joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Bukantės dvaras

Bukantės dvaro sodyba, taip pat Bukantės dvarelis – buvusio dvaro sodyba, esanti Plungės rajone, Šateikių seniūnijoje, Godelių kaime, Bukantės viensėdyje, 5 km į pietryčius nuo Šateikių. Čia įsikūręs Žemaičių dailės muziejaus padalinys – rašytojos Žemaitės namas–muziejus. Sodyba pasiekiama iš kelio  pagal lankytino objekto nuorodas (3 km žvyrkeliu). Dvaro sodyboje organizuojami Žemaitės gimimo dienos minėjimai, Pasaulio žemaičių dailės parodų renginiai, Europos paveldo dienos, literatūriniai renginiai, edukaciniai užsiėmimai.

Dvaro sodyboje stovi ponų namas (čia gimė Žemaitė), atstatyti tvartas, klėtis ir šulinys, išlikę parko želdinių, sodo ir kelių tinklo fragmentai. Nuo 1992 m. dvaro sodyba įrašyta į Kultūros vertybių registrą. Teritorija užima 40 332 m² plotą.

Istorija 

XVI a. viduryje dokumentuose minimas bajorų Bukončių valdų ribos ir vietovardis Bukantiškės. XVII a. Bukantę sudarė dvi dalys – Didžioji ir Mažoji Bukantės. Nuo XIX a. pradžios Didžiąją Bukantę valdė Andriejauskai. 1860-1863 m. dvarininkas A. Andriejauskas pastatė Bukantės koplyčią.

XVIII a. pabaigoje  Mažojoje Bukantėje buvo įsikūręs palivarkas (dvarelis), priklausęs Šateikių dvarui, kurį Pliateriai įsigijo 1723 m. Pranciškaus Broel-Platerio valdymo metu Žemaitės tėvai Beniuševičiai, bežemiai bajorai, dvarelyje buvo prižiūrėtojais, gaudavo algas: tėvas tarnavo urėdu, o motina – šeimininke. Čia jie pragyveno 20 metų. Šeimoje gimė jų trečioji duktė, būsimoji rašytoja Julija (1845-1921). Šiuose namuose ji augo iki 12 metų, vėliau tėvai ją išleido mokytis į Šėmus.

Tarpukariu, per įvykdytą žemės reformą Bukantė buvo išdalyta, dvarelyje įsikūrė keturi valstiečių ūkiai, prijungti prie Godelių kaimo. 

1960-1963 ponų namas buvo restauruojamas. 1965 m. minint rašytojos Žemaitės 120-ąsias gimimo metines, jos gimtajame name įrengta memorialinė ekspozicija. Iki 1994 m. priklausė Telšių „Alkos" muziejui, nuo 1994 m. - Žemaičių dailės muziejui. 1977 m. aplink sodybą tautodailininkai pastatė rodyklių ir skulptūrų. 2012 m. dar kartą suremontuotas dvarelio gyvenamasis namas, ant buvusių svirno pamatų ir dalies tvarto pamatų atstatyti pastatai.

Architektūra 

Ponų namas liaudiško stiliaus, statytas XIX a. pirmoje pusėje. Išlikusi autentiška namo šildymo sistema: pastate yra keturios krosnys, iš jų išvedžioti ortakiai, o dūmai sueina į vieną kaminą (atskirą patalpą žemaičių trobose).

Sodybą puošia mažosios kraštovaizdžio architektūros statiniai ir vaizduojamojo meno formos: stogastulpiai, Žemaitės skulptūra (aut. V. Ulevičius), atstatytas šulinys.

Atstatytame tvarte suformuotos salės tautodailei ir seniesiems amatams, pristatomas kryždirbystės menas. Svirne įrengta medžio drožėjo Stanislovo Riaubos (1904–1982) memorialinė ekspozicija.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos dvarai 
 Sugrįžtantys dvarai (16). Bukantės dvaro sodyba – rašytojos Žemaitės gimtinė 

Plungės rajono dvarai
2017 m. pasaulio biatlono čempionatas

2017 m. pasaulio biatlono čempionatas – Tarptautinės biatlono sąjungos organizuotas geriausių pasaulio biatlono atletų čempionatas, kuris vyko vasario 9 d. – vasario 19 d. Hochfilcene, Austrijoje. Pasaulio čempionato rezultatai įskaityti į 2016–2017 m. biatlono pasaulio taurės bendrą įskaitą.

Vietos parinkimas 
Už čempionato vietą buvo balsuojama Tarptautinės biatlono sąjungos X kongreso metu, kuris vyko Merane, Italijoje, 2012 m. rugsėjo 2 d. Hochfilcenas gavo daugiau balsų nei antras kandidatas,  Švedijos miestas Estešundas. Pasaulio čempionatas Hochfilcene vyko ketvirtą kartą.

Medalių lentelė

Medalininkai

Vyrai

Moterys

Mišrios rungtys

Lietuva čempionate 
Rezultatai

Estafetės

Šaltiniai 

Pasaulio biatlono čempionatai
2017 sporte
Gvaltai

Gvaltai – buvęs kaimas Vilniaus rajono vakaruose, 6 km nuo Sudervės, prie kelio . 1988 metais prijungtas prie Vaigeliškių kaimo.

