joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Guy Fawkes

Gajus Foksas (, taip pat žinomas kaip Guido Fawkes; 1570 m. balandžio 13 d. – 1606 m. sausio 31 d.) – priklausė provincinei Anglijos katalikų bažnyčiai, kuri planavo ir 1605 metais nesėkmingai bandė įvykdyti vadinamąjį „Parako sąmokslą”.

Foksas gimė ir užaugo Jorke. Po tėvo mirties, kai Foksui buvo aštuoneri, jo motina ištekėjo už nonkonformistų kataliko. Foksas vėliau atsivertė į katalikybę ir išvyko į žemyninę Europą, kur jis dalyvavo Aštuonerių metų kare ir kovojo Ispanijos katalikų pusėje prieš danų protestantų reformatorius. Po karo jis vyko į Ispaniją, kur ieškojo paramos katalikų maištui Anglijoje surengti, bet jo pastangos rasti pasekėjų buvo nevaisingos. Jis vėliau susipažino su Tomu Vintoru, su kuriuo grįžo atgal į Angliją.

Vintoras supažindino Foksą su Robertu Katesbiu, kuris planavo nužudyti Anglijos karalių Džeimsą I ir į Anglijos sostą pasodinti katalikų monarchą. Sąmokslininkai išsinuomavo požeminę kriptą, esančią po Lordų rūmais, o Foksas buvo atsakingas už parako, kuris ten buvo sukrautas, saugojimą. Gavus anoniminį laišką, buvo apieškoti Vestminsterio rūmai (parlamento rūmai), tada ir buvo aptiktas sprogmenis saugantis Foksas. Keletą dienų jis buvo tardomas ir kankinamas, kol galiausiai palūžo. Prieš pat savo egzekuciją sausio 31 dieną, Gajus Foksas nušoko nuo ešafoto ir susilaužė kaklą, taip išvengdamas jo laukusios ketvirčiavimo agonijos.

Gajaus Fokso vardas tapo Parako sąmokslo, kurio metinės Anglijoje minimos nuo 1605 metų lapkričio 5 dienos. Tądien jo atvaizdo iškamša deginama ant laužo, po to seka fejerverkų šou.

Fawkes
Šv. Andriaus parapija (Grenada)

Šv. Andriaus parapija – viena iš šešių Grenados parapijų. Ši parapija yra rytinėje salos dalyje. Ji yra didžiausių iš visų šešių parapijų – jos plotas siekia 99 kvadratinius kilometrus. Šioje parapijoje yra antras pagal dydį salos miestas Grenvilis. Šis miestas tapo parapijos sostine 1796 m.

Grenados parapijos
Šv. Dovydo parapija (Grenada)

Šv. Dovydo parapija – viena iš 6 Grenados parapijų. Ji yra pietrytinėje salos dalyje. Parapija užima 44 kvadratinių kilometrų plotą, joje gyvena 11 486 (2001) gyventojai. Šv. Dovydo parapija yra vienintelė iš visų Grenados parapijų, neturinti pagrindinio miesto. Dėl to ji kartais vadinama nekaltąja parapija.

Grenados parapijos
Musulmonų Brolija

Musulmonų Brolija () – tarptautinė islamistinė organizacija, pagrindinė opozicinė jėga daugelyje arabų šalių. Tai seniausia ir gausiausia pasaulyje islamistinė politinė organizacija. Ją 1928 m. įkūrė sufijų dvasininkas iš Egipto – Hasanas al Bana.

Musulmonų Brolijos tikslai yra Kalifato atkūrimas ir dar al Islam santvarkos sugrąžinimas. Organizacija neigia pasaulietinę valdžią ir pripažįsta tik dieviškąją valdžią, apreikštą per Koraną ir sunas. Musulmonų Brolija siekia skurdo ir korupcijos sumažinimo, oponuoja vakarietiškai santvarkai ir Vakarų šalių remiamiems arabų šalių vadovams.

Musulmonų Brolija plačiausiai veikia Egipte, Sirijoje, Palestinoje („Hamas“), Sudane ir kt. arabų šalyse. Daugelyje šalių Musulmonų Brolija laikoma teroristine organizacija, jos nariams taikomos represijos.

Islamo judėjimai
Tarptautinės politinės organizacijos
Paštuvos Basųjų karmeličių vienuolynas

Paštuvos Basųjų karmeličių vienuolynas, taip pat Šv. Juozapo ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės vienuolynas – karmelitų ordino šakos – basųjų karmelitų – moterų vienuolynas, 1994 m. atkurtas Paštuvoje, Kauno rajone. 

Adresas – Tolivardžių k. 8, Batniavos seniūnija, 54191 Kauno raj., oficialus pavadinimas – Basųjų karmeličių ordinas (popiežiaus teisių). Karmelitų ordino pavadinimas siejamas su Karmelio kalnu, esančiu Šventojoje Žemėje, kur nuo pranašo Elijo laikų gyveno eremitų bendruomenės. Kontempliatyvi vienuolija, įkurta Ispanijoje 1562 m., Lietuvoje veikia nuo 1638 m.

Vyresnioji – ses. Kūdikėlio Jėzaus Marija Juozapa OCD. Iš viso: 10 amžinųjų įžadų seserų, 7 novicijos.

Istorija 

Pirmosios basosios karmelitės į Vilnių atvyko 1637 m. iš Lenkijos. Prasidėjus karui su švedais, seserys vienuolyną paliko – 1655–1667 m. pasitraukė į Moraviją bei Vengriją. 1865 m., po sukilimo, basųjų karmeličių vienuolynas buvo likviduotas Rusijos vidaus reikalų ministerijos dekretu. Visa bendruomenė, kurią sudarė 17 seserų, buvo perkelta į Vilniaus benediktinių vienuolyną, kuris caro įsakymu vėliau buvo nugriautas. 1938 m. iš Lenkijos atvykusios seserys vėl įsikūrė Vilniuje, kur 10 seserų bendruomenė gyveno iki 1945 m. Pasikeitus politinėms sąlygoms, karmelitės pasitraukė į Lenkiją. 1992 m. kardinolas Vincentas Sladkevičius kreipėsi laišku į ordiną, prašydamas atkurti vienuolyną Lietuvoje. Atvykus keturioms karmelitėms iš užsienio, 1994 m. Paštuvoje buvo atkurtas Basųjų karmeličių vienuolynas. 2000 m. pastatytas ir pašventintas naujas vienuolyno pastatas (arch. Regimantas Andriuškevičius).

Veikla 

Po gaisro, 2012 m. sunaikinusio vietinę Paštuvos Šv. Barboros bažnyčią, parapijos tikintieji Šv. Mišių rinkdavosi į vienuolyno koplyčią. 2015 m. bažnyčia buvo atstatyta ir pašventinta. 

Vienuolės dalyvauja vykdant socialines programas, teikia įvairią pagalbą. Lėšų vienuolės užsidirba įvairiai: kepa per Šv. Mišias dalijamas ostijas, siuva liturginius drabužius, gamina atvirukus, spausdina įvairią religinę literatūrą, siuva vaikiškus žaislus. Finansinę paramą vienuolynas gauna iš Didžiojoje Britanijoje įsikūrusio Karmelitų ordino, kuris finansavo Šv. Juozapo ir Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės vienuolyno Lietuvoje statybą. Kadangi apylinkėse gyvena nemažai nagingų žmonių – mezgėjų, siuvinėtojų, audėjų, medžio drožėjų, kalvių, keramikų – labdaros valgykloje dažnai rengiamos jų darbų parodos.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficiali svetainė
 Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės relikvijos Lietuvoje 
 Labdaringosios vienuolės

Lietuvos vienuolynai
Kauno rajono savivaldybė
Klevai PGR

Klevai PGR () – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Seinų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.

Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Šaltiniai

Seinų valsčius
Šv. Jurgio parapija (Grenada)

Šv. Jurgio parapija – viena iš šešių Grenados parapijų. Ši parapija yra pietvakarinėje salos dalyje. Šios parapijos centras yra šalies sostinė Sent Džordžas. Būtent visas vietinių gyventojų ir turistų gyvenimas vyksta šiame mieste, todėl ši parapija yra labiausiai lankoma visoje saloje. Tuo pačiu ši parapija turi dižiausią skaičių gyventojų visoje šalyje – 37 057. Šioje parapijoje piečiausiame salos taške yra vienintelis veikiantis Grenados Mauriso Bišopo oro uostas.

Grenados parapijos
Šv. Jono parapija (Grenada)

Šv. Jono parapija – viena iš Grenados 6 parapijų. Ši parapija yra salos vakarinėje dalyje. Parapijos centras yra Gujavo miestas. Šis miestas vadinamas niekada nemiegančiu miestu dėl aktyvaus naktinio gyvenimo. Pagrindinė šios parapijos pramonė yra žvejyba. Šv. Jono parapijoje yra didžiausia šalyje muskato riešutų gamykla. 
 

Grenados parapijos
Šv. Morkaus parapija (Grenada)

Šv. Morkaus parapija – viena iš šešių Grenados parapijų. Tai yra mažiausia šalies parapija esanti salos šiaurės vakaruose. Parapijos centras yra mažas žvejų miestelis Viktorija.

Grenados parapijos
Šv. Patriko parapija (Grenada)

Šv. Patriko parapija – viena iš šešių Grenados parapijų. Ji yra salos šiaurinėje dalyje. Parapijos centras yra Sautezo miestas. Didelė dalis parapijos teritorijos yra naudojama žemės ūkiui – auginami muskato riešutai ir kakava.

Grenados parapijos
Andriejus Steponavičius

Andriejus Steponavičius (g. 1937 m. balandžio 8 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, fotografas, redaktorius.

Biografija 
1955 m. baigė Vilniaus 7-ąją vidurinę mokyklą, 1959 m. – Vilniaus universiteto Ekonomikos fakulteto pramonės ekonomikos specialybę.

1959–1962 m. laikraščio „Lietuvos geležinkelininkas“ redakcijos fotokorespondentas, 1963–1966 m. – Liaudies ūkio tarybos Centrinio projektavimo konstravimo biuro vyresnysis inžinierius. 1967–1991 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ vyresnysis redaktorius, atsakingasis sekretorius, 1991–1993 m. savaitraščio „Lietuvos komersantas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausias redaktorius, 1994–1996 m. savaitraščio „Atgimimas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1996 m. – nepriklausomas žurnalistas, žurnalo „TV antena“, laikraščio „Verslo žinios“ nuolatinis bendradarbis.

Daugiausia rašė radijo ir televizijos technikos, transliavimo ir priėmimo priemonių, darbo organizavimo klausimais. Išspausdino kelionių fotoapybraižų, surengė 6 personalines kelionių fotografijų parodas.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos fotografai
Juodkalnijos vyrų krepšinio rinktinė

Juodkalnijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Juodkalnijos valstybę.
Susikūrė 2006 m. po Serbijos ir Juodkalnijos iširimo. Debiutavo 2011 m. Europos čempionate, kuris vyko Lietuvoje 2011-ųjų metų rugsėjį.

Dusyk laimėjo Europos mažųjų šalių krepšinio žaidynes (2015, 2019 m.) ir sykį liko antroje vietoje (2017 m.).

Dalyvavimas Europos čempionatuose 
 2011 – 21 vieta
 2013 – 17 vieta
 2017 – 13 vieta
 2022 – 13 vieta

Dalyvavimas pasaulio čempionatuose 
 2019 – 25 vieta

Žymesni žaidėjai 
 Nikola Vučević
 Bojan Dubljević
 Predrag Drobnjak
 Vlado Šćepanović
 Omar Cook
 Taylor Rochestie
 Kendrick Perry

Treneriai 

  Duško Vujošević (2007–2010)
  Dejan Radonjić (2010–2012)
  Luka Pavićević (2012–2014)
  Bogdan Tanjević (2015–2017)
  Zvezdan Mitrović (2017–2019)
  Boško Radović (2019–)

Šaltiniai 

Vyrų krepšinio rinktinės
Juodkalnijos sporto rinktinės
Gruzijos vyrų krepšinio rinktinė

Gruzijos vyrų krepšinio rinktinė atstovauja Gruzijai tarptautinėse krepšinio varžybose. Ši rinktinė niekada nėra patekusi į pasaulio krepšinio čempionatą, o pirmą kartą Europos krepšinio čempionate dalyvavo 2011 m. Lietuvoje.

Dalyvavimas Europos čempionatuose 
 2011 – 11 vieta
 2013 – 17 vieta
 2015 – 15 vieta
 2017 – 17 vieta
 2022 – 21 vieta

Žymesni žaidėjai 
 Goga Bitadze
 Tornike Šengelija
 Sandro Mamukelašvili
 Zaza Pačulija
 Giorgi Šermadini

Treneriai 

  Besik Liparteliani (1995–1997 m.)
  Levan Mosešvili (1997–1999 m.)
  Zurab Tomaradze (1999–2001 m.)
  Dražen Brajković (2001–2005 m.)
  Gordon Herbert (2005–2007 m.)
  Ken Shields (2007–2008 m.)
  Igor Kokoškov (2008–2015 m.)
  Ilias Zouros (2016–)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gruzijos krepšinio federacijos svetainė

Gruzijos krepšinis
Vyrų krepšinio rinktinės
Gruzijos sporto rinktinės
Parako sąmokslas

1605 m. Parako sąmokslas – provincinės Anglijos katalikų grupuotės, vadovaujamos Roberto Keitesbio, nepavykęs bandymas nužudyti Anglijos karalių Jokūbą VI bei sunaikinti Parlamentą.

Priešistorė 
Sąmokslą paskatino 1604 m. įvykdytos parodomosios katalikų mirties bausmės. Laikoma, kad Anglijos katalikai buvo nusivylę naujojo Anglijos karaliaus Jokūbo VI tęsta katalikų persekiojimo politika.

Sąmokslas 
Buvo planuota susprogdinti Lordų rūmus, tai yra Anglijos parlamento pastatą, per parlamento atidarymo ceremoniją 1605 m. lapkričio 5 d. Tai turėjo būti preliudija visuotinio maišto, kurio metu karaliaus Jokūbo IV devynerių metų amžiaus duktė princesė Elizabeta kaip katalikė turėjo būti pasodinta į Anglijos karaliaus sostą. Keitesbis ėmėsi planuoti sąmokslą po to, kai sužlugo viltys, kad karalius Jokūbas IV užtikrins šalyje didesnę religinę toleranciją. Prie Keitesbio prisijungė kiti sąmokslininkai: John Wright, Thomas Wintour, Thomas Percy, Guy Fawkes, Robert Keyes, Thomas Bates, Robert Wintour, Christopher Wright, John Grant, Sir Ambrose Rookwood, Sir Everard Digby ir Francis Tresham. Foksas buvo atsakingas už sprogmenis.

Sąmokslas buvo išaiškintas, kai 1605 m. spalio 26 d. valdžios atstovai gavo anoniminį laišką, perspėjantį apie gresiantį sąmokslą. 1605 m. lapkričio 5 d. apie vidurnaktį, apieškant Lordų rūmus, buvo aptiktas ir suimtas Gajus Foksas, saugojęs 36 statines parako, kurio būtų užtekę parlamento pastatą paversti griuvėsiais. Daugelis sąmokslininkų, supratę, kad jų sąmokslas žlugo, pabėgo iš Londono. Vėliau daugelis jų buvo suimti, išskyrus Keitesbį, kuris žuvo per susišaudymą. 1606 m. sausio 27 d. 8 sąmokslininkai, įskaitant ir Gajų Foksą, buvo nuteisti mirties bausme ketvirčiuojant.

Parako sąmokslo metinės yra prisimenamos deginant laužus, ypač sudeginant Gajaus Fokso iškamšą arba atvaizdą.

Šaltiniai 

Anglijos istorija
Kebnekaisė

Kebnekaisė () − aukščiausias kalnas Švedijoje, Skandinavijos kalnuose; 75 km į vakarus nuo Kirunos miesto.

Kebnekaisės kalnas aukščiausias ne tik Švedijoje, bet ir visoje Laplandijoje, besidriekiančioje per visą Skandinavijos šiaurę (Norvegiją, Suomiją, Švediją, Rusiją). Tai aukščiausias šiauriau poliarinio rato esantis Europos kalnas. Kalno viršūnė iškilusi tarp populiarių Abisko ir Sareko nacionalinių parkų, tačiau nėra jų teritorijoje. Kebnekaisė yra šalia Karališkojo kelio (Kungsleden) − garsaus pėsčiųjų maršruto, vedančio nuo Abisko iki Hemavano apie 450 km. Samiai Kebnekaisę dažniausiai vadina Katilo viršūne (Giebmegaisi), tačiau ji gana retai minima jų folklore. Seniau jie tikriausiai nežinojo, kad Kebnekaisė iškyla aukščiau kitų kalnų, todėl neskyrė jai ypatingo dėmesio. Tuo tarpu piečiau esantis ir labiau išraiškingas Akos (Ahkka) kalnas buvo laikomas šventu ir neretai būtent jam atitekdavo Laplandijos karalienės titulas.

Kalno viršūnė turi dvi smailes: pietinę (Sydtoppen) ir šiaurinę (Nordtoppen). Tradiciškai aukščiausia yra laikoma pietinė Kebnekaisės smailė, nors ji už šiaurinę aukštesnė tik dėl daugiau nei 30 m storio ledo, kuris dengia viršūnę visais metų laikais. Šiaurinė smailė siekia 2097 m aukštį, tačiau ledo sluoksnio neturi.

2003 m. mokslininkai atliko matavimus Kebnekaisės viršūnėje ir nustatė, kad kasmet dėl globalinio atšilimo jos aukštis mažėja. Dėl šios priežasties senesniuose žemėlapiuose ir aprašymuose galima surasti didesnį Kebnekaisės aukštį (2111 m, 2114 m, 2117 m ir t. t.). Manoma, kad ateityje šiaurinė smailė pranoks tirpstančią pietinę ir perims aukščiausios vietos statusą.

Vasarą kalno viršūnėje oro temperatūra gali nukristi iki dešimties laipsnių žemiau nulio, slėnyje prie kalnų stoties (Kebnekaise fjallstation), kuri pastatyta 670 m aukštyje, gali būti vos keletas laipsnių šilumos. Tačiau giedromis dienomis saulė sušildo orą prie viršūnės iki dešimties laipsnių šilumos.

Nuorodos 

Informacija apie Kebnekaisės kalną (anglų k.)

Švedijos geografija
Europos kalnai
Antanas Stasiukaitis

Antanas Stasiukaitis (g. 1937 m. rugsėjo 11 d. Išlaužuose, Panevėžio apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1962 m. baigė Vilniaus universitetą, įgydamas žurnalisto specialybę.

1961–1991 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas, žemės ūkio skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius, redaktoriaus pavaduotojas, kuruojantis laikraštyje ekonomikos temas. Nuo 1992 m. laikraščio „Litas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1997 m. laikraščio „Šalies ūkis“ vyriausiasis redaktorius. Pagrindinė tema – ekonomika.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
Antanas Staponkus (1940)

Antanas Staponkus (g. 1940 m. balandžio 23 d. Luknėnuose, Plungės valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1958 m. baigė Plungės vidurinę mokyklą, 1963 m. Vilniaus universitete – žurnalistikos specialybę. Buvo paskirtas į laikraščio „Tiesa“ redakciją. 1966–1968 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redakcijoje. Kartu dėstė Vilniaus universitete ir Vilniaus pedagoginiame institute. 1968 m. pašalintas iš darbų redakcijoje ir aukštosiose mokyklose už pasisakymus prieš SSRS kariuomenės invaziją į Čekoslovakiją. 1968–1971 m. dirbo Gamtos apsaugos komiteto inspektoriumi spaudos reikalams. Nuo 1971 m. žurnalo „Kultūros barai“ redakcijos skyriaus redaktorius, nuo 1990 m. ir leidyklos „Kultūra“ vyriausiasis redaktorius.  Lietuvos kultūros politikos instituto vadovas.

Daugiausia rašo kultūros paveldo apsaugos, visuomenės ir knygos, ekologijos temomis.

Bibliografija 
 Žemės giedra / Česlovas Kudaba (sudarytojas). – Vilnius: Kultūra, 2004. – 462 p.: iliustr. – ISBN 9986-435-11-0

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos kultūros veikėjai
Juozapas Stankevičius

Juozapas Stankevičius (1903 m. kovo 19 d. Žardeliai, Barzdų valsčius – 1974 m. lapkričio 4 d. Kaune. Palaidotas prie Kauno arkikatedros) – Lietuvos kunigas, kanauninkas, spaudos darbuotojas.

Biografija 
Mokėsi Gražiškiuose, Kudirkos Naumiestyje, Kretingoje, Vokietijoje, Žemaičių kunigų seminarijoje. 1930 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto teologijos skyrių, įšventintas kunigu.

Dėstė seminarijoje, dirbo kapelionu, parengė tikybos vadovėlius 5–8 gimnazijų klasėms. 1938–1940 m. „Angelo sargo“ organizacijos dvasinis vadovas.1945-1965 m. Kauno arkivyskupijos administratorius, 1949–1957 m. dar ir Kaišiadorių vyskupijos administratorius.

Žurnalistinį darbą pradėjo 1921 m. Spausdino straipsnius leidiniuose „Pavasaris“, „Lietuvos aidas“, „Tėvynės sargas“, „Sargyba“, „Tiesos kelias“, „Žvaigždė“, „Moteris“. Vienas iš žurnalo „Šv. Pranciškaus varpelis“ steigėjų, ilgametis jo redakcijos narys. Nuo 1932–1934 m. redagavo „Mūsų laikraštį“.

1933 m. priimtas į Lietuvos žurnalistų sąjungą.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos kunigai
Aloyzas Vytas Stankevičius

Aloyzas Vytas Stankevičius (; g. 1934 m. birželio 11 d. Kaune) – Kanados žurnalistas, televizijos laidų vedėjas, komentatorius, Kanados lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija 
1951 m. Paryžiuje baigė gimnaziją. Nuo 1951 m. Monrealio universitete studijavo prancūzų literatūrą. 

Dirbo radiofone, savaitraščių „Radiomonde“ ir „Samedi-Dimanche“ korespondentas, 1953-1961 m. – „Le Petit Journal“ reporteris, nuo 1961 m. – Paryžiaus dienraščio „France-Soir“ ir žurnalo „Figaro Magazine“ korespondentas, laisvas žurnalistas. 1956 m. išrinktas Kanados prancūzų žurnalistų sąjungos direktoriumi. Dalyvauja lietuvių veikloje, Kanados lietuvių spaudoje. 

1961-1971 m. leidyklos „Les Éditions de l’Homme“, 1975 m. nuosavos leidyklos „Les Éditions internationales Alain Stanké“, „Stanké International“ (Paryžius) ir nuo 1976 m. „Les Éditions Libre Expression“ vadovas.

Jo devizas: „Vieno gyvenimo negana“.

Bibliografija 
 Des barbelés dans ma mémoire (Spygliuotos vielos mano atminty), romanas, 1969 m.

Įvertinimas 
 1998 m. – Kanados ordinas;
 2003 m. – Kvebeko nacionalinis ordinas,

Šaltiniai

Nuorodos 
 Alain Stanké. Asmeninė svetainė

Kanados lietuvių bendruomenės veikėjai
Kanados rašytojai
Laidų vedėjai
Žurnalistai
Algimantas Mykolas Stankevičius

Algimantas Mykolas Stankevičius (1926 m. lapkričio 25 d. Aukštadvaryje, Trakų apskritis – 2000 m. gegužės 23 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, publicistas, redaktorius.

Biografija 
Nuo 1944 m. tarnavo Raudonosios armijos 16-oje lietuviškojoje šaulių divizijoje. 1950 m. pradėjo dirbti „Valstiečių laikraščio“ redakcijoje: buvo Vilniaus srities, Biržų grupės rajonų korespondentas. 1956 m. Biržuose baigė vakarinę vidurinę mokyklą. Nuo 1957 m. „Valstiečių laikraščio“ kultūros skyriaus vedėjas. 1958–1962 m. mokėsi Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje.

1960–1979 m. dirbo laikraščio „Tiesa“ redakcijoje: nuo 1969 m. redaktoriaus pavaduotojas. 1979–1982 m. LKP CK propagandos ir agitacijos skyriaus spaudos sektoriaus vedėjas, 1982–1989 m. Eltos direktorius. Nuo 1986 m. kandidatas į LKP CK narius.  1990–1994 m. redagavo karo ir darbo veteranų laikraštį „Mūsų rūpesčiai“.

Bibliografija 
 Žūtbūtinių kovų keliais: apybraižos – Vilnius, Mintis, 1975 – 239 p.
 Ne Remarko romanais gyvenom: eilėraščiai - Vilnius, leidykla „Vilius“, 1996 - 103 p.
 Kūryba ir atsiminimai - Vilnius, UAB „Parama“, 2003 - 207 p.

Įvertinimas 
 1975 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
 1976 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos publicistai
Jotaučių dvaras

Jotaučių dvaras – dvaras Utenos rajone, Jotaučių kaime, esantis kairėje kelio  pusėje. Dvaro sodyboje išliko raudonplyčiai rūmai, tvartai, kumetynas, šiose patalpose iki 2001 m. veikė parduotuvė, taip pat buvo Jotaučių kultūros namai.

Istorija 
XVII a.–XIX a. dvarą kartu su Degsnio dvaru, Kastulyne valdė Kozielos-Poklevskiai, bendras žemės plotas siekė 1240 dešimtinių, Jotaučių dvare buvo 550 ha.

1853 m. palivarke buvo 9 gyventojai, iš jų 3 – samdiniai, ūkvedys Mauricijus Vivulskis. Po Povilo Kozielos-Poklevskio mirties 1871 m. ūkvedžiu buvo Alfonsas Vivulskis. 1869 m. – Mataušas Sokieškis su kumečiais, tarnais.

1889 m. dvarą valdė Adomas Koziela-Poklevskis, palaidotas Sudeikiuose.

1897 m. dvaras priklausė Tomui Kozielai-Poklevskiui, o valdytojas buvo Adomas Šeduikis. Iš viso 56 gyventojai (11 šeimų). Dvare būdavo bent 4 kumečiai, daug tarnų, padienių darbininkų (gaudavo po 10 kapeikų su valgiu).

1914 m. karo metu pasitraukdamas į Rusiją, ponas įsakė suvolioti javus, išparduoti gyvulius. Karo metu dvarą valdė ūkvedys, tvartai buvo paversti arklių ligonine. Dvare gyveno vokiečiai, jiems dirbo žmonės.

1919 m. dvare įsikūrė bolševikų komitetas.

1920 m. Tomas Koziela grįžo, jam buvo palikta 80 ha žemės, kita išdalinta savanoriams – Aismantui, Jovaišai, Labeikiui.

1940 m. ponui palikti 9 ha, jis apsigyveno kumetyne, o žemė išdalinta 5 naujakuriams. 1941 m. vokiečiai žemę vėl grąžino. 1947 m. Tomas Koziela išvyko į Lenkiją.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Buv. dvaro sodybos fragmentai
 Utenos rajono savivaldybė. Jotaučiai 

Utenos rajono dvarai
Kazys Sruoga

Kazys Sruoga (1899 m. balandžio 2 d., senuoju stiliumi kovo 20 d., Baibokai, Biržų valsčius – 1974 m. kovo 9 d. Elginas, Ilinojaus valstija, JAV) – Lietuvos ekonomistas, spaudos darbuotojas, karo valdininkas.

Biografija 
Broliai Adolfas Sruoga, Balys Sruoga, Juozapas Sruoga, Aniolas Sruoga ir sesuo Emilija Sruogaitė. 

1918 m. baigęs Panevėžio realinę gimnaziją, kuri dėl karo buvo iškelta į Tulos guberniją, grįžo į Lietuvą. Nuo 1919 m. spalio 28 d. iki 1922 m. rugpjūčio 5 d. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1925 m. Šveicarijoje baigė Sen Galeno prekybos institutą. 1929 m. Berno universitete gavo daktaro laipsnį.

1929-1936 m. Lietuvos finansų ministerijos paskolų ir ekonominių informacijų skyriaus vedėjas, leido biuletenius anglų, vokiečių, prancūzų kalba. 1936-1940 m. – akcinės bendrovės „Maistas“ vyr. direktoriaus pavaduotojas. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos, 1947 m. nuvyko į JAV, gyveno Čikagoje. Buvo JAV lietuvių bendruomenės tarybos narys, Lietuvių žurnalistų sąjungos skyriaus pirmininkas.

Bibliografija ir leidyba 
Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos aidas“, „Vairas“, „Tautos ūkis“ ir kt. 1933-1936 m. redagavo savaitraštį „Verslas“, Vokietijoje 1945-1946 m. laikraščio „Mūsų kelias“ bendradarbis, JAV 1953 m. – „Laisvosios Lietuvos“ redaktorius. Rašė į laikraščius „Darbininkas“, „Dirva“, „Vienybė“ ir kt. 

Parašė knygas Vidaus paskola (1935), Amatų klausimas Lietuvoje (1936), Mėsos pardavėjas (1937), Tautiškosios vyriausybės ūkio ir finansų politika (1937).

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos ekonomistai
JAV lietuviai
Kylio kanalas

Kylio kanalas () – jūrų laivybos kanalas Vokietijoje, tarp Kylio įlankos ir Elbės žiočių. Jungia Baltijos ir Šiaurės jūras. Ilgis 98,7 km. Plotis 102 m, (dugno 44 m). Gylis farvateryje 11,3 m.

Šaltiniai 

Baltijos jūra
Vokietijos kanalai
Veliuonos dvaras

Veliuonos dvaras – dvaras, stovintis Veliuonoje. XIX a. pradžios klasicistinės architektūros paminklas. Išlikęs parkas, Zaleskių koplyčia. Veliuonos dvaro sodybos fragmentai patenka į Veliuonos miestelio istorinę dalį. Sodybos teritorijos pietinėje dalyje yra Veliuonos kapinynas.

Istorija

Apie XVI a. viduryje Žygimantas Augustas miestelį užrašė B. Radvilaitei. Vėliau dvarą valdė karalienė Bona Sforca, XVIII a. – Žemaičių seniūnas J. Poniatovskis, o Poniatovskiams užsitraukus caro nemalonę bendradarbiaujant su Napoleonu dvaras perduotas bajorų Zaleskių („Lubicz” herbo) lietuviškos šakos nuosavybei. Jie čia 1818–1820 m. pastatė medinius klasicizmo stiliaus dvaro rūmus ir įveisė parką. 1909 m. dvarą nupirko P. Vakselis. Po I pasaulinio karo čia veikė pradinė mokykla, 1948–1978 m. vidurinė mokykla. Po Nepriklausomybės atgavimo dvarą atgavo paveldėtoja Olga Vakselytė-Larson-Švarc. Nuo 1994 m. dvare veikė Veliuonos krašto istorijos muziejus. Dvaras buvo neprižiūrimas Kanadoje gyvenančios savininkės ir 2016 m. liepos 23 d. muziejus išsikėlė, nes jame esančios nuomojamos patalpos tapo netinkamos muziejui.

2021 m. duomenimis, privatiems asmenims priklausantis dvaras buvo prastos būklės, reikalavo kapitalinio remonto.

Parkas

Veliuonos parkas įkurtas buvusioje dvarvietėje. Jo svarbiausias akcentas – iš kitų kraštų atvežti medžiai – juodosios ir veimutinės pušys, didžioji tuopa, glaustašakis ąžuolas, sidabrinė liepa, raudonasis klevas, lenktašakis uosis, europinis maumedis, du reti gelsvažiedžiai tulpmedžiai (25 m aukščio ir 76–80 cm skersmens).

Žymūs žmonės

 Veliuonos dvare įsikūrusioje mokykloje mokėsi būsimasis rašytojas Petras Cvirka (1909–1947), vadintas Klangių Petriuku.
 Veliuonos dvare gimė titulinis vyskupas Vladislovas Mykolas Zaleskis (1852–1925).

Šaltiniai

Nuorodos

 Sąrašas:Lietuvos dvarai

Veliuona
Jurbarko rajono dvarai
Aušra Lėka

Aušra Ražaitytė-Lėka (g. 1957 m. vasario 16 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija 
1963–1974 m. mokėsi Kauno Salomėjos Nėries vidurinėje mokykloje. 1974–1980 m. studijavo Vilniaus universitete.

1979–1985 m. LSSR literatūros muziejaus mokslinė sekretorė, skyriaus vedėja. 1985–1992 m. dienraščio „Kauno tiesa“ (nuo 1992 m. „Kauno diena“) korespondentė, atsakingoji sekretorė, 1992–1999 m. specialioji korespondentė Vilniuje, 1999–2007 m. vyriausioji redaktorė. 2007–2008 m. LTV naujienų tarnybos direktorė.  2008–2017 m. savaitraščio „Veidas“ žurnalistė. 2017–2019 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ žurnalistė. Nuo 2019 m. diena.lt žurnalistė.

Įvertinimas 
 2002 m. DLK Gedimino 5 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Estijos vyrų krepšinio rinktinė

Estijos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Estijos valstybei. Žymių pergalių nėra pasiekusi.

Estija dalyvavo 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kur nugalėjo Prancūziją, bet pralaimėjo JAV ir Filipinams, ir užėmė 9–14 vietą. Taip pat 1937 ir 1939 m. Baltijos šalyse vykusiuose krepšinio čempionatuose. 1990 m., atkūrus Estijos rinktinę, ši kartais patenka į Europos čempionatus, bet iš grupių etapo neišeina (išimtis – itin sėkmingas 1993 m. Europos krepšinio čempionatas, kuriame estai pasiekė ketvirtfinalį).

Pasiekimai Europos krepšinio čempionatuose 
 1937 – 5
 1939 – 5
 1993 – 6
 2001 – 14
 2015 – 20
 2022 m. – 19

Pasiekimai olimpinėse žaidynėse

Žymesni žaidėjai 
 Kristjan Kangur
 Gert Kullamäe
 Martin Müürsepp
 Siim-Sander Vene

Treneriai 

  Herbert Niiler (1929–1940 m.)
  Jaanus Levkoi (1991–1992 m.)
  Jaak Salumets (1993–1997 m.)
  Maarten van Gent (1997–1999 m.)
  Üllar Kerde (1999–2001, 2007–2009 m.)
  Heino Enden (2001–2004 m.)
  Tiit Sokk (2004–2007, 2009–2019 m.)
  Jukka Toijala (2019–)

Šaltiniai 

Vyrų krepšinio rinktinės
Estijos sporto rinktinės
Estijos krepšinis
Eduardas Vilkelis

Eduardas Vilkelis (g. 1953 m. kovo 7 d. Veisiejuose, Lazdijų rajonas) – Lietuvos ekonomistas, finansų ministras

Biografija 
1971 m. baigė Druskininkų 1-ąją vidurinę mokyklą. 1971–1976 m. studijavo Vilniaus universitete. 1975–1977 m. LSSR finansų ministerijos ekonomistas, 1977–1981 m. skyriaus viršininko pavaduotojas, 1981–1990 m. valdybos viršininko pavaduotojas. 1990–1991 m. LR valstybės kontrolės departamento valstybės kontrolieriaus pavaduotojas. 1991–1992 m. UAB „Biocentras“ ekonomikos direktorius.

1992–1995 m. Aleksandro Abišalos, Bronislovo Lubio ir Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėse – LR finansų ministras.  Šiam laikotarpiui būdingas besikuriančio finansinio kapitalo ir nusikalstamų struktūrų (EBSW ir kt.) interesų suartėjimas.  1995–2004 m. Lietuvos banko valdybos narys.  1995–2005 m. Lietuvos bankų asociacijos prezidentas. 2005–2011 m. banko „Snoras“ prezidento R. Baranausko patarėjas.

Įvertinimas 
 2004 m. LDK Gedimino ordino Karininko kryžius

Šaltiniai 

|-

Lietuvos finansų ministrai
Lietuvos ekonomistai
Arboristika

Arboristika – savaime augančių ar introdukuotų sumedėjusių antropogeninio kraštovaizdžio augalų (medžių, krūmų, palmių, lianų) ir jų aplinkos (augaviečių, buveinių) priežiūra, globa. Pagrindinis dėmesys skiriamas ne miško arboriflorai, o mūsų aplinkos – miestų, gyvenviečių, sodybų ir kitokiu būdu urbanizuoto kraštovaizdžio – želdiniams.

Arboristika siekia koreguoti sumedėjusių augalų augimą, išlaikant jų biologinį gyvybingumą ekologijos, kraštovaizdžio kontekste. Šis mokslo dalykas reikalauja itin daug biologinių ir kitų disciplinų išmanymo bei yra labai priklausomas nuo daugelio techninių, fizinių, teisinių, socialinių ir klimato faktorių, lemiančių galutinius sprendimus.

Arboristiniai objektai pagal priežiūros prioritetą skirstytini į dvi grupes:

 Sumedėję augalai, kurie prižiūrimi pirmenybę teikiant visuomenės poreikiams (dauguma medžių ir jų grupių);
 Itin reikšmingi sumedėję augalai (gamtos paminklai ir pan.), kurie prižiūrimi pirmenybę teikiant augalo poreikiams;

Miško bendrijos dažniausiai nėra arboristiniai objektai.

Arboristikos kaip praktinės priežiūros, globos metodų ir technologijų pritaikymą ir evoliuciją pastūmėjo medžio fiziologijos, medienos patologijos ir įvairių biocheminių procesų supratimas. Arboristika kaip disciplina vystytis pradėjo maždaug nuo XX amžiaus pradžios. 1924 metais metais pasaulinės arboristų visuomenės dėka buvo įkurta Tarptautinė arboristų draugija (International Society of Arboriculture, ISA).

Su arboristika artimai siejasi dendrologija – tai botanikos mokslo šaka, plačiai tirianti sumedėjusių augalų sandarą, išorę, genetiką ir daugelį kitų savybių.

Nuorodos 
 Lietuvos arboristikos centras (arboristai.lt)
 Paminkliniai medžiai Lietuvoje (medziai.apicentras.lt) 
 Lietuvos dendrologų draugija (dendrologai.lt)
 Tarptautinė arboristų bendrija (isa-arbor.com) Anglų k.
 JAV arboristų bendrija (asca-consultants.org)  Anglų k.
 JK arboristų bendrija (colesnurseries.co.uk), JK ir Airijos arboristų skyrius (isa-arboriculture.org) Anglų k.
 Tarptautinė dendrologų draugija (dendrology.org) Anglų k.

Botanika
Suvalkų valsčius

Suvalkų valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Valsčiaus centras – Suvalkai. Ribojasi su Bakalariavos, Jeleniavo, Krasnapolio, Naujinės, Pilypavo, Prieraslio, Račkų ir Šipliškių valsčiais bei Suvalkų miestu.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalį valsčiaus kaimų sudaro 1919–1954 m. egzistavusių Kukuvo ir Ūtos valsčių kaimai bei 1973–1976 m. egzistavusio Senojo Palivarko valsčiaus kaimai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 264,82 km², iš kurių:
 ariama žemė: 54 %
 miškai: 28 %
 vandens telkiniai: 18 %
Valsčius sudaro 20,25 % Suvalkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1026,19 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Baltis, Biala Voda, Bobroviskas, Brut Malai, Brut Novai, Brut Starai, Burdiniškės, Cimochovizna, Čarnakovizna, Červoni Palivarkas, Dubovas I, Dubovas II, Gavrichų Rūda, Gelnevas, Korklinai, Korobecas, Kreivasis, Kropivne Nove, Kropivne Stare, Kukuvas, Kukuvo Palivarkas, Leščevas, Leščevekas, Lipnakas, Magdalenovas, Mala Ūta, Niemcovizna, Nova Viešas, Okuniovecas, Osinkai, Osova, Piertaniai, Plocično Osiedlė, Plocično Tartakas, Podubuvekas, Potašna, Pžebrutas, Slupiai, Sobolevas, Stara Turuvka, Stari Palivarkas, Tacevas, Tartakas, Turuvka Nova, Tžcanė, Ūta, Vasilčikai, Vasilčikų Gajuvka, Viatroluža I, Vichodnė, Vygriai, Zelone Kamedulskiai, Zelone Krulevskiai, Zelonė II, Žiliniai.

Tarptautinis bendradarbiavimas 

  Marijampolės apskritis, Lietuva
  Zujūnų seniūnija, Lietuva
  Sapackinės rajonas, Baltarusija

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Vygrių nacionaliniame parke. Valsčiuje teka Akmenės, Juodosios Ančios, Ščeberkos ir Vėtrėlaužos upės.

Ežerai 

Valsčiuje yra šie ežerai:
 Akmuo (1,17 km²);
 Didysis Sausasis (0,11 km²);
 Dovcenas (0,84 km²);
 Kreivieji Vygriai (13,84 km²);
 Ožys (0,55 km²);
 Sausasis (0,08 km²);
 Vygriai (21,7 km²);
 Žaliasis (0,07 km²).

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos valsčiai
Bakalariavos valsčius

Bakalariavos valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Valsčiaus centras – Bakalariava. Ribojasi su Alėckos, Pilypavo, Račkų ir Veličkos valsčiais bei Suvalkų miestu. Valsčius priklauso Bakalariavos Šv. Apaštalo Jokūbo parapijai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų priklausė 1919–1954 m. gyvavusiam Vulkos valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2005 m. duomenis valsčiaus plotas yra 123,01 km², iš kurių:
 ariama žemė: 75 %
 miškai: 14 %
 vandens telkiniai: 11 %
Valsčius sudaro 9,41 % Suvalkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2005 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1824,88 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Aleksandrovas, Bakalariava, Gembaluvka, Gura, Kamionka Popžečna, Karaševas, Klonova Gura, Konopkai, Kotovina, Malinuvka, Marina, Matlakas, Nieškai, Nova Kamionka, Nova Viešas, Novi Dvuras, Novi Skazdubas, Orlovas, Plocičnas, Podgužė, Podrabalina, Podvulčanka, Sadlovina, Slupiai, Sokolovas, Stara Chmieluvka, Stara Kamionka, Stari Skazdubas, Suchožecas, Vulka, Vulkos Palivarkas, Zajončkovas, Zajončkovo Palivarkas, Zdrembiai.

Valsčiaus gamta 

Valsčiuje teka Rospudos ir Ščeberkos upės.

Ežerai 

Valsčiuje yra šie ežerai:
 Balėstas (1,28 km²);
 Gatnė (0,07 km²);
 Gilusis (0,1-0,2 km²);
 Grabenščizna (0,10 km²);
 Karasievekas (0,12 km²);
 Okronglis (0,44 km²);
 Samanis (1,10 km²);
 Siekerevas (0,25 km²).

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos valsčiai
Prieraslio valsčius

Prieraslio valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Valsčiaus centras – Prieraslis. Ribojasi su Dūbininkų, Jeleniavo, Pilypavo ir Vižainio valsčiais bei Suvalkų miestu. Valsčius priklauso Prieraslio Švč. Mergelės Marijos parapijai.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Įkurtas 1870 m. gegužės 31 d., jam priskirtas ir miesto teisių netekęs Prieraslis. Dalį valsčiaus sudaro 1919–1954 m. egzistavusio Pavluvkos valsčiaus teritorija. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2005 m. duomenis valsčiaus plotas yra 123,84 km², iš kurių:
 ariama žemė: 73 %
 miškai: 14 %
 vandens telkiniai: 13 %
Valsčius sudaro 9,47 % Suvalkų apskrities.

Demografija 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2005 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 2087,99 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Ančia, Blenda, Bučkai, Ivaniškės, Kruškos, Kživulka, Lanovičių Dužė, Lanovičių Malė, Morgiai, Nova Pavluvka, Nova Prieraslis, Olšanka, Pravų Lasas, Prieraslis, Prieraslio Kolonija, Pželomka, Pžistainė, Rakuvekas, Romanuvka, Stara Pavluvka, Šmieciuchuvka, Verselė, Zažečė, Zusenkas.

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Suvalkų kraštovaizdžio parke. Valsčiuje teka Blindės upė. Taip pat valsčiuje yra Jotvingių pilkapio draustinis.

Ežerai 

Valsčiuje yra šie ežerai:
 Bočnė (0,52-0,58 km²);
 Košcielnis (0,5516 km²);
 Kreivasis (0,47-0,52 km²).

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos valsčiai
Pilypavo valsčius

Pilypavo valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Centras – Pilypavas. Ribojasi su Alėckos, Alėckos Kalvių, Bakalariavos, Dūbininkų, Geldapės ir Prieraslio valsčiais bei Suvalkų miestu. Valsčius priklauso  Pilypavo Marijos dangun ėmimo parapijai.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1656 m. spalio 22 d. valsčiaus teritorijoje įvyko Pilypavo mūšis tarp Lietuvos ir Švedijos-Brandenburgo kariuomenių.

Carmečiu įkurtas 1870 m. gegužės 31 d., jam priskirta dalis Pavluvkos valsčiaus ir dalis Čostkuvo valsčiaus. Pilypavo valsčius priklausė Suvalkų gubernijai, Suvalkų apskričiai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalį valsčiaus kaimų sudaro 1919–1933 m. egzistavusio Čostkuvo valsčiaus kaimai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2005 metų duomenis valsčiaus plotas yra 150,35 km², iš kurių:
 ariama žemė: 75 %
 miškai: 8 %
 vandens telkiniai: 17 %
Valsčius sudaro 11,5 % Suvalkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2005 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1828,99 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Agrafinuvka, Bartnia Gura, Bitkovas, Čarnė, Čostkuvas, Garbas, Jemielistė, Mėrūniškiai, Nova Dempščizna, Nove Motulė, Olšanka, Pieckai, Pilypavas, Rospuda, Smolenka, Stara Dempščizna, Stare Motulė, Supieniai, Šafrankai, Tabaluvka, Ūta, Vulka, Zusnas.

Valsčiaus gamta 

Valsčiuje teka Rospudos upė.

Ežerai 

Valsčiuje yra šie ežerai:
 Akmuo (0,38-0,44 km²);
 Garbasė (1,37-1,52 km²);
 Gatnė (0,07 km²);
 Ilgiai (0,23 km²);
 Mėrūniškiai (1,89-1,92 km²);
 Rospudas (3,44 km²).

Nuorodos 
 Aprašymas apie valsčių (lenk.).

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos valsčiai
Račkų valsčius

Račkų valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje. Centras – Račkos. Ribojasi su Augustavo, Bakalariavo, Naujinės, Kalinavo, Suvalkų ir Veličkos valsčiais bei Suvalkų miestu. Valsčius priklauso Račkų Šv. Trejybės parapijai. Valsčiaus Dauspudos kaime vyksta Keltų kultūros festivaliai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919–1954 m. valsčius vadinosi Dauspudos valsčiumi. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2005 m. duomenis valsčiaus plotas yra 142,25 km², iš kurių:
 ariama žemė: 73 %
 miškai: 19 %
 vandens telkiniai: 8 %
Valsčius sudaro 10,88 % Suvalkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2005 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1740,36 zlotai.

Administracinis suskirstymas 
Bakaniukas, Balėstas, Chodorkai, Chodžkai, Dauspuda, Franciškovas, Jankieluvka, Jaškai, Juzefovas, Konecburas, Koritkai, Krukuvekas, Kuriankai I, Kuriankai II, Lipovas, Lipuvka, Ludvinovas, Male Račkos, Močidliai, Planta, Podvisokiai, Rabalina, Račkos, Rudnikai, Sidoriai, Sloboda, Stokai, Sucha Viešas, Ščodruchiai, Škocja, Vasiluvka, Vierciochiai, Vituvka, Vronovas, Visokiai, Ziulkovas, Žubrinekas.

Valsčiaus gamta 

Valsčiuje telkšo Balėsto ežeras ir teka Rospudos upė.

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos valsčiai
Siseras

Siseras arba Cicero, 
Ciceras
() – Čikagos priemiestis JAV, Ilinojaus valstijoje, Kuko apygardoje (). Pagal 2000 m. JAV gyventojų surašymą miestas turi 85616 gyventojų. Miestelis rytuose ir šiaureje ribojasi su Čikaga ir su Oak Parku; vakaruose su Bervynu; pietuose su Stickney. Cicero pavadintas pagerbiant romėnų politiką, filosofą ir rašytoją Ciceroną.

Istorija 
Sisero miestelis įkurtas 1857 m. Nuo 1869 m. – miestas. Pradžioje Sisero plotas buvo 93 km². 1900-1910 m. Oak Parko ir Bervyno miesteliai atsiskyrė nuo Sisero. Kitos žemės buvo priskirtos Čikagai ir Stickney miesteliui. Dabartinis Sisero plotas yra 15,2 km². Sisere buvo pastatyta daug pramonės įmonių, pvz., Western Electric kompanijos Hawthorne Works telefonų ir kitos įrangos fabrikas.

XX a. daug lietuvių apsigyveno Sisere. 
Jie aktyviai dalyvavo Šv. Antano katalikiškos parapijos, kurioje dirbo lietuvių kunigai ir vienuolės, veikloje. Sisero Šv. Antano mokyklos patalpuose veikė Cicero Aukštesnioji Lituanistikos Mokykla. Jai vadovavo Juozas Kreivėnas ir direktorius Česlovas Grincevičius. Nors pastaruoju metu daug lietuvių persikėlė gyventi į kitas vietas, tačiau Šv. Antano bažnyčioje kiekvieną sekmadienį laikomos vienerios mišios lietuvių kalba. Šiuo metu Sisere gyvena daug meksikiečių.

Anksčiau Sisere veikė du hipodromai: Hawthorne Race Course (Stickneyje ir Sisere) ir Sportsmans Park (Sisere, šiauriau Hawthorne). Sportsmans Park vėliau paverstas Chicago Motor Speedway stadionu, kuris šiuo metu griaunamas.

Sisere gyveno lietuvių kilmės arkivyskupas Paulius Marcinkus, gangsteris Al Kaponė.

Nuorodos 
 Internetinė svetainė

Šaltiniai 

Ilinojaus miestai
Alyvpalmių sėklų aliejus

Alyvpalmių sėklų aliejus, alyvpalmių branduolių aliejus, alyvpalmių kauliukų aliejus – augalinis aliejus, gaunamas iš alyvpalmių kaulavaisių sėklų. Jis naudojamas tiek maistui, tiek ir kosmetikos, muilo, biodegalų gamyboje. Kambario temperatūroje aliejus būna pusiau kietos struktūros.

Pasaulinė alyvpalmių sėklų aliejaus gamyba 2012 m. siekė apie 6 mln. tonų per metus.

Išnašos 

Augaliniai aliejai
Maistiniai riebalai
Palmių maisto produktai
Juozas Sodaitis (1917)

Juozas Sodaitis (g. 1917 m. sausio 25 d. Kudirkos Naumiestyje) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, leidėjas, redaktorius, dailininkas grafikas.

Biografija 
1939 m. baigęs Kauno karo mokyklą, 1940 m. išvyko į JAV. 1949 m. baigė Skrantono Tarptautinę korespondentų mokyklą, 1958 m.  Niujorko valstybiniame universitete – architektūrinę braižybą.

Nuo 1933 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Suvalkietis“, „Lietuvos aidas“, žurnale „Karys“ ir kt. leidiniuose. 1934 m. Marijampolėje įsteigė ir redagavo humoro savaitraštį „Pašinas“, 1941 m. redagavo savaitraštį „Nauja gadynė“. 1942–1943 m. Marijampolės teatro administratorius.

1945 m. su A. Valentinu Miunchene įsteigė leidinį „Apžvalga“, 1946–1949 m. su A. Valentinu ir P. Andriušiu leido ir redagavo humoristinį leidinį „Dievo paukštelis“. 1947 m. įsteigė knygų leidyklą „Gabija“, išleidusią įvairių leidinių. Šį darbą tęsė ir JAV. Prie leidyklos Brukline buvo įsteigtas lietuvių spaudos platinimo centras, 1951–1953 m. nereguliariai leido žurnalą „Gabija“. 

Surengė 15 individualių dailės parodų.

Bibliografija 
 Žalios ganyklos, novelės, 1940 m.
 Karaliaus vainikas, legendų ir padavimų rinkinys, 1958 m.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos grafikai
JAV lietuviai
Lietuvos leidėjai
Lietuvos rašytojai
Fedor Černych

Fedor Černych (Fiodoras Černychas, , g. 1991 m. gegužės 21 d.) – saugo arba puolėjo pozicijose žaidžiantis Lietuvos futbolininkas.

Gimė Maskvoje, rusų šeimoje. Tėvams išsiskyrus išvyko į Vilnių, kur augo pas senelius iš motinos pusės.

Karjera 

Karjerą pradėjo Vilniaus futbolo mokyklos „Granitas“ komandoje, žaidusioje LFF II lygos Pietų zonoje.

2009 m. pasirašė kontraktą su Mogiliovo „Dnepru“. Pastarajam iškritus į žemesnį divizioną buvo išnuomotas Novopolocko „Naftan“ klubu.

Nuo 2014 m. žaidė Lenkijoje. Atstovavo Lečnos „Gornik“ bei Balstogės „Jagiellonia“ klubus.

2018 m. sausio 26 d. pasirašė sutartį su FK Dinamo Moskva. 2019 m. rugpjūčio mėn. pranešta, kad žaidėjas skolinamas FK Orenburg klubui.

2020 m. rugsėjį pranešta, kad vėl grįžo į Lenkiją ir atstovaus Balstogės „Jagiellonia.

Žaidimas rinktinėje 

Žaidėjas atstovavo Lietuvos U-19 ir U-21 Lietuvos rinktinėms. Lietuvos vyrų futbolo rinktinėje debiutavo 2012 m. draugiškose rungtynėse prieš Armėnijos komandą.

Įvarčiai

Laimėjimai 

 Geriausias Lietuvos futbolininkas: 2016, 2017

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway.com
 Statistika iš 90minut.pl
 Statistika iš national-football-teams.com
 Statistika iš www.futbolinis.lt

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos futbolininkai užsienio komandose
Bronius Slavinskas

Bronius Slavinskas (1940 m. kovo 2 d. Butrimiškiuose, Alytaus apskritis – 2014 m. rugsėjo 19 d.) – Lietuvos televizijos ir kino dokumentininkas, žurnalistas, kultūros paveldo metraštininkas, redaktorius.

Biografija 
1958 m. baigė Alovės vidurinę mokyklą. 1963–1964 m. Lietuvos kino studijos kino operatoriaus asistentas, nuo 1964 m. Lietuvos televizijos kino operatoriaus asistentas. 1965–1970 m. televizijos žinių vyriausiosios redakcijos korespondentas. 1966 m. suteikta kino operatoriaus asistento pirma kategorija, 1969 m. – kino operatoriaus trečia kategorija. 1968 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1970–1972 m. Jaunimo ir vaikų programų vyriausiosios redakcijos „Jaunystė“ vyr. redaktorius. Nuo 1972 m. Lietuvos televizijos informacijos vyriausiosios redakcijos, Naujienų direkcijos „Panoramos“ vyr. redaktorius.

Rengė reportažus, apybraižas ir komentarus kultūrinio gyvenimo temomis. Televizijos juostose įamžinti Karaliaučius, Pelesa, Punskas, Seinai, Tilžė ir kitos vietovės, parodytos ten gyvenančių lietuvių šiokiadieniai ir šventės, jų ryšiai su Lietuva. Straipsniai spausdinti periodiniuose leidiniuose „Mokslas ir gyvenimas“, „Tėviškės gamta“, „Lietuvos aidas“. 

Palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Filmografija 
 Kali laska!, apie Baltarusijos ir Lietuvos kultūrinius ryšius, 1975 m.
 Amžinasis smuikininkas, A. Vienuolio 100-mečiui, 1982 m.
 Azerstano šalis, V. Krėvės pėdsakais Azerbaidžane, kartu su režisiere Aida Asmailova
 Gudijos lietuviai, 1994 m.
 Kunigo A. Gavronskio mokyklos, apie Karaliaučiaus krašto lietuviškas mokyklėles, 1995 m.
 Dainuojanti nežinia, apie Punsko, Seinų lietuvių gyvenimą, su režisieriumi Vidmantu Puplauskiu, 1998 m.
 Gervėčių godos, 2001 m.
 LDK radiniai
 Valdovų rūmų atkūrimo kronika, 2003–2010 m., 6 d.
 Kasparas Bekešas, 2010 m.
 Penkiolika metų drauge, Amžių sūkuryj, apie paminklosaugininkus, 2010 m.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Lietuvos kino operatoriai
Augustavo valsčius

Augustavo valsčius () – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje. Centras – Augustavas. Ribojasi su Barglavo, Kalinavo, Naujinės, Plaskų, Račkų ir Štabino valsčiais bei Augustavo miestu.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. dalis valsčiaus kaimų priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, kita dalis kaimų priklausė iki 1569 m. Liublino unijos. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Dalis valsčiaus kaimų priklauso 1919–1954 m. egzistavusiam Kalino valsčiui. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 266,52 km², iš kurių:
 ariama žemė: 59 %
 miškai: 31 %
 vandens telkiniai: 10 %
Valsčius sudaro 16,07 % Augustavo apskrities.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2008 metais surinktus duomenis:

Pagal 2002 metų duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1251,33 zlotai.

Tautinė sudėtis 

2002 m. gyveno 6 803 žmonės:
 Lenkai – 98,6 % (6 711);
 Rusai – 0,66 % (45);
 Kiti – 0,69 % (47).

Administracinis suskirstymas 
Bernatkiai, Bialobžegai, Buras, Chomontovas, Čarnucha, Čerkesai, Gabove Grondai, Gliniskai, Grabava, Grabavos Kolonija, Gurai, Jablonskai, Jeziorkai, Jonava, Kalinas, Kalinas BSD, Komašuvka, Mazurkai, Mėta I, Mėta II, Mėtos Palivarkas, Mikolajuvekas, Nadavkai, Obuchovizna, Osovi Grontas, Ponižiai, Poselaniai, Promiskai, Pruska Mala, Pruska Velka, Rutki Novai, Rutki Starai, Stučanka, Šviderekas, Topiluvka, Turuvka, Tvardi Rugas, Ušciankai, Žarnava I, Žarnava II, Žarnava III, Želonė ir Žepiskiai.

Valsčiaus gamta 

Dalis valsčiaus teritorijos yra Augustavo girioje ir Augustavo girininkijoje. Valsčiuje yra Bžozovų Grondo, Kalino ežero ir Senosios Rūdos draustiniai. Valsčiuje teka Mėtos ir Rospudos upės bei Augustavo ir Bistros vandens kanalai.

Ežerai 

 Augustavo Rospudas (1,04 km²);
 Baltis (4,8 km²);
 Kalinas (2,84 km²);
 Mėta (4 km²);
 Sainas (5,22 km²);
 Studzieničnė (2,501 km²).

Šaltiniai 

Augustavo valsčius
Augustavo apskrities valsčiai
Palenkės vaivadijos valsčiai