joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jono Biliūno gimtoji sodyba-muziejus

Jono Biliūno gimtoji sodyba-muziejus – sodyba Anykščių rajone, Niūronių kaime, kurioje gyveno rašytojas Jonas Biliūnas. Sodyba yra kultūros paveldo objektas, A. Baranausko ir A. Vienuolio-Žukausko memorialinio muziejaus padalinys. Yra Anykščių regioninio parko teritorijoje. Adresas – K. Trajecko g. 5.

Jono Biliūnas šioje sodyboje 1879 m. ir čia gyveno iki 1891 m., vėliau grįždavo atostogauti.

Sodybos gyvenamasis namas (gryčia) statytas 1879 m., 1905–1906 m. perstatytas. 1932 m. dalis namo iškelta į vienkiemį, vietoj jos pristatyta nauja pietinė dalis. 1954 m. namas restauruotas pagal architekto Simono Ramunio, 1979 m. – pagal Vytauto Gabriūno projektą. Namas medinis, stačiakampio plano, stogas nendrinis, pusvalminis, pamatas su akmenų mūro cokoliu.

Taip pat sodyboje yra rūsys, tvartas, šulinys. Sodyba apjuosta žiogrine tvora, auga vaismedžiai, seni lapuočiai medžiai. Kieme 1989 m. pavasarį atstatytas kryžius (autorius – medžio drožėjas Liudas Tarabilda). Sodybą ir jos prieigas puošia tautodailės drožiniai rašytojo kūrinių temomis: stogastulpis su rašytojo skulptūrine figūra (autorius – medžio drožėjas Stasys Karanauskas, 1976 m.), stogastulpis „Juozapota“ (autorė – medžio drožėja Aleksandra Domarkienė, 1976 m.) ir kt. Seniau sodyboje būta pirties, klaimo, klėties, bet po II pasaulinio karo šie statiniai nugriauti.

Šaltiniai 

Anykščių rajono paveldas
Lietuvos asmenybių muziejai
Jan Friedrich Niszkowski

Janas Frydrichas Niškovskis (, 1774 m. kovo 18 d. Vilnius  – 1816 m. rugsėjo 3 d. Vilnius) – Vilniaus universiteto teorinės chirurgijos profesorius.

Biografija

Janas Frydrichas Niškovskis gimė 1774 m. kovo 18 d. Vilniuje. Baigė Vilniaus universitete medicinos studijas. 

Buvo Jokūbo Briotės geriausias mokinys. Kartu su mokytoju įkūrė Chirurgijos katedrą, iš pradžių turėjusią 6 lovas. Niškovskis atlikdavo operacijas kartu su Jokūbu Briote. Nuo 1797 m. tapo chirurgijos profesoriaus padėjėju, nuo 1799 m. apsigynęs mokslų disertaciją – adjunktu. 

1802-1806 m. tobulinosi Berlyne, Paryžiuje, Romoje. Iš savo stažuočių laikotarpio universitetui pateikė išsamų raportą apie pamatytas ligonines.

Grįžęs į Vilnių universitete skaitė teorinės chirurgijos paskaitas, kaulų ligas, desmurgiją. Pirmasis Lietuvoje ir Lenkijoje ėmė šalinti akmenis iš šlapimo takų. 
 
Nuo 1810 m. vadovavo Chirurgijos klinikai. Pasenus Jokūbui Briotei, jį pakeitė. Buvo teorinės chirurgijos profesorius.

Janas Frydrichas Niškovskis buvo Vilniaus medicinos draugijos vicepirmininkas, 1815 m. ėjo pirmininko pareigas, ketverius metus dirbo Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto sekretoriumi.  
Vilniaus medicinos draugijos žinyne išspausdino straipsnius: „Apie polypus, išaugančius išeinamojoje žarnoje” bei „Apie pilvo vandenę”. Dar vieną straipsnį „Apie chirurgijos ir medicinos ryšį” išspausdino savaitraštyje „Dziennik Wileński”.
Buvo Paryžiaus medicinos akademijos narys.

Janas Frydrichas Niškovskis mirė netikėtai 1816 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje. Palaidotas evangelikų kapinėse (K.Kalinausko g. ). Yra išlikęs jo mauzoliejus.

Nuorodos

Išorinės nuorodos 

Jano Frydricho Niškovskio koplyčia mauzoliejus Vilniuje 

 Vilniaus universiteto dėstytojai
Chirurgija Lietuvoje
Skargos pamokslas (paveikslas)

Skargos pamokslas () – 1864 m. sukurtas lenkų dailininko Jano Mateikos paveikslas, vaizduojantis katalikų teologą, jėzuitą, reformacijos priešininką Petrą Skargą, sakantį pamokslą Abiejų Tautų Respublikos karaliui Žygimantui III Vazai ir jo dvariškiams. 

Šiuo metu paveikslas saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje.

Istorija 
Janas Mateika paveikslą nutapė iš karto po 1863 m. sukilimo, kuris sustiprino paveikslo įspūdį jo amžininkams. 
Paveikslas buvo eksponuojamas Krokuvos vaizduojamojo meno draugijos galerijoje (Towarzystwo Przyjaciół Sztuk Pięknych w Krakowie). Paveikslas pritraukė būrius žmonių jo pažiūrėti. Paveikslą buvo nupirkęs kunigaikštis Mauricas Potockis už 10 000 guldenų.

1864 m. lapkričio 5 d., pripažinus dailininko indėlį atkuriant istorines temas, Janas Mateika buvo išrinktas Krokuvos mokslų draugijos (Towarzystwo Naukowe Krakowskie) nariu.

Šis paveikslas padarė Mateiką garsų ne tik Lenkijoje, bet ir už jos ribų, Europoje. 1865 m. paveikslas buvo apdovanotas aukso medaliu Paryžiuje.

Aprašymas 
Paveiksle dešinėje gestikuliuojantis rankomis nutapytas Petras Skarga, dėvintis juodą aprangą su geltonais apvadais. Nuncijus Germanikas Malaspina pavaizduotas dešinėje ir žemiau Skargos. Žemiau Skargos raudonai apsirengęs sėdi kardinolas Henrikas Gaetanas. Už jo yra Austrijos ir Ispanijos pasiuntiniai. Centre pavaizduotas magnatas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas Jonušas Radvila I (1579–1620), apsirėdęs geltonu apsiaustu. Kartu su juo stovi lenkų didikas Stanislovas Stadnickis ir karūnos maršalas Mikalojus Zebžydovskis, būsimo Zebžydovskio rokušo dalyviai.
Taip pat būryje yra diplomatas, kaštelionas Jeržis Mnišekas, karaliaus rotmistras Jonas Petras Sapiega sėdi prie Skargos kojų. Centrinėje paveikslo dalyje pavaizduotas sėdintis ir klausantis pamokslo karalius Zigmantas Vaza. Jo sūnus, princas Vladislovas Vaza pavaizduotas aukščiau už karaliaus ir šiek tiek nuo jo į kairę. Kancleris Janas Zamoiskis nutapytas kampe kairėje, apsirengęs raudonai. Karūnos maršalas bei iždininkas Mikalojus Volskis įsiterpęs tarp kanclerio ir princo. Archivyskupas, karūnos didysis sekretorius Stanislovas Karnkovskis nutapytas su purpurine apranga, pavaizduotas kairėje nuo karaliaus. Unitas Adomas Ipatijus Pociejus pavaizduotas kairiau ir aukščiau dviejų moterų. Dvi moterys, tai Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Žygimanto Augusto sesuo, Stepono Batoro žmona Ona Jogailaitė ir kunigaikštienė Elžbieta Ostrožicka nutapytos virš karaliaus.

Iš tikrųjų Skarga niekada nesakė kalbos pagal savo pamokslus, jie buvo tik spausdinami.

Šaltiniai 

Jan Matejko paveikslai
Istoriniai paveikslai
Varšuvos nacionalinio muziejaus paveikslai
Varius

Varius – upelis Lietuvoje, Anykščių rajone; Šventosios kairysis intakas. Prasideda laukuose prie Kalvelių kaimo, 2,5 km į vakarus nuo Debeikių. Teka daugiausia į šiaurės vakarus – pradžioje laukais, už Čekonių – pro Ramuldavos miškus. Žemupyje pasuka į pietvakarius, teka giliu slėniu. Įteka į Šventąją 92 km nuo jos žiočių, ties Šeimyniškėlių sodais.