Istorija 
XVIII–XIX amžiuje Gvaltų žemės priklausė dviem ponams. Pietinę kaimo dalį valdė Jurkiškių dvaro ponas Stanislovas Bonifacas Jundzilas, o šiaurinę dalį Elniakampio dvarininkas Jeronimas Stroinovskis. Pasakojama, kad dėl šių žemių jie buvo susipykę, todėl šioje vietoje atsiradęs paskui kaimas buvo pavadintas Gvaltais nuo lenkiško žodžio „muštynės“ (). 1988 m. gegužės 30 d. Gvaltų kaimas buvo prijungtas prie Vaigeliškių. Sovietmečiu kaime veikė pieno supirkimo punktas.

Gyventojai

Šaltiniai 

 https://neriesparkas.lt/wp-content/uploads/2015/12/Neries-regioninis-parkas-tautosakos-rinkinys-su-papildytu-vertimu.pdf

Panaikintos Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Černomorecas

Černomorecas () – miestas vakarinėje Bulgarijoje, prie Juodosios jūros. Kurortinis miestelis, kuriame gyvena 2,2 tūkst. gyventojų. Nuo Burgaso nutolęs 24 km atstumu.

Istorija 
Gyvenvietei 2009 m. buvo suteiktas miesto statusas. Sukurta infrastruktūra ir plėtojamas turizmo verslas.

Galerija

Nuorodos 
 [oficialioji svetainė] (bulgarų k.)
 Apie miestą 

Bulgarijos miestai
Bulgarijos kurortai
Užpjauniai (reikšmės)

Užpjauniais vadinami:

 kaimas Šakių rajone;
 kaimas Šilutės rajone;
 gyvenvietė Karaliaučiaus krašte.
Lermontovas

Lermontovas () – miestas Rusijoje, Stavropolio krašte. Kurtortinio tipo miestas, kuriame pagal 2019 m. duomenis gyveno 22,6 tūkst. gyventojų. Absoliuti dauguma (93,8 %) gyventojų buvo rusų tautybės.

Miestas ir apylinkės įeina į saugomą Kaukazo Mineralinių Vandenų regioną.

Istorija 
1953 m. pradėtos miesto statybos. Tuo metu ten steigėsi kalnakasybos institutas ir buvo statomi kiti objektai.

1954 m. gyvenvietė pavadinta Lemomtovskij, žymaus rusų poeto Michailo Lermontovo garbei.

1956 m. liepos 24 d. gyvenvietei suteiktas miesto statusas. O 1967 m. rugpjūčio 11 d. pervadintas ir tapo Lermontovu.

1996 m. buvo patvirtintas miesto herbas. Jo autorė – Natalja Dudnik.

Sportas 
 Futbolo klubas „Trud“
 Lermotovo miesto futbolo stadionas. Dar žinomas kaip „Beštau“ stadionas (). 2002 ir 2007 m. šis stadionas buvo Grozno „Tereko“ (dabartinio „Achmato“) namų arena. jame namų rungtynes gali žaisti aplinkinių miestų komandos (FK Inter Čerkesk).

Galerija

Nuorodos 
 Miesto svetainė
 Miesto vystymosi koncepcija (Ru)
 Лермонтовский комплексный центр обслуживания населения (ЛКЦСОН)  (ru)

Stavropolio krašto miestai
Rusijos kurortai
Dovydas Norvilas

Dovydas Norvilas (g. 1993 m. balandžio 5 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.

Karjera

FK Ekranas 
2013 m. pradėjo profesionalo karjerą Panevėžio „Ekrane“. Per du sezonus A lygoje sužaidė 49 rungtynėse ir pasižymėjo dviem įvarčiais.

FK Atlantas 
Nuo 2015 m. žaidė Klaipėdos „Atlante“. 

Futbolininkas sunkų gyvenimo periodą išgyveno 2016-aisiais, kai dėl gripo komplikacijos neatlaikė organizmas ir žaidėjas turėjo kovoti ir dėl savo gyvybės.

FK Trakai 
2017 m. vasarą perėjo į FK Trakai.

FK Palanga 
2018 m. pirmoje pusėje žaidė FK Palanga.

FK Atlantas 
2018 m. vasarą perėjo į Klaipėdos „Atlantą“.

Gargždų „Banga“ 
2019 m. sezone perėjo į Gargždų Bangą. Šioje ekipoje sužaidė 26 rungtynes Pirmoje lygoje ir pelnė įvartį. Dar keturias rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre.

2020 m. pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje“, kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą.

Statistika 
 A lygos ir Pirmos lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje
 Pirmos lygos ekipa;

Pasiekimai 
 Futbolo klubas Banga
 Pirma lyga:
 Antroji vieta: 2019 m.
 LFF taurės turnyras:
 Finalininkas: 2019 m.

