joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Julius Naudužas

Julius Naudužas (g. 1929 m. vasario 16 d. Minčaičiuose, Žagarės valsčius – 1989 m. lapkričio 17 d. Šiauliuose) – Lietuvos archeologas, istorikas, muziejininkas.

Biografija 
Mokėsi Žagarės vidurinėje mokykloje, 1954 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą.

Studijuodamas universitete dirbo A. Puškino muziejuje Markučiuose ir Lietuvos istorijos institute. Nuo 1954 m. Šiaulių Aušros muziejaus archeologas. 1959 m. ir 1963 m. tyrinėjo Šiaulių apylinkių archeloginius paminklus, surinktais eksponatais papildė muziejaus fondus. 1964–1971 m. Aušros muziejaus direktorius, rūpinosi muziejaus patalpomis, rengė naujas ekspozicijas. Aktyviai bendradarbiavo miesto spaudoje. Išėjęs iš muziejaus, dirbo Televizorių gamykloje ir kitose Šiaulių miesto įmonėse. 

Mokėjo anglų, prancūzų, lenkų ir latvių kalbas.

Tyrimai 
Dar studijuodamas 1952 m. dalyvavo Nemenčinės piliakalnio kasinėjimuose, kartu su Vilniaus universiteto ir Istorijos instituto ekspedicija kasinėjo Počkaluvkos pilkapyną Vilniaus raj., kur buvo ištirtas vienas pilkapis su dviem degintiniais kapais. 1952 m. gruodžio 20 d. ataskaitiniame archeologų susirinkime perskaitė pranešimą apie šio pilkapio tyrinėjimus bei čia surinktą archeologinę medžiagą.

Pirmuosius savarankiškus archeologinius tyrimus atliko 1954 m. Trakų pilies bokšte. Dirbdamas Šiaulių Aušros muziejuje per 15 metų, nuo 1954 iki 1969 m. kasinėjo 11 archeologijos paminklų: vieną piliavietę, 2 piliakalnius ir 8 kapinynus Joniškio, Akmenės ir Šiaulių rajonuose, Žemaitijoje. Tik atvykęs į Šiaulius, 1954 m. rudenį J. Naudužas kasinėjo Varpo ir Gluosnių g. kapinyną Šiauliuose ir atnaujino dar prieškariu nutrūkusius muziejaus archeologinius tyrinėjimus.

Beveik visi J. Naudužo archeologiniai tyrinėjimai buvo žvalgomojo pobūdžio, kai atidengiamos nedidelės perkasos, tyrinėjama po keletą ar keliolika kapų. Didžiausias plotas, 1179 m², ištirtas Velžių piliakalnyje, kiek mažesni kasinėjimai vykdyti Laiviuose (170 m²), ir Papilėje (120 m²), pastaroji buvo tyrinėta pirmą kartą. Jo tirti Žvelgaičio Kalnas, Gibaičių kapinynas, Valdomų kapinynas, Rukuižių kapinynas.

Medžiagos apie J. Naudužo kasinėjimus nėra daug – tik archeologinių tyrimų dienoraščiai bei ataskaitos, kurios, deja, ne visada pakankamai išsamios ir informatyvios. Pirmųjų jo kasinėjimų dienoraščiai gana išsamūs – kruopščiai užrašytos surinktos legendos apie paminklą, žmonių pasakojimai, aprašyta vietovė, kiekvienas atidengtas kapas, pateiktos nuotraukos bei radinių sąrašai (Papilė, Akmenės raj., Valdomai, Šiaulių raj. ir kt.). Vėlesnių tyrinėjimų ataskaitos ne tokios išsamios, jose trūksta elementariausių duomenų, o 1956 m. Rukuižių senkapio ir Žvelgaičio piliakalnio, Joniškio raj., kasinėjimų aprašymų iš viso nėra, likę tik radinių sąrašai. Reikia manyti, jog vadovavimas muziejui, ypač ūkiniai jo reikalai, trukdė jam kruopščiai atlikti archeologinius darbus.

Šaltiniai 

Lietuvos archeologai
Lietuvos muziejininkai
Lietuvos muziejų direktoriai
Adolfas Nezabitauskis

Adolfas Nezabitauskis (nuo 1940 m. Zabitis; 1901 m. liepos 6 d. Baidotuose, Gintališkės valsčius, Telšių apskritis, Kauno gubernija – 1968 m. gruodžio 15 d. Telšiuose. Palaidotas Gargždelės kapinėse) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, kraštotyrininkas, istorikas, muziejininkas.

Biografija 
Baigė Telšių gimnaziją, 1929 m. – lituanistiką Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Humanitariniame fakultete.

Nuo 1927 m. bendradarbiavo leidiniuose „Vairas“, „Lietuvis“, „Tautininkų balsas“, „Tauta ir žodis“. Nuo 1929 m. laikraščio „Lietuvos aidas“ kalbos tvarkytojas, 1931 m. – sekretorius, nuo 1939 m. dienraščio „Vilniaus balsas“ korektorius, stilistas, žurnalistas. 1933 m. korporacijos „Samogitia“ pirmininkas. 1941 m. kultūros paminklų įstaigos viršininkas. Karo metais dirbo Kauno M.K.Čiurlionio galerijoje. 1941–1943 m. bendradarbiavo leidinyje „Lietuvių archyvas“. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. 

1946–1949 m. Mosėdžio mokyklos direktorius. 1949 m. areštuotas, kalėjo Vorkutoje, Abezės lageryje. Į Lietuvą grįžo 1956 m. Reabilituotas. 1956 m. atvyko į Šiaulius, iki 1968 m. Aušros muziejaus fondų saugotojas. Gyvendamas Šiauliuose miesto ir aplinkinių rajonų laikraščiuose paskelbė kelis šimtus publikacijų etnografijos, istorijos, kraštotyros klausimais. 1968 m. persikėlė į Telšius, dirbo Alkos muziejuje. 

Mokėjo senąsias lotynų, graikų, gotų, lenkų kalbas. Vertė įvairius istorinius šaltinius. Pagrindinę jo archyvo dalį saugo Vilniaus universiteto biblioteka.

Bibliografija 
 Jonas Basanavičius, Spaudos fondas, 1938 m., fotografuotinis leidimas 1990 m.
 Vilniaus bažnyčios – mūsų tautos šventovė, 1940 m.

Šaltiniai 

Lietuvos istorikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos kraštotyrininkai
Lietuvos muziejininkai
Lietuvos žurnalistai
Juozas Petrulis (1904)

Juozas Petrulis (1904 m. balandžio 23 d. Ridikuose, Kupiškio valsčius – 1975 m. balandžio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos kultūros istorikas, kraštotyrininkas, muziejininkas, restauratorius.

Biografija 
Mokėsi Biržų gimnazijoje, baigė Kauno Vytauto Didžiojo universitetą.

Kraštotyra J. Petrulis susidomėjo apie 1921 m. 1938–1944 m. Šiaulių „Aušros“ muziejaus darbuotojas. Dirbdamas Šiauliuose, dalyvavo muziejaus etnografinėse ekspedicijose, sukaupė daug aprašomosios medžiagos etnografijos fondams. Prisidėjo prie žurnalo „Gimtasai kraštas“ redagavimo ir leidimo, skelbė jame savo straipsnius. Antrojo pasaulinio karo metu gelbėjo Šiaulių geto žydus. 1947–1958 m. Lietuvos istorijos muziejaus direktorius, restauracijos skyriaus vedėjas. 1958–1975 m. – Lietuvos dailės muziejaus dailininkas restauratorius.

Restauravo D.Poškos Baublius, A.Baranausko klėtelę Anykščiuose.

Lietuvoje populiarino esperanto kalbą. 1964 m. Lietuvos kraštotyros draugijos garbės narys.

Jo rankraštinį archyvą (1731 vnt.) saugo Nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka. 

1980 m. „Jad Vašem“ J. Petrulį pripažino Pasaulio teisuoliu už indėlį gelbėjant žydus Holokausto metu.

Bibliografija 
 Tarptautinės esperanto kalbos vadovėlis, 1957 m.

Įvertinimas 
 1965 m. Lietuvos nusipelnęs kultūros veikėjas
 1980 m. Pasaulio teisuolis

Šaltiniai 

Lietuvos esperantininkai
Lietuvos muziejų direktoriai
Lietuvos kraštotyrininkai
Lietuvos muziejininkai
Lietuvos restauratoriai
Lietuvos kultūros istorikai
Lietuvos Pasaulio teisuoliai
Asia Barštein

Asia Barštein (g. 1922 m. sausio 25 d. Šargorode, Ukraina) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, pedagogė.

Biografija 
1939–1944 m. studijavo Odesos, Alma-Atos universitetuose. 1973 m. Maskvos srities pedagoginiame institute apgynė disertaciją „20 a. trečiojo dešimtmečio žurnalų satyros raidos kai kurios problemos“, humanitarinių mokslų daktarė.

1944–1945 m. Semipalatinsko pedagoginio instituto, 1946–1949 m. Vinicos pedagoginio instituto dėstytoja. 1949–1995 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, 1950–1952 m. Rusų kalbos ir literatūros, 1983–1985 m. Rusų literatūros katedros vedėja, docentė.

Nagrinėjo rusų rašytojų S.Jesenino, V.Majakovskio, M.Zosčenkos ir kt. kūrybą.

Bibliografija 
Rusų kalba išleido mokymo priemones:
 Literatūros kūrinio analizė, 1981 m.,
 Tarybinės prozos vystymosi tendencijos ir tipologija, 1985 m.,
 Dokumentinė proza ir jos žanrinės modifikacijos XX a. paskutiniųjų dešimtmečių tarybinėje literatūroje, 1988 m.,
 Dabartinis literatūros portretas kaip žanrinė memuaristikos forma, 1990 m.,

Šaltiniai 

Lietuvos literatūrologai
Šiaulių pedagogai
Aleksandra

Aleksandra (; g. apie 1370 m. Vilniuje – m. 1434 m. balandžio 20 d. Plonske) – jauniausia Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo antrosios žmonos Julijonos dukra.

Biografija 
1387 m. Aleksandra ištekėjo už Mazovijos kunigaikščio Zemovito IV. Vedybos įvyko po Krėvos unijos, kai Zemovitas IV sutiko nekonkuruoti su Aleksandros broliu Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu Jogaila ir palaikyti jį kaip naująjį Lenkijos karalių.

Aleksandros ir Zemovito IV dukra Cimbarka 1412 m. ištekėjo už Austrijos hercogo Ernsto Geležinio (). Vestuvės įvyko Budoje, Šventosios Romos imperatoriaus Zigmanto Liuksemburgiečio rezidencijoje. Tuo metu imperatorius buvo tarpininkas derybose tarp Aleksandros brolio Jogailos ir Teutonų ordino.
Dvi kitos dukterys buvo ištekėjusios už Mykolo Žygimantaičio, kuris buvo kandidatas į Lietuvos didžiosios kunigaikštystės sostą.

Šeima 
Aleksndros ir Zemovito IV santuokoje gimė 12 vaikų.

Sūnūs:
 Zemovitas V (~1389/1390-1442), santuokoje su Margarita Sileziete
 Vladislavas I (~1395/1411-1455), santuokoje su Ana Sleziete
 Kazimieras II (1396/1407-1442), santuokoje su Margarita (m. 1464)
 Aleksandras Zemovitas (1400–1444), Triento kunigaikštis-vyskupas
 Traidenis II (1403/1406-1427)

Dukterys:
 Kimburga Mazovietė (~1394-1429), ištekėjo už Ernsto Austro (1377–1424)
 Efimija Mazovietė (~1395-1447), ištekėjo už Boleslovo I (~1363-1431)
 Jadvyga Mazovietė (1393- po 1439), ištekėjo už Jonušo Horajaus († 1428)
 Amelija Mazovietė (1396/99- po 1424), ištekėjo už Meiseno markgrafo Vljamo I (1371–1425)
 Ana Mazovietė (1407/1413-1435), ištekėjo už Mykolo Žygimantaičio (jo pirmoji žmona)
 Marija Mazovietė (~1410-1450), ištekėjo už Boguslavo IX Pomerano (~1407/1410-1446)
 Katerina Mazovietė († 1475), ištekėjo už Mykolo Žygimantaičio  (jo trečioji žmona).

Aleksandros sesuo buvo Ona (m. 1368), Pomeranijos hercogo Kazimiero IV žmona, brolis - Lietuvos didysis kunigaikštis Jogaila, vėliau tapęs Lenkijos karaliumi Vladislovu II.

Išnašos

Nuorodos 
 Gediminaičių dinastijos genealogija
 Piastų dinastijos genealogija

LDK asmenybės
Lenkijos asmenybės
Algirdaičiai
Sigitas Renčys

Sigitas Renčys (1948 m. lapkričio 8 d. Šiauliuose – 2021 m. liepos 7 d. Vilniuje) – Lietuvos literatūros kritikas, partinis veikėjas, švietimo vadybininkas.

Biografija 
1958–1965 m. mokėsi Šiaulių muzikos mokyklos smuiko klasėje, 1955–1966 m. Šiaulių 8-oje vidurinėje mokykloje. 1966–1971 m. studijavo Vilniaus universiteto Filologijos fakultete. 1970–1974 m. Lietuvos rašytojų sąjungos literatūrinis konsultantas. 1974–1987 m. LKP CK Kultūros skyriaus instruktorius, vedėjo pavaduotojas, vedėjas. 1977–1980 m. studijavo Visuomenės mokslų akademijoje prie SSKP CK. 1980 m. apgynė disertaciją „Tarybinės istorinės tragedijos žanriniai ypatumai“, filologijos mokslų kandidatas.  1987–1991 m. SSKP CK Kultūros skyriaus vedėjo pavaduotojas, Menų sektoriaus vedėjas, Humanitarinio skyriaus vedėjo pavaduotojas. Nuo 1986 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1985 m. LSSR AT deputatas. 

1991–1992 m. leidybinės firmos „Maratonas“ generalinio direktoriaus pavaduotojas. 1992 m. „Fodio“ vyr. redaktorius. 1993–1997 m. MBA Verslo korpuso (JAV) programos direktorius Lietuvoje. 1993–2002 m. Baltijos vadybos fondo direktorius. 1994 m. valstybės konsultantas mokslo ir technikos klausimais, 1997–1999 m. KTU ir Norvegijos vadybos instituto Biznio mokymo centro programų Vilniuje vadovas. 1999–2000 m. Tarptautinės aukštosios vadybos mokyklos Vilniaus filialo administratorius, 2002–2009 m. Lietuvos valstybinio mokslo ir studijų fondo direktorius, 2010–2014 m. – Valstybinio studijų fondo direktorius. 

Nuo 1979 m. buvo Lietuvos rašytojų sąjungos narys.  Lietuvos vadybos draugijos tarybos narys, Lietuvos mokslo ir technikos draugijų asociacijų valdybos narys, Europos mokslo fondo valdančiosios tarybos narys, Santarvės fondo valdybos pirmininkas. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 

Kelių knygų apie lietuvių literatūrą bendraautoris, daugiau kaip 200 publikacijų apie literatūrą bei kultūrą periodikoje, publikacijų apie vadybą ir ekonominį švietimą autorius.

Bibliografija 
 Julius Janonis literatūros moksle ir kritikoje: straipsnių rinkinys. – Vilnius: Vaga, 1978. – 357 p.
 Ištikimybė žmogui: kritikos straipsniai. – Vilnius: Vaga, 1979. – 246 p.
 Tragedija: istorija ir nūdiena. – Vilnius: Vaga, 1983. – 243 p.
 Vilties bedugnė: eilėraščių rinkinys. – Vilnius: Logos, 1998.
 Berniukų eilėraščiai (dail. Neringa Hesham Attia). – Vilnius: Trys žvaigždutės, 2004. – 22 p.: iliustr. – ISBN 9955-454-99-7
 Mergaičių eilėraščiai (dail. Neringa El Bavab). – Vilnius: Trys žvaigždutės, 2010. – 24 p.: iliustr. – ISBN 978-609-431-009-6

Įvertinimas 
 2005 m. Ordinas „Už nuopelnus tarnaujant mokslui ir literatūrai“ (Tarptautinis biografijų centras, Kembridžas, Anglija)

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos vadybininkai
Lietuvos kritikai
Dalia Striogaitė

Dalia Striogaitė (g. 1940 m. liepos 1 d. Jonelaičiuose, Šiaulių valsčius) – Lietuvos literatūros tyrinėtoja, pedagogė.

Biografija 
1958–1963 m. studijavo Vilniaus universitete. 1969–1972 m. Vilniaus universiteto aspirantūroje, humanitarinių mokslų daktarė.

1963–1967 m. mokytojavo Radviliškio rajone. 1967–1993 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja, docentė. 1993–1994 m. Šiaulių miesto kultūros skyriaus darbuotoja. Nuo 1994 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute.

Tyrinėja lietuvių literatūros istoriją. Nuo 1990 m. Šiauliuose vykstančios mokslinės konferencijos „Povilo Višinskio skaitymai“ iniciatorė ir organizatorė.  Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių autorė.

Bibliografija 
 Poetinė proza: K. Borutos kūrybos pagrindu, 1976 m.,
 Žmogaus vidinio pasaulio vaizdavimo ypatumai prozoje, 1979 m.,
 Vaikų literatūra: kūrinio suvokimo ir nagrinėjimo klausimai, 1983 m.,
 Avangardizmo sukūryje, studija, 1998 m.,
 Baltaragio malūnas ir jo byla, sudarė, 2005 m.,
 Kazys Boruta, sudarė, 2005 m.,
 Apie laisvę ir apie tulpės žiedą, sudarė, 2006 m.,
 Petronėlė Orintaitė, biobibliografinė rodyklė, 2002 m.

Įvertinimas 
 2006 m. Šiaulių miesto kultūros ir meno premija.

Šaltiniai 

Lietuvos literatūrologai
Šiaulių pedagogai
Jadvyga Kauneckienė

Jadvyga Kauneckienė-Karinauskytė (g. 1928 m. spalio 5 d. Gailaičiuose, Kražių valsčius – m. 2017 m. kovo 9 d. Šiauliuose) – Lietuvos pedagogė, leidėja, kultūros ir visuomenės veikėja.

Biografija 
Mokėsi Darbučių pradžios mokykloje, vėliau Bazilionuose, 1948 m. baigė Kelmės gimnaziją, 1950 m. – Šiaulių pedagoginį institutą. 1974–1977 m. Vilniaus pedagoginiame institute neakivaizdžiai studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą.

1950–1954 m. Trakų rajono Drabužnikų septynmetės, 1951–1954 m. Šiaulių rajono Kužių ir Kairių aštuonmečių mokyklų mokytoja. 1954–1988 m. Šiaulių rajono Bridų aštuonmetės mokyklos mokytoja, direktorė. 1988–1990 m. dirbo Šiaulių dramos teatre, 1990–1992 m. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto knygų leidybos grupės „Delta“ vadovė. 1992 m. su kitais įkūrė knygų leidyklą „Saulės delta“, kuri leidžia Šiaulių krašto kultūrai bei istorijai reikšmingas knygas, monografijas, albumus, metraščius, Šiaulių krašto knygų leidyklos „Saulės delta“ vedėja.

Skaitovų konkursų laureatė. Vaikų ir suaugusiųjų mėgėjų teatro vadovė, 37 spektaklių režisierė ir scenografijų autorė. Daugelio leidinių meninė ir literatūrinė redaktorė. LKF Šiaulių krašto tarybos narė. Šiaulių krašto knygų leidėjų draugijos pirmininkė. Nuo 1993 m. Lietuvos Karalienės Mortos premijos talentingiausiems Lietuvos vaikams mecenatė.

Bibliografija 
 Šiaulių krašto kalendorius, 1994 m., Lauryno Ivinskio premija,
 Eilės ir žiedai, sudarė, 1996 m.
 Žmogus akmuo ir laisvė. Nepaprastasis Lietuvos miestelis Pašiaušė, 2004 m.,
 Lietuvos karalienė Morta ir jos vardo premijos laureatai, 2005, 2009 m.

Įvertinimas 
 2005 m. Lietuvos kultūros fondo medalis „Morta – Lietuvos Karalienė“

Šaltiniai 

Lauryno Ivinskio premijos laureatai
Lietuvos leidėjai
Šiaulių pedagogai
Lietuvos skaitovai
Stasys Bulzgis

Stasys Bulzgis (1935 m. vasario 2 d. Aukštelkuose, Radviliškio valsčius –  2017 m. gruodžio 25 d.) – Lietuvos žurnalistas, poetas, publicistas, kraštotyrininkas.

Biografija 
1942–1946 m. mokėsi Aukštelkų pradinėje mokykloje. Baigė Radviliškio vidurinę mokyklą, 1954–1959 m. studijavo Vilniaus universitete, baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1959–1962 m. mokytojavo, 1962–1972 m. Radviliškio rajoninio laikraščio „Komunizmo aušra“ redakcijos darbuotojas. 1972–2001 m. miesto laikraščio „Raudonoji vėliava“ (nuo 1989 m. „Šiaulių naujienos“) korespondentas, ekskursijų vadovas. Daugiausia rašė kultūros klausimais. 

Pirmąjį vaikišką eilėraštį „Lietuvos pionierius“ išspausdino 1962 m. Lietuvos nepriklausomųjų rašytojų sąjungos, Šiaurės Lietuvos literatų draugijos, Šiaulių literatų susivienijimo, Lietuvos kraštotyros draugijos narys.  Lietuvos kultūros fondo Šiaulių tarybos narys.

Bibliografija 
 Šiauliai. Mažasis vadovas, Vilnius, Mintis, 1985 m.,
 Šiaulių rajonas, Vilnius, Mintis, 1988 m.,
 Pro baltą ūką: sonetų vainikas, Šiauliai, Saulės delta, 1994 m.,
 Brangakmeniai. Eiliuotas kūrinėlis vaikams. Šiauliai, Saulės delta, 1995 m.
 Pupų Dėdė, Legendinio Petro Biržio gyvenimo atšvaitai. Šiauliai, Saulės delta, 1996 m.,
 Šiaulių Mikeliai, 1997 m.,
 Elnias devyniaragis, Septyni pasaulio stebuklai. Eilėraščiai. Šiauliai, Saulės delta, 1999 m.,
 Tėviškės labui. Laisvės dešimtmetis (1990–2000). Šiauliai, Saulės delta, 2000 m.
 Šventojo Florijono globoje, Šiaulių priešgaisrinei gelbėjimo tarnybai 130 metų. Šiauliai, Saulės delta, 2002 m.,
 Ant šventovės vartų, poemos, Šiauliai, Saulės delta, 2003 m., ISBN 9955-522-18-6
 Saulė šoks Velykų rytą, Šiauliai, Saulės delta, 2004 m.,
 Turistinė Šiaurės Lietuva, Šiauliai, Saulės delta, 2004 m.,
 Karalienė Morta, misterija, Šiauliai, Saulės delta, 2005 m.,
 Vidurnakčio novelės. Baladės. Šiauliai, Saulės delta, 2005 m.,
 Ar ne tau į veidą pučia vėjas, baladžių rinktinė, Šiauliai, Saulės delta, 2006 m.,
 Neliesk sužibusios rasos. Baladės, sonetai, odės, trioletai, elegijos. Šiauliai, Saulės delta, 2008 m. ISBN 978-9955-732-25-9

Įvertinimas 
 1999 m. Mikelio prizas.
 2000 m. Garbės kraštotyrininkas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Stasys Bulzgis. Genealogija
 Radviliškio biblioteka. Stasys Bulzgis 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos publicistai
Lietuvos poetai
Šiaulių kraštotyrininkai
Šv. Petro ir Pauliaus salos

Šv. Petro ir Pauliaus salos () – iš 15 salų ir daugelio uolų sudarytas salynas Atlanto vandenyne, 940 km į šiaurės rytus nuo Pietų Amerikos žemyno, 625 km į šiaurės rytus nuo Fernando de Noronijos salų. Priklauso Brazilijai, Pernambuko valstijai.

Salynas užima ~0,015 km² plotą. Didžiausios salelės: Belmontė, Čelendžeris, Šiaurės Rytų s., Kabralas, Pietų s. Salos uolėtos, aukštis iki 17 m virš jūros lygio. Gėlo vandens salose nėra. Augalija labai skurdi, tik Belmontės salelėje auga samanos ir žolės. Gausiausiai čia gyvena jūriniai paukščiai (baltapilvis padūkėlis, rudasis nodis, juodasis nodis ir kt.), yra krabų, vabzdžių, vorų.

Salose pastovių gyventojų nėra, bet veikia 1998 m. inauguruota Brazilijos jūrų laivyno mokslinių tyrimų stotis. Brazilija, valdydama šias toli nuo žemyno nutolusias salas, tuo pačiu įgija teisę į daug didesnę ekskliuzyvinę ekonominę zoną. 2006 m. kilęs žemės drebėjimas ir potvynis nuniokojo bazę, jos įgula išsigelbėjo žvejybiniu laivu. 2008 m. atidaryta nauja, moderni bazė. Veikia 1995 m. pastatytas švyturys.

Šv. Petro ir Pauliaus salas 1511 m. balandžio 20 d. atrado pakeliui į Indiją plaukusi portugalų ekspedicija, vadovaujama kapitono Garsijos de Noronijos. Vienas iš ekspedicijos laivų (San Pedras) čia ir sudužo. 1832 m. salas aplankė Čarlzo Darvino mokslinė ekspedicija.

Brazilijos salos
Natura 2000

Natura 2000 – Europos Sąjungoje esantis saugomų teritorijų tinklas. Jis įkurtas 1992 m., įgyvendinant Buveinių ir Paukščių direktyvas. Šiuo metu Natura 2000 užima beveik 18 % ES sausumos ploto.

Istorija 

1992 m. gegužę ES šalys narės priėmė Buveinių direktyvą, kuri reikalauja apsaugoti gyvūnų ir augalų rūšis, įsteigiant specialias saugomas teritorijas. Panašus reikalavimas yra įvardintas ir 1979 m. priimtoje Paukščių direktyvoje. Tuo pagrindu buvo įkurtas bendras Natura 2000 tinklas, kuris užtikrintų abiejų direktyvų įgyvendinimą.

Dydis 

2009 m. gruodžio mėn. duomenimis, Natura 2000 saugomos sausumos teritorijos buvo 754 710 km² dydžio ir užėmė 17,6 % ES ploto. Tuo tarpu jūrinis – 167 561 km². Natura 2000 saugomos teritorijos nėra tolygiai išsidėstę visose ES šalyse narėse ir svyruoja nuo 34 % visos Bulgarijos teritorijos iki 7,1 % Didžiosios Britanijos. Tuo tarpu Lietuvoje Natura 2000 tinklas apima 13 % šalies ploto.

Formavimas 

Natura 2000 tinklo kūrimas yra kiekvienos valstybės narės atsakomybė. Jų iniciatyva yra atrenkamos vietovės, kuriose aptinkamos Buveinių ir Paukščių direktyvose minimos rūšys. Vietovių tinkamumas turi būti peržiūrimas ir patvirtinamas Europos Komisijos. Įteisintų teritorijų apsauga rūpinasi pačios valstybės. Finansavimas gali būti iš dalies dengiamas LIFE-Nature ar kitų programų lėšomis.

Apsauga 

Natura 2000 priklausančiose teritorijose turi būti užtikrinama esama ekologinė vertė. Ūkinė veikla jose gali būti vykdoma, tačiau ribojama, jeigu tai daro neigiamą poveikį buveinėms ir rūšims.

Nuorodos 
 Sąrašas:Lietuvos buveinių apsaugai svarbios teritorijos
 Europinės svarbos saugomų teritorijų tinklo NATURA 2000 internetiniai vartai

Išnašos
Sjenfuegosas

Sjenfuegosas ( – „šimtas liepsnų“) – miestas vidurio Kuboje, 250 km į pietryčius nuo Havanos, Karibų jūros pakrantėje. Provincijos administracinis centras. Mieste gyvena virš 150 tūkst. gyventojų.

Sjenfuegosas yra vienas pagrindinių Kubos uostų, per jį eksportuojamas cukrus, kava, tabakas. Miesto apylinkėse veši cukranendrių plantacijos, auginami kavamedžiai. Veikia Sjenfuegoso universitetas.

Paveldas 

Miestas žymus dėl savo gausaus architektūrinio paveldo. Yra XVIII a. apsiginti nuo piratų pastatyta Chagvos tvirtovė, triumfo arka, XIX a. vid. pastatyta Nekaltojo Prasidėjimo katedra, neogotikinio stiliaus Valjės rūmai, delfinariumas, Palmira Joruba panteonas (religinio afrokubietiško sinkretizmo muziejus), provincijos muziejus. Taip pat gausu kitų rūmų, vilų, atspindinčių tradicinę XIX a. kolonijinę architektūrą.

Istorija 

1745 m. pakrantėje ispanai pastatė fortą gintis nuo piratų antpuolių. Miestą 1819 m. įkūrė prancūzų imigrantai iš Bordo ir Luizianos. Pradžioje vadintas Fernardina de Jagua, bet vėliau pervadintas Kubos generalkapitono garbei. 2005 m. Sjenfuegosas dėl savo istorinės architektūros įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Kubos miestai
Abigail Williams (Grupė)

PERADRESAVIMAS Abigail Williams (grupė)
Sofija Vytautaitė

Sofija Vytautaitė () (1371 m. – 1453 m. birželio 15 d.) – Maskvos Didžioji kunigaikštienė, LDK Didžiojo kunigaikščio Vytauto vienturtė duktė.

Biografija 
Spėjama, kad gimė ir augo Trakuose. Norėdamas sustiprinti savo pozicijas Maskvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Vytautas Didysis sutarė su jos valdovu Dmitrijum Doniečiu, kad pastarojo sūnus Vasilijus I Dimitraitis ves Sofiją. Sužieduotuvės įvyko 1385 m., o 1391 m. sausio 9 d. buvo atšvęstos viestuvės. Sofija, kartu su tėvo palaiminimu, atsivežė paveikslą, vaizduojantį Šv. Dievo Motiną, pagal kurį buvo nutapytos keletą ikonų, į istoriją patekusios „Palaimintasis dangus“ (rus. Благодатное Небо) vardu. Gimė devyni vaikai, iš penkių berniukų išgyveno tik vienas (vėliau tapęs Maskvos Didžiuoju kunigaikščiu Vasilijum II Tamsiuoju) ir keturios mergaitės (viena jų, Ana, ištekėjo už Bizantijos imperatoriaus Jono VIII Paleologo, kita duktė Anastasija, kartu su vyru Aleksandru Olelka buvo LDK didikų giminės Olelkaičių pradininkai).

1425 m. Vasilijus I mirė ir kunigaikštienė Sofija Vytautaitė liko viena su nepilnamečiu sūnumi, pretendentu į Maskvos kunigaikštystės sostą. Sūnaus regentu buvo paskelbtas Vytautas Didysis bei mirusiojo kunigaikščio Vasilijaus I broliai, kunigaikščiai Andriejus ir Piotras Dmitrijevaičiai. Praėjus dvejiems metams po vyro mirties, Sofija Maskvos Kunigaikštiją pavedė valdyti Vytautui, jam turėjo prisiekti Maskvos bajorai. Po tėvo Vytauto mirties kunigaikštienė Sofija pati ėmėsi valdyti Maskvos Kunigaikštiją, kariavo su jai nepaklusniais rusų kunigaikščiais, o 1451 m. asmeniškai vadovavo Maskvos gynybai nuo totorių.

Sūnus Vasilijus II Tamsusis, kitaip dar – Vasilijus II Neregys (1415–1462), valdė kunigaikštystę su pertraukomis. Sofija Vytautaitė rėmė sūnaus kovas su sostą bandžiusiais užimti Haličo-Volynės kunigaikščiais. Buvo priversta daliniams kunigaikščiams padaryti nuolaidų, kurių išplėstos teisės buvo įrašytos į vad. Sofijos teisyną (XV a. 3 dšmt. pab. – 4 dšmt. pr.).

Nuolatinės kovos su vidaus ir užsienio priešais palaužė valdovės sveikatą ir 1453 m. ji mirė. Palaidota Voznesenskio vienuolyne Maskvoje (), kuris 1929 m. sugriautas.

Atminimo įamžinimas 
 Borisas Čorikovas 1838 m. išraižė graviūrą „Carienė Sofija nusega diržą nuo Vasilijaus Žvairio“.
 1861 m. Pavelas Čistiakovas (1832–1919) nutapė paveikslą „Didžioji kunigaikštienė Sofija Vytautaitė per kunigaikščio Vasilijaus Žvairio vestuves“ (saugomas Valstybiniame Rusų muziejuje.)
 Jonas Užurka parašė romaną „Sofija Vytautaitė – meilė ir pareiga“ (rankraštis)
 Antanina Gustaitytė parašė dramą „Sofija Vytautaitė“ (rankraštis)
 Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejuje saugomas latvių tapytojo Karlio Huno (1830–1877) paveikslas „Sofija Vytautaitė sūnaus Vasyliaus karūnavimo iškilmėse“.

Nuorodos 
 Tatjana Panova, Juozas Vercinkevičius. Sofijos Vytautaitės palaidojimas Maskvos Kremliuje
 Rusia ir Lietuva: du šimtmečiai dinastinių vedybų

Galerija 

Maskvos didžiosios kunigaikštienės ir carienės
Kęstutaičiai
Rusijos didžiosios kunigaikštienės
Rusijos regentai
Vladas Stukas

Vladas Stukas (1920 m. gegužės 18 d. Kuosėnuose, Kupiškio valsčius – 1992 m. lapkričio 30 d.) – Lietuvos inžinierius energetikas, pirmasis Kauno HE direktorius.

Biografija 
Gimė pasiturinčių ūkininkų Juozo Stuko ir Marijonos Puronaitės-Stukienės šeimoje.

1931 m. baigė Kuosėnų pradžios mokyklą. 1931–1935 m. mokėsi Kupiškio keturklasėje progimnazijoje, dalyvavo skautų judėjime. 1935–1938 m. dėl lėšų stokos mokėsi namie, kartu padėdamas tėvams dirbti žemės ūkio darbus. 1938 m. valstybės egzaminų komisijoje išlaikė egzaminus už 6 gimnazijos klases ir tais pačiais metais įstojo į Panevėžio berniukų gimnazijos 7-ąją klasę. Panevėžio gimnaziją baigė 1940 m.

Nuo 1940 m. studijavo Kauno universiteto Technikos fakultete. Pablogėjus reikalams tėvų ūkyje studijas buvo nutraukęs, vėliau kurį laiką mokėsi neakivaizdiniu būdu. Studijas baigė 1947 m. ir įgijo inžinieriaus elektroenergetiko specialybę.

1947–1948 m. Kauno energetikos rajono inžinierius konstruktorius. 1948–1950 m. Petrašiūnų elektrinės vyresnysis inžinierius. 1950–1953 m. kapitalinės statybos skyriaus viršininkas, 1953–1956 m. eksploatavimo skyriaus viršininkas. 1956–1958 m. Kauno HE vyriausiasis inžinierius, 1958–1960 m. šios hidroelektrinės direktorius. 1951–1957 m. dėstė Kauno politechnikos institute. 

1960 m. atleistas iš Kauno HE direktoriaus pareigų dėl to, kad 1941 m. buvo Lietuvių aktyvistų fronto (LAF) narys. 1960–1965 m. perkeltas į Lietuvos elektrinę katilų cecho viršininku. Užtartas buvusio darbo kolegos A. Stumbro, tuomet dirbusio Lietuvos energetikos ir elektrifikavimo gamybinio susivienijimo vyriausiu inžinieriumi, buvo paskirtas jo pavaduotoju ir šiose pareigose dirbo iki 1985 m. Buvo aukštos kvalifikacijos specialistas, geras darbo organizatorius.

Su stomatologe žmona Eugenija, kilusia iš Kelmės, turėjo du sūnus – Gintautą-Vladą ir Arvydą. Susirgęs 1985 m. rugsėjo 30 d. išėjo į pensiją. Mirė pakirstas sunkios ligos. 

Palaidotas Vilniuje, Rokantiškių kapinėse.

Šaltiniai 

Lietuvos energetikai
Lietuvos pedagogai
Alagoasas

Alagoasas () – nedidelė valstija Brazilijoje, šalies šiaurės rytinėje dalyje. Ribojasi su Pernambuku šiaurėje, su Seržipe pietuose ir su Bahija pietvakariuose. Iš rytų skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Masejas.

Geografija 

Paviršius daugiausia lygus, kiek banguotas. Aukščiausia vieta – Santa Kruzo kalnas (844 m). Svarbiausios upės – San Fransiskas, Mundau, Vidurinė Paraiba. Pakrantėje gausu lagūnų. Netoli vandenyno vietomis auga tropiniai Atlanto miškai, pakrantėje – mangrovės (lagūnose) ir kokosų giraitės (paplūdimiuose). Giliau žemyne būdingi kaatingos krūmynai.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 pardo – 59 %
 baltieji – 36 %
 juodaodžiai – 3 %

Didžiausi miestai 
 Masejas – 922,5 tūkst. gyv. (2008 m.)
 Arapiraka – 202,3
 Palmeira dos Indijušas – 69,7
 Rio Largas – 68,8
 Penedas – 60,5
 Unian dos Palmaresas – 59,5

Brazilijos valstijos
Amapa

Amapa () – valstija Brazilijoje, šalies šiaurinėje dalyje. Ribojasi su Paros valstija iš pietų ir vakarų, su Prancūzijos Gviana šiaurėje ir su Surinamu šiaurės vakaruose. Šiaurės rytinį pakraštį skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Makapa.

Geografija 

Beveik visą valstiją užima plokščia lyguma, tankiai apaugusi Amazonijos džiunglėmis. Šiaurėje, vakaruose yra aukštumų, iškylančių virš 500 m. Vandenyno pakrantė žema, pelkėta, apaugusi mangrovių sąžalynais. Buvusiose miško kirtavietėse vyrauja savanos.

Klimatas tropinis, labai drėgnas. Valstija tankiai išraižyta upių tinklu: pietinį pakraštį užima Amazonės upės delta. Šios upės baseinui priklauso dauguma valstijos upių. Kitose teka tiesiai į vandenyną arba priklauso į šiaurę tekančios Ojapokės upės baseinui. Upėse nemažai slenksčių ir krioklių.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 pardo – 74,4 %
 baltieji – 21,4 %
 juodaodžiai – 4,5 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,8 %

Didžiausi miestai 
 Makapa – 366,4 tūkst. gyv. (2008 m.)
 Santana – 97,2
 Laranžal do Žari – 40,3
 Ojapokė – 20,9
 Porto Grandė – 14,9

Brazilijos valstijos
Legetėliai

Legetėliai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Pašušvio, tarp Paberžių ir Legečių miškų. Šiaurėje teka upelis Legetys. Praeina vieškelis .

Gyventojai

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Legučiai

Legučiai – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, Veiviržėnų seniūnijoje.

Geografija 
Kaimas yra 7 km nuo Veiviržėnų, 9 km nuo Judrėnų; 6 km nuo Švėkšnos, 3 km nuo Šalpėnų. Išsidėstęs pagal kelią Legučiai–Šalpėnai–Judrėnai. Šiaurės vakariniu pakraščiu teka Šalpės upė. Žemė ribojasi su Rumbikių, Šermukšnių, Pakapio, Bareikų, Petraičių kaimais. Nuo Legučių prasideda kelias į Pakalniškius.

Istorija 
1644 m. Švėkšnos dvaro inventoriuje minima „pull sluzby Ligutisckes“ Matutaičio vaitystėje (). Gyveno 2 šeimos. 1695 m. – „pull sluzby Ligutyszek“ Augilowo vaitystėje () įrašyta 2 šeimos. 1827 m., po Švėkšnos dvaro padalijimo, minimas Legučių palivarkas. Jame gyveno vienas žmogus. 1846 m. bažnyčios sudarytame sąraše jau minima 1 šeimininkas ir 5 samdiniai. 1923 m. Legučių kaime buvo 1 ūkis, kuriame buvo 19 gyventojų. Iki 1950 m. kaimas priklausė Švėkšnos valsčiui, vėliau – Šalpėnų, Judrėnų, Veiviržėnų apylinkėm. 2001 m. gyveno 14 gyventojų.

Vertybės 
Kultūros vertybių registre 2000 m. rugpjūčio 12 d. yra įrašytas Legučių k. koplytstulpis su Marijos Maloningosios skulptūra (kodas 14810), pastatytas 1949 metais. Koplytstulpio autorius K. Šertvys.

Gyventojai

Literatūra 
 Kazys Rėbžda. Šalpėnai. Kaunas: UAB Lisaura, 2015.

Šaltiniai 

Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Leliūnai (kaimas)

Leliūnai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, greta Leliūnų miestelio.

Gyventojai

Išnašos 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Lėliupis

Lėliupis – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 6 km nuo Kačergiškės.

Istorija 
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Vidžių valsčius).

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Leliušiai (reikšmės)

Leliušiais vadinami kaimai:

 Kaišiadorių rajone;
 Kelmės rajone;
 Raseinių rajone.
Lelyva

Lelyva – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 6 km nuo Laičių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Elektrėnų savivaldybės gyvenvietės
Lemantaučizna

Lemantaučizna – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Gelvonų. Išlikę Lemantaučiznos dvaro sodybos griuvėsiai.

Gyventojai

Nuorodos 

 Lemantaučiznos dvaro sodybos nuotraukos

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Lemkaraistis

Lemkaraistis – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Merkinės, 2 km į pietus nuo Pilvingių, mažų miškelių apsuptyje. Šalia eina kelias .

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Lendriškiai

Lendriškiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Laižuvos.

Gyventojai

Nuorodos

Šaltiniai 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Gama

Gama ( 'gimdantis') – rinkinys garso tonų, kuriais muzikas apsiriboja kurdamas melodiją (konkrečiame muzikiniame kontekste ar ir visame muzikos kūrinyje). Gamos pasirinkimą lemia kompozitorių supanti muzikinė kultūra, naudojamų muzikos instrumentų galimybės bei paties kompozitoriaus sprendimai. Dažniausiai remiamasi oktavos ekvivalentiškumo principu, kuris teigia jog lygiai oktava (du kartus) tono aukščiu besiskiriantys garsai skamba labai panašiai. Todėl gama įprastai apima būtent oktavą, už kurios ribų atstumai tarp pustonių logiškai kartojasi. Pavyzdžiui, C mažorinė gama gali prasidėti ties bet kurios oktavos C (do) nata. 

Gamą stengiamasi parinkti taip, jog jai priklausantys garsai derėtų tarpusavyje. Ja naudojantis melodiją kurti paprasčiau nei ieškant garsų visiškai atsitiktinai.

Platesne prasme gama yra dermės garsų išdėstymo būdas, kai skirtingi garsai (dermės laipsniai) nuosekliai išdėstomi aukštyneige arba žemyneige tvarka, pradedant ir užbaigiant pagrindiniu tonu – tonika (pvz.: aukšyn – do re mi fa sol la si do; žemyn – do si la sol fa mi re do). Gama paprastai yra oktavos apimties, bet gali būti ir pratęsta (pakartota) kitose oktavose. Gamoje matyti kiekybinė ir kokybinė dermės sudėtis (dermės laipsnių skaičius, juos skiriančių intervalų išsidėstymas).

Kadangi oktavoje yra dvylika pustonių, daugiausia teoriškai gamoje gali būti dvylika skirtingų garsų (tokia yra tik viena ir ji naudojama). Yra vienuolika garsų turinčių gamų. Paprastai gamoje būna bent trys garsai.

Chromatinių gamų sudarymas 
Chromatinė gama sudaroma iš diatoninės gamos garsų, kai kuriuos jų pustoniu paaukštinant arba pažemininant. Sudarant mažoro chromatinę gamą aukštyn, aukštinami mažorinės dermės II, III, IV ir V laipsniai, žeminamas VII laipsnis. Sudarant mažoro chromatinę gamą žemyn, žeminami VII, VI, III ir II laipsniai, aukštinamas IV laipsnis. Sudarant minorinę chromatinę gamą, žeminamas II laipsnis, aukštinami III, IV, VI ir VII laipsniai.

Kiek rečiau naudojamos penkialaipsnės anhemitoninės, dirbtinės (šešialaipsnė sveikųjų tonų, aštuonialaipsnė tono-pustonio, kt.).
Gamų ir jų varijacijų griežimas, dainavimas – muzikų atlikimo technikos lavinimo būdas, svarbi ugdymo priemonė.

Išnašos 

Muzikos teorija
Europride

Europride – tarptautinis LGBT renginys kasmet rengiamas vis kitame Europos mieste. Šeimininkaujantis miestas paprastai turi nusistovėjusį gėjų pasididžiavimo renginį arba svarbią LGBT bendruomenę.

Mieste dvi savaites vyksta daug sporto ir meno renginių. Europride paprastai baigiasi savaitgalį tradiciniu Mardi Gras stiliaus pasididžiavimo paradu, gyvos muzikos koncertais, specialiomis naktimis klubuose bei AIDS aukų pagerbimu.

Europride vieta

Šaltiniai

Nuorodos 

 Gay Press Organizacija
 Pride London
 Londono Europride 2006 nuotraukų galerija 
 Stockholm Pride
 Europride.info
 Europride.org 
 Europride.com

Kasmetiniai renginiai
Lenkiškės

Lenkiškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, netoli Jašiūnų. Yra Jašiūnų girininkija (Šalčininkų miškų urėdija).

Gyventojai

Išnašos 

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Leonardavas (Lazdijai)

Leonardavas – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 1 km nuo Lazdijų.

Gyventojai

Nuorodos 
 Leonardowo Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom V, psl. 145 (lenk.)

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Lesagūrai

Lesagūrai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Nedzingės, tarp Vinkšninės upelio ir Lesagūrų miško. Praeina keliukas Nedzingė–Meškučiai. Į pietus nuo kaimo stūkso Mikniūnų piliakalnis, dar žinomas kaip Lesagūrai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Levainiai

Levainiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 1,5 km į vakarus nuo Družų. Pro kaimą teka Širvinta.

Istorija
Apie 1800 m. kaimas priklausė Bagaslaviškio parapijai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Levainiuose apie 1794-1800 m. gimė Lietuvos grafikas Tadas Bičkauskas.

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Levaniškis II (Širvintos)

Levaniškis II – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 2 km nuo Zibalų. 

Yra Levaniškio II dvaras.

Gyventojai

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Levūnai

Levūnai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Kibyšių.

Gyventojai

Literatūra 
 Nijolė Marcinkevičienė. Levūnų kaimo papročiai. Vilnius: Lietuvos liaudies kultūros centras, 2008.
Nijolė Marcinkevičienė. „Nėr gražesnės vietos gyvenc kap Levūnai...“, Šiaurės Atėnai, 2008-01-05 nr. 875 
Nijolė Marcinkevičienė. „Nėr gražesnės vietos gyvenc kap Levūnai...“, Šiaurės Atėnai, 2008-01-12 nr. 876

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Liaubarai (Radviliškis)

Liaubarai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, netoli Šaukoto.

Gyventojai

Išnašos 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Liauberiškė

Liauberiškė – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Raseinių, prie kelio .

Gyventojai

Šaltiniai 

Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės
Ūdas

Ūdas () – Artimųjų Rytų skambinamasis chordofonas. Giminingas europietiškai liutniai (viduramžiais arabų buvo atvežtas į Ispaniją). Turi trumpą kaklelį be dalmenų.

Ūdą sudaro kriaušės formos korpusas, gaminamas iš kriaušės, riešutmedžio ar santalo medienos. Stygos paprastai šešios – 5 porinės ir viena neporinė. Ūdas laikomas ant dešiniojo kelio horizontaliai, o dešine ranka prispaudžiamas prie krūtinės. Dešinės rankos pirštais virpinamos stygos, o kairės rankos pirštais dengiamos stygos.

Ūdas plačiai paplitęs muzikinis instrumentas visose Arabų šalyse, Turkijoje, Kaukaze, Irane, Vidurio Azijoje, Balkanuose. Žymūs muzikantai ir grupės, grojančios ūdu: Rabis Abu-Chalilis, Le Trio Joubran, Orphaned Land, Irfan, Anouar Brahem, Hamza El Din ir kt.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Ūdu groja Le Trio Joubran

Styginiai instrumentai
Arabų kultūra
Espirito Santas

Espirito Santas () – valstija Brazilijoje, šalies pietrytinėje dalyje. Ribojasi su Minas Žeraisu vakaruose, su Rio de Žaneiru pietuose ir Bahija šiaurėje. Iš rytų skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Vitorija.

Geografija 

Rytinį valstijos pakraštį užima pajūrio žemuma, užsibaigianti smėlio paplūdimiais. Vakaruose paviršius kyla į Brazilijos plokščiakalnį. Espiritu Sante (Kaparao kalnuose) yra aukščiausia šio plokščiakalnio ir trečia pagal aukštį visos šalies vieta – Bandeiros kalnas (2890 m). Valstijos upės gan neilgos, tekančios iš kalnų link vandenyno (Dosė, San Mateušas, Itapemirinas). Upėse gausu slenksčių ir krioklių. Dosės slėnyje yra upinių ežerų grupė, iš jų didžiausias ežeras – Župarana.

Klimatas tropinis, jūrinis; būdingos lietingos vasaros ir sausos žiemos. Į šiaurę nuo Dosės slėnio klimatas karštesnis ir sausesnis. Kalnuose kritulių ir temperatūros pasiskirstymas įvairiuoja, bet ten vidutiniškai vėsiau negu pakrantėje.

Espirito Santo valstijai priklauso grupė nutolusių salų Atlanto vandenyne – Trindadas ir Martin Vazas.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 pardo – 50,7 %
 baltieji – 41,4 %
 juodaodžiai – 7,5 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,4 %

Didžiausi miestai 
 Vila Velja – 413,5 tūkst. gyv. (2008 m.)
 Sera – 404,6
 Kariasika – 365,8
 Vitorija – 320,1
 Kašoeiro de Itapemirinas – 201,2
 Linjarešas – 132,6
 Kolatina – 111,3
 Guaraparis – 104,5
 San Mateušas – 101,6

Brazilijos valstijos
Vytauto Didžiojo universiteto Informatikos fakultetas

Vytauto Didžiojo universiteto Informatikos fakultetas - VDU struktūrinis padalinys, turintis fakulteto statusą. Fakultetas įsikūręs Kaune, Vileikos g. 8. Dekanas – prof. dr. Tomas Krilavičius.

Istorija 
 1989 m. rugsėjo 1 d. pradėjo veiklą VDU Tiksliųjų mokslų fakultetas.
 1989 m. gruodžio 27 d. VDU Atkuriamojo senato sprendimu Tiksliųjų mokslų fakultetas reorganizuotas, įkuriant Informatikos bei Fizikos ir matematikos fakultetus.
 1994 m. kovo 9 d. Fizikos ir matematikos fakulteto katedros prijungtos prie Informatikos fakulteto.

Struktūra 
Mokslo ir studijų padaliniai:
 Sistemų analizės katedra (vedėjas prof. habil. dr. Vytautas Kaminskas)
 Taikomosios informatikos katedra (vedėjas prof. dr. Vladislav V. Fomin)
 Matematikos ir statistikos katedra (vedėjas doc. dr. Kazimieras Padvelskis)

Kiti padaliniai:
 Multimedijos laboratorija
 Sistemų valdymo laboratorija
 Interneto ir mobilių sprendimų laboratorija
 Statistinių tyrimų centras

Nuorodos 
 VDU Informatikos fakulteto tinklalapis

Informacinės technologijos Lietuvoje
Informatikos organizacijos
Informatikos
William Pitt jaunesnysis

Viljamas Pitas jaunesnysis () (1759 m. gegužės 28 d. – 1806 m. sausio 23 d.) buvo XVIII amžiaus pabaigos, XIX amžiaus pradžios Didžiosios Britanijos politikas.

Biografija 
Gimė 1759 m. gegužės 28 d. Hayes vietovėje, tuomet Kento grafystėje, šalia Londono. Dėl silpnos sveikatos, vaikystėje buvo mokomas namuose. 1773 m. pradėjo lankyti prestižinį Kembridžo universiteto Pembroke koledžą, kuriame, be kitų dalykų studijavo A. Smito darbus ir tapo jo idėjų šalininku. 1780 m. pradėjo dirbti advokatu Londone. 1781 m. išrinktas Jungtinės Karalystės Parlamento Bendruomenių rūmų nariu. Buvo puikus oratorius ir tapo labai populiarus visuomenėje.

1783 m., būdamas 24 metų amžiaus, W. Pitas tapo jauniausiu iki šiol Didžiosios Britanijos premjeru (nors tuo metu terminas „premjeras” dar nebuvo naudojamas). 1787 m. jo vadovaujama vyriausybė pasirašė susitarimą su Prancūzija, kuriuo pašalinti suvaržymai prekyboje bei abipusiai muitai, sutartimi abiejų šalių gyventojams nereikėjo turėti su savimi pasų, vykstant iš vienos į kitą valstybę. 1794 m. palaikė sprendimą, kuriuo faktiškai įvesta spaudos laisvė Jungtinėje Karalystėje. Kovojo su kontrabanda, sugebėjo smarkiai sumažinti po JAV nepriklausomybės karo likusius milžinišką valstybės skolą ir biudžeto deficitą. Prancūzijai užpuolus Belgiją, 1799 m. pradėjo vadovauti Antrajai antiprancūziškajai koalicijai. Jis pasitraukė iš užimamų pareigų 1801 m., kai Parlamentas nepalaikė jo siūlymo sulyginti katalikų ir protestantų politines teises. Vėliau – 1804 m. antrą kartą tapo Jungtinės Karalystės ministru pirmininku ir ėjo pareigas iki pat mirties 1806 m. Jo tėvas Viljamas Pitas vyresnysis anksčiau taip pat buvo Didžiosios Britanijos ministras pirmininkas.

W. Pito jaunesniojo kadencijos metais, karaliaus Jurgio III valdymo metu, Europoje vyko svarbūs istoriniai įvykiai, įskaitant Prancūzijos revoliuciją ir Napoleono karus. Pitas, istorikų priskiriamas toriams, pats save vadino „nepriklausomu vigu” bei buvo prieš griežtos šališkos politinės sistemos plėtrą.

Nuorodos 
 Viljamas Pitas Jaunesnysis 

Pitt the Younger
Liaudiškiai (Baisogala)

Liaudiškiai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 8 km nuo Baisogalos.

Saugoma Liaudiškių pušis. Liaudiškių miške paminklais įamžintos Šeduvos žydų holokausto vietos. Kryžkelėje prie kelių  ir  guli keli išskirtinių matmenų rieduliai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Libariškis

Libariškis – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 8 km nuo Pakruojo.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Pakruojo rajono savivaldybės gyvenvietės
Lieknelis

Lieknelis – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 17 km nuo Piniavos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Liepakalniai

Liepakalniai – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Sudeikių. Yra senos kapinaitės, kuriose išliko keletas granitinių ir teracinių paminklų.

Istorija 

Senovėje kaimas vadinosi Bagočiūnais, vėliau Ubagais. 1976 m. pavadinimas pakeistas į Liepakalnį.

Gyventojai

Išnašos 

Utenos rajono savivaldybės gyvenvietės
Liepalotai (Šakiai)

Liepalotai – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 10 km nuo Slavikų, prie kelio .

Gyventojai

Šaltiniai 

Šakių rajono savivaldybės gyvenvietės
Liepalotas (reikšmės)

Liepalotu vadinami kaimai Prienų rajone:

 Ašmintos seniūnijoje,
 Šilavoto seniūnijoje,
 Veiverių seniūnijoje.
Liepgiriai

Liepgiriai – kaimas vakariniame Plungės rajono savivaldybės pakraštyje, 7 km į pietvakarius nuo Šateikių. Įsikūręs dešiniajame Minijos upės krante, į šiaurę nuo Aleksandravo. Šiaurine ir vakarine dalimi praeina kelias .

Etimologija 

Pavadinimas liudija, kad kaimas įsikūrė liepų girioje.

Istorija 

Liepagirys pirmąkart paminėtas 1511 m. spalio 2 d. Žygimanto Senojo rašte dėl dovanotų žemių patvirtinimo Platelių seniūnui Stanislovui Kęsgailai. Priklausė Platelių, vėliau – Šateikių dvarui.
 
Seniau kaimas plytėjo abipus Minijos upės, o XIX a. jo žemės pietinėje dalyje buvo įkurtas Aleksandravas. 1849 m. kaime gyveno 51 baudžiauninkas, prie senojo Plungės–Kretingos kelio iki XX a. viduriu stovėjo smuklė. Panaikinus baudžiavą, 1870 m. Šateikių grafui Pliateriui išperkamuosius žemės mokesčius mokėjo 25 valstiečiai. 1915 m. prie Liepgirių besitraukiančios Rusijos kariniai daliniai kelis mėnesius priešinosi Vokietijos kariuomenės puolimui.

1923 m. buvo 20 ūkių. Iš jų garsėjo malūnininkas Kazimieras Šleinius, kuris valdė 85 ha žemės, prie Minijos pastatė vandens malūną, lentpjūvę, elektros stotį, salę visuomenės renginiams (šaulių namus), rėmė neturtingus kaimynus. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje Liepgiriuose buvo įsitvirtinę vokiečių tankai, saugoję per Minijos tiltą atsitraukiančią kariuomenę. Pokariu kaimas buvo Aleksandravo kolūkio dalimi.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Jonas Domarkas (1934–), kompozitorius, pedagogas, Klaipėdos universiteto Menų fakulteto docentas.

Šaltiniai 

Plungės rajono savivaldybės gyvenvietės
Liepinė (Širvintos)

Liepinė – viensėdis Širvintų rajono savivaldybėje, netoli Širvintų.

Gyventojai

Išnašos 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Liepkalnė

Liepkalnė – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 17 km nuo Juodeikių.

Gyventojai

Nuorodos

Šaltiniai 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Liesiškiai

Liesiškiai – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 11 km nuo Obelių.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

 Petras Likša, teatro ir televizijos aktorius, režisierius.

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Lyginiai

Lyginiai – buvęs kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km nuo Giedraičių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Lygiosios (Plungė)

Lygiosios – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 6 km nuo Platelių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Plungės rajono savivaldybės gyvenvietės
Lygnugariškiai

Lygnugariškiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Kartenos ir 4 km į šiaurę nuo Kalniškių, tarp Alanto upės ir Vėlaitynės miško.

Istorija 
Kaimas susiformavo XVIII a. antroje pusėje, Alanto upės kairiajame krante buvusiose bendro naudojimo plėšininėse Vėlaičių kaimo žemėse. Seniau dar buvo vadinamas Šileikinu. 

XIX a. pradžioje jame buvo 2, 1846 m. – 8 dūmai, o 1923 m. – 5 ūkiai.

Lygnugariškių ūkininko Prano Prižginto sūnus Edvardas Prižgintas–Garsas (1917-1948) pokariu tapo partizanų rėmėju ir ryšininku, o 1948 m. įstojo į Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopą. Žuvo 1948 m. rugpjūčio 10 d. miške prie Tyro durpyno, Balsiškių kaime.

Gyventojai

Šaltiniai 

Irena Šeškevičienė. Gyvenimas prie raistų ir akivarų.– Pajūrio naujienos, 2009, spal. 16

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Lygumai (viensėdis)

Lygumai – viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Lygumų, kitame Kruojos krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pakruojo rajono savivaldybės gyvenvietės
Lygumai (Švenčionėliai)

Lygumai – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, netoli Švenčionėlių. Stovi Lygumų apžvalgos bokštas‎.

Gyventojai

Išnašos 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Likonys

Likonys – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Matuizų, Dainavos girioje, prie pietinio Jurgiškių tvenkinio kranto ir Barono upelio. Nunykęs, sodybų nebėra.

Istorija 
XIX a. pab. buvo palivarkas Lydos apskrityje.

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 19 žmonių, iš kurių visi buvo užrašyti lenkais.

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Lingėniškės

Lingėniškės – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 3 km į vakarus nuo Jiezno, prie kelio .

Gyventojai

Žymūs žmonės 

 Irena Seliukaitė, kraštotyrininkė, redaktorė

Šaltiniai 

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Linksmakalnis (Kazlų Rūda)

Linksmakalnis – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, 6 km nuo Bagotosios.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kazlų Rūdos savivaldybės gyvenvietės
Linoniai

Linoniai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Berčiūnų. Į rytus nuo kaimo teka Pasamanys, auga Linonių miškas.

Kaime yra 23 gatvės. Beveik visą kaimo teritoriją užima sodininkų bendrijos „Šilas“ sklypai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Lietuvos kariuomenės kūrėjo, savanorio, krašto apsaugos ministro generolo leitenanto Mykolo Velykio gimtinė.

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Liodžionys

Liodžionys – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, netoli Rūdiškių.

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės