas 415,4 km². Oficiali kalba – vokiečių.

Istorija 

Apencelio regionas pirmą kartą paminėtas 1071 m. (tada vadintas Abbatis cella). Teritorija priklausė Sankt Galeno vienuolynui. Nuo 1513 m. priklauso Šveicarijos konfederacijai. 1597 m. suskilo į 2 puskantonius..

Šaltiniai 

Šveicarijos kantonai
Antanas Matulaitis

Antanas Matulaitis (1895 m. gruodžio 29 d. Netičkampis, Marijampolės apskritis, Rusijos imperija – 1920 m. spalio 20 d. Alytus; palaidotas Marijampolės kapinėse) – Lietuvos kariuomenės karininkas, valstybės veikėjas.

Biografija 
Mokydamasis Marijampolės gimnazijoje buvo slaptų ateitininkų organizacijų narys, 1917 m. Voroneže – Rusijos lietuvių ateitininkų organizacijų pirmininkas. 1918 m. baigė Voronežo berniukų gimnaziją.

Grįžęs į Lietuvą iki 1919 m. birželio mėn. Marijampolės miesto laikinosios tarybos narys. 1919 m. gruodžio 16 d. baigė Karo mokyklą, tarnavo Pirmajame atsargos batalione, 1920 m. vasario mėn. paskirtas Generalinio štabo Literatūros skyriaus kultūros ir švietimo sekcijos vedėju.

Nuo 1920 m. Lietuvos darbo federacijos pirmininkas. 1920 m. gegužės 15 d. – 1920 m. spalio 20 d. Steigiamojo Seimo atstovas, Darbo federacijos frakcijos narys.

1920 m. spalio mėn. Lenkijos kariuomenės L. Želigovskio rinktinės daliniams puolant Vilnių išvyko į frontą. 1920 m. spalio 17 d. Babriškėse (Varėnos valsčius) mirtinai sužeistas.

Literatūra 
 Matulaitis Antanas, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 38.
 Matulaitis Antanas, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1959, t. 17, p. 515.
 Veilentienė A., Matulaitis Antanas, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 241–242.

Šaltiniai 

Lietuvos karininkai
Seimo atstovai
Ateitininkai
Juozapas Matulaitis

Juozapas Matulaitis (g. 1936 m. kovo 8 d. Užgirėlyje, Kruonio valsčiuje) – Lietuvos Kaišiadorių vyskupas nuo 1989 iki 2012 m.

Biografija 
1944–1948 m. mokėsi Užgirėlio pradinėje mokykloje, 1948–1952 m. – Kruonio vidurinėje mokykloje, 1955 m. Žiežmarių vidurinėje mokykloje, 1955–1957 m. – Kauno 2-ojoje technikos mokykloje. 1957 ir 1960–1964 m. studijavo Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. 1964 m. kovo 25 d. įšventintas kunigu.

1964–1966 m. Pivašiūnų vikaras, 1966–1973 m. Nemajūnų klebonas, 1973–1974 m. Vievio vikaras. 1974–1975 m. klebonas Vievyje, 1975–1983 m. – Butrimonyse, 1983–1984 m. – Merkinėje. 1984–1989 m. Merkinės dekanas. 1989 m. konsekruotas vyskupu. 1989–1991 m. Kaišiadorių vyskupijos apaštalinis administratorius. Nuo 1992 m. – Kaišiadorių vyskupijos ordinaras. 

1991–1994 m. tarpdiecezinės Katechetikos komisijos ir Bažnytinės informacijos tarybų pirmininkas prie Lietuvos vyskupų konferencijos. Rūpinosi Adomo Jakšto spaustuvės statyba Kaišiadoryse.

2012 m. vasario 11 d. atsistatydino iš Kaišiadorių vyskupo pareigų.

Šaltiniai 

Lietuvos vyskupai
Juozapas Matulaitis-Labukas

Juozapas Matulaitis-Labukas (1894 m. sausio 19 d. Greikonys, Stakliškių valsčius – 1979 m. gegužės 28 d. Kaunas, palaidotas Šiluvos bazilikos šventoriuje) – Lietuvos vyskupas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1913–1918 m. mokėsi Vilniaus kunigų seminarijoje. 1918 m. įšventintas kunigu. Vikaras Žasliuose, Kalesninkuose ir Švenčionyse. 1922–1926 m. studijavo socialinius ir ekonomius mokslus Vokietijoje ir Šveicarijoje. 1926 m. socialinių mokslų daktaras. Nuo 1926 m. Kaišiadorių vyskupijos kurijos kancleris, nuo 1928 m. Kaišiadorių vyskupo J. Kuktos, vėliau vyskupo T. Matulionio generalinis vikaras. Rūpinosi Kaišiadorių katedros, kurijos, vyskupijos poilsio namų Birštone statybos darbais, parapijų ūkio reikalais. 1928 m. Kaišiadorių kapitulos prelatas, 1934 m. popiežius Pijus XI suteikė popiežiškojo prelato titulą. 1942 m. kaip kapitulinis vikaras valdė Kaišiadorių vyskupiją. Kartu su vyskupu T. Matulioniu 1946 m. TSRS saugumo suimtas ir nuteistas 10 m. kalėti lageryje, ištremtas į Sibirą. Į Lietuvą sugrįžo 1955 m., paskirtas Raseinių altarista. 1957–1965 m. dėstė Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje. 1965 m. gegužės 6 d. išrinktas Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos valdytoju. 1965 m. gruodžio 5 d. Romoje konsekruotas vyskupu, paskirtas Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos apaštališkuoju administratoriumi, šias pareigas ėjo iki mirties. 1965 m. dalyvavo Vatikano II susirinkimo paskutinėje sesijoje. 1966–1979 m. Lietuvos vyskupų ordinarų kolegijos pirmininkas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Dr. Ign. Urbonas. Vyskupas J. Labukas-Matulaitis

Lietuvos vyskupai
Algirdas Matulionis

Algirdas Matulionis (1911 m. kovo 15 d. Židikuose, Mažeikių apskritis – 1980 m. gegužės 19 d. Vilniuje) – Lietuvos miškininkas, partinis veikėjas.

Biografija 
Nuo 1912 m. augo Liepojoje (Latvija), nuo 1915 m. Sankt Peterburge (Rusija), 1918–1920 m. Orenburge. 1920 m. su šeima grįžo į Lietuvą ir apsistojo Kunigiškiuose (Anykščių rajonas). Baigė Kunigiškių pradžios mokyklą, mokėsi Rokiškio gimnazijoje. 1930 m. baigė Alytaus aukštesniąją miškų mokyklą. 

1930–1934 m. Rokiškio, Žalgirio miškų urėdijų žvalgas, girininkas. 1931–1932 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1934–1940 m. Panevėžio miškų urėdijos Raguvėlės girininkijos girininkas. 1940–1941 m. Panemunės miškų ūkio direktorius. 1941 m. LSSR miško pramonės liaudies komisariato miškų valdybos viršininko pavaduotojas. 1941–1942 m. Marių ASSR miško pramonės ūkio taksatorius. 1942–1944 m. 16-osios lietuviškosios divizijos pulko štabo viršininko pavaduotojas, kuopos vadas, kapitonas.

1944–1945 m. Vyriausiosios miškų ūkio valdybos viršininkas. 1945–1947 m. Kauno miškų ūkio ir gamybos tresto valdytojas. 1947–1953 m. LSSR miškų ūkio ministras. 1953–1956 m. LSSR žemės ūkio ir paruošų ministro pavaduotojas. 1956–1957 m. Vyriausiosios miškų ūkio valdybos prie LSSR MT viršininkas. 1957–1978 m. LSSR miškų ūkio ir miško pramonės ministras.

1958–1961 m. LKP CK narys, 1961–1964 m. ir nuo 1966 m. kandidatas į LKP CK narius. 1959–1979 m. LSSR AT deputatas.

Organizavo Lietuvoje kompleksinį miškų ūkį, pertvarkė miškų administravimą, plėtė miškų želdinimą, tobulino medienos ruošą. Paskelbė apie 50 mokslinių straipsnių miškininkystės ir miško ūkio klausimais.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Tarybų Lietuvos miškų ūkis. – Vilnius, 1950. – 35 p.
 Tūrio ugdymas Raguvėlės girininkijos miškuose / Algirdas Matulionis, Stasys Vėgėlė. – Vilnius, 1966. – 60 p.
 Tūrio ugdymas Raguvėlės girininkijos miškuose / Algirdas Matulionis, Stasys Vėgėlė. – 2-asis leidimas. – Vilnius, 1974. – 86 p.
 Girių prieglobstyje: apybraižos. – Vilnius: Vaga, 1978. – 140 p.

Įvertinimas 
 Garbės ženklo ordinas
 Darbo raudonosios vėliavos ordinas
 1967 m. LTSR nusipelnęs miškininkas

Šaltiniai

Literatūra 
 Miškininkas Algirdas Matulionis. – Klaipėda: Žemaitijos spauda, 2011. – 151 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-839-28-6

Lietuvos aplinkos ministrai
Lietuvos TSR viceministrai
Lietuvos miškininkai
Lietuvos girininkai
Arvydas Virgilijus Matulionis

Arvydas Virgilijus Matulionis (g. 1946 m. birželio 15 d. Kaune) – Lietuvos sociologas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1963–1968 m. studijavo radiotechniką Kauno politechnikos instituto Vilniaus filiale. 1963–1964 m. Vilniaus telemazgų gamyklos, 1968–1969 m. Vilniaus elektros skaitiklių gamyklos inžinierius. 1969–1972 m. ir 1974–1992 m. dirbo LSSR MA Istorijos institute (nuo 1990 m. Lietuvos istorijos institutas). Nuo 1975 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1983 m. docentas. 1985 m. filosofijos mokslų daktaras.  1989–1992 m. ir 1998–2005 m. Vytauto Didžiojo universiteto, 1999–2011 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas, nuo 1989 m. profesorius. 1991–2012 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, nuo 2012 m. tikrasis narys.

1989 m. įkūrė Visuomenės nuomonės tyrimų centrą (nuo 1993 m. „Vilmorus“). 1989–1997 m. Lietuvos filosofijos ir sociologijos instituto direktorius. 1993–1998 m. prezidento Algirdo Brazausko patarėjas švietimo, kultūros, mokslo ir religijų klausimais. 1998–2002 m. Kultūros ir meno instituto direktorius. Nuo 2001 m. Lietuvos sociologų draugijos prezidentas, garbės prezidentas. 2002–2006 m. leidinių „Kas yra kas“ vyr. redaktorius. 2002–2009 m. Socialinių tyrimų instituto direktorius. 2003–2012 m. Europos Tarybos komisijos kovos prieš rasizmą ir netoleranciją, 2004–2007 m. Europos Sąjungos monitoringo centro kovos prieš rasizmą ir ksenofobiją narys, nepriklausomas ekspertas. 2003–2012 m. Lietuvos socialinių tyrimų centro direktorius, nuo 2012 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 2003–2011 m. Vilniaus verslo teisės akademijos prorektorius, nuo 2012 m. Kazimiero Simonavičiaus universiteto profesorius. Žurnalo „Filosofija. Sociologija“ redakcinės kolegijos pirmininkas.

Liustracijos komisija pripažino A. Matulionį bendradarbiavus su sovietų KGB (slapyvardis „Ivanauskas“), tačiau 2007 m. Vilniaus apygardos administracinis teismas panaikino komisijos sprendimą.

Mokslinė veikla 
Mokslinės veiklos kryptys: socialinė stratifikacija, etnosociologija, kultūros, politikos ir švietimo sociologija, gyvenimo stilius. Pirmasis Lietuvoje pradėjo ilgalaikius jaunimo tyrimus.

Bibliografija 
 Jaunimo įsijungimas į socialinę struktūrą: monografija, 1983 m., rusų k.
 Jaunimo socialinė-profesinė orientacija / A. Matulionis, A. Mikšys. – Vilnius: Filosofijos, sociologijos ir teisės institutas, 1992. – 52 p.
 Sociologija: vadovėlis. – Vilnius: Homo liber, 2001. – 197 p.: iliustr. – ISBN 9955-449-29-2
 Lietuvos socialinė struktūra: monografija / A. V. Matulionis, V. Kasparavičienė, E. Kocai, E. Krukauskienė, D. Liutikas, G. Maniukaitė, A. Novelskaitė, I. Trinkūnienė, A. Vosyliūtė, V. Žilinskaitė. – Vilnius: Firidas, 2005. – 142 p.: diagr. – ISBN 9955-531-18-5
 Lietuvos studentijos socialinio portreto bruožai: mokslo studija / Arvydas Virgilijus Matulionis, Gražina Maniukaitė, Inija Trinkūnienė, Eugenija Krukauskienė, Darius Liutikas. – Vilnius: Spaudmeta, 2010. – 165 p.: diagr. – ISBN 978-609-95257-3-0

Įvertinimas 
 1986 m. Estijos valstybinė premija, su kitais

Šaltiniai 

Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos sociologai
Lietuvos dėstytojai
Šafhauzenas

Šafhauzenas (, , , , ) arba Šafūzas – miestas Šveicarijos šiaurėje, Reino dešiniajame krante, to paties pavadinimo kantono centras. Šafhauzene yra XI−XVII a. architektūros paminklų. Mieste vystoma laikrodžių, staklių gamyba, chemijos, tekstilės pramonė. 

Senamiestyje išliko daug puikių renesanso epochos pastatų, papuoštų freskomis ir skulptūromis. Išlikusi ir senovinė tvirtovė Munot. Šafhauzene yra didžiausias Europoje − Reino krioklys (Rheinfall).

Istorija 
1050 m. mieste buvo įsteigtas benediktinų vienuolynas. XII−XIII a. prie vienuolyno buvusi gyvenvietė tapo nepriklausoma. 

XV a. Šafhauzenas tapo laisvuoju miestu, o 1501 m. miestas įstojo į Šveicarijos sąjungą.

1944 m. balandžio 1 d. JAV oro pajėgos dėl navigacinės klaidos subombardavo miestą, žuvo apie 40 žmonių.

Sportas 
 FC Schaffhausen (futbolas)

Nuorodos 
 Šafhauzeno miesto tinklalapis 
 Informacija turistams apie Šafhauzeną
 Miesto archyvas 

Šveicarijos miestai
Lokarnas

Lokarnas (, Tičino dialektas Lucärn, ) − miestas Šveicarijos pietuose, Tičino kantone, prie Madžorės ežero. Tai nedidelis Šveicarijos miestas, plytintis žemiausiai jūros lygio (205 m), netoli Italijos. Miestas turistus vilioja nepakartojamu Madžorės ežeru ir Viduržemio jūros regiono augalais − palmėmis, oleandrais, apelsinmedžiais. 

Lokarne kas dvejus metus vyksta tarptautinis kino festivalis ir kiti svarbūs su menu, ypač muzika susiję renginiai. 1480 m. pranciškonų vienuoliui Lokarne buvo apsireiškusi Mergelė Marija, dėl to tai ir katalikų traukos centras. 

Lokarnas yra kurortinis miestas. Jame vystoma juvelyrinių dirbinių, mašinų gamyba, chemijos, maisto pramonė. Yra meteorologinė observatorija.

Sportas
 FC Locarno (futbolas)

Nuorodos 
 Oficiali miesto svetainė 
 Apie Lokarną 

Šveicarijos miestai
Arvydas Matulionis

Arvydas Matulionis (g. 1940 m. balandžio 1 d. Dūbliškiai, Kupiškio valsčius) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1947–1948 m. mokėsi Maskvyčių pradžios mokykloje, 1956 m. baigė Vilniaus 7-tą vidurinę mokyklą. 1956–1958 m. studijavo Kijevo maisto pramonės technologijos institute, 1958–1961 m. Vilniaus universitete.

1961–1991 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1971 m. docentas. 1969–1970 m. stažavo Ročesterio universitete (JAV). Nuo 1972 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, nuo 1974 m. Kietojo kūno plazmos laboratorijos vadovas. 1981 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.  1991–1995 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, profesorius. 1995–2007 m. Puslaidininkių fizikos instituto Fliuktuacinių reiškinių laboratorijos vadovas, nuo 2007 m. šios laboratorijos darbuotojas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritys: nepusiausvirųjų vyksmų, fliuktuacinių reiškinių teorija, puslaidininkių kinetika stipriuose elektros laukuose, karštųjų elektronų reiškinių puslaidininkiuose modeliavimas. Parašė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių. ES ir JAV programų ir projektų mokslinių grupių vadovas.  6 išradimų, 4 monografijų autorius.

Bibliografija 
 Daugiasieniai puslaidininkiai, su kitais, 1978 m., rusų k.
 Puslaidininkiniai keitikliai, su kitais, 1980 m., rusų k.
 Karštųjų elektronų difuzija, su kitais, 1981 m., rusų k.
 Mikrobangų triukšmai puslaidininkiniuose įtaisuose (Microwave Noise in Semiconductor Devices), su H. L. Hartnageliu ir R. Katiliumi, 2001 m.

Įvertinimas 
 1983 m. LSSR valstybinė premija, su Vincentu Dieniu ir Algirdu Matuliu
 1995 m. Lietuvos mokslo premija, su Vytautu Bareikiu ir Ramūnu Katiliumi

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos fizikai
Lietuvos dėstytojai
Jonas Kastytis Matulionis

Jonas Kastytis Matulionis (1931 m. vasario 10 d. Pelyšiai, Šimonių valsčius – 2015 m. sausio 12 d. Kaunas) – SJ, Lietuvos kunigas, dainininkas (tenoras), pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis, jėzuitas.

Biografija 
1955 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1953–1956 m. dainuoti mokėsi Vilniaus J. Tallat Kelpšos muzikos mokykloje, 1956–1959 m. Vilniaus konservatorijoje. Dalyvavo vokalistų konkursuose, 1956 m. respublikiniame konkurse Vilniuje laimėjo I vietą. Dainavo solo Maskvoje, Paryžiuje, Osle, Stokholme.

Pašalintas iš trečio kurso už giedojimą bažnyčiose dirbo Muzikos bibliotekoje, Respublikinėje bibliotekoje, Vilniaus universiteto bibliotekoje, iš jos atleistas dėl politinių motyvų. Vėliau dirbo Teatro ir muzikos muziejuje, Paveikslų galerijoje, Šv. Onos bažnyčios zakristijonas Vilniuje. Už bendradarbiavimą Lietuvos katalikų bažnyčios kronikoje 1976–1977 m. kalintas Vilniaus saugumo, nuteistas 3 m. lygtinai. 1977 m. pogrindyje įstojo į Jėzaus draugiją, 1992 m. davė amžinuosius įžadus.

1980 m. baigęs pogrindinę kunigų seminariją įšventintas kunigu. Dirbo sielovados darbą Kybartuose, 1984 m. vėl suimtas, iki 1987 m. kalėjo Smolensko ir Novo-Orlovsko (Čitos sritis) lageriuose. 1988 m. jo paties prašymu paskirtas Kaišiadorių katedros altaristu su vikaro teisėmis.

1989 m. paties prašymu paskirtas į Vilniaus arkivyskupiją dirbti sielovados darbo, 1990 m. ėjo vikaro pareigas atgautoje Vilniaus katedroje, 1991–1994 m. Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios vikaras, nuo 1992 m. ir Karaliaus Mindaugo šaulių rinktinės Vilniuje dvasios tėvas. 1994–1996 m. Pažaislio vienuolyno kapelionas. 1997–2008 m. Šv. Kazimiero bažnyčios Vilniuje, nuo 2008 m. Kauno Šv. Pranciškaus Ksavero bažnyčios kunigas. 

2015 m. sausio 12 d. po sunkios ligos mirė Kaune, palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.

Įvertinimas 
 1999 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Šaulių sąjungos nariai
Lietuvos kunigai
Lietuvos jėzuitai
Lietuvos kapelionai
Lietuvos dainininkai
Lietuvos disidentai
Alfonsas Matulis

Alfonsas Matulis (1927 m. lapkričio 1 d. Bastūnuose, Želvos valsčius – 2017 m. gruodžio 27 d.)  – Lietuvos gydytojas reumatologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
Mokėsi Želvos pradžios mokykloje, Giedraičių vidurinėje mokykloje, 1953 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969 m. medicinos mokslų daktaras.

1954–1997 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, 1961–1970 m. Terapijos sektoriaus vadovas, 1970–1994 m. instituto direktorius. 1993–1997 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.

1994 m. kartu su kitais įkūrė žurnalą „Acta medica Lithuanica“, iki 1997 m. jo vyr. redaktorius. 1971–1997 m. Lietuvos reumatologų draugijos pirmininkas. 1992–1994 m. Baltijos šalių reumatologų asociacijos prezidentas, 1988–1992 m. Pasaulio ir Europos reumatologų lygų tarybos narys.

Mokslinė veikla 
Vienas pirmųjų sergančiuosius reumatinėmis ligomis pradėjo gydyti imunosupresantais, įdiegė daug naujų reumatinių ligų diagnostikos metodų. Tirdamas sąnarių degeneracinių ligų gydymo efektyvumą kartu su V. Vasilionkaičiu pasiūlė naują vaistą – polivinilpirolidoną, kuris 1984 m. pripažintas išradimu. Paskelbė daugiau kaip 400 mokslinių straipsnių.

Bibliografija 
 Sergančiųjų reumatinėmis ligomis imuniniai sutrikimai ir imunoreguliuojančioji terapija, su D. Stankaitiene, 1982 m., rusų k.

Šaltiniai 

Lietuvos reumatologai
Lietuvos išradėjai
Algirdas Matulis

Algirdas Matulis (g. 1939 m. sausio 20 d. Kaune) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras. Juozo Matulio sūnus.

Biografija 

1957 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą ir išvyko studijuoti į Maskvos universitetą. Jį su pagyrimu baigė 1962 m. Grįžęs pradėjo dirbti LMA Fizikos ir matematikos institute. 1964 m. įstojo į Vilniaus Valstybinio universiteto aspirantūrą ir 1967 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją „Diagraminių perturbacinių metodų taikymas kvantmechaninėje atomo teorijoje (vad. Adolfas Jucys ir Antanas Rimvidas Bandzaitis)“. 1982 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų daktaro (dabar – habilituoto fizinių mokslų daktaro) disertaciją „Slenkstiniai ir rezonansiniai reiškiniai puslaidininkiuose, sąlygoti neelastinės elektronų sklaidos“.

Nuo 1967 m. – Puslaidininkių fizikos instituto mokslo darbuotojas, 1973–2006 m. – Kietojo kūno teorijos laboratorijos vadovas, vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1991–1996 m.  Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 2003 m. – Vilniaus pedagoginio universiteto, nuo 2006 m. – Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1990 m. – profesorius. Nuo 1994 m. skaito paskaitas užsienio universitetuose. 

1994–1999 m. – Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. Nuo 1987 m. buvo „Lithuanian Journal of Physics“ redaktorių kolegijos narys.

Mokslinė veikla 
Pagrindinės mokslinių tyrimų kryptys: atomo fizika, klasikinė ir kvantinė kietojo kūno fizika, kvantinė nanofizika. Paskelbė apie 120 mokslinių straipsnių.

Bibliografija 

 Algirdas Matulis. Faziniai virsmai. Vilnius: Puslaidininkių fizikos katedra, 1977. – 27 p.:iliustr.
 Algirdas Matulis. Kvantinė kinetinė lygtis. Vilnius: Puslaidininkių fizikos institutas, 1984. – 46 p.
 Algirdas Matulis. Kaip mes matome?. Vilnius: „Mokslas“, 1985.  29 p.:iliustr. (Serija Fizikos mokykla, 11 t.)
 Žilvinas Kancleris, Algirdas Matulis. Šiltųjų elektronų teorija (; monografija). Vilnius: „Mokslas“, 1990. – 176 p.:iliustr. ISBN 5-420-00815-7
 Algirdas Matulis. Kietojo kūno fizika. Vilnius: Puslaidininkių fizikos institutas, 1994. – 212 p.:iliustr.
 Algirdas Matulis. Kietojo kūno fizika. Vilnius: Petro ofsetas, 2000. – 221 p.:iliustr. ISBN 9986-824-58-3 (2-as leidimas – „Ciklonas“, 2002. – 231 p.:iliustr. ISBN 9955-497-03-3)
 Algirdas Matulis. Elektrodinamika. Vilnius: „Ciklonas“, 2001. – 275 p.:iliustr. ISBN 9955-497-00-9
 Algirdas Matulis. Kompleksiniai skaičiai ir funkcijos: analizinių skaičiavimų menas. Vilnius: „Ciklonas“, 2003. – 235 p.:iliustr. ISBN 9955-497-28-9
 Algirdas Matulis. Kompleksiniai skaičiai ir funkcijos: analizinių skaičiavimų menas. Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2005. – 235 p.:iliustr. ISBN 9955-497-27-0
 Algirdas Matulis. C, C++, OOP: mokomės programuoti. Vilnius: „Ciklonas“, 2005. – 191 p.:iliustr. ISBN 9955-497-86-6

Įvertinimas 
 1982 m. – LTSR valstybinė premija, su Vincentu Dieniu ir Arvydu Matulioniu.
 2009 m. – Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Kvantinių nanodarinių modeliavimas (1994–2008 m.)“ (kartu su Egidijumi Anisimovu).

Šaltiniai 

Lietuvos fizikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Eric Djemba-Djemba

Erikas Džemba-Džemba (g. 1981 m. kovo 4 d.) – Kamerūno futbolininkas, žaidžiantis Kamerūno rinktinėje ir Izraelio Hapoel Tel Aviv klube.

Su Kamerūno rinktine dalyvavo 2002 m. pasaulio futbolo čempionate, 2003 m. Konfederacijų taurėje, 2002, 2004, 2006 Afrikos Tautų taurėse.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Djemba-Djemba, Eric
Jonas Matusas

Jonas Matusas (1899 m. spalio 26 d. Vaiguviškiai, Plokščių valsčius – 1962 m. birželio 29 d. Niujorkas) – Lietuvos istorikas, kunigas.

Biografija 
1924 m. Gižuose baigė Seinų kunigų seminariją, 1930 m. – Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) Teologijos-filosofijos fakultetą. 1936 m. istorijos daktaras. Kaip nemaža Lietuvos istorikų grupė (Bronius Dundulis, Kučinskas, Zenonas Ivinskis, Povilas Pakarklis, Remeika, Adolfas Šapoka, Simas Sužiedėlis ir Šležas, dauguma jų studijavo VDU TFF) priklausė aktyviai visuomeninei katalikų organizacijai – ateitininkams. 

1936–1940 m. VDU dėstytojas; nuo 1940 m. docentas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1946 m. mokytojavo Regensburgo lietuvių tremtinių gimnazijoje. Nuo 1948 m. gyveno JAV, įvairiose vietose dirbo pastoracinį darbą.

Mokslinė veikla 
Išsamiai nagrinėjo pirminius šaltinius. Pripažino, kad Vokiečių ordino svarbiausias tikslas buvo ne skleisti krikščionybę, o užkariauti baltų žemes ir jose sukurti savo kolonijinę valstybę. Pabrėžė, kad ordino jėgas sutelkė krikščionybės idėja.

Parašė straipsnių iš lietuvių kultūros istorijos, etnografijos, apie istoriką Albertą Kojalavičių-Vijūką, Motiejų Valančių kaip istoriką, apie Lietuvos rusinimą per pradžios mokyklas nuo XIX a., apie Lietuvos kariuomenę.

Bibliografija 
 Švitrigaila, Lietuvos didysis kunigaikštis, 1938 m.
 Lietuvių kultūra senais laikais, 1939 m.
 Senovės prūsų žemės nukariavimas, 1940 m.
 Šaulių sąjungos istorija, 1939 m., 2 leid. 1966 m.
 Vidurinių amžių istorija, 1946 m.
  Dailidžių Supraslio kultūra lietuviškumo ir rusiškumo perspektyvoje

Šaltiniai 

Ateitininkai
Lietuvos kunigai
Lietuvos istorikai
JAV lietuviai
Marija Matušakaitė

Marija Matušakaitė (1924 m. kovo 9 d. Vareikoniuose, Babtų valsč. – 2016 m. birželio 24 d.) – Lietuvos dailėtyrininkė, architektė, drabužių dizainerė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
1948 m. baigė architektūrą Kauno universitete, 1965 m. meno istoriją – Lietuvos dailės institute. 1970 m. humanitarinių mokslų daktarė.

1948–1949 m. Vilniaus miesto vykdomojo komiteto architektūrinių dirbtuvių, 1949–1953 m. Architektūros reikalų valdybos Respublikinio planavimo ir projektavimo tresto Kaune architektė, 1953–1959 m. Projektavimo instituto prie Lietuvos Ministrų Tarybos vyr. architektė, 1959–1961 m. Miestų ir kaimo statybos projektavimo instituto architektė. 1961–1963 m. Vilniaus modelių namų meno vadovė, 1963–1965 m. Kauno Mados fabriko vyr. dailininkė; sukūrė drabužių modelių. 1963–1983 m. Kauno politechnikos instituto dėstytoja, nuo 1974 m. docentė. Nuo 1983 m. dailėtyrininkė, tyrinėjimų sritis – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės XVI–XVIII a. dailė: senoji medžio skulptūra, drožyba, antkapiai, portretai, istorinis kostiumas. Lietuvos dailės istorikų draugijos narė.

Projektai 
Sukūrė vaikų kambario (1947 m.) ir šiuolaikinio buto baldų projektų (1959 m., pelnė respublikinių konkursų premijas), kaimo tarybos (1950 m.), kolūkiečio gyvenamojo namo (su V. Antanaitiene, 1954 m.), Panevėžio dramos teatro (su archit. A. Kačerauskaite, 1960 m.; neįgyvendintas) projektą.

Bibliografija 
 Portretas XV1-XVIII a. Lietuvoje, 1984 m.
 Senieji Lietuvos kunigaikščių portretai, 1997 m.
 Procesijų altorėliai Lietuvoje, 1998 m.
 Senoji medžio skulptūra ir dekoratyvinė drožyba Lietuvoje, 1998 m.
 Apranga XVI–XVIII a. Lietuvoje, 2003 m.
 Karalienė Barbora ir jos atvaizdai, Versus aureus, 2006 m. ISBN 9955-601-83-3
 Lietuvos skulptūra iki XVII a. vidurio, Aidai, 2007 m. ISBN 978-9955-656-38-8
 Išėjusiems atminti, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2009 m. ISBN 978-9955-854-19-7

Įvertinimas 
 1998 m. Lietuvos Vyriausybės meno premija
 2007 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius
 2009 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Šaltiniai 

Lietuvos architektai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos menotyrininkai
Lietuvos dailės istorikai
Lietuvos baldų projektuotojai
Gegužinis

Gegužinis (arba Zykai) – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, Kruonio seniūnijoje. 

Išsidėstęs Nemuno ir Viekšnios upės santakos trikampyje – apie 600 metrų nuo jos, viršutinėje Nemuno slėnio dalyje. Kaimą vietiniai gyventojai vadina Zykų kaimu, nes čia nuo senų laikų gyveno gyventojai kilę iš Zykų giminės, ir beveik visi turėjo pavardę Zykus. 2008 m. Vita Zykutė sudarė Zykų giminės geneologinį medį, kurio šaknys siekia apie 1700 metus.

Gegužinio (Zykų) kaime yra gimę Lietuvai nusipelnusių žmonių. Turbūt garsiausias iš jų – Pranas Zykus. Jis yra garsiausias krašto knygnešys.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Silkių karalius

Silkių karalius (Regalecus glesne) – vėduokliažuvių (Lampriformes) būrio žuvų rūšis. Gyvena visuose pasaulio vandenynuose 300–1000 m gylyje. Žuvies ilgis gali siekti iki 8 m, nepatvirtintais duomenimis iki 11 m, o svoris 272 kg.

Silkių karalius yra ilgiausia pasaulyje kaulinė žuvis. Galva ir kūnas sidabrinės spalvos su melsvais ruožais bei juodomis dėmėmis. Nugaros pelekas tamsiai raudonas, su 10-12 aštrių, bei 400 minkštų spyglių. Pilvo pelekas išilgėjęs, primena juostą. Minta kriliumi, mažomis žuvimis, kalmarais. Kūnas netvirtas, plaukioja nerangiai.

Neršia liepos-gruodžio mėnesiais. Lervos laikosi netoli vandens paviršiaus, bet žuviai augant, ši leidžiasi į gilesnius sluoksnius. Dideli individai vandens paviršiuje pasirodo retai ir tik tuomet, kai vanduo ramus. Silkių karaliaus mėsa minkšta, primena drebučius, todėl nėra labai vertinama.

Vėduokliažuvės
Tuno ežeras

Tuno ežeras () - ežeras centrinėje Šveicarijoje, Berno kantone. Pavadintas pagal pakrantėje esančio miesto Tuno pavadinimą.

Ežeras yra maitinamas iš Brienco ežero, iš kurio išteka Arė ir įteka į Tuno ežerą. Brienco ežeras yra tik 6 metrais aukštesnis, o Tuno ežeras kadaise buvo Brienco ežero dalis. 

2001 metais Tuno ežere buvo pagauta 53 tonos žuvies.

Šveicarijos ežerai