Rinktinės 
Kitados rungtyniavo U–17 jaunimo rinktinėje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 alyga.lt svetainė
 SOCCERWAY 
 fkbanga.lt 
 Globalsportsarchive
 lietuvosfutbolas.lt
 Transfermarkt 
 national-football-teams 

Lietuvos futbolininkai
Valdas Antužis

Valdas Antužis (g. 2000 m. birželio 19 d.) – Lietuvos futbolininkas. Žaidžia gynėjo pozicijoje.

Karjera 
Sportuoti pradėjo Gargždų „Bangos“ jaunimo komandose. Nuo 2014 m. atstovavo šio klubo jaunimo ekippms. 

2015 m. antroje sezono pusėje tapo Nacionalinės Futbolo Akademijos nariu. Žaidė NFA 2000 ekipoje.

Gargždų „Banga“ 
Nuo 2017 m. atstovavo Gargždų „Bangos“ klubui. Tuo metu daugiausiai žaidė už Banga B ekipą, ir jaunimo ekipą Elitinėje U-19 lygoje, o pagrindinėje sudėtyje pasirodė vienintelėse rungtynėse. Jo debiutas įvyko 2017 m. rugpjūčio 23 d. prieš FK Panevėžys, kurias namie žaidę gargždiškiai laimėjo rezultatu 6-4. Žaidė 14 minučių, pasirodė po keitimo.

2018 m. sezone Bangos ekipoje sužaidė 20 rungtynių Pirmoje lygoje. Dar trejas rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre.

2019 m. sezone Bangos ekipoje sužaidė 19 rungtynių Pirmoje lygoje. Dar keturias rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre. Žaidė abiejose pereinamosiose rungtynėse prieš FK Palanga dėl patekimo į A lygą ir padėjo komandai nugalėti varžovus, bei sportiniu principu gargždiškiai pateko į aukščiausią šalies lygą.

2020 m. pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje“, kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą.

Statistika 
 A lygos ir Pirmos lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje;
 Pirmos lygos ekipa;

Pasiekimai 
 Futbolo klubas Banga
 Pirma lyga:
 Antroji vieta: 2019 m.
 LFF taurės turnyras:
 Finalininkas: 2019 m.

Rinktinės

U-16 rinktinė 
Žaidė U-16 rinktinėje. 2015 m. sužaidė dvejas draugiškas rungtynes su Latvija.
 2015 m. rugpjūčio 13 d. rungtynės baigėsi lygiosiomis 1-1.
 2015 m. rugpjūčio 15 d. lietuviai nugalėjo rezultatu 1-0.

Šaltiniai

Nuorodos 
 alyga.lt svetainė 
 Soccerway
 fkbanga.lt
 Transfermarkt
 lietuvosfutbolas.lt
 Globalsportsarchive

Lietuvos futbolininkai
Augustinas Pronckietis

Augustinas Pronckietis,  (1886 m. rugpjūčio 30 d. Rusijos imperijoje: Kauno gubernijos Šiaulių apskrities Radviliškio valsčiaus Žilionių kaime – 1986 m. sausio 23 d. Šeduvoje) – Romos katalikų kunigas Ukrainoje, Latvijoje, Rusijoje ir Lietuvoje.

Biografija 
1896–1905 m. mokėsi Sankt Peterburge gimnazijoje prie Šv. Kotrynos Aleksandrietės bažnyčios, vėliau to paties miesto kunigų seminarijoje. 1910 m. kovo 26 d. įšventintas katalikų kunigu ir paskirtas vikaru į Ukrainos Poltavos miestą. Tų pačių metų spalio mėnesį perkeliamas į Latgalą: tarnavo Preilių, Kraslavos, Daugpilio ir Rundėnų bažnyčiose. 

1916 m. gruodžio mėn. paskirtas Sankt Peterburgo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų katedros vikaru. 1922 m. trumpam kalintas „už nesutikimą uždaryti bažnyčią“. 1923 m. prieštaravo sovietinės valdžios nurodymui atiduoti liturginius indus valstybei, todėl kartu su kitais miesto kunigais buvo suimtas ir nuteistas trejus metus kalėti Maskvos kalėjime „Matroskaja Tišina“. 1925 m. vasario 25 d. paleistas anksčiau laiko. Grįžo vikarauti į Sankt Peterburgo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų  katedrą, 1928–1930 m. buvo šios šventovės klebonu. Kurį laiką kunigavo Lugos Šv. Mikalojaus ir kt. Leningrado srities katalikų bažnyčiose, buvo skiriamas Leningrado apaštališkojo vikariato generalvikaru, o 1930 m. – Šv. Kotrynos bažnyčios klebonu. 1932 m. balandžio 15 d. areštuotas ir, apkaltinus šnipinėjimu užsienio valstybėms (pagal RTSFR BK 58–6 ir 58–11 str.), nuteistas dešimčiai metų kalėti Ypatingajame lageryje Baltosios jūros Solovkų salose. 1933 m. gegužėje perkeltas į Butyrkų kalėjimą. 

Lietuvai ir bolševikinei Rusijai apsikeitus politiniais kaliniais, 1933 m. spalio 19 d. sugrįžo į gimtąją šalį. Tų pačių metų gruodyje buvo paskirtas Sunkiųjų darbų kalėjimo Bajoruose kapelionu. Nuo 1937 m. rugsėjo 3 d. kunigavo Šaltenių parapijoje, vėliau Palendrių ir Aukštelkės bažnyčiose. 1946–1956 m. kun. A. Pronckietis tarnavo kuratu ir klebonu Ugionių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčioje. Itin pablogėjus regėjimui, nuo 1956 m. spalio 24 d. buvo Šeduvos parapijos altarista. Palaidotas Šeduvos bažnyčios šventoriuje.

Pusbrolis kun. Kazimieras Pranckietis – teologijos magistras ir knygnešys.

Šaltiniai 
 Romualdas Beniušis. Didžioji Kretingos kalėjimo kapeliono paslaptis // bernardinai.lt
 Пронцкетис Августин Петрович // Католическая Россия: Энциклопедия
 Пронцкетис Августин Петрович // Санкт-Петербург (Энциклопе́дия)

Lietuvos kapelionai
Rusijos lietuviai
Ignas Driomovas

Ignas Driomovas (g. 1997 m. balandžio 27 d.) – Lietuvos futbolininkas, vartininkas.

Karjera 
Sportuoti pradėjo Gargždų „Bangos“ jaunimo komandose. 2013 m. žaidė Banga-2 komandoje. 

2014 m. debiutavo pagrindinėje komandoje.

Gargždų „Banga“ 
Nuo 2014 m. atstovavo Gargždų „Bangai“. Tuo metu daugiausiai žaidė Banga B ekipoje. A lygoje pasirodė 10 rungtynių ir praleido į savo vartus 35 įvarčius.

Kauno „Stumbras“ 
2016 m. perėjo į FC Stumbras. 2016 ir 2017 m. priklausė FC Stumbras, tačiau A lygoje nežaidė. Atstovavo šio klubo Stumbras B ekipą.

2016 m. Antroje lygoje pasirodė aštuoneriose rungtynėse. 2017 m. Stumbras B žaidė Pirmoje lygoje, o Ignas vartus gynė dešimtyje rungtynių.

Gargždų „Banga“ 
2018 m. sezone Bangos ekipoje Ignas sužaidė 23 rungtynes Pirmoje lygoje. Dar trejas – LFF taurės turnyre.

2019 m. sezone Bangos ekipoje Ignas žaidė tik pirmoje sezono pusėje, per tą laiką komandos vartus gynė 13 rungtynių Pirmoje lygoje. Dar vienerias rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre.

Egersunds IK 
2019 m. vasarą išvyko į Norvegiją, kur priklausė Egersunds IK.

Gargždų „Banga“ 
2020 m. pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje“, kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą. Visą sezoną buvo pagrindinis vartininkas; A lygoje sužaidė visas 20 rungtynių. (Dėl pandemijos per sezoną A lygoje kiekviena komanda sužaidė po 20 rungtynių.) Į savo vartus praleido 30 įvarčių. Jis buvo vienas iš trijų žaidėjų A lygoje, kurie sužaidė visas 20 rungtynių ir nebuvo keičiamas.

2021 m. gegužės 7 d. rungtynėse prieš „Panevėžį“ vartininkas praleido du įvarčius, tačiau atrėmė aštuonis varžovų smūgius ir jo gargždiškiai iškovojo labai svarbų tašką prieš vienus iš pirmenybių lyderių. Žaidėjas surinko 235 „InStat“ naudingumo balus.

2021 m. Gargždų Banga panešė, kad žaidėjas palieka klubą.

„Panevėžio“ klubas 
2021 m. gruodžio mėn. pranešta, kad žaidėjas atstovaus „Panevėžio“ klubui.

Statistika 
 A lygos ir Pirmos lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje;
 Pirmos lygos ekipa;

Pasiekimai 
 Futbolo klubas Banga
 Pirma lyga:
 Antroji vieta: 2017 m.
 LFF taurės turnyras:
 Finalininkas: 2013/14 m.

Rinktinės 
2014–2015 m. buvo kviečiamas į Lietuvos U-19 rinktinę. 

2015 m. birželio 18 d. gynė Lietuvos U-19 rinktinės vartus Baltijos taurės (U-19) turnyre.

Šaltiniai

Nuorodos 
 alyga.lt svetainė
 SOCCERWAY
 Transfermarkt
 lietuvosfutbolas.lt
 Globalsportsarchive
 FK Banga (fkbanga.lt)

Lietuvos futbolininkai
Ignas Venckus

Ignas Venckus (g. 2000 m. balandžio 11 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.

Karjera 
2015 m. žaidė Klaipėdos FM ekipoje. 2016 m. žaidė Klaipėdos FM-Atlanto ekipoje, kuri dalyvavo regioninėse U-16 pirmenybėse.

2017 ir 2018 m. žaidė Klaipėdos „Korale“, kuris dalyvavo Pirmoje lygoje. Atstovavo Koralo B ekipai, kuri žaidė Klaipėdos miesto pirmenybėse.