Intakas – Milys (kairysis).

Upės vaga, išskyrus žemupį, ištiesinta. Šis patenka į Anykščių regioninį parką. Netoli Niūronių prie upės yra vaizdinga, saugoma Variaus atodanga.

Gyvenvietės prie Variaus: Kalveliai, Čekonys, Ramuldava, Pavarės I, Pavarės II, Pavarės III, Stakės, Šeimyniškėliai.

Upėvardis Vãrius kildinamas iš žodžių varyti, verti, nors galimos sąsajos ir su žodžiais virti, versmė, virulys arba  'vanduo'.

Šaltiniai 

Anykščių rajono upės
Belopavličių slėnis

Belopavličių slėnis (, taip par vadinamas Zetos upės slėniu) yra siauras derlingos žemės ruožas Juodkalnijoje. Jis tęsiasi palei Zetos upę, išplatėdamas žemutinėje dalyje, kur Zeta įteka į Moračą, netoli Podgoricos. Iš šios slėnio kilęs Belopavličių klanas. Belopavličiais vadintas gentinis regionas, kuris priklausė Brdos (Kalvų) regionui. Tai buvo viena iš "septynių kalvų" (ar genčių) kartu su Vasojevičiais, Piperiais, Kučiais, Bratonožičiais, Moračaniais ir Rovčaniais.

Zetos upės slėnis istoriškai buvo tankiai apgyvendintas, nes derlingos žemės kalnuotoje Juodkalnijoje buvo retos.

Kita svarbi Juodkalnijos lyguma vadinama Zetos lyguma, nors pati Zeta per ją neteka.

Belopavličių lyguma eina geležinkelis ir plentas tarp dviejų didžiausių Juodkalnijos miestų, Podgoricos ir Nikšičiaus. Didžiausia gyvenvietė lygumoje yra Danilovgradas, kuris pavadintas Juodkalnijos kunigaikščio Danilo II vardu.

Istorija 

Belopavličių vardas kilęs nuo Bijeli Pavle ("Baltojo Pauliaus"), kuris neva pabėgęs iš Metohijos nuo Osmanų ir įsikūręs Luškos župoje (lotyniškai Lusca, vėliau pavadinta Zeta). Belopavličiai pirmą kartą minimi 1411 m. Ragūzos dokumente, kai jie kartu su Malonšičiais, Ozriničiais ir Mazničiais apiplėšė Ragūzos respublikos laivą. Pasak kai kurių šaltinių jie buvę albanų gentimi. 1496 m. Osmanai užkariavo didžiąją Zetos dalį ir aplinkinę teritoriją, vadinamą "Kalvomis" (Brda), kurioje gyveno Vasojevičių, Belopavličių, Piperių, Kučių, Bratonožičių, Moračanių ir Rovčanių klanai.

Nuorodos 

Juodkalnijos geografija
Europos slėniai
Juodkalnijos gentys ir klanai
Afladžo drėkinimo sistemos

Afladžai (, daugiskaita - aflaj) – tradicinės drėkinimo sistemos, paplitusios Arabijos pusiasalyje. Panašios sistemos Persijoje vadintos kiarizais.

Omano afladžai 
Šie senoviniai vandens kanalai Omane, Dachilijos, Šarkijos ir Batinos regionuose, UNESCO pasaulio paveldo objektas. Vandens kanalai, kurių seniausias įrengtas VI a., – drėkinimo sistemų, naudotų regione jau prieš 4500 metų, išlikęs pavyzdys.

Vanduo namams ir laukams tiekiamas keleto km ilgio kanalais, vandeniui dėl gravitacijos įtakos tekant iš aukščiau esančių vandens šaltinių. Šalia kanalų buvo statomi stebėjimo bokštai jiems apsaugoti, mečetės ir kiti pastatai. Vanduo buvo skirstomas pagal taisykles, kurių seniausios išlikusios IX a. rašytiniuose šaltiniuose: pirmiausia iš srauto buvo paimamas geriamas vanduo, tada vanduo tekėdavo pro vyrų ar moterų prausyklas, tada pro patalpas mirusiųjų kūnams plauti ir, galiausiai, į sodus ir laukus. Šiuo metu Omane yra apie 3000–4500 tokių sistemų, nuo XX a. aštuntojo dešimtmečio jose naudojami mechaniniai siurbliai.

Į Pasaulio paveldo sąraša objektas įtrauktas 2006 m., iš viso penkios sistemos: al Chatmeno, al Malkio, Dariso, al Majasaro ir al Dželos.

JAE afladžai 
Afladžas Jungtiniuose Arabų Emyratuose, kaip tradicinė irigacinių tinklų sistema bei su ja susijusios žodinės tradicijos, žinios ir įgūdžiai susiję su jų statymu, priežiūra ir efektyviu vandens paskirstymu 2020 m. buvo įtrauktas į UNESCO nematerialiojo pasaulio paveldo sąrašą.

Išnašos

Šaltiniai 
 Aflaj Irrigation Systems of Oman, UNESCO
 Ancient irrigation system (Oman) and Palaces of Genoa (Italy) among ten new sites on World Heritage List, UNESCO, 2006 m. liepos 13 d.

Pasaulio paveldo sąrašas
Omano istorija
Hidrotechninė inžinerija
Nematerialusis pasaulio paveldo sąrašas
Jungtinių Arabų Emyratų istorija
2020 m. pasaulio treko čempionatas

2020 m. pasaulio treko čempionatas – geriausių pasaulio dviračių treko sportininkų varžybos, vykusios 2020 m. vasario 26 - kovo 1 dienomis Berlyne, Vokietijoje.

Čempionatas taip pat buvo paskutinis šansas pelnyti taškus atrankiniame olimpiniame reitinge į 2020 m. vasaros olimpines žaidynes.

Rezultatai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

2020 sporte
Pasaulio treko čempionatas
Vokietijos sportas
Tomas Žičkis

Tomas Žičkis (, 1763 m. spalio 7 d. Kupriškio km., Maišiagalos valsčius, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė – 1839 m. spalio 18 d. Vilnius, Rusijos imperija) – Vilniaus universiteto matematikos profesorius.

Biografija 

Tomas Žičkis gimė 1763 m. (pagal kitus šaltinius – 1762 m.) Kupriškio kaime (palivarke), netoli Maišiagalos.
Ūgtelėjęs baigė Vilniaus gimnaziją, 1783 m. įstojo į Vilniaus universiteto mokytojų seminariją. 1784 m. gavo bakalauro laipsnį, 1787 m. filosofijos daktaro laipsnį. Buvo Pranciškaus Norvaišos mokinys. 

Baigęs mokslus Žičkis paskirtas Vilniaus gimnazijos matematikos mokytoju. 1791 m. perkeltas į Vilniaus universitetą, kur paskirtas adjunktu. Dėstė aukštosios matematikos kursų ir elementariosios matematikos paskaitas.
Tomas Žičkis ėjo ir Vilniaus universiteto observatorijos kalkuliatoriaus pareigas.
1803 m. lapkričio 18 d. Tomas Žičkis išrinktas Vilniaus gubernijos mokyklų direktoriumi. 1807 m. tapo Vilniaus universiteto ekstraordinariniu matematikos profesoriumi.

1816 ir 1817 m. rinktas Vilniaus mokslų apygardos mokyklų vizitatoriumi.

1820 m. Tomas Žičkis tapo Vilniaus universiteto fizikos-matematikos fakulteto dekanu. 1824 m. trumpai ėjo universiteto rektoriaus pareigas.

Tomas Žičkis buvo išrinktas Paryžiaus akademinės draugijos nariu, taip pat Paryžiaus galvanikos ir fizikos stebėjimų nariu.

Pagal kai kuriuos autorius mokslo darbų nepaliko. Pagal Adomą Honorį Kirkorą, paliko matematikos veikalo rankraštį, Pranciškaus Norvaišos biografiją.

Paaukojo Vilniaus labdaros draugijai 14 110 sidabro rublių.
 
Tomas Žičkis mirė 1839 m. spalio 18 d. Vilniuje.

Nuorodos 

Vilniaus universiteto dėstytojai
Daktaras Živago (filmas)

Daktaras Živago () – 1965 m. romantinė, istorinė drama, sukurta režisieriaus Deivido Lyno pagal rašytojo Boriso Pasternako to paties pavadinimo romaną. Scenarijaus autorius Robertas Boltas. Minėta Boriso Pasternako knyga buvo populiari Vakarų pasaulyje, tačiau buvo uždrausta Sovietų Sąjungoje. Už šią knygą Borisui Pasternakui buvo paskirta Nobelio  premija, tačiau, baimindamasis susidorojimo, jis premijos atsisakė. Filmas negalėjo būti kuriamas Rusijoje. Daugiausia jis filmuotas Ispanijoje.

Glaustas siužetas 

Filmo pagrindinis personažas – gydytojas ir poetas Jurijus Živago, kurį vaidina aktorius Omaras Sharifas. Laimingai vedęs jį dievinančią Tonią, Jurijus Rusijoje vykstančių įvykių – Rusijos revoliucijos ir pilietinio karo fone – pamilsta revoliucionieriaus žmoną Larą. Jos jausmai sumišę dėl dviejų vyrų. Filme parodant ir istorinius įvykius, vystoma šio meilės trikampio istorija.

Apdovanojimai 

Filmas „Daktaras Živago” laimėjo penkis „Oskarus" bei penkias „Auksinio gaublio" premijas, įskaitant Omaro Sharifo apdovanojimą už geriausio aktoriaus vaidmenį.

Pagrindiniai vaidmenys 
 Aktorius – vaidmuo

 Omar Sharif – Jurijus Živago
 Julie Christie – Lara Antipova
 Geraldine Chaplin – Tonia Gromenko
 Rod Steiger – Viktoras Komarovskis
 Alec Guinness – generolas Evgrafas Živago

Išnašos 

1965 filmai
Jungtinės Karalystės filmai
Italijos  filmai
Romantiniai filmai
Istoriniai filmai
Dramos
Adam Giunter von Hildelsheim

Adomas Giunteris (, 1782 m. – 1854 m. rugpjūčio 25 d.) – grafas, meno kolekcionierius, dailės mecenatas, Vilniaus Labdarybės draugijos prezidentas.

Biografija 

Adomas Giunteris gimė 1782 m. ir laikomas paskutiniu grafo Mykolo Giunterio giminės palikuonimi.

1810 m. gegužės mėn. grafas  Adomas Giunteris Vilniuje vyskupo, Vilniaus universiteto rektoriaus Jeronimo Stroinovskio buvo sutuoktas su grafaite Aleksandra Marija Liudvika Tyzenhauzaite. Giunterio santuokoje liudijo Abiejų Tautų Respublikos vėliavininkas, vienas Tado Kosčiuškos sukilimo vadovų Tomas Vavžeckis, taip pat Adomas Chreptavičius.

Su žmona Adomas Giunteris susilaukė trijų dukterų: vyriausiosios šv. Vincento Pauliečio brolijos steigėjos Matildos Giunterytės – Bučinskos (1811 m.), tapytojos Idalijos Giunterytės – Mostovskos (1813 m.) ir rašytojos Gabrielės Giunterytės – Puzinienės (1815 m.). Pradžioje Giunteriai gyveno Pokrašavos dvare netoli Slucko. 1818 m. Giunteriai persikraustė į Dabraulianų dvarą (Дабраўляны (Смаргонскі раён)), netoli Smurgainių, kurį Adomas Giunteris pasistatė trijų aukštų, klasicizmo stiliumi. Žiemomis Giunteriai gyvendavo Vilniuje išsinuomotuose apartamentuose vadinamuosiuose Olizaro, Miulerio, Pliaterių rūmuose, dalyvaudavo kultūriniuose renginiuose ir pokyliuose. 

Dabraulianuose Adomas Giunteris pastatė gotikinę koplyčią, kurią papuošė senoviniais paminklais. Dvare pagal architekto Karolio Podčašinskio projektą buvo pastatyti egiptietiški vartai. Giunteris globojo savo valstiečius. Nuo 1829 m. dailininkas Kazimieras Bachmatavičius apsigyveno Dabraulianuose, tarnavo Giunterio dvare namų dailininku, dirbo piešimo mokytoju. Giunteriai nevaržė dailininko: sudarė jam sąlygas tapyti, leisdavo važinėti po Vilniaus krašto kaimus ir dvarus.

Dabraulianuose Giunteris sukaupė meno kūrinių kolekciją, joje buvo Pranciškaus Smuglevičiaus, Jono Rustemo, Jono Damelio, Simono Čechavičiaus paveikslų. Jonas Rustemas ir Jonas Damelis svečiuodavosi Dabraulėnų dvare.

Dabraulianų dvaro parke Giunteris rengdavo kostiumines inscenizacijas, čia buvo galima sutikti čigonų, literatūros personažų.

1812 m. Adomas Giunteris buvo prancūzų administracinės valdžios narys Minske. Nuo 1818 m. Minsko vyriausiojo teismo prezidentas, nuo 1807 m. veikusios Vilniaus labdarybės draugijos prezidentas, Nesvyžiaus „Laimingo išlaisvinimo“ masonų ložės ir Lietuvos Didžiosios provincijos ložės „Tobuloji vienybė“ narys. 

1831 m. sukilimo metu Adomas Giunteris tapo sukilėlių laikinosios Švenčionių apskrities vyriausybės nariu, dėl ko vėliau buvo teisiamas Rusijos imperijos karo teismo.

Adomas Giunteris mirė 1854 m. Vilniuje, palaidotas Rasų kapinėse.

Nuorodos 

LDK didikai
1831 m. sukilėliai
Filantropai
Visuomenės veikėjai
Matilda Giunter-Buczynska

Matilda Giunterytė–Bučinska (pilnas vardas – Matilda, Klara, Konstancija, , 1811 m. sausio 11 d. Vilnius, Rusijos imperija – 1867 m. Varšuva, Lenkijos Karalystė) – filantropė, Šv. Vincento Pauliečio brolijos Vilniuje steigėja ir šios brolijos prezidentė.

Biografija 

Matilda Giunterytė – Bučinska gimė 1811 m. sausio 11 d. (pakrikštyta kovo 15 d.) Vilniuje grafų Adomo Giunterio ir Aleksandros Tyzenhauzaitės Giunterienės šeimoje. Buvo vyriausioji jų duktė. Be jos augo jaunesnės seserys: tapytoja Idalija Giunterytė – Mostovska (1813 m.) ir rašytoja Gabrielė Giunterytė-Puzinienė (1815 m.).

Mergaitė augo Pokrašavos dvare netoli Slucko. 1818 m. Giunteriai persikraustė į Dabraulianų dvarą (Дабраўляны (Смаргонскі раён)), netoli Smurgainių, kurį Adomas Giunteris pasistatė trijų aukštų, klasicizmo stiliumi. Žiemomis Giunteriai gyvendavo Vilniuje išsinuomotuose apartamentuose vadinamuosiuose Olizaro, Miulerio, Pliaterių rūmuose, dalyvaudavo kultūriniuose renginiuose ir pokyliuose. 

1834 m. Matilda Giunterytė ištekėjo už dvarininko Mauricijaus Bučinsko, kuris turėjo dvarą Medile, netoli Svierių ežero. Vėliau nusipirko valdas Švenčionių apylinkėse.

1851 m. Adomui Giunteriui padalinus turtą trims dukterims, Dabraulianų dvaras atiteko vyriausiajai dukteriai – Matildai Giunterytei – Bučinskai.

Po vyro mirties, Matilda Bučinska kažkiek laiko gyveno Paryžiuje. Ten susipažino su filantropinėje veikloje dalyvaujančiais žmonėmis, buvo susitikusi su Misionierių vienuolyno generolu Joanu Etjenu, iš kurio gavo pritarimą Vilniuje steigti vargšais besirūpinančią šv. Vincento Pauliečio broliją.

1859–1860 m. Matilda Bučinska grįžo iš Paryžiaus į Vilnių ir ėmė rūpintis minėtos brolijos steigimu. Ji paskleidė šią mintį tarp Vilniaus aukštuomenės moterų. Jos idėjai pritarė ir Vilniaus vyskupas Adomas Stanislovas Krasinskis. Pirmasis šv. Vincento Pauliečio brolijos narių susirinkimas, kuriame dalyvavo apie 100 aukštuomenės moterų, įvyko 1860 metais. Pagrindinis naujai įsteigtos brolijos narių tikslas buvo padėti vargšams, taip pat ligoniams. Pirmąja draugijos prezidente tapo Matilda Bučinska.

1861 m. šv. Vincento Pauliečio brolija, o ir jos prezidentė Matilda Bučinska Rusijos generalgubernatoriaus Michailo Muravjovo nurodymu, tyrimo komisijos buvo apkaltinta antivalstybine veikla, Bučinska buvo areštuota Vilniuje ir tardoma. Matilda Bučinska buvo nuteista tremtimi į Nižnij Novgorodą, jai buvo paskirta bauda, jos turtas buvo sekvestruotas. 

1862 m., dar prieš išvykstant Matildai Bučinskai į Nižnij Novgorodą, jos dvare Dabraulianuose iki 1864 m. nuo caro valdžios slėpėsi sukilėlis, rašytojas Vincentas Duninas-Marcinkevičius.

1864 m. Matilda Bučinska išprašė leidimo sugrįžti iš Nižnij Novgorodo į tėvynę, grįžo ir netrukus 1867 m. mirė. Palaidota Varšuvoje, Povonzkų kapinėse.

Nuorodos 

LDK didikai
Filantropai
Visuomenės veikėjai
Mo­ni­ka Gar­ba­čiaus­kai­tė-Bud­rie­nė

Mo­ni­ka Gar­ba­čiaus­kai­tė-Bud­rie­nė (g. 1977 m. spalio 31 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė, redaktorė.

Biografija 
1999 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistikos bakalaurą, 2001 m. – Tarptautinės komunikacijos magistrantūrą.

1993–1995 m. rengė ir vedė laidas vaikams Vilniaus radijo studijoje. 1996–1999 m. laikraščio „Verslo žinios“, 1997–1999 m. Laisvosios Europos radijo / Laisvės radijo žurnalistė. 2000–2017 m. internetinio naujienų portalo „Delfi“ (delfi.lt) vyriausioji redaktorė.  Nuo 2018 m. balandžio mėn. Lietuvos radijo ir televizijos generalinė direktorė. 

Nuo 2017 m. Tarptautinio spaudos instituto narė. Parašė mokslo, publicistikos straipsnių.

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija
Mėlynoji ara

Mėlynoji ara (Anodorhynchus hyacinthinus) – papūgų rūšis, paplitusi Pietų Amerikoje. Tai didžiausia papūgų rūšis (tiesa, svoriu didesnė neskraidanti papūga kakapo).

Išvaizda 
Mėlynoji ara yra 1 m ilgio (nuo viršugalvio iki uodegos galo), sveria 1,2–1,7 kg. Sparnas 38,8–42,5 cm ilgio. Visas kūnas ryškiai mėlynas, apie akis ir po snapu – ryškiai geltoni apvadai. Snapas juodas.

Elgesys 
Mėlynoji ara minta įvairių palmių riešutais (pvz., slyvapalmių, atalių), vaisiais, nektaru, sėklomis. Kietus riešutų kiautus pralaužia labai tvirtu snapu, turinį išgramdo kietu, kaulingu liežuviu. Sugeba naudotis daiktais (įsprausti sunkiai įkandamus riešutus tarp medžio gabalėlių ar lapų, kad neslystų).

Lizdus įrengia daugiausia panaminių sterkulijų drevėse. Deda 1–2 kiaušinius, kuriuos patelė peri apie mėnesį. Jaunikliai pirmąsyk lizdą palieka po 110 dienų, o su tėvais laikosi maždaug 6 mėnesius. Monogamės, poras sudaro visam gyvenimui. Ilgaamžės (~50 metų).

Paplitimas 

Mėlynoji ara paplitusi Pietų Amerikos centrinėje dalyje (daugiausia Brazilijoje). Yra trys svarbiausi jų arealai – Pantanalio pelkynės, Serado regionas ir rytų Amazonija (Maražo sala, Tokantinso baseinas ir kt.). Laikosi pelkėse augančiose palmių giraitėse, pusiau atvirose vietose, vengia tamsių drėgnų miškų ir gyvena kur daugiau erdvės (upių pakrantėse, prie šlapynių).

Rūšis nyksta dėl natūralių buveinių naikinimo (žemės ūkio plėtra, hidroelektrinės), gaudymo egzotinių gyvūnų rinkai. Indėnai (kajapai ir kt.) mėlynąsias aras tradiciškai medžioja maistui ir dėl plunksnų.

Šaltiniai 

Papūginiai
Ksavera Vaištarienė

Ksavera Valerija Vaištarienė (1932 m. vasario 14 d. – 2020 m. balandžio 3 d.) – lietuvių chemikė, chemijos mokslų daktarė, Vilniaus universiteto docentė, dėstytoja. Visuomenėje buvo žinoma kaip sveiko gyvenimo būdo ir sveikos mitybos (ypač vegetarizmo) propaguotoja, apie tai išleido ne vieną knygą.

Biografija 

Gimė 1932 m. vasario 14 d. Kėdainių r. Slabados kaime. Studijavo Vilniaus universitete, 1965 m. birželio 15 d. jame apgynė chemijos mokslų disertaciją „Fluoro organinių junginių sintezės iš acetileno tyrimas“. Tame pačiame universitete dirbo iki 1992 m. Nuo 1991 m. ėjo Lietuvos vegetarų draugijos pirmininkės pareigas.

Bibliografija 
 Maistas kaip vaistas (1992)
 Ką valgo sveikuoliai (1993)
 Ilgaamžiškumo paslaptys (1995, 1999)
 Sveikatos versmė (1996)
 Ajurveda – menas pažinti save (1997)
 Valgau ir jaunėju (1998)
 Mitybos abėcėlė (2006)
 Padėkime sau (2011)
 Sveikatos šaltiniai (2010; 2012)
 Valgykime, kad gyventume (2014)

Šaltiniai 

Lietuvos chemikai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Vilhelm Thomsen

Vilhelmas Liudvigas Peteris Tomsenas (, 1842 m. sausio 25 d. Kopenhaga – 1927 m. gegužės 12 d. Kopenhaga) – danų kalbininkas ir istorikas, profesorius, Rusijos mokslų akademijos užsienio narys korespondentas (nuo 1894 m.). Veikalų apie indoeuropiečių, Baltijos finų ir tiurkų kalbas autorius, taip pat rašė apie etruskų kalbą bei apie kalbotyros ir Europos istoriją.

Biografija 
Baigė Kopenhagos universitetą, jame įgijo daktaro laipsnį ir dėstė nuo 1871 m. iki išėjimo į pensiją 1913 m.; vienas iš jo mokinių buvo filologas Kristoferis Niuropas. V. Tomsenas buvo Karališkosios Danijos mokslų draugijos prezidentas (1909). Nuo 1894 m. – Rusijos mokslų akademijos užsienio narys korespondentas.

Daugiausia domėjosi finougrų ir indoeuropiečių (germanų ir baltų) kalbų kontaktų problematika, skandinavų ir slavų ryšiais (taip pat ir, kaip istorikas, „variagų klausimu“). Tyrė lietuvių kalbą. Labiausiai žinomas dėl senojo tiurkų rašto iššifravimo (1893–1896 m. darbų ciklas), taip pat – dėl XIX a. kalbotyros istorijos apybraižos.

Bibliografija 
 Den gotiske Sprogklasses Indflydelse på den finske (1869)
 Ryska Rikets Grundläggning genom Skandinaverna (1882)
 Berøringer mellem de finske og de baltiske (litauisk-lettiske) Sprog (1890)
 Inscriptions de l'Orkhon déchifrées (1896)
 Turcica (1916)
 Samlede Afhandlinger (4 bd, 1919-1931)

Išnašos 

Danijos mokslininkai
Kalbininkai
Istorikai
Spiridon Louis

Spiridonas Luisas ( g. 1873 m. gruodžio 12 d. – m. 1940 m. kovo 26 d.) – Graikijos lengvaatletis. Pirmasis olimpinis maratono čempionas.

2004 m. sportininko garbei pavadintas Atėnų olimpinis stadionas.

Biografija 
Luisas tarnavo Graikijos armijoje. Paskelbus apie atkuriamąsias modernias olimpines žaidynes, graiką dalyvauti atrankoje į žaidynes įkalbėjo jo karinis vadovas. 1896 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Luisas laimėjo auksą maratono varžybose ir tapo pirmuoju graiku laimėjusiu auksą lengvosios atletikos varžybose. Po pergalės sportininkas tapo itin žinomu savo šalyje bei sulaukė sveikinimų iš Graikijos karaliaus.

1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Luisas dalyvavo kaip garbės svečias.

Šaltiniai 

Graikijos lengvaatlečiai
Graikijos olimpiečiai
Ina Pukelytė

Ina Pukelytė (g. 1966 m. balandžio 5 d. Kaune) – Lietuvos teatrologė, visuomenės veikėja, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
Gimė gydytojos ir inžinieriaus šeimoje. 1973–1984 m. mokėsi Kauno Jono Jablonskio vidurinėje mokykloje. 1986 m. Vilniaus kultūros mokykloje įgijo mėgėjų teatro režisieriaus diplomą. 1987–1989 m. Kauno mokytojų namų moksleivių skyriaus vadovė. 1989–1991 m. Kauno „Rasos“ vidurinės mokyklos estetinio-etinio lavinimo mokytoja bei dramos būrelio vadovė. 1990–1993 m. Vytauto Didžiojo universitete (VDU) studijavo anglų kalbą ir literatūrą. 1994–1995 m. studijavo Sorbonos universitete (Université Sorbonne-Nouvelle) Prancūzijoje, įgijo teatrologijos magistro laipsnį. 1999–2002 m. teatrologijos doktorantūra Leipcigo universitete (Universität Leipzig) Vokietijoje, filosofijos daktaras. 

2002–2003 m. Kauno valstybinio dramos teatro rinkodaros skyriaus vadovė, 2003–2007 m. teatro vadovė.  2003 m. kultūros leidinio „Kulka“ redaktorė. Nuo 2005 m. skaitė paskaitas VU Kauno humanitariniame fakultete. 2007–2010 m. VšĮ „Dvimiesčio kulka“ direktorė. 2008–2010 m. VDU Menų fakulteto prodekanė menui, 2010–2015 m. šio fakulteto dekanė.  2019 m. balandžio-gruožio mėn. Nacionalinio Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejaus direktorė.

Nuo 1995 m. Lietuvoje ir užsienyje publikuoja straipsnius kultūros ir teatro tema. 2009–2013 m. tarptautinio kultūros ir ekologijos festivalio „Grynparkas“ meno vadovė. Pastatė Vidmanto Bartulio oratoriją „Sutvėrimas“, sukūrė ir pastatė pjeses „Meilė Paryžiuje“, „Brendžio trims“, „Vilko Kalėdos“. 2010 m. vadovavo „Interaktyvaus tinklo dizaino“ studijų programos rengimo grupei. Visuomeninio judėjimo „Vieningas Kaunas“ narė, 2015–2019 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė, Švietimo ir kultūros komiteto pirmininkė.  Nuo 2016 m. M. K. Čiurlionio muziejaus tarybos narė. 2017–2019 m. Lietuvos kultūros tarybos narių susirinkimo narė. 

2021 m. Jonavos viešojoje bibliotekoje Pukelytei už 2020 metais išleistą romaną „Panelės iš Laisvės alėjos“ įteikta respublikinė Grigorijaus Kanovičiaus literatūrinė premija.

Bibliografija 
 Prancūziškas romanas. - Vilnius: Tyto alba, 2000. - 235 p. - ISBN 9986-16-182-7
 Komunikuoti kultūrą: institucijos, strategijos, auditorijos: kolektyvinė monografija (su kitais). - Kaunas: VDU; Vilnius: Versus aureus, 2015. - 422 p.: iliustr. - ISBN 978-609-467-170-8
 Žydų teatras tarpukario Lietuvoje: monografija. - Kaunas: Vytauto Didžiojo universitetas, 2017. - 191 p.: iliustr. - ISBN 978-609-467-293-4

Šaltiniai  

Lietuvos teatrologai
Lietuvos menotyrininkai
Lietuvos muziejų direktoriai
Lietuvos vertėjai
Kauno politikai
VDU dėstytojai
Sileziečiai

Sileziečiai (silez. Ślůnzoki; ; ; ) – istorinio Vidurio Europos regiono Silezijos (dab. Lenkija, Vokietija ir Čekija) gyventojai. Kilo iš germanų ir slavų genčių, gyvenusių Silezijos teritorijoje 1 tūkstantmečio pradžioje.

Lenkijoje gyvenantys sileziečiai dažnai laikomi viena iš Lenkijos etnografinių grupių, o sileziečių kalba – lenkų dialektu.

Istorija 
XX amžiaus archeologiniai radiniai Silezijoje patvirtino, kad čia buvo apsigyvenusios keltų gentys.

875 m. teritorija, kurioje gyveno sileziečiai, tapo Didžiosios Moravijos dalimi. Vėliau, 990 m., pirmąją Lenkijos valstybę sukūrė kunigaikštis Meška I, o XI amžiaus pradžioje ją išplėtė karalius Boleslovas I. Šis 1000 metais įsteigė Vroclavo vyskupystę Žemutinėje Silezijoje.

1742 m. didžiąją dalį Silezijos užgrobė Prūsijos karalius Frederikas Didysis. Likusi Silezijos dalis liko Austrijos imperijoje. Po Antrojo pasaulinio karo didžioji dalis Silezijos buvo įtraukta į Lenkijos sudėtį, mažesnė dalis liko valdoma VDR. Lenkijai atitekusioje Silezijos dalyje sileziečiai buvo intensyviai polonizuojami.

Vyksta diskusijos, ar galima laikyti sileziečius atskira tauta. Surašymuose būdavo teigiama, kad jie yra vokiečiai, lenkai ar čekai ir vartoja valstybės, kurioje gyvena, kalbą. Nepaisant to, 2011 m. Lenkijos gyventojų surašyme 847 tūkst. žmonių nurodė laikantys save sileziečiais (didžiausia Lenkijos tautinė mažuma).

Šaltiniai 

Europos tautos
Bernardinų vartai

Bernardinų vartai buvo sudėtinė Vilniaus gynybinės sienos dalis. Bernardinų vartai stovėjo netoli Bernardinų bažnyčios, ties tiltu į Užupį. Bernardinų vartai nebuvo patys pirmieji pastatyti iš vartų. Jų pavadinimas kilo nuo minėtos bažnyčios ir gatvės, ėjusios iki Užupio tilto.

Vartų istorija 

Bernardinų vartai stovėjo prie pat tilto per Vilnią, į pietus nuo Bernardinų bažnyčios. Vartų mūro tvora buvo atsirėmusi į Kristaus laiptų koplyčią. Jie turėjo nestiprų bokštą. Vartai skyrė nuo gatvės Bernardinų vienuolyno pastatų ansamblį.
. 
XVII a. Bernardinų vartai buvo perstatyti baroko stiliumi ir ėmė atlikti paradinę, o ne gynybinę funkciją. Jie buvo išpuošti piliastrais, piramidės formos obeliskais. Sienoje abipus vartų buvo įrengtos gilios nišos. 

Bernardinų vartai nugriauti 1869 metais, tiesiant dabartinę Maironio gatvę. Yra išlikę tik mažieji varteliai, kurie užmūryti ir nenaudojami.

Bernardinų vartus litografijose yra pavaizdavę keli dailininkai: Kazimieras Bachmatavičius (1837 m.), Juozapas Hiliaras Glovackis (1820 m.). Taip pat jie nutapyti ir  J.K.Vilčinskio „Vilniaus albumo“ litografijoje. 

Šiuo metu vietoje, kurioje stovėjo Bernardinų vartai, yra Adomo Mickevičiaus skveras su Adomo Mickevičiaus paminklu.

Nuorodos 

Vartai
Vilniaus senamiestis
Šiltadaržio gatvė

Šiltadaržio gatvė – neilga, apie 130 metrų ilgio ir siaura Vilniaus senamiesčio gatvė, jungianti Barboros Radvilaitės ir Bernardinų gatves.

Pavadinimas 

Anksčiau Šiltadaržio gatvė turėjo Malūnų skersgatvio pavadinimą, kadangi kaimynystėje buvo pastatytas karališkasis malūnas pagal Žyginamto Senojo privilegiją. Malūną pastatė Ulrichas Hozijus. 

Malūnui buvo tiektas vanduo iš Vilnios. Vėliau gatvė pavadinta Šiltadaržio gatve dėl šalia buvusio Vilniaus universiteto botanikos sodo.

Istorija 

Šiltadaržio g. 1 / Barboros Radvilaitės g. 5 stovintis namas triaukštis, pastatytas su klasicistiniu fasadu. 1667 m. namas priklausė Vilniaus katedros kapitulai. 1787 m. šis pastatas atiteko Černovskiams. Juzefas Černovskis namą rekonstravo. XIX a. jame gyveno Vilniaus universiteto studentai, darbuotojai. 1837 m. pristatytas trečias aukštas.

Šiltadaržio g. 2 / Barboros Radvilaitės g. 7 valda XVIII amžiaus viduryje priklausė kanaunininkui Antonavičiui. Tai buvo gyvenamųjų ir ūkinių pastatų kompleksas su alaus darykla. 1785 m. valdą nusipirko Rodkevičius, kurio šeima čia gyveno pusantro šimtmečio. 1795–1806 m. namas buvo perstatytas ir išplėstas. Pastatas rekonstruotas ir 1812–1814 m. Po 1836–1837 m. rekonstrukcijos pastatas išnuomotas mokyklai, jame įsikūrė parduotuvės ir buvo įrengti butai. 1910 m. pagal architekto Augusto Kleino projektą greta namo buvęs sandėlys perstatytas į mansardą su įmontuota palėpe. Dviejų aukštų pastatus juosė uždaras netaisyklingos formos kiemas su arka į gatvę. Sienos sumūrytos iš plytų ir tinkuotos, stogas čerpinis.

Šiltadaržio ir Bernardinų gatvių kampe, dešinėje pusėje stovintis dviejų aukštų namas pastatytas XIV–XIX a. Pietinio ir rytinio fasadų antro aukšto langus puošia rėmai ir nišos. Namas buvo rekonstruotas XVII amžiuje ir nuo 1699 metų priklausė Vilniaus kapitulai. 1819 m. namo savininku tapo vyskupas Dederko, kurio lėšomis pastatas buvo atnaujintas. Namas perstatytas 1820–1829 m. ir 1896 m., sudarant trijų pastatų kompleksą, restauruotas 1972 m.

Kairėje gatvės pusėje eina tuščia siena, sujungta aukšta tvora su dviejų aukštų pastatu. Siena priklauso Lopacinskių rūmų ansalmbliui.

Šiltadaržio gatvėje yra gyvenęs lietuvių kunigas, vargonininkas, choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius Teodoras Brazys bei Lietuvos kunigas, tautosakos rinkėjas, Vilniaus krašto lietuvių visuomenės veikėjas Pranas Bieliauskas.

Ties 3-iuoju namu iki 2012 m. augo saugomas kaštonas.

Dabartis 

Iš viso Šiltadaržio gatvėje yra 6 namai. Namų su lyginiais numeriais yra 5, nelyginiais – 1. Gatvėje veikia Žaislų muziejus (Šiltadaržio g. 2), Menų spaustuvė. Važiuojamoji dalis grįsta klinkerio plytelėmis. Gatvėje eismas vienpusis, iš Barboros Radvilaitės gatvės link Bernardinų gatvės.

Galerija

Nuorodos 

Vilniaus gatvės
Vilniaus senamiestis
Boulton Paul P.116

„Boulton Paul P.115“ ir „Boulton Paul P.116“ buvo pradinio mokymo lėktuvai, kuriuos suprojektavo „Boulton Paul Aircraft“, pagal Jungtinės Karalystės Oro susisiekimo ministerijos specifikaciją T.16 / 48.

Variantai 
Duomenys iš: Boulton Paul Aircraft nuo 1915 m.

 P.115
 Suprojektuotas pagal specifikaciją T.16 / 48, P.115 turėjo pakeisti „Percival Prentice“. Lėktuvui buvo numatytas septynių cilindrų radialinis variklis „Armstrong Siddeley Cheetah“. Boulton Paul pasiūlė naudoti naują 400 AG (300 kW) galios „Havilland Gipsy Queen 71“ su kompresoriumi ir reduktoriumi. P.115 turėjo pasiekti 139 mazgų (160 mylių per valandą, 257 km/h) greitį, o kreiserinis greitis turėjo siekti 122 mazgus (140 mylių per valandą, 226 km/h) skrendant 5000 pėdų (1500 m.) aukštyje. Į 10 000 pėdų (3000 m) aukštį orlaivis turėjo pakilti per 10 minučių.

 P.116
 Konkursui pagal T.16 / 48 Boulton Paul taip pat pateikė P.116 variantą, varomą 295 AG (220 kW) galios de Havilland Gipsy Queen 50 varikliu su kompresoriumi.

Mokomųjų lėktuvų konkurse pagal specifikaciją T.16/48 nugalėjo „Percival Provost“, nugalėjęs lyginamuosiuose bandymuose su „Handley Page HPR2“

Techniniai parametrai (skaičiuotosios vertės P.116) 
Bendrieji parametrai

 Įgula: 2
 Variklis: 1 × de Havilland Gipsy Queen 50 6 cilindrų oru aušinamas apverstas linijinis stūmoklinis variklis, 295 AG (220 kW) galios

Parametrai

 Maksimalus greitis: 134 mazgai (154 mylios per valandą, 248 km/h) 5000 pėdų (1500 m) aukštyje
 Kreiserinis greitis: 118 mazgai (136 mylios per valandą, 219 km/h) 5000 pėdų (1500 m) aukštyje
 Kilimo laikas: 10 000 pėdų (3000 m) per 13 minučių 30 sekundžių

Taip pat skaitykite 

 Boulton Paul P.112
 Fiat G.49
 Handley-Page HPR.2
 Percival Provost

Susiję projektai

 Boulton Paul Balliol
 Boulton Paul P.112

Panašios paskirties, konfigūracijos ir laikotarpio orlaiviai

 CAC Winjeel
 Fiat G.49
 Handley-Page HPR.2
 Percival Provost

Išnašos 

Mokomieji lėktuvai
Valdis Zeps

Valdis Juris Zepas (, 1932 m. gegužės 29 d. Daugpilis, Latvija – 1996 m. liepos 26 d. Ryga, Latvija) – Amerikos latvių išeivijos kalbininkas, profesorius, rašytojas.

Biografija 
Gimė Latgaloje, Daugpilyje. Antrojo pasaulinio karo metais, 1944–aisias, su šeima pasitraukė į Vokietiją. Ten baigė Liubeko latvių gimnaziją. 

1949 m. iškeliavo į Jungtines Amerikos Valstijas. 1953 m., kaip prancūzų filologas, Ohajo valstijoje su pagyrimu baigė Majamio universitetą, tačiau studijuodamas lankė ir sociologijos bei aliejinės tapybos kursus. Vėliau metus mokėsi Nebraskos Centrinėje teologijos seminarijoje, po to dvejus metus tarnavo privalomojoje karo tarnyboje. 1957 m. vedė amerikietę drabužių dizainerę. 1961 m. V. Zepas Blumingtone, Indianos universitete įgijo sociologijos ir filosofijos daktaro laipsnį. Viskonsino-Madisono universitete dirbo dėstytoju. Nuo 1978 m. vadovavo šio universiteto Baltijos tyrimų centrui.

Pagrindinės mokslinių tyrimų temos – latvių ir latgalių kalbų istorija, kalbų kontaktų klausimai, struktūrinė kalbos analizė. Tyrė baltų ir slavų kalbų santykius. V. Zepas latvių išeivijos kalbotyroje laikomas matematinių metodų iniciatoriumi. Įžymiausios monografijos – „Latvių ir finų kalbinė konvergencija“ ir „Latgalos vietovardžiai“.

Janio Turbado () slapyvardžiu publikavo kūrinį „Kumelės sūnus Kurbadas“, kuris 1959 m. keliais fragmentais buvo spausdinamas išeivijos kultūros žurnale „Jaunā Gaita“ (). Visas darbas buvo išleistas 1970 m. V. Zepas buvo latgalių kilmės, jis rašė ir latgalietiškai. Kiti jo slapyvardžiai – Kaņču Jezups, Andrzey Lurba.

Bibliografija 
Straipsniai:
 Folk Meter and Latvian Verse , „Lituanus“. 18:2 (1972) p. 10–26.
 Is Slavic a West Baltic Language?  , „General Linguistics“. (1985) p. 213–222..
 What’s Instant Coffee in Latvian? , „Lituanus“ 33:3 (1987) p. 25–36.

Knygos:
 Phoneme subsystems and correspondences in Cheremis dialects, 1960
 Concordance and Thesaurus of Cheremis Poetic Language (Janua Linguarum) su Thomas A. Sebeok, 1961
 Latvian and Finnic linguistic convergences (Indianios universiteto leidinys. Uralo ir Altajaus kalbų serija), 1962
 The placenames of Latgola: A dictionary of East Latvian toponyms (Viskonsino-Madisono universiteto Baltijos tyrimų centras). 1984

Išnašos 

Latvijos kalbininkai
JAV kalbininkai
Andriaus Volano gatvė

Andriaus Volano gatvė – nedidelė Vilniaus senamiesčio gatvė, sujungianti Šv. Mykolo ir Literatų gatves.

Pavadinimas 

Gatvė pradžioje turėjo Pakrovskajos, Švietimo gatvių pavadinimus. Šiuo metu gatvė pavadinta evangelikų reformatų veikėjo ir ideologo, literato, Mikalojaus Radvilos Rudojo, karalių Žygimanto Augusto, Stepono Batoro, Zigmanto Vazos  sekretoriaus Andriaus Volano vardu.

Istorija 
Visą Volano gatvės vakarinę pusę užima Lietuvos Respublikos švietimo, mokslo ir sporto ministerijos trijų aukštų rūmų kompleksas (A.Volano g. 2/Šv. Mykolo g. 7). 

Ministerijos pastatas klasicistinio stiliaus. Jo centrinėje dalyje ties durimis iš abiejų pusių įkomponuoti piliastrai. Pačius rūmus sudaro trys korpusai.  Iki 1639 m. šioje valdoje veikė Evangelikų – reformatų bažnyčia, ligoninė bei mokykla. Vėliau valda atiteko jėzuitams. 1802 m. valdą nupirko teisėjas Vincas Mikuličius, kuris pastatus rekonstravo. 1804 m. pastatų kompleksas atiteko Vilniaus universitetui. Pagrindiniame pastate buvo įrengti butai profesoriams. Čia gyveno Pranciškus Smuglevičius, Andrius Sniadeckis. 1809-1910 m. pagal Mykolo Angelo Šulco projektą pristatytos chemijos laboratorijos.

1832 m. Vilniaus universitetą uždarius, chemijos laboratorijos perduotos Vilniaus I gimnazijos mokinių konviktui. Vokiečių okupacijos metais čia veikė Darbo namai, vėliau prieglauda. Tarpukariu čia įsikūrė Baltasis kryžius, darbininkų klubas. Taip pat veikė Vilniaus apygardos mokyklų kuratorija.

Dabartis 

Gatvės ilgis 70 metrų, gatvė išklota trinkelėmis. Šiuo metu gatvei priklauso tik vienas namas (A. Volano g. 2) minėtas ministerijos pastatas.

Priešais Švietimo ir mokslo ministeriją įrengtas nedidelis skveras. Už jo stovi buvusio moterų benediktinių vienuolyno pastatai su Vilniaus Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia, kurioje šiuo metu įrengtas Bažnytinio paveldo muziejus. Jame eksponuojamas Vilniaus arkikatedros lobynas.

Šaltiniai 

 Vilniaus gatvės
Vilniaus senamiestis
Bellanca 14-7

Bellanca 14-7 ir vėlesni modeliai buvo nedidelių orlaivių, gamintų JAV prieš pat Antrąjį pasaulinį karą, šeima.

Sukūrimas ir tobulinimas 
XX amžiaus ketvirtojo dešimtmečio pradžioje italų emigranto G. M. Belankos (ir. Giuseppe Mario Bellanca) įkurta įmonė Bellanca Aircraft Company jau buvo įsitvirtinusi 6–8 vietų orlaivių rinkoje. Vienas jos sukurtų modelių - šešiavietis keleivinis lėktuvas Bellanca CH-300 tapo Lituanica. 

Gamybos plėtrai įmonė pasirinko mėginimą įsitvirtinti ir mažesnių (3–4 vietų) orlaivių rinkoje. Pirmasis tokio tipo Bellanca orlaivis - modelis 14–7 - pakilo į orą 1937 m. Modelis 14–7 buvo modernus žemasparnis monoplanas, su keliamają galią didinančiu fiuzeliažu. Nors prototipas turėjo fiksuotą galinę važiuoklę, Modelio 14–9 serijinė versija buvo pirmasis JAV masiškai gamintas lengvasis orlaivis su išskleidžiama važiuokle: pagrindiniai ratai buvo įtraukiami atgal, į spanuose esančias šachtas.

Eksploatacijos istorija 
Orlaivio projektavimas baigėsi 1941 m., kai sukūrus projektą 14-12, Bellancai teko nutraukti savo modelių gamybą ir visu karo laikotarpiu dirbti kaip kariniam subrangovui. Bandymas karinę modelio versiją parduoti kaip mokymų lėktuvą buvo nesėkmingas. Po karo Bellanca grįžo prie projekto, sukūrė Bellanca 14-13 ir jo įpėdinius.

Variantai 

 Junior 14–7
 Prototipas su fiksuota važiuokle ir radialiniu stūmokliniu varikliu LeBlond 5E.
 14-7L
 14-7 su Lenape LM-5 varikliu.
 14-9
 Pagrindinė serijinė versija su ištraukiama važiuokle ir 90 AG Ken-Royce 5F radialiniu stūmokliniu varikliu.
 14–9L
 Modelis su Lenape Brave varikliu.
 14-10L
 Modelis su 100 AG (75 kW) Lycoming varikliu.
 14-12
 Modelis su Franklin 6AC varikliu
 T14-14
 Karinė mokomojo lėktuvo versija (vienintelis prototipas).

Specifikacijos (14–9) 

 Įgula: 1
 Keleivių: 2
 Ilgis: 21 pėdos 4 coliai (6,50 m)
 Spanų mostas: 34 pėdos 2 coliai (10,41 m)
 Aukštis: 6 pėdos 3 coliai (1,91 m) (ties kabina, esant nuleistai uodegai)
 Sparnų plotas: 140,2 kv. pėdų (13,03 m²)
 Tuščio svoris: 975 svarų (442 kg)
 Maksimalus kilimo svoris: 1700 svarų (771 kg)
 Variklis: 1 × LeBlond radialinis variklis, 90 AG (67 kW)

Parametrai

 Maksimalus greitis: 132 mylios per valandą (212 km/h, 115 mazgų) jūros lygyje
 Kreiserinis greitis: 120 mylios per valandą (190 km/h, 100 mazgų) 3000 pėdų (910 m) aukštyje, naudojant 75 % galios
 Skrydžio nuotolis: 420 mylių (680 km, 360 jūrmylių)
 Maksimalus skrydžio aukštis: 14 000 pėdų (4300 m)
 Kilimo greitis: 750 pėdų/min (3,8 m/s)

Šaltiniai 

 Išnašos

 Literatūra

 „Flying Equipment: Bellanca 14-9“. Aviation, Vol. 38, No. 9, September 1939, pp. 36, 42.
 Palmer, Trisha, ed. „Bellanca Viking Series“. Encyclopedia of the World’s Commercial and Private Aircraft. New York: Crescent Books, 2001. .
 Taylor, Michael J. H. Jane’s Encyclopedia of Aviation. London: Studio Editions, 1989. p. 150.
 World Aircraft Information Files. London: Bright Star Publishing. p. File 890 Sheet 24.

Nuorodos 

Žemasparniai
Bellanca orlaiviai
Monoplanai
Šventaragio gatvė

Šventaragio gatvė – Vilniaus senamiesčio gatvė, prasidedanti nuo Gedimino prospekto ir T.Vrublevskio gatvės sankirtos ties Katedros aikšte, ir tęsiasi iki Pilies gatvės pradžios.

Pavadinimas 

Tarpukario metu ši gatvė buvo pavadinta Marijos Magdalenos gatve. Sovietmečiu ji nešiojo Juliaus Janonio vardą.

Šiuo metu gatvė pavadinta lietuvių mitologinio kunigaikščio Šventaragio vardu.

Gatvės istorija ir dabartis

Šventaragio gatvė yra senamiestyje, prie Katedros aikštės. Gatvė yra neilga, 230 metrų, joje stovi tik du namai, gatvė išklota trinkelėmis. Šventaragio gatvė ribojasi su Gedimino prospektu, Tilto gatve, Pilies gatve, Universiteto gatve, Barboros Radvilaitės gatve, T. Vrublevskio gatve bei L. Stuokos – Gucevičiaus gatve. 

Šventaragio ir Universiteto g. kampe seniau stovėjo šv. Marijos Magdalenos vardo bažnyčia. Prie jos veikė seniausia Vilniuje ligoninė, įkurta XVI a. Ligoninė veikė iki 1799 m., kai buvo uždaryta, o ligoniai perkelti į šv. Jokūbo ligoninę. šv. Marijos Magdalenos bažnyčia nugriauta 1818 m. Netoli ligoninės stovėjo Šv. Marijos Magdalenos vartai, Vilniaus gynybinės sienos dalis, kurie nugriauti XVIII a.

Šventaragio g. 2, įsikūrusi Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija ir jai pavaldžios įstaigos. Čia yra ir Vilniaus turizmo informacijos centro patalpos. Šventaragio g. 4, veikia Vilniaus arkivyskupijos kurija.

Šventaragio g. 2/Pilies g. 1 stovėjęs kampinis triaukštis namas priklausė Vilniaus katedros kapitulai XVI a. viduryje šioje vietoje stovėjo viena Radvilų rezidencijų. Ją sudarė keletas pastatų. Šių pastatų ansamblis pavaizduotas Brauno ir Hogenbergo atlase 13 numeriu. XVIII a. viduryje vietoj šių statinių žemaičių vyskupas Antanas Tiškevičius pastatė vieną didelį pastatą. 1790 m. Vilniaus namų schemoje nurodyti nauji Lopacinskių rūmai. 1790-1795 m. rūmai atiteko Oginskiams. 1797 m. jie parduoti valdžiai. XIX a. pastatas buvo dviejų aukštų, fasadine dalimi atgręžtas į katedros pusę, pastato išorės būklė bloga, jis apie 30 metų negyvenamas. 1864–1867 m. pastatas suremontuotas, pastatytas trečias aukštas. Jame veikė gubernijos įstaigos. XIX a. pab.- XX a. pradž. į pastatą perkelta gubernijos spaustuvė. Tarpukaryje pastate būta ir gyvenamųjų butų, čia veikė Vilniaus vaivadija. 

Šventaragio g. 4 įsikūrusi Vilniaus arkivyskupijos kurija ir arkivyskupo rezidencija. Trijų aukštų keturkampis pastatas buvo pastatytas 1934 m. kaip Romos katalikų metropolijos kurijos rūmai, kuriuos suprojektavo architektas Stefanas Narembskis. Šis pastatas arkivyskupijai mainais paskirtas už nusavintus senuosius Vyskupų rūmus, kuriuose įsikūrusi dabartinė Lietuvos Respublikos Prezidentūra. Sovietmečiu, nuo 1944 m. pastatą buvo užėmęs Lietuvos TSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumas. Prezidiumui persikėlus į kitą pastatą, šis namas liko jo žinioje. 1992 metais, Popiežiaus Jono Pauliaus II apsilankymo Lietuvoje išvakarėse, atnaujintas pastatas, Šventaragio g. 4, grąžintas Vilniaus arkivyskupijai.

Galerija

Nuorodos 

Vilniaus gatvės
Vilniaus senamiestis
Latako gatvė

Latako gatvė – Vilniaus senamiesčio gatvė, jungianti Bokšto ir Rusų gatves.

Gatvės istorija ir dabartis

Latako gatvėje dabartinio Dailės akademijos studentų bendrabučio vietoje kadaise stovėjo Šv. Mikalojaus Stebukladario palaikų Pernešimo cerkvė. XVI a. ji perkelta į dabartinę vietą Didžiojoje gatvėje. Latako ir Bokšto gatvių sankirtoje stovėjo Šv. Elijaus cerkvė. Vėliau, nugriovus cerkvę, buvo pastatytas pastatas, kuriame įsikūrė Niškovskio viešbutis.

Niškovskio viešbutis nugriautas 1944 m. Vietoj jo pastatytas Dailės instituto studentų bendrabutis. Antras ir trečias už bendrabučio stovintys namai dviaukščiai, paskutinis namas kampinis su Rusų g., vienaaukštis. Kitos pusės namai taip pat kažkuo neišsiskiria.

Latako gatvę yra nutapęs dailininkas Mstislavas Dobužinskis.

Latako gatvės ilgis apie 120 metrų, joje stovi septyni namai.

Nuorodos 

Vilniaus gatvės
Vilniaus senamiestis
Frederik Kortlandt

Frederikas Hermanas Anri (Fricas) Kortlandtas (, 1946 m. birželio 19 d. Utrechtas, Nyderlandai) – Leideno universiteto aprašomosios ir lyginamosios kalbotyros profesorius.

Biografija 
Baltų ir slavų bei apskritai indoeuropiečių kalbų specialistas, rekonstruoja indoeuropiečių prokalbės formas, tiria kitas kalbų šeimas. Pateikė atnaujintą (palyginti su pirmine M. Gimbutienės) kurganų hipotezės versiją, daugeliu atvejų patikslino jos chronologiją ir ją susiejo su kalbos rekonstrukcijomis.

Taip pat jis telkiasi į kalbų šeimų grupavimą makrošeimomis (konkrečiai – dirba prie indouralo hipotezės). Be to, F. Kortlandtas indouralo ir nivchių kalbas kildina iš hipotetinės Uralo – Sibiro kalbų šeimos, kuri, jo manymu, galiausiai yra kilusi iš D. Grinbergo teikiamos Eurazijos prokalbės.

Kartu su Ž. van Drymu (George van Driem) ir keletu kitų kolegų yra vienas iš Leideno kalbotyros mokyklos lyderių, aprašančių kalbą kaip memo atmainą.

F. Kortlandtas Amsterdamo universitete apgynė penkias disertacijas:
 humanitarinių mokslų bakalauro, 1967, slavų kalbotyra ir literatūra,
 humanitarinių mokslų bakalauro, 1967, matematinė ekonomika,
 humanitarinių mokslų magistro, 1969, slavų kalbotyra,
 humanitarinių mokslų magistro, 1970, matematinė ekonomika,
 filosofijos daktaro, 1972, kompiuterinė lingvistika.

2007 m. indoeuropiečių prokalbe sudarė savąjį A. Šleicherio pasakėčios variantą, labai besiskiriantį nuo visų ankstesnių versijų.

F. Kortlandtas yra Nyderlandų karališkosios mokslų akademijos narys. Be kitų, apdovanotas Spinozos premija (1997).

Bibliografija 
 Modelling the phoneme : new trends in East European phonemic theory, Den Haag: Mouton 1972
 Italo-Celtic origins and prehistoric development of the Irish language, Amsterdam, Rodopi 2007
 Kortlandt F. Indo-European and Indo-Uralic // Studies in Germanic, Indo-European and Indo-Uralic. — Amsterdam/New York: Rodopi, 2010. — P. 91—112. — (Leiden Studies in Indo-European, 17). — ISBN 978-9-04-203135-7
 Kortlandt F. Indo-Uralic and Altaic // Studies in Germanic, Indo-European and Indo-Uralic. — Amsterdam/New York: Rodopi, 2010. — P. 415. — (Leiden Studies in Indo-European, 17). — ISBN 978-9-04-203135-7
 Selected writings on Slavic and general linguistics, Amsterdam, Rodopi 2011
 Kortlandt, Frederik. Balto-Slavic phonological developments. // Baltistica, 43/1, 2008.
 Kortlandt, Frederik. From Proto-Indo-European to Slavic

Nuorodos 
 Frederikas Kortlandtas: Bibliografija

Išnašos 

Nyderlandų mokslininkai
Kalbininkai