joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Gramatinė giminė

Giminė – gramatinė klasifikacinė arba kaitybinė vardažodžių kategorija, būdinga semitų ir indoeuropiečių kalboms.

Dalyje indoeuropiečių kalbų, pvz., armėnų, iš dalies anglų, jau išnykusi. Klasifikacinė – tik daiktavardžių giminė. Kai kuriose kalbose, kurios turi giminės kategoriją, kiekvienas daiktavardis yra arba vyriškosios, arba moteriškosios giminės. Yra kalbų, kuriose daiktavardis gali būti vyriškosios, moteriškosios, bevardės (niekatrosios giminės). Daiktavardžių, reiškiančių asmenį, giminė dažniausiai priklauso nuo asmens lyties. Kitų daiktavardžių giminė nėra motyvuota.

Dabartinė anglų kalba turi tik natūraliąją giminę, kuri likusi tik įvardžiuose (,  - jis, ji). Daiktavardžiai yra giminę galutinai praradę. 

Giminę parodo kamieno ypatybės, galūnės, kai kuriose kalbose (pvz., prancūzų, vokiečių) – artikeliai. Būdvardžių, dalyvių bei kitų žodžių, sakinyje derinamų su daiktavardžiu, giminė yra kaitybinė ir priklauso nuo daiktavardžio (pvz., „giedras oras” (vyr. g.), „giedrà diena” (mot. g.), „šiandien giẽdra” (bev. g., kai daiktavardžio nėra arba su juo nederinama)).

Lietuvių kalboje dalis būdvardžių (pvz., „gražù”), kelintiniai skaitvardžiai („pìrma, añtra”), kiekinis skaitvardis „víena“, dalyviai („yra pasakyta / matoma / išnykę / bū́sima” ir t. t.), dalis gimininių įvardžių turi ir nuo daiktavardžio nepriklausomą, su juo nederinamą formą, tradiciškai vadinamą bevarde arba niekatrąja gimine, nes ši forma iš jos kilusi. Iš indoeuropiečių prokalbės išsirutuliojusioje baltų prokalbėje, iš kurios kilo lietuvių kalba, bevardę giminę turėjo ir daiktavardžiai.

Pradžioje indoeuropiečių prokalbė turėjusi gyvųjų ir negyvųjų dalykų gimines. Pirmajai priklausė gyvi, judantys organizmai, antrajai – įvairūs kiti objektai. Vėliau gyvųjų giminė suskilo į vyriškąją ir moteriškąją, o negyvųjų davė pagrindą bevardei giminei (neutrum). Ši giminė taikoma daiktavardžiams, turintiems abstrakčią, pirminę prasmę (plg. , ,  – 'dangus'). Kai kuriose kalbose gyvoji ir negyvoji giminės skilo į vyriškąją gyvąją bei vyriškąją negyvąją gimines (plg. , ).

Šaltiniai 

Gramatinės kategorijos
Lygudai

Lygudai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, Gruzdžių seniūnijoje, 17 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, prie kelio , tarp Gulbino ir Šilelio miškų. Kaimo šiaurinėje dalyje užtvenkta Kūra, suformuotas Lygudų tvenkinys. Kaime yra Lygudų girininkija.

Istorija 
Į šiaurę nuo kaimo buvusi senovės gyvenvietė. Kaimo šiaurės rytų dalyje, 80 m į pietus nuo kelių Gruzdžiai–Kužiai ir į Žiogus kryžkelės, į rytus nuo Žiogų kelio į kelią Gruzdžiai–Kužiai yra Lygudų senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4612).

Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. 1649 m. kaimas priklausė Biržių ir Paliesių vaitijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, 1918–1932 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Lygudų seniūnijos centras, nuo 1932 m. – Gruzdžių seniūnijos, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1948 m. birželio 10 d. įkurtas kolūkis „Tarybinė aušra“. 1950 m. rugpjūčio 18 d, prie jo prijungtas Žiogų kolūkis. 1975 m. sausio 28 d. kolūkis prisijungė prie Gruzdžių apylinkės kolūkio „Gegužės devintoji“.

Gyventojai 
1923 m. surašymo metu kaime buvo 43 ūkiai.

Žymūs žmonės 
 1950 m. gimė poetė Genovaitė Žibikienė.
 1924 m. gimė istorikas, kraštotyrininkas, humanitarinių mokslų daktaras, docentas Kazys Varašinskas.

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Lukošaičiai

Apie kaimą Skuodo rajone žr. Lukošaičiai (Skuodas).

Lukošaičiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 13 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, prie kelio Šiupyliai – Augučiai.

Istorija 
Į šiaurę ir pietus nuo kaimo buvusios senovės gyvenvietės. Kaimo centrinėje dalyje, į rytus nuo kelio Augučiai–Šiupyliai yra Lukošaičių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4558). Kapinių šiaurinėje dalyje yra sovietinio teroro aukų kapas (MC kodas 2139), kapinių centrinėje dalyje – koplytėlė (meno paminklo MC kodas 2190).

Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. 1649 m. revizijos akte Lukošaičiai priskiriami Biržių ir Paliesių vaitijai. Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Šiupylių seniūnijai, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1948 m. liepos 27 d. kaime įkurtas Gruzdžių apylinkės kolūkis „Tarybinė žemė“.

Gyventojai 
1923 m. surašymo metu kaime buvo 48 ūkiai.

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Maldeniai (Šiauliai)

Maldeniai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, Gruzdžių seniūnija, 22 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, prie kelio Kuršėnai – Šiupyliai – Gruzdžiai, tarp Gulbino miško šiaurinės dalies ir Valiūkiškio miško.

Istorija 

Buvęs palivarkas ir viensėdis. Į vakarus nuo kaimo buvusi senovės gyvenvietė. Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos laikais kaimo žemės priklausė Šiaulių ekonomijai. 1649 m. revizijos akte Lukošaičiai priskiriami Biržių ir Paliesių vaitijai. Nuo 1791 m. palivarkas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1863 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiaus Mažeikių seniūnijai, nuo 1932 m. – Šiupylių seniūnijai, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas.

1953–1991 m. kaimo žemė priklausė Gruzdžių apylinkės kolūkiui „Tarybinė žemė“.

Gyventojai 
1923 m. surašymo metu kaime buvo 5 ūkiai.

Pastaba: gyventojų skaičius 1923 m. kaime ir viensėdyje kartu.

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Maniūšiai

Maniūšiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybės centrinėje dalyje, Gruzdžių seniūnija, 13 km į šiaurės vakarus nuo Šiaulių, prie kelio Žiogai – Aukštrakiai, Gubernijos miško šiaurės rytiniame pakraštyje.

Istorija 

Buvęs palivarkas. Į pietus nuo kaimo buvusi senovės gyvenvietė. Kaimo pietinėje dalyje, 0,12 km į šiaurę nuo Duobulio upės, 26 m į rytus nuo kelio Jurgaičiai–Maniūšiai yra Maniūšių senosios kapinės (kultūros paminklo MC kodas 4614).

Nuo 1791 m. kaimas priklausė Šiaulių valsčiui, nuo 1897 m. – Gruzdžių valsčiaus Verbūnų seniūnijai, nuo 1918 m. – Šiaulių apskrities Gruzdžių valsčiui, nuo 1950 m. – Šiaulių rajono Gruzdžių apylinkės kaimas. 1949 m. kaime susikūrė kolūkis, turėjęs 725,09 ha žemės. 1950 m. rugpjūčio mėn. jis prijungtas prie kolūkio „Vienybė“, o rugpjūčio 14 d. abu – prie kolūkio „Gruzdžiai“. 1953–1991 m. kaimo žemė priklausė Gruzdžių tarybiniam ūkiui.

Gyventojai 
1923 m. surašymo metu kaime ir palivarke buvo po 16 ūkių.

Pastaba: 1923 m. gyventojų skaičius – palivarko ir kaimo kartu.

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Ilmar Kullam

Ilmaras Kullamas (, g. 1922 m. birželio 15 d.) – Estijos krepšininkas ir treneris, rungtyniavęs Tartu "Kalev" klube ir TSRS rinktinėje.

Žaisdamas TSRS rinktinėje I. Kullamas tris kartus tapo Europos čempionu (1947, 1951 ir 1953 m.), o 1952 m. Helsinkyje pasipuošė olimpiniu sidabro medaliu.

Baigęs krepšininko karjerą I. Kullamas liko treniruoti Tartu "Kalev" ekipą. Vyriausiuoju estų klubo treneriu jis dirbo 1960–1975 m.

1999 m. I. Kullamas apdovanotas už nuopelnus estų sportui.

Estijos krepšininkai
Heino Kruus

Heino Kruusas (, g. 1926 m. rugsėjo 30 d. Taline – 2012 m. birželio 24 d.) – Estijos krepšininkas ir treneris, rungtyniavęs Talino "Kalev" klube ir TSRS rinktinėje.

Žaisdamas TSRS rinktinėje H. Kruusas du kartus tapo Europos čempionu (1951 ir 1953 m.), o 1952 m. Helsinkyje iškovojo olimpinį sidabro medalį.

Estijos krepšininkai
Jonas Misiūnas (1933)

Jonas Algirdas Misiūnas (1933 m. kovo 25 d. Laukiškiuose, Pakuonio valsčius, Kauno apskritis – 2015 m. gegužės 20 d.) – teisininkas, teisėtyrininkas penalistas ir procesualistas, sovietinis teisėjas, partinis veikėjas.

Biografija 
1953 m. baigė Kauno 4-ąją vidurinę mokyklą. 1957–1961 m. Vilniaus miesto Lenino rajono liaudies teismo liaudies teisėjas. 1958 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją.

1960–1980 m. VU Teisės fakulteto dėstytojas. 1961–1972 m. LSSR Aukščiausiojo teismo teisėjas. 1972–1980 m. LSSR teisingumo ministro pavaduotojas. 1980–1990 m. LSSR Aukščiausiojo teismo pirmininkas. Nuo 1990 m. Teisinės informacijos departamento (dab. Lietuvos teisės institutas) tarnautojas, Informacinio metodinio skyriaus vedėjas, iki 2008 m. kovo mėn. Teisės instituto Baudžiamosios justicijos skyriaus mokslo darbuotojas. 

1980–1986 m. LKP Revizijos komisijos narys. Nuo 1980 m. LSSR AT deputatas. Nuo 1986 m. kandidatas į LKP CK narius.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų bei interesų sritys – baudžiamoji teisė ir baudžiamasis procesas, taip pat administracinė teisė. Paskelbė daugiau kaip 70 mokslinių straipsnių. 

Įvairių teisėkūros bei kriminologinių tyrimų bei darbo grupių narys. Nuo 2000 m. kovo 22 d. darbo grupės Baudžiamojo kodekso projektui tobulinti narys.

Bibliografija 
 Baudžiamoji atsakomybė už kyšininkavimą. – Vilnius: Mintis, 1965. – 32 p.
 Lietuvos TSR baudžiamojo kodekso komentaras (su kitais). – Vilnius: Mintis, 1974. – 424 p.
 Tarybinė baudžiamoji teisė: ypatingoji dalis: vadovėlis (su kitais). – Vilnius: Mintis, 1974. – 373 p.
 Lietuvos TSR baudžiamojo proceso kodekso komentaras (su kitais). – Vilnius: Mintis, 1976. – 409 p.
 Atsakomybė už kyšininkavimą: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1986. – 21 p.
 Konstituciniai teismo organizavimo ir veiklos principai: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1987. – 23 p.
 Lietuvos Nepriklausomos Valstybės atstatymo teisiniai aktai. – Vilnius, 1991. – 32 p.
 Lietuvos Respublikos notariato įstatymas. – Vilnius: Lietuvos teisės institutas, 1992. – 15 p.
 Lietuvos Respublikos teisiniai aktai: pilietybė, imigracija, emigracija, užsieniečių teisinė padėtis. – Vilnius: LTI, 1992. – 32 p.
 Lietuvos Respublikos teisiniai aktai. Lietuvos Respublikos teismų įstatymas. – Vilnius: Lietuvos teisės institutas, 1992. – 18 p.
 Žmogaus teisės Lietuvoje (su kitais). – Vilnius: Naujos sistemos, 2005. – 359 p.: diagr. – ISBN 9955-9821-2-8
 Bausmės individualizavimo teisinės problemos: baudžiamojo įstatymo normų ir jų taikymo teismų praktikoje sisteminė analizė / Antanas Dapšys, Jonas Misiūnas, Albertas Čaplinskas. – Vilnius: Petro ofsetas, 2008. – 191 p.: lent. – ISBN 978-9955-815-12-9
 Ją vadino Trakų Karaliene: trisdešimt penkeri Irenos Misiūnienės metai Trakų pilies muziejuje / Bronius Čekanauskas, Jonas Misiūnas. – Vilnius: Gairės, 2009. – 131 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-759-35-5

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs teisininkas

Šaltiniai 

Lietuvos TSR teisingumo viceministrai
Lietuvos TSR teisėjai
Lietuvos teismų pirmininkai
Lietuvos penalistai
Kendzežynas-Kozlė

Kendzežynas-Kozlė () – miestas pietų Lenkijoje, Opolės vaivadijoje. Kendzežyno-Kozlės valsčiaus sostinė. Aukštutinės Silezijos metropoliteno sąjungos dalis.

Istorija 
Miestas suformuotas iš dviejų gyvenviečių: Kendzežyno kaimo, įikurto XIII a.,  ir Kozlės miestelio, įkurto 1281 m. 1975 m. suformuota Kendzežyno-Kozlės valsčius ir jo sostinė tapo Kendzežynas-Kozlė.
Karo metu mieste buvo įkurtos dvi vokiečių stovyklos.

Sportas 
Mostostal-Azoty Kędzierzyn-Koźle , vyrų tinklinio komanda.
Chemik Kędzierzyn-Koźle, futbolo komanda.

Miestai partneriai 
  Grand Šarmontas
  Herikourtas
  Jonava
  Kalušas
  Pršerovas
  Racibužas

Nuorodos 
 Oficiali svetainė (anglų k.)

Lenkijos miestai
NK Odžak 102

NK Odžak 102 – Bosnijos ir Hercegovinos futbolo klubas iš Oždako.

Istorija 
Klubo ištakos siekia ? m.

Ekipa 2020/21 m. žaidė Antroje lygoje (Bosnijos ir Hercegovinos zonoje) ir užėmė pentą vietą.

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 

Odzak
Kazimieras Oleka

Kazimieras Oleka (1880 m. kovo 4 d. Žardeliuose, Barzdų valsčius – 1971 m. gruodžio 13 d. Miunchene, Vokietija) – Lietuvos teisininkas, vidaus reikalų ministras, Pirmojo ir Antrojo Seimų narys, Lietuvos centrinio valstybinio archyvo pirmasis direktorius.

Biografija 
Baigė pradinę mokyklą Pilviškiuose, vėliau mokėsi Marijampolės gimnazijoje, Seinų kunigų seminarijoje, Liepojos gimnazijoje, Tartu universitete. Dar būdamas studentu, 1905 m. dalyvavo Didžiajame Vilniaus Seime, suformavusiame Lietuvos reikalavimą turėti autonomiją Rusijos imperijos sudėtyje. 1907 m. baigęs Maskvos universiteto Teisės fakultetą, dirbo Kauno apygardos teisme teismo nariu ir dėstė lotynų kalbą „Saulės“ progimnazijoje. Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Maskvą.

1918 m. grįžo į Lietuvą ir tų pačių metų pabaigoje išrinktas į Kauno miesto tarybą.  Jo iniciatyva centrinė laikinosios sostinės gatvė vietoj Kaiser-Wilhelm-Strasse pavadinta Laisvės alėja. 1919–1921 m. dirbo Kauno teismo taikos teisėju ir vyresniuoju notaru. 1921 m. paskirtas Centralinio valstybės archyvo pirmuoju direktoriumi.

Du kartus (1922 m. vasario 2 d. – 1923 m. vasario 23 d. ir 1923 m. vasario 23 d. – 1923 m. birželio 29 d.) Ernesto Galvanausko vadovaujamose vyriausybėse buvo vidaus reikalų ministras. Krikščionių demokratų partijos narys, išrinktas atstovu į Pirmąjį ir Antrąjį Seimus. 

1923–1926 m. Žemės ūkio ministerijos juriskonsultas, tuo pat metu dirbo advokatūroje. Kauno „Paramos“ kooperatyvo valdybos pirmininkas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur ir mirė. Jo asmeninis archyvas saugomas Vokietijos Lietuvių kultūros archyve Hiutenfelde.

Literatūra 
 Pirmasis Centralinio valstybės archyvo direktorius Kazimieras Oleka (1882–1971) (parengė Kazimieras Tamašauskas). – Lietuvos archyvai, 1996 m., Nr. 7.

Šaltiniai 

Lietuvos vidaus reikalų ministrai
Lietuvos viešojo administravimo teisininkai‎
Lietuvos archyvininkai
Seimo atstovai
Genadijus Voronovas

Genadijus Voronovas (, g. 1910 m. rugpjūčio 10 d. Tverės srityje – 1994 m. balandžio 1 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

1936 m. baigė Tomsko S. Kirovo vardo industrinio instituto kalnakasybos fakulteto elektromechanikos skyrių ir netrukus tapo partiniu funkcionieriumi: 1937–1938 m. dirbo VKP(b) Tomsko m. Kirovo rajono komiteto kultūros ir švietimo skyriaus vedėjo pavaduotoju, Prokopjevo miesto komiteto propagandos ir agitacijos skyriaus vedėju, miesto komiteto sekretoriumi, nuo 1939 m. – Čitos srities komiteto sekretoriumi, antruoju sekretoriumi. 1948–1950 m. – VKP(b) Čitos miesto komiteto pirmasis sekretorius, o 1950–1955 m. – Čitos srities komiteto pirmasis sekretorius.

1955–1957 m. dirbo TSRS Žemės ūkio ministro pavaduotoju. 1957–1961 m. – TSKP Orenburgo srities komiteto pirmasis sekretorius. 1961–1962 m. – TSKP CK Rusijos Federacijos biuro pirmininko pavaduotojas. 1962–1971 buvo Rusijos TSFR Ministrų Tarybos pirmininku. 1971–1973 m. – TSRS liaudies kontrolės komiteto pirmininkas.

TSRS Aukščiausiosios Tarybos 3–8 šaukimų deputatas. 1952–1976 m. – TSKP CK narys, 1961–1973 m. – TSKP CK Politinio biuro narys.

Nuorodos 
 http://www.hrono.info/biograf/voronov_gi.html – biografija (rusų klb.);
 https://archive.is/20120710160736/moscow-tombs.narod.ru/1994/voronov_gi.htm – antkapinis paminklas Maskvos Kuncevo kapinėse;
 http://soran1957.ru/?p=auto&id=w20071113_9_14167&ch=vitem&stack=push.

TSRS politikai
Kofi Kingston

Kofi Sarkodie-Mensah (labiau žinomas ringo pseudonimu Kofi Kingston g. 1981 m. rugpjūčio 14 d. Ganoje) – WWE boksininkas.

Nors gimė Ganoje, tačiau laikomas pirmuoju jamaikiečiu WWE. Yra buvęs WWE tarpžemyniniu čempionu (nugalėjęs Krisą Džeriko) bei pasaulio komandinių čempionu (su CM Punk). Dar vienas Kofi Kingstono titulas – po pergalės prieš MVP iškovotas JAV čempiono titulas. ECW lygoje dalyvavo 2007–2008, o nuo 2008 yra vienas iš RAW lygos kovotojų.

2014 liepos 21 jis debiutavo kaip vinas iš 3 Naujos Dienos narių.

2010-04-26 Kofis Kingstonas prisidejo prie smackdown lygos

WWE asmenybės
Nuritdinas Muchitdinovas

Nuritdinas Muchitdinovas (, g. 1917 m. lapkričio 19 d. Taškente, Uzbekija – 2008 m. rugpjūčio 27 d.) – TSRS partinis ir valstybės veikėjas, buvęs Uzbekijos KP vadovas, TSKP CK Politinio biuro narys.

1938 m. baigė Sąjunginį kooperacijos institutą, dėstė Buharos srities koopsąjungos mokomajame kombinate. 1939–1946 m. tarnavo Tarybinėje armijoje.

Nuo 1946 m. – parinis funkcionierius Uzbekijos KP CK aparate, Namangano miesto komiteto sekretorius, nuo 1948 – Namangano srities komiteto pirmasis sekretorius. 1950 m. dirbo Uzbekijos KP CK sekretoriumi, Taškeno srities komiteto pirmuoju sekretoriumi.

1951–1953 m. ir 1954–1955 m. – Uzbekijos TSR Ministrų Tarybos pirmininkas, 1953–1954 m. – Ministrų Tarybos pirmininko pirmasis pavaduotojas.

1955–1957 m. buvo Uzbekijos KP CK pirmasis sekretorius, faktinis respublikos vadovas. 1957–1961 m. – TSKP CK sekretorius. 1959 m. vadovavo TSKP CK komisijai, tyrusiai "nacionalizmo pasireiškimus" Latvijoje (tuomet savo postų neteko daugelis sovietų Latvijos vadovų ir, pasikeitūs vadovybei, Latvijoje spartėjo rusifikacija). Prieštaravo J. Stalino palaikų iškėlimui iš Mauzoliejaus.

N. Muchitdiniovas neteko aukštų postų TSKP XXII suvažiavimo metu, atsisakęs vadovauti komisijai, turėjusiai narinėti konfliktus tarp Tadžikijos KP vadovybėje esančių skirtingų etninių grupių.
Nuo 1961 m. – TSRS Koopsąjungos centrinės valdybos pirmininko pavaduotojas, 1966–1968 m. buvo TSRS Ministrų Tarybos valstybinio kultūrinių ryšių su užsienio valstybėmis komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas.

1968–1977 dirbo TSRS ambasadoriumi Sirijoje, turėjo nepaprastojo ir įgaliotojo pasiuntinio rangą.
1977–1987 m. buvo TSRS pramonės ir prekybos rūmų prezidiumo pirmininko pavaduotoju.

TSKP CK narys 1952–1966 m., TSKP CK Politinio biuro narys 1957–1961 m. TSRS Aukščiausiosios Tarybos 3-5 šaukimų deputatas.

TSRS politikai
Virvės traukimas

Virvės traukimas – komandinis sportas, kurio metu dvi komandos varžosi traukdamos virvę. 1900 m. - 1920 m. buvo olimpinė sporto šaka.

Kilmė 

Virvės traukimas kildinamas iš senovės civilizacijų ritualinių ar religinių varžybų. Tai įrodančių šaltinių randame įvairiose pasaulio šalyse: Egipte, Indijoje, Mianmare, Naujojoje Gvinėjoje ir kitose. Seniausias šaltinis apie virvės traukimą yra rastas Orisoje, Indijoje. Tai XII a. sukurtas paveikslas ant akmens reljefo, kuriame vaizduojamas virvės traukimas tarp asurų ir demonų.

1500 m. - 1600 m. laikotarpiu prasidėjo pirmieji oficialūs turnyrai Prancūzijoje.

Taisyklės 
Dvi komandos iš aštuonių dalyvių, kurių bendras svoris neturi viršyti nustatytos klasės normos, laiko virvę. Komandos nariai vienas nuo kito nutolę per 10 centimetrų. Virvės viduryje yra speciali žymė. Žaidimo pradžioje žymė turi būti nutolusi vienodai nuo abiejų komandų. Varžybas laimi ta komanda, kuri į savo pusę nutempia priešininkų komandą.

Oficialus sportas 
Virvės traukimas buvo įtrauktas į olimpinę programą 1900 m., bet 1920 m. pašalintas. Po pašalinimo iš Olimpinių žaidynių, virvės traukimas tapo oficialia Pasaulio žaidynių sporto šaka. Kas dveji metai vyksta pasaulio virvės traukimo čempionatas.

Nuorodos 

 Virvės traukimo asociacija
Girnos

Girnos – įrengimas, skirtas malti grūdams. Sudaro du akmenys, tarp kurių patekę grūdai trinami, kol virsta miltais.

Lietuvoje nuo neolito laikų naudotos trinamosios girnos – jas sudarė akmuo su įdubimu, į kurį būdavo pilami grūdai ir mažesnis akmuo, su kuriuo būdavo trinama. Tokių girnų randama nuo I tūkstantmečio pr. m. e. iki I tūkstantmečio pr. m. e. laikotarpio radiniuose. Nuo X a. pradėtos naudoti sukamosios girnos – du skritulio formos akmenys tarpusavyje sujungti vertikalia ašimi, aplink kurią būdavo sukamas viršutinis akmuo. Viduryje buvo 4–6 cm skersmens skylė grūdams pilti. Akmenys grublėtai aptašyti, viršutinis šiek tiek įgaubtas, o apatinis – išgaubtas. Senovinės sukamosios girnos būdavo įrengiamos 50–65 cm pločio, 110–160 cm ilgio lovyje. Naudotos iki XIV a. Jų randama piliakalniuose, senovinių gyvenviečių liekanose. Su laiku girnos buvo tobulinamos, nuo XIX a. įrengiamos medinėse dežėse, sukamos ilga lazda (miliniu), tarpas tarp girnapusių, nuo kurio priklausė malimo stambumas, buvo reguliuojamas bruzgūliuku su virvute arba pleištu.

Girnos buvo laikomos priemenėje, prikaitėje arba svirne. Taip pat būdavo arklinių girnų, pritaisomų prie maniežo. Rankinių girnų poreikis sumažėjo dėl malūnų, kuriuose girnos buvo sukamos mechanizuotai, vėjo ar vandens pagalba. Ilgiausiai rankinės girnos naudotos iki XX a. vidurio rytų Lietuvoje.

Lietuvoje veikia Pasvalio girnų muziejus.

Šaltiniai 

Inžinerija
Malūnai
Teksaso respublika

Teksaso respublika (, ) – nepriklausoma valstybė Šiaurės Amerikoje tarp Jungtinių Amerikos Valstijų ir Meksikos, kuri egzistavo nuo 1836 iki 1846 m. Teksaso respublikos nesutarimai su Meksika dėl pietinių ir vakarinių sienų sukėlė Amerikos–Meksikos karą, po kurio ji buvo aneksuota Jungtinių Valstijų. 

JAV istorinės valstybės
Šiaudinė skrybėlė

Šiaudinė skrybėlė – lengvas vasarinis galvos apdangalas, nupintas iš suplokštintų javų šiaudų.

Visoje Lietuvos teritorijoje nuo seno paplitęs plačiomis atbrailomis vyrams skirtas dangalas dažniausiai buvo pinamas iš kviečių ar (žymiai rečiau) rugių šiaudų, retkarčiais iš meldų ar kadagio šaknų. Skrybėlė su 10 – 20 cm pločio atbrailomis turėdavo apsaugoti galvą ir kaklą nuo tiesioginių saulės spindulių per vasaros darbymetį ar meškeriojimą, dabitos mėgdavo ją puošdavo gėle ar apjuosdavo medžiagine juostele. Nebuvo itin vertinama, nes pasilenkus krisdavo nuo galvos, o ir šventadieniais buvo vengiama ja puoštis dėl medžiagos pigumo. Nupinti šiaudinę skrybėlę mokėjo kiekvienas, bet dažniausiai tai darydavo piemenys ar daugiau laisvo laiko turintys senuoliai. Tik retais atvejais skrybėlė buvo perkama pas piniką. Šiais laikais dėl originalios formos ir spalvos populiari tarp saviveiklininkų, jai yra skirtas liaudies šokis „Kepurinė“. Buvo populiari Lietuvoje ir į pietryčiu nuo jos, o Latvijoje ir Estijoje – žymiai mažiau.

Madą aukštiems pareigūnams nešioti šiaudinę skrybėlę įvedė buvęs Tarybų Sąjungos vadovas Nikita Chruščiovas, atnešęs ją iš Ukrainos žemės ūkio, kur ilgą laiką dirbo. Tarybinė pramonė gana greitai įsisavino panašių skrybėlių iš lengvos perforuotos ir stangrios medžiagos gamybą, todėl partiniai funkcionėriai suskubo jas nešioti. Pašalinus N. Chruščiovą iš valdžios, išblėso ir poreikis tokioms skrybėlėms.

Prieš Pirmąjį pasaulinį karą Europoje tarp vyrų buvo paplitusi mada nešioti tiesiomis siauromis atbrailomis apvalią florentinietišką šiaudinę skrybėlę, vadinamą kanotjė (iš ) arba matelotė (iš ), dėl populiarumo tarp jūreivių pravardžiuojamą laiveliu (iš ) ar dėl keistokos formos – apvaliu pjūklu (iš ). Vien tik Vokietijos pietuose, Lindenbergo miestelyje, 1913 m. tokių skrybelių buvo pagaminta apie 8 milijonus vienetų. .

Išnašos 

Skrybėlės
Fernando de Noronija

Fernando de Noronija () – vulkaninės kilmės salynas Atlanto vandenyne, 350 km nuo šiaurės rytinės Brazilijos pakrantės. Priklauso Brazilijos valstijai Pernambukui.

Salyną sudaro 21 sala, taip pat daug mažų salelių ir uolų. Plotas 19,8 km², iš jų 18 km² sudaro Didžioji Fernando de Noronijos sala. Joje yra ir aukščiausia salyno vieta – 756 m. Kitos didesnės salos – Rata, Mejas, Sela Gineta, Rasa. Klimatas tropinis. Lietingasis laikotarpis trunka nuo sausio iki rugpjūčio, sausasis – nuo rugpjūčio iki sausio. Salas dengia pievos, laukiniai vynuogynai, krūmynai. Miškai iškirsti XIX a. kuomet ten buvo kalinių trėmimo vieta, kad šie nepasigamintų plaustų. Aplinkiniuose vandenyse gausu delfinų, jūrinių vėžlių, salose gyvena endeminės paukščių rūšys.

2009 m. Fernando de Noronijoje gyveno 3,0 tūkst. gyventojų. Nuolat gyvenama tik pagrindinė sala. Svarbiausia gyvenvietė – Vila dos Remediosas. Vystomas turizmas, salos mėgiamos serfingo, povandeninio nardymo entuziastų.

Tikslus salų atradėjas nėra žinomas, manoma, kad jas 1501–1502 m. galėjęs atrasti portugalų keliautojas Fernão de Noronha, nors į atradėjus pretenduoja ir Gaspar de Lemos. Pirmasis salas aprašė Amerigas Vespučis (1503 m.). Salos ilgą laiką neturėjo pastovaus valdovo – jas buvo užėmusi Anglija, Prancūzija, Nyderlandai, kol 1737 m. savo valdžią įtvirtino Portugalija. 1770 m. įkurta pirmoji nuolat gyvenama gyvenvietė – Vila dos Remediosas. Nuo XVIII a. tapo kalinių trėmimo vieta. 1822 m. salų priklausomybė perėjo Brazilijai. 1988 m. 70 % salyno paskelbta nacionaliniu parku, o 2001 m. Fernando de Noronija drauge su Rokos atolu įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Brazilijos salos
Salynai
Egipto vyrų krepšinio rinktinė

Egipto vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Egipto valstybę (išskyrus 1958 m.- 1971 m. laikotarpį, kuomet Egiptas įėjo į Jungtinės Arabų Respublikos sudėtį).

Medaliai 
 V Europos krepšinio čempionatas, 1947 m. –  bronzos medalis
 VI Europos krepšinio čempionatas, 1949 m. –  aukso medalis
 VI Afrikos krepšinio čempionatas, 1972 m. –  sidabro medalis
 VIII Afrikos krepšinio čempionatas, 1975 m. –  aukso medalis
 IX Afrikos krepšinio čempionatas, 1978 m. –  bronzos medalis
 XI Afrikos krepšinio čempionatas, 1981 m. –  sidabro medalis
 XII Afrikos krepšinio čempionatas, 1983 m. –  aukso medalis
 XIII Afrikos krepšinio čempionatas, 1985 m. –  bronzos medalis
 XIV Afrikos krepšinio čempionatas, 1987 m. –  sidabro medalis
 XV Afrikos krepšinio čempionatas, 1989 m. –  sidabro medalis
 XVI Afrikos krepšinio čempionatas, 1992 m. –  bronzos medalis
 XVII Afrikos krepšinio čempionatas, 1993 m. –  sidabro medalis
 XX Afrikos krepšinio čempionatas, 1999 m. –  bronzos medalis
 XXI Afrikos krepšinio čempionatas, 2001 m. –  bronzos medalis
 XXII Afrikos krepšinio čempionatas, 2003 m. –  bronzos medalis

Pasiekimai Europos krepšinio čempionatuose

Pasiekimai Afrikos krepšinio čempionatuose

Pasiekimai pasaulio krepšinio čempionatuose

Pasiekimai olimpinėse žaidynėse 

Vyrų krepšinio rinktinės
Egipto sporto rinktinės
Havajų respublika

Havajų respublika – formalus Havajų valdžios pavadinimas nuo 1894 metų iki 1898 metų, kai šalyje vyravo respublikinis valdymas. Respublikinis valdymas Havajuose buvo tarp dviejų įvykių: laikinosios Havajų vyriausybės įgaliojimų pabaigos 1894 metų liepos 4 dieną ir Naujųjų žemių rezoliucijos priėmimo JAV kongrese 1898 metų liepos 7 dieną, kai respublika buvo prijungta prie JAV ir tapo Havajų valstija. 

Havajų istorija
JAV kolonijinė imperija
Polinezijos istorinės valstybės
Nikolajus Tagancevas

Nikolajus Stepanovičius Tagancevas (; g. 1843 m. vasario 19 d. Penza – 1923 m. kovo 22 d. Petrograde, Rusija) – rusų teisininkas, teisėtyrininkas penalistas, 1903 m. Rusijos baudžiamojo statuto kūrėjas, valstybės veikėjas.

Biografija 
1859 m. baigė Penzos berniukų gimnaziją, 1862 m. Peterburgo universiteto Teisės fakultete – teisės studijas. Jis buvo paliktas Baudžiamosios teisės katedroje (dėstyti teisę). Nuo 1867 iki 1882 metų dėstė Peterburgo universitete, Aleksandro licėjuje. 1867 m. apgynė savo magistro disertaciją „Dėl nusikaltimų pakartotinumo"; 1870 m. – daktaro disertaciją „Apie nusikaltimus gyvybei Rusijos teisėje", baudžiamosios teisės daktaras.

Nuo 1906 m. Rusijos imperijos valstybės tarybos narys.

Buvo vedęs; žmona Zinaida Kadjan (1850–1882), po jos mirties – jaunesnioji jos sesuo Jevgenija Kadjan. Vaikai iš pirmos santuokos – Nadežda (1871–1942), Nikolajus (1873–1946); iš antros santuokos – Zinaida (1884–1946) ir Vladimiras (1889–1921).

Darbai 
Straipsniai leidiniuose «Журнал Министерства юстиции» и «Судебный Вестник»:
 «О новейшей литературе в Германии по вопросу о суде присяжных»
 разбор сочинений Бонневилля по уголовному праву
 «О жизни и сочинениях Миттермайера»
 «О вознаграждении за вред и убытки, причиняемые преступлением»
 «О гражданском истце»
 kiti.

Kiti darbai:
 Nepilnamečių nusikaltėlių atsakomybės tyrimas Rusijos teisėje // «Исследование об ответственности малолетних преступников по русскому праву» (Санкт-Петербург, 1871).
 Rusijos baudžiamosios teisės kursas // «Курс русского уголовного права» (3 т., Санкт-Петербург, 1874–1880)
 Rusijos baudžiamosios teisės lekcijos. Bendroji dalis // «Лекции по русскому уголовному праву. Часть общая» (вып. I–IV, Санкт-Петербург, 1887–1892; то же, Санкт-Петербург, 1895), II dalis, 1902.

Nuorodos 
 Tagancevai 

Rusijos teisės mokslininkai
Penalistai
Faras

Faras – miestas Portugalijos pietuose, prie Atlanto vandenyno, Algarvės regiono ir apskrities centras. Svarbus pietų Portugalijos transporto mazgas – veikia didžiausias regione Faro oro uostas, prekybos, žvejybos ir keltų uostas, geležinkelio stotis. Išplėtota maisto pramonė, kamščių gamyba. Turizmo centras. Algarvės universitetas. Senamiestyje išlikusi gotikos katedra, pilis, Švč. Dievo Motinos seminarija, barokinė Šv. Pranciškaus bažnyčia.

Istorija 
Senovės Romos laikais dabartinėje Faro miesto vietoje buvo įkurta Osonoba gyvenvietė. Nuo VIII a. Faro miestą valdė maurai. Rekonkistos metu, 1249 m. Farą iš maurų atkariavo Portugalija. 1596 m. Farą apiplėšė anglai. 1755 m. mažiau nei likęs Algarvės regionas, nukentėjo per žemės drebėjimą ir cunamį. Nuo tų metų tapo regiono centru.

Miestų partnerystė

Sportas 
Faro Algarvės stadione 2004 m. vyko XII Europos futbolo čempionato varžybos.
 SC Farense (futbolas)

Šaltiniai

Galerija

Nuorodos 
Faro turistinis žemėlapis

Portugalijos miestai
Portugalijos kurortai
Gerontokratija

Gerontokratija ( (kilm. gerontos) 'senis' + kratos 'valdžia') – senų žmonių valdžia pirmykščių žmonių bendruomenėje. Kaip manoma, jie sudarydavo giminės ir genties tarybą. Iš pradžių daugumoje senovės graikų miestų, o Kretoje ir Spartoje iki IV a. pr. m. e., buvo ne tik karalius, bet ir 28 senių, vyresnių nei 60 m., taryba. 

Terminą gerontokratija XX a. pradžioje įvedė etnografas U. Riversomas. Pagal jo teoriją, gerontokratija buvo būdinga Australijos aborigenams ir kai kuriems Okeanijos gyventojams, kurie kai kurių gerontokratijos elementų išlaikė iki XX a.

Sąvoka gerontokratija taip pat vartojama ironiškame kontekste, norint parodyti, kad valstybę valdo senyvo amžiaus žmonės, kurie nebūtinai yra labiausiai tam tinkami.

Šaltiniai 

Oligarchija
Lindsay Lohan

Lindsay Dee Lohan (g. 1986 m. liepos 2 d.) – JAV aktorė, dainininkė, modelis ir drabužių dizainerė. Karjerą pradėjo kaip vaikų madų modelis. Nuo 10 metų pradėjo vaidinti kine.

Laimėjo tris MTV kino apdovanojimus.

Filmografija

Filmai

Televizija

Diskografija

Albumai

Singlai

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

JAV aktoriai
JAV dainininkai
Zenonas Namavičius

Zenonas Namavičius (1943 m. gegužės 15 d. Eimuliškyje, Panevėžio rajonas - 2019 m. spalio 23 d. Vilniuje) – teisininkas, teisėtyrininkas, teisės istorikas, buvęs diplomatas, ambasadorius, LR Konstitucinio Teismo teisėjas.

Biografija 
1959–1961 m. Panevėžio melioracinės statybos tresto darbininkas. 1961–1962 m. Panevėžio gamyklos „Lietkabelis“ darbininkas.  1967 m. VU Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1967–1993 m. dirbo VU TF Valstybės ir teisės teorijos ir istorijos katedroje. 1970–1973 m. baigė aspirantūrą Maskvos M. Lomonosovo universiteto Teisės fakultete. 1973 m. apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją „Joachimo Lelevelio politinė teorija“, teisės mokslų kandidatas.  1974–1984 m. VU Teisės fakulteto prodekanas. 1975–1976 m. stažavosi Vienos universitete. 1984–1990 m. VU Teisės fakulteto docentas, 1990–1991 m. dekanas, 1991–1993 m. VU prorektorius. 1989–1992 m. Lietuvos teisininkų draugijos pirmininkas.

1993–1999 m. LR nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Vokietijoje.  2000–2002 m. LR ambasadorius Rusijos Federacijoje, 2001–2002 m. ir Armėnijos respublikoje.  2002–2011 m. LR Konstitucinio Teismo teisėjas.  Buvo LR Konstitucijos projekto rengimo grupės narys, VU TF Teisės teorijos ir istorijos katedros docentas; dėstyti dalykai – Politinių ir teisinių teorijų istorija (vientisųjų teisės studijų programoje); Teisės filosofija ir teisinės minties istorija (teisės doktorantūroje).

Buvo vedęs, žmona Nijolė Namavičienė - M. K. Čiurlionio menų mokyklos mokytoja pianistė. Sūnus Justas Namavičius, teisininkas, Bonos universiteto Teisės ir valstybės mokslų fakulteto Baudžiamosios ir baudžiamojo proceso teisės katedros mokslo darbuotojas, teisės doktorantas; Andrius Namavičius (g. 1968 m.), diplomatas, ambasadorius.

Bibliografija 
 Liaudies draugovininkui apie teisę / Kęstutis Lapinskas, Zenonas Namavičius, Vladas Pavilonis. – Vilnius: Mintis, 1979. – 239 p.
 Šiuolaikinių buržuazinių politinių teorijų kritinė apžvalga: mokymo priemonė speckursui. – Vilnius, 1987. – 47 p.
 Valstybės ir teisės teorija: mokymo priemonė. – Vilnius: Mintis, 1989. – 153 p. – ISBN 5-417-00192-9
 Лелевель. – Москва: Юридическая литература, 1991. – 112 с.: ил. – ISBN 5-7260-0328-4

Bibliografija 
 2003 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius

Šaltiniai 

|-

|-

|-

LR Konstitucinio Teismo teisėjai
Lietuvos teisės istorikai
Lietuvos ambasadoriai Vokietijoje
Lietuvos ambasadoriai Rusijoje
Lietuvos ambasadoriai Armėnijoje
VU Teisės fakulteto dekanai
VU prorektoriai
Vienybės medis

Vienybės medis – akmens skulptūra, atidengta 2009 m. liepos 7 d. Vilniaus Vingio parke, minint Lietuvos vardo tūkstančio metų jubiliejų.  Skulptūros autoriai – skulptorius Tadas Gutauskas ir architektas Rolandas Palekas.

Išvaizda 
Pagrindinis iš akmens iškaltos skulptūros motyvas – 9 metrai aukščio verpstė. Monumento centre – saulę primenančiame apskritime – šimto iškiliausių Lietuvos asmenybių pavardės:

Šaltiniai 

Lietuvos istorija (po 1990 m.)
Lietuvos skulptūros
Vilniaus paminklai
Žemosios Panemunės piliakalnis

Žemosios Panemunės piliakalnis – piliakalnis Šakių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Žemosios Panemunės miestelio (Kriūkų seniūnija).

Piliakalnis 

Piliakalnis yra ant kairiojo Nemuno kranto aukštumos kyšulio. Iš šiaurės supa Nemuno slėnis, kuriuo greta piliakalnio praeina Zapyškio–Kriūkų kelias, o iš vakarų ir pietų plyti gili dauba. Aikštelė keturkampė, pailga rytų–vakarų kryptimi, 49x18 m dydžio. Jos rytų gale supiltas 3,5 m aukščio, 21 m pločio pylimas, kurio išorinis 5 m aukščio šlaitas leidžiasi į 4 m pločio, 1 m gylio griovį. Žemės pylimui imtos iš 20 m pločio įdubos priešais pylimą. Vakariniame piliakalnio šlaite, 4 m žemiau aikštelės yra trikampė 10 m ilgio, 10 m pločio terasa. Piliakalnio šlaitai statūs, 25–30 m aukščio. Šiaurinis šlaitas, aikštelė ir pylimas beveik visiškai iškirsti, kita apaugę lapuočiais.

Į pietryčius nuo piliakalnio, 7 ha plote yra papėdės gyvenvietė (tyrinėta 1997 m.), kurioje rasta graikiška Romos imperatoriaus Marko Aurelijaus moneta, pasaginių segių ir jų dalių, apyrankės ir antkaklės fragmentai, susilydžiusio žalvario fragmentų, grublėtos ir lygios keramikos.

Piliakalnis datuojamas I tūkst. – II tūkst. pradžia.

Į piliakalnio viršūnę nuo Zapyškio–Kriūkų kelio veda mediniai laiptai. Aikštelėje įrengta nedidelė poilsiavietė, iš jos atsiveria puikus vaizdas į Nemuno slėnį. 2015 m. atlikti piliakalnio tvarkymo darbai: įrengti nauji tvirti ąžuoliniai laiptai su turėklais, smulkia skaldele išpilti takai, pastatyti ąžuoliniai suolai, įrengti ąžuoliniai terasiniai laiptai, vedantys į piliakalnio gynybinį griovį bei pylimą.

Literatūra 
 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p. 173
 Eugenijus Ivanauskas. 1998. Kapinynų ir gyvenviečių žvalgomieji tyrinėjimai Vidurio ir Rytų Lietuvoje // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1996 ir 1997 metais, p. 454.
 Aleksander Połujanski. Wędrówka po gubernii augustowskie w celu naukowym odbite. Warszawa. 1989 , p. 398;
 Antanas Makarevičius. Vilkijos apylinkės archeologiniai paminklai // Lietuva. 1925. Nr. 42.
 Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p. 154–155.
 Žemosios Panemunės piliakalnis tapo patrauklia turistams vieta

Šaltiniai 

Piliakalniai Šakių rajone
Karklės kapinės

Karklės kapinės – įkurtos ir tebeveikiančios kapinės Karklės kaime, kopose prie Baltijos jūros (vienintelės kapinės ant jūros kranto Lietuvoje). Kapinėse buvo laidojami skenduoliai, vėliau Karklininkų (dabar Karklė) gyventojai. Įtrauktos į Kultūros vertybių registrą (unikalus kodas ).

Kapinėse yra apie 200 kapų, išlikę palaidojimai nuo XIX a. Antkapiai akmeniniai, geležiniai ir mediniai. Senųjų medinių kryžių ar krikštų beveik nebėra, dalis nurinkta ir sukrauta prie kapinių tvoros. Užrašai neįskaitomi arba įskaitomi sunkiai. XX a. pr. kapinės vadintos Liepų kapinėmis, iš to laikmečio išlikę mediniai bei akmeniniai antkapiai su epitafijomis vokiečių kalba. Palaidotųjų pavardės būdingos pajūrio gyvenviečių lietuvninkams: Plennis, Tydekas, Mykolait, Gibbisch, Lumplesch, Macpreits, Lenart, Bastions, Zwikis. Kapai orientuoti į vakarus, rytų-vakarų kryptimi. Šiuolaikiniai palaidojimai neypatingi.

Kapinėse palaidotas poetas avangardistas, buriuotojas Salys Šemerys.

Literatūra 
 Bernardas Aleknavičius. Žvejų kaimelio kronika. Klaipėda, 2010 m.

Šaltiniai 

Lietuvos etnografinės kapinės
Klaipėdos rajono paveldas
Ledynmetis 3

Ledynmetis 3 () – 2009 m. JAV kompiuterinės animacijos filmas. Filmo Ledynmetis ir Ledynmetis: Eros pabaiga tęsinys. Filmą sukūrė „Blue Sky Studios“. Režisavo Carlos Saldanha ir Mike Thurmeier, scenarijaus autorius Michael Berg, Peter Ackerman, ir Yoni Brenner, muzika kūrė John Powell.

Įgarsintojai 
Personažo vardas, personažas – įgarsintojas
 Scratas, voverė-žiurkė – Chris Wedge
 Krašas, oposumas – Seann William Scott
 Manfredas, mamutas – Ray Romano
 Sidas, tinginys – John Leguizamo
 Diego, smilodonas – Denis Leary
 Elė, mamutė – Queen Latifah
 Edis, oposumas – Josh Peck

Kompiuterinis žaidimas 
Kompiuterinį žaidimą Ice Age: Dawn of the Dinosaurs Activision išleido Xbox 360, Wii, PlayStation 3, PlayStation 2, Microsoft Windows (išleista kaip demo) ir Nintendo DS konsolėms. Paskelbta, kad žaidimas išleistas 2009 m. birželio 30 d.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

2009 filmai
20th Century Fox filmai
Kompiuterinės animacijos filmai
Komedijos
Anatolijs Gorbunovs

Anatolijus Gorbunovas (, g. 1942 m. vasario 10 d. Pilda, Ludzos rajonas, Latvija) – Latvijos politikas.

Biografija 

Nuo 1974 iki 1988 m. jis užėmė aukštas pareigas komunistų partijoje – buvo Latvijos TSR komunistų partijos Centrinio komiteto sekretorius.

Skirtingai negu dauguma komunistų partijos narių Anatolijs Gorbunovs pasisakė už Latvijos nepriklausomybę. Nuo 1988 iki 1990 m. jis užėmė aukščiausias pareigas Latvijos TSR. Nuo 1990 iki 1995 m. Anatolijs Gorbunovs užėmė Latvijos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos pirmininko postą. Per jo valdymo periodą 1991 m. buvo atkurta Latvijos nepriklausomybė. Kaip parlamento pirmininkas pagal 1922 m. Konstituciją ėjo prezidento pareigas iki 1993 m., kai Guntis Ulmanis buvo išrinktas prezidentu.

1993 m. Gorbunovs prisijungė prie partijos Latvijos kelias ir užėmė Saeima pirmininko postą iki 1995 m. Anatolijs Gorbunovs parlamento nariu buvo iki 2002 m. Nuo 1995 iki 2002 m. jis užėmė Regioninio vystymo ministro, Susisiekimo ministro ir ūkio ministro pareigas.

1995 m. Gorbunovs buvo apdovanotas Trijų žvaigždžių ordinu.

Šaltiniai 

Latvijos prezidentai
Latvijos Seimo pirmininkai
Latvijos susisiekimo ministrai
Žvaigždžiakalnis

Žvaigždžiakalnis – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, Čiulėnų seniūnijoje, 10 km į pietryčius nuo Suginčių, prie Aiseto ežero vakarinio galo. Iš šiaurės riboja Aiseto įlanka – Dumblelis. Kaimą supa miškai. Kaime yra trys sodybos. Gyveno Stakauskų ir Maigių šeimynos. Į Žvaigždžiakalnį veda kelio  atšaka.

Žvaigždžiakalnis įeina į Labanoro regioninį parką.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Jungtinių Valstijų Teisių bilis

Jungtinių Amerikos Valstijų Teisių bilis – pirmosios dešimt Jungtinių Amerikos Valstijų konstitucijos pataisų. Pataisų iniciatorius – Džeimsas Medisonas, savo pasiūlymus pateikęs 1789 metais vykusiame pirmajame JAV kongrese. Pagrindinis Teisių bilio šalininkas buvo Tomas Džefersonas. Teisių bilis įsigaliojo 1791 metų gruodžio 15 d., kai jį ratifikavo 3/4 JAV valstijų. Bilyje įtvirtinti proceso, baudžiamosios teisės principai, konstitucinės žmogaus teisės ir laisvės.

Reikšmė 
 
Teisių bilis suteikia teisę kiekvienam piliečiui turėti ginklą, o federalinei valdžiai be tinkamo teismo proceso sprendimo draudžiama atimti iš žmogaus gyvybę, laisvę ar jo nuosavybę. 

Pagal Teisių bilį prieš pradedant teismą dėl sunkių federalinių nusikaltimų, reikalingas didžiosios prisiekusiųjų komisijos sprendimas, o teismo procesas turi būti viešas ir greitas. Sprendimą byloje priima nešališki prisiekusieji iš valstijos ar teisinės apygardos, kurioje įvyko nusikaltimas. Taip pat draudžiama antrąkart teisti žmogų už tą patį nusikaltimą. Be to, Teisių bilyje teigiama, kad teisių išvardijimas Konstitucijoje nereiškia, kad piliečiai neturi kitų teisių. Teisių bilis palieka visas galias, kurios nepaskirstos federalinei valdžiai, JAV gyventojams ir valstijoms.

Teisių bilis suvaidino svarbų vaidmenį JAV teisinėje ir politinėje sistemoje. Šis dokumentas ir toliau išlieka fundamentaliu laisvių ir tautos kultūros simboliu. Viena iš keturiolikos Teisių bilio originalo kopijų yra viešai demonstruojama Nacionalinės archyvų ir įrašų administracijos pastate Vašingtone.

Nuorodos 
 Tekstas (taip pat žr. Bill of Rights (su preambule) 

Žmogaus teisės JAV
JAV teisės istorija
JAV Konstitucija
Glynas

Glynas – ežeras pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, 6,5 km į rytus nuo Merkinės, 2 km į vakarus nuo Mardasavo, Dainavos girios apsuptyje (Mardasavo miškas). Įeina į Dzūkijos nacionalinį parką (Glyno kraštovaizdžio draustinį). Ištįsęs šiaurės rytų-pietvakarių kryptimi 0,9 km, plotis siekia iki 0,25 km. Altitudė 104,3 m. Kranto linija lygi, jos ilgis 2,2 km. Krantai aukštoki, ištisai apaugę mišku. Iš pietų prieina Glyno pelkė. Šiaurės rytuose išteka Merkio intakas M-2 upelis. Pietinėje ir šiaurinėje pakrantėse yra įrengtos stovyklavietės.

Glyno pakrantėse rasta daug paleolito ir mezolito laikotarpio gyvenviečių radinių. Glyno pelkėje esančioje kopoje rasti vieni seniausių Lietuvoje madleninio tipo titnaginiai strėlių antgaliai.

Ežerėvardis Glýnas kildinamas nuo žodžių glinti („tepti, terlioti“), gleinus („ištižęs, lipus, slidus“).

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Krantinis gluosnis

Krantinis gluosnis (Salix triandra) – gluosninių (Salicaceae) šeimos medis arba krūmas.

Užauga iki 10 m aukščio, daugiašakis, laja netaisyklinga. Iš kelmo leidžia daug tvirtų ūglių (per metus jie užauga iki 2 m). Lapai pailgi, 4–11 cm ilgio ir 2 cm pločio. 

Žirginiai išauga lapams skleidžiantis. Moteriškieji žirginiai 2–4 cm ilgio, vyriškieji – 2,5–8 cm ilgio.

Krantinis gluosnis Lietuvoje dažnas. Auga užliejamose pievose, paupiuose, pelkėtų pievų pakraščiuose, ežerų pakrantėse.

Šaltiniai 

Gluosniniai
Medžiai ir krūmai
Pelkinis karklas

Pelkinis karklas arba pelkinis gluosnis (Salix rosmarinifolia) – gluosninių (Salicaceae) šeimos krūmas.

Aukštis 0,2–1 m. Ūgliai rusvi.

Lietuvoje dažnas. Auga drėgnose pievose, šlapiuose miškuose, durpynuose, taip pat pasitaiko ir smėlynuose.

Šaltiniai 

Gluosniniai
Medžiai ir krūmai
Trapėnai

Trapėnai (arba Nemanskojė; , nuo 1938 m. liepos 16 d. Trappen, Böttchershof, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ) – miestelis Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, Nemuno kairiajame krante (kitame krante – Viešvilė), nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės gyvenvietė.

Istorija 
Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės.  1384 m. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai mini senovės prūsų Nadruvos žemės Žemgalių gyvenvietę (Szemgallen). Lietuvos departamento raštuose jau minimi Trapėnai. 1904–1905 m. pastatytas uostelis, nuo 1925 m. pradėjo kursuoti autobusai maršrutu Tilžė – Ragainė – Šilėnai. 1922 m. įsteigta muitinė Trapėnuose (12-15 darbuotojų) ir Naujuosiuose Liubėnuose (8-10 pareigūnų). Trapėnai turėjo savarankišką policijos nuovadą (Landjägerei) su dviem pareigūnams. Trapėnai buvo viena iš pirmųjų bendruomenių, kurioje 1776 m. rugpjūčio 1 d. buvo įvestas privalomasis mokymas, mokykloje buvo mokoma ketverius metus. Mokyklos palėpėje 1993 m. įkurtas miestelio muziejus.

1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Pilkalnio apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (Пиллькалленский район), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Nemanskojės apylinkės (Неманский cовет) centras.

Iki 1902 m. kaimas priklausė Viešvilės ir Lazdynų parapijoms. Įsteigus savarankišką parapiją iki 1904 m. kaimą aptarnavo Viešvilės kunigas, o 1905–1908 m. pastatyta neogotikinė raudonų plytų Trapėnų bažnyčia. Bažnyčia ir vakarų bokštas dvišlaičiu stogu. 1934 m. pastatytos dvi geležinės krosnys oro šildymui. Bažnyčia turėjo tris varpus. 1944–1945 m. bažnyčią nugriovė Raudonoji armija, jos likučiai buvo pašalinti ir toje pačioje vietoje pastatytas administracinis pastatas.

Gyventojai

Šaltiniai 

6.    Alfonsas Čepauskas, N. Nevčesauskienė, A. Nikžentaitis. Trapėnų kronikos. Grafikos darbų aplankas // Red. J. Misevičius -- UAB Petro ofsetas. Vilnius --2009. Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228. Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.

Nuorodos 
 Неманское
 Wikimapia žemėlapis

Ragainės apskrities gyvenvietės
Purpurinis karklas

Purpurinis karklas (Salix purpurea) – gluosninių (Salicaceae) šeimos krūmas.

Aukštis 1–3 m (retai užauga iki 5 m). Ūgliai nuo purpuriškai rudos ir gelsvai rudos spalvos. Lapai 2–8 cm ilgio, 0,3–1 cm pločio, tamsiai žalia viršutine puse, išsidėstę priešiškai, o ne pražangiai kaip daugumos gluosnių. Žiedai - 1,5-4,5 cm ilgio ryškiai purpriniai žirginiai, žydintys anksti pavasarį. 

Auga drėgnose pievose, pamiškėse. Iš vienmečių ūglių pinami krepšiai, baldai, suvenyrai.

Šaltiniai 

Gluosniniai
Medžiai ir krūmai
Barteliai (Varėna)

Barteliai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Matuizų, Dainavos girioje, Merkio dešiniajame krante, priešais Molius. Už 2 km į rytus yra Pamerkių geležinkelio stotelė. Kaime auga senas Bartelių ąžuolas.

Istorija 

Minimi 1637 m. XX a. tarpukariu ties Barteliais ėjo Lietuvos ir Lenkijos demarkacinė linija.

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Fresniljas

Fresniljas () yra miestas vidurio Meksikoje, Sakateko valstijoje. Mieste gyvena 196,5 tūkst. gyventojų. Fresniljas yra svarbus sidabro gavybos centras.

Istorija 

Fresniljas įkurtas 1554 m.  Fransisko de Ibaros.

Meksikos miestai
FK Pirin Blagoevgrad

Blagojevgrado „Pirin“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Blagojevgrado.

Istorija 

Klubas įkurtas 1922 m. Ilgą laiką tai buvo stipriausia miesto komanda. Tačiau 2005 m. į aukščiausiąją lygą pateko PFK Pirin Blagoevgrad, o prasidėjus naujajam sezonui FK Pirin dėl licencijavimo problemų iš lygos buvo pašalintas, tačiau 2008 m. gruodį prisijungė PFK Pirin klubą ir vėl tapo pagrindine miesto komanda. Tačiau 2011 m. birželį klubas vėl dėl finansinių sunkumų pašalintas iš aukščiausiosios lygos į II lygą ir neteko profesionalų klubo statuso.

Apranga 
 Namuose rungtyniauja žalia balta apranga.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive

Pirin
Universiada

Universiada – pasaulinės akademinio jaunimo sporto žaidynės, kurias organizuoja tarptautinė universitetų sporto federacija (FISU). Vyksta kas dvejus metus. Prasidėjo 1959 m. Turine. Nuo 1981 m. vasaros ir žiemos sportų Universiados rengiamos tais pačiais metais.

Universiados

Lietuvos medaliai 
Lietuva kaip nepriklausoma valstybė iškovojo 57 medalius (24 aukso, 12 sidabro ir 21 bronzos), iš jų 3 (1 sidabro ir 2 bronzos) žiemos universiadoje.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Studentų sportas
PFK Dobrudža Dobrič

Dobričiaus „Dobrudža“ – Bulgarijos futbolo klubas iš Dobričiaus.

Istorija

Pasiekimai

Sezonai

Ankstesni sezonai 

|}

Pastarieji sezonai 

|}

Nuorodos 
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive

Dobrudza
PFK Marica Plovdiv

PFK Marica Plovdiv – Bulgarijos futbolo klubas iš Plovdivo.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 2021 m. Pastaruoju metu rungtyniavo Antroje lygoje.

Pasiekimai 

 s pusfinalis (1987, 1997 m.)

Sezonai

Ankstesni sezonai 

|}

Pastarieji sezonai 

|}

Nuorodos 
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive

Marica Plovdiv
Gotesverderis

Gotesverderis – Kryžiuočių ordino pilis, stovėjusi XIV a. pab. – XV a. pr. Nemuno Virgalės saloje, priešais Nevėžio žiotis. Pastatyta 1369 m. pirmojoje pusėje, tačiau jau tų pačių metų vasarą Kęstučio armija užėmė pilį po 5 savačių apgulties. Netrukus kryžiuočiai pilį atsiėmė, kovodami žuvo 54 lietuvių kariai, 309 buvo paimti į nelaisvę, kiti žuvo liepsnose. 1398–1399 m. ir 1400–1401 m. ji buvo perstatyta ir sustiprinta. 1402 m. lietuviai sunaikino Gotesverderį.

Šaltiniai 

Vokiečių ordino pilys
Išnykusios pilys Lietuvoje