Gargždų „Banga“

2019 m. sezonas 
2019 m. sezone Bangos ekipoje sužaidė 11 rungtynių Pirmoje lygoje ir pelnė du įvarčius. 

Dar tris rungtynes sužaidė LFF taurės turnyre. 

Žaidė už Banga B ekipą. Antroje lygoje žaidusios “Bangai B” sudėtyje sužaidė 14 rungtynių pelnė 15 įvarčių.

2020 m. sezonas 
2020 m. pranešta, kad žaidėjas tęs karjerą Gargždų „Bangoje“, kuri 2020 m. sezone pateko į A lygą. Puolėjas žaidė ir A lygoje, o daugiau laiko gaudavo Banga B ekipoje. Su jaunimo komanda iškovojo Antros lygos aukso medalius, o Ignas Venckus tapo rezultatyviausiu pirmenybių žaidėju.

2021 m. sezonas 
2021 m. balandžio 13 d. rungtynėse prieš DFK Dainava pelnė antrą rungtynių įvartį ir įtvirtino gargždiškių pergalę rezultatu 2:0.

2021 m. balandžio 21 d. rungtynėse prieš Kėdainių „Nevėžį“ pelnė antrą rungtynių įvartį. Gargždiškiai iškovojo pergalę rezultatu 5:2.

2022 m. kovo 19 d. A lygos rungtynėse prieš Jonavos klubą pasižymėjo pelnydamas įvartį.

2022 m. liepos 17 d. pelnė įvartį runtgynėse prieš FC Džiugas.

Statistika 
 A lygos ir Pirmos lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje;
 Pirmos lygos ekipa;

Pasiekimai 
 Futbolo klubas Banga
 Pirma lyga:
 Antroji vieta: 2019 m.
 LFF taurės turnyras:
 Finalininkas: 2019 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 alyga.lt svetainė
 SOCCERWAY
 fkbanga.lt
 Transfermarkt
 lietuvosfutbolas.lt
 Globalsportsarchive

Lietuvos futbolininkai
Kotaro Amemiya

Kotaras Amemija (; g. 1994 m. spalio 17 d.) – Japonijos futbolininkas žaidžiantis saugo pozicijoje. 

Atstovavo Panevėžio ir Ekrano klubams.

Karjera 
Žaidė įvairiuose klubuose gimtinėje. Atvyko į Europą ir žaidė Latvijoje. Atstovavo Albatroz SC ir Rezeknes FA.

2019 m. atstovavo Estijos „Maardu“ klubui, kuris dalyvavo Meistriliiga. Aukščiausioje lygoje sužaidė 27 rungtynes ir pasižymėjo trimis įvarčiais.

FK Panevėžys 
2020 m. kovo mėn. FK Panevėžys paskelbė apie naujoką. 2020 m. A lygoje japonas sužaidė dvylika rungtynių ir pasižymėjo vienu įvarčiu. 2020 m. liepos 28 d. pasiuntė tikslų smūgį į FK Žalgiris vartus.

FK Ekranas

2021 m. sezonas 
2021 m. persikėlė į FK Ekranas (2020), kuris žaidė Antroje lygoje. Buvo pagrindinis ekipos žaidėjas, kuris sužaidė 25 susitikimus ir pasižymėjo pelnydamas 13 įvarčių. Su ekipa tapo Antros lygos nugalėtojais.

2022 m. sezonas 
2022 m. tęsė karjerą „Ekrano“ klube. Sezono atidarymo rungtynėse prieš Kėdainių „Nevėžį“ pasižymėjo pelnydamas įvartį nuo vienuolikos metrų žymos, tačiau panevėžiečiai buvo sutriuškinti ir pralaimėjo rezultatu 1:4.

Statistika 
 A lygos ir Pirmos lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje;
 Pirmos lygos ekipa;
 Antros lygos ekipa;

Laimėjimai 
 su FK Panevėžys
 LFF taurės laimėtojas: 2020.

Šaltiniai

Nuorodos 
 alyga.lt
 Soccerway
 Transfermarkt
 lietuvosfutbolas.lt

Japonijos futbolininkai
Užsienio futbolininkai Lietuvos komandose
Marius Adamonis

Marius Adamonis (g. 1997 m. gegužės 13 d. Panevėžys) – Lietuvos futbolininkas, vartininkas, priklausantis SS Lazio klubui, tačiau nuolat skolinamas kitiems klubams. Kitados buvo kviečiamas į Lietuvos jaunimo futbolo rinktines.

Karjera 
Futbolą pradėjo žaisti Lietuvoje, buvo Klaipėdos „Atlanto“ narys. A lygoje sužaidė aštuonerias rungtynes.

Italija 
Italijoje nuo 2017 m., kai pasirašė profesionalo sutartį su SS Lazio. Kelis kartus buvo registruojamas Serie A rungtynėms, tačiau šiame klube įsitvirtinti nepavyko. 

2020 m. spalio pradžioje iki 2020-2021 m. sezono pabaigos buvo išnuomotas Serie B Salernitana klubui.

2022 m. birželio nėn. vartininkas su „Lazio“ pasirašė naują trejų metų sutartį, pagal kurią šiam klubui priklausys iki 2025 m. vasaros.

Tarptautinė karjera 
Buvo pakviestas į U–17 rinktinę, atstovavo U–21 rinktinę. 2019 m. sulaukė kvietimo į nacionalinę rinktinę.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway
 tuttocalciatori.net
 lietuvosfutbolas.lt
 transfermarkt.com

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos futbolininkai užsienio komandose
Julijan Ceglinski

Julijanas Ceglinskis (, 1827 m. lapkričio 13 d. – 1910 m. rugsėjo 25 d.) – lenkų tapytojas.

Biografija 

Gimęs 1827 m. Varšuvoje Julijanas Ceglinskis įstojo į naujai atidarytą dailės mokyklą. Studijų metais jis buvo vienas iš 9 studentų, kuriam pavyko „peršokti“ tiesiai iš pirmojo į trečiąjį kursą. 

1850 - 1851 m. baigęs dailės mokyklą Ceglińskis išvyko prie Vyslos su Vyriausybės sudaryta komisija, kuriai buvo pavesta aprašyti senovės paminklus Lenkijos Karalystėje. Misijos vadovas buvo žinomas archeologas Kazimierzas Stronczyńskis, delegacija dirbo iki 1855 m. Komisijos tikslas buvo aprašyti ir sudaryti (nutapyti) kelių šimtų Lenkijos architektūros paminklų vaizdus. Po šešerių metų komisija išvyko į Liublino guberniją rengti paminklų brėžinius. 

„Liublino albume“, kurį ruošė prancūzų kilmės lenkų dailininkas Adamas Lerue, taip pat buvo įdėtos Julijano Ceglinskio litografijos. Viena jų – Varšuvos miesto vaizdas. Šiuo metu ši litografija saugoma Varšuvos valstybiniame archyve.

Dailininkas klajojo po šalį, plaukiojo laivu, piešė vaizdus, ypač Tatrų apylinkes. Kažkiek laiko gyveno Sedlcos mieste, Sinolekos kaime, Janove. Buvo grįžęs į Varšuvą. Gyvenimo pabaigoje tapytojas apsigyveno Janove, kuriame ir mirė. Buvo palaidotas Mazovijos Minsko kapinėse.

Kūryba 

Julijanas Ceglinskis nutapė daug kūrinių. Daugiausia tapė peizažų ir paveikslų architektūrine tematika. Jo mėgstama technika buvo litografija, taip pat tapė aliejumi ir akvarele. Piešiniai pasižymėjo gražiu estetiniu vaizdu.

Savo kūrinius Ceglinskis skelbė  „Tygodnik Ilustrowany“ 1860–1863 m. Jis taip pat dirbo karikatūristu litografijos fabrikuose „Pecq et Comp“ ir M. Fajansas„, „Dzwonkowski“. Ceglinskis taip pat dirbo Lenkijos banko cinkografijos gamykloje Varšuvoje.

Galerija

Išnašos 

Lenkijos dailininkai
Irano vyrų tinklinio rinktinė

Irano vyrų tinklinio rinktinė – komanda, atstovaujanti Iranui tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Irano tinklinio federacija.

Dalyvavimas čempionatuose

Olimpinės žaidynės

Žaidėjai 
 2020 m. sudėtis olimpinės atrankos varžybose:

Shahram Mahmoudi
Milad Ebadipour
Reza Abedini
Saeid Marouf
Mohammad Mousavi
Pouria Fayazi
Mohammad Reza Hazratpour
Mojtaba Mirzajanpour
Ali Asghar Mojarrad
Ali Shafiei
Mohammad Reza Moazzen
Porya Yali
Morteza Sharifi
Javad Karimi

Nuorodos 
Oficiali svetainė

Vyrų tinklinio rinktinės
Irano sporto rinktinės
Jonas Delamarsas

Jonas Delamarsas (, gimimo data nežinoma– 1690 m. liepos 21 d. Vilnius) – prancūzų kilmės varpų ir patrankų liejikas.

Biografija

Jono Delamarso gimimo data nežinoma, teigiama, jog jis prancūzų kilmės. 1662–1690 m. laikotarpiu gyveno ir dirbo Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje. Pilies gatvėje Jonas Delamarsas turėjo įsigijęs namą, kuris buvo vadinamas jo pavarde. 1662-1690 m. dirbo Boguslavo Radvilos arsenale Biržuose ir Vilniuje (Pilies g. 16).

Jonas Delamarsas turėjo liejyklą Puškarnioje. Jo lieti varpai išsiskyrė melodingumu, buvo puošnūs. J. Delamarso varpai skambėjo Vilniaus katedros, Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios, Kauno Pažaislio ansamblio bokštuose. Ornamentais, figūriniais reljefais, kartušais puošti Delamarso varpai retai skildavo.

1662 m. Jonas Delamarsas atstatytam Vilniaus rotušės bokštui nuliejo laikrodžio varpą. 1668 m. jis nuliejo du varpus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčiai. 1669 m. nuliejo ornamentais išraizgytą varpą Pranciškonų bažnyčiai Trakų gatvėje, kuris 1864 m. buvo perduotas Piatnickajos cerkvei.>

Jonas Delamarsas 1662-1688 metais nuliejo 32 varpus. 

1670 m. nuliejo naują varpą vietoj sudaužyto Skarulių Šv. Onos bažnyčiai. 

1676 m. Jonas Delamarsas pagamino varpą Šv. Mykolo bažnyčiai, kurioje šiuo metu įsikūręs  Bažnytinio paveldo muziejus. 

1915 metais daugiau kaip 20 Jono Delamarso nulietų varpų išvežta į Rusiją, Lietuvoje liko 11 varpai, iš jų keturi varpai Vilniuje, vienas varpas Vilniaus arkikatedroje.

Atminimo įamžinimas 
Jonas Delamarsas įamžintas Kristinos Sabaliauskaitės istoriniame romane „Silva rerum“.

Išnašos 

Varpai
Stragnų koplyčia-mauzoliejus

Stragnų koplyčia-mauzoliejus – buvusi laidojimo koplyčia, stovinti Klaipėdos rajone, Priekulės seniūnijoje, Stragnų II kaime, šalia Priekulės (į pietryčius), kitoje Minijos pusėje. Pasiekiama iš pagrindinės miestelyje Žalgirio gatvės (kelio ) pervažiavus Minijos tiltą, už kurio staigiai pasukama į kairę, kur prasideda Stragnų II kaimo Pylimo gatvė. Toliau važiuojama iki jos galo per gyvenvietę. Koplyčia stovi Minijos vingio rytinėje pakrantėje, į šiaurės rytus nuo buvusios Priekulės karčemos aplinkoje susiklosčiusio kelių sodybų, buvusių gamybinių statinių (lentpjūvė, vėjo malūnas) komplekso, atokiau, ant aukšto pakrantės pylimo, apsaugančio statinį nuo upės potvynių. Netoliese stovi naujakurių sodybos.

Dėl savo specifinės paskirties ir istorinių architektūrinių tradicijų koplyčia yra ryškus Priekulės kultūros paveldo objektas, nuo 2006 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą Stragnai II priklauso Priekulės Šv. Antano Paduviečio parapijai.

Istorija 

XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje koplyčią pastatė masonų ložei priklausęs Bronackis mirusios žmonos atminimui. Teigiama, kad žmonos palaikai buvo palaidoti koplyčios rūsyje – mauzoliejuje, o viršuje buvo įrengta nedidelė koplyčia pamaldoms. Ji pokaryje buvo nuniokota: išplėštas mauzoliejus, išniekinti palaikai. Sunaikinus koplyčios vidų, neliko palaidojimų žymių, koplyčios-mauzoliejaus būklė tapo labai bloga.

Ši koplyčia – vienas iš masonų palikimo objektų Vakarų Lietuvoje. 2007 m. buvo parengtas restauravimo darbų projektas, siekiant pritaikyti objektą kultūros reikmėms, turistų lankymui. Buvo numatyti stogo rekonstrukcijos, fasadų plytų ir akmens mūro, vidaus perdangos, rūsio grindų atkūrimo darbai, tačiau dėl lėšų trūkumo jis nebuvo įgyvendintas. Vėliau buvo numatyta darbus pradėti 2018 m. rudenį, tikintis juos užbaigti 2019 m.

Architektūra 

Koplyčia sumūryta iš lauko akmenų: viduje naudoti natūralūs mažesni rieduliai, išorėje – stambesni, skaldyti. Statinys stačiakampio plano, kompaktiško tūrio. Pagrindinis vakarų fasadas sumūrytas iš raudonų molio plytų, turi ryškių neogotikos stiliaus bruožų. Fasado centre įkomponuota simetriška smailėjanti arka, su bokšteliais ir plytų ornamentika dekoruotu frontonu. Dvišlaitis stogas buvo dengtas čerpėmis. Po koplyčia buvo įrengtas erdvus rūsys laidojimui.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Slapti masonų pėdsakai klaipeda.diena.lt

Klaipėdos rajono koplyčios
Žadeikių Šv. Jono Krikštytojo koplyčia

Žadeikių Šv. Jono Krikštytojo koplyčia – veikianti katalikų koplyčia Žadeikių kaime (Endriejavo sen.), Klaipėdos rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Endriejavo, prie kelio . Netoli įrengtas Ablingos medžio skulptūrų ansamblis II pasaulinio karo aukų atminimui, yra Lurdas (už 2 km), todėl į Žadeikius užsuka pakeleivių.

 

Koplyčia įsikūrusi buvusio darželio ir uždarytos pradinės mokyklos rekonstruotame pastate. Pastate vykdomos įvairios kitos veiklos: biblioteka, kultūros centro skyrius, kaimo bendruomenė.

Priklauso Endriejavo Šv. apaštalo Andriejaus parapijai. Tituluojama Šv. Jono Krikštytojo vardu, turi Vatikano dekretu suteiktus atlaidus. Koplyčioje aukojamos sekmadieninės šv. Mišios. Koplyčia aprūpinta reikalingais baldais ir liturginiu inventoriumi: suolais–klauptais, kryžiumi, autentiška klausykla iš bažnyčios, nors nėra maldų salei tradicinio Kryžiaus kelio stočių iliustracijų.

Istorija 

Koplyčia apie 1995 m. įrengta tuomečio parapijos klebono kun. Sauliaus Jankausko (g. 1969) ir bendruomenės iniciatyva buvusiuose kultūros namuose, vėliau persikėlė į kitas patalpas. Kunigo giminaitis stalius pagamino naujus klauptus, kryžių, dievo stalą.

Rekonstruojant kolūkinių laikų darželio pastatą, 2015 m. koplyčios patalpos buvo šiuolaikiškai įrengtos su nauja apdaila, šildomomis grindimis. Pastatas buvo pritaikytas įvairioms kitoms veikloms: bibliotekai, Veiviržėnų kultūros centro skyriui, kaimo bendruomenei.

Šaltiniai 

Klaipėdos rajono koplyčios
Boleslovas Balzukevičius

Boleslovas Balzukevičius (, 1879 m. vasario 12 d. Vilniuje – 1935 m. vasario 13 d. Vilnius) – Lietuvos/Lenkijos skulptorius.

Biografija 

Boleslovas Balzukevičius gimė 1879 m. vasario 12 d. Vilniuje skulptoriaus Vincento Balzukevičiaus šeimoje. Boleslovo brolis Juozapas Balzukevičius – dailininkas, sesuo Liucija Balzukevičiūtė – tapytoja.

Pagrindinį išsilavinimą dailės moksluose įgijo besimokydamas Vilniaus piešimo mokykloje, vadovaujamoje Ivano Trutnevo. Baigęs piešimo mokyklą, Balzukevičius, globėjo Juozapo Montvilos paremtas, 1897–1902 m. mokėsi Krokuvos menų akademijoje. 1902–1903 m. tęsė studijas Aukštojoje nacionalinėje dailės mokykloje Paryžiuje.

1903–1904 m. grįžo į Vilnių, gyveno iki 1907 m. 1908 m. Balzukevičius gyveno Paryžiuje Antano Vivulskio dirbtuvėje. Priklausė lenkų dailininkų Paryžiuje draugijai.

1919 m. Boleslovas Balzukevičius grįžo į Vilnių. Vilniaus universitete vadovavo skulptūros katedrai. 1920 m. tapo profesoriaus padėjėju, profesoriumi.

Buvo Vilniaus dailininkų draugijos narys.

Kūryba 

Boleslovas Balzukevičius garsėjo portretiniais paminklais. Vilniuje iki šiol tebestovi Balzukevičiaus sukurti paminklai kompozitoriui Stanislovui Moniuškai šalia Šv. Kotrynos bažnyčios, paties Balzukevičiaus globėjui Juozapui Montvilai paminklas, pastatytas skvere tarp Trakų gatvės ir Pranciškonų gatvės, bronzinė Šv. Jackaus (Hiacinto) koplytėlės skulptūra S.Konarskio gatvėje. Boleslovas Balzukevičius sukūrė skulptūrą „Elektra“, kuri pastatyta ant pirmosios Vilniaus elektrinės (šiuo metu – Energetikos ir technikos muziejaus) bokštelio.

Boleslovas Balzukevičius kūrė litografijas, medžio raižinius, memorialines lentas, biustus, nutapė portretų, peizažų. Kūrinius eksponavo parodose Paryžiuje.

Kūrinių galerija

Nuorodos 

Lietuvos dailininkai
Lietuvos skulptoriai
Lenkijos skulptoriai
Lenkijos dailininkai
Bösendorfer

Bösendorfer – austrų akustinių pianinų gamintojas.

„Bösendorfer“ (tariama: Buzendorfer) yra vienas žinomiausių tradicinių akustinių pianinų gamintojų, pagarsėjęs ypač aukštos klasės ir prabangiais pianinais.

Istorija 
Įmonės įkūrėjas Ignacas Buzendorferis (1794−1859) dirbo pas žymiausią to meto Vienos pianinų meistrą Jozefą Brodmaną. Įrašai rodo, kad 1828 m. I. Buzendorferiui buvo suteiktas leidimas pradėti savo pianinų gamybą. Jo pianinų kokybė buvo ypač aukšta, 1839 ir 1845 m. Vienos pramonės parodose jis apdovanotas aukso medaliais. 1839 m. imperatorius Ferdinandas I suteikė jam „Karališkojo ir imperatoriškojo dvaro pianino gamintojo“ vardą. Ferencas Listas buvo pagarsėjęs, kad savo grojimu tiesiog sulaužydavo pianinus. Vieno koncerto metu „Bösendorfer“ pianinas išliko sveikas iki pat pabaigos, tuo iškeldamas pagaminimo kokybės vertę. F. Listas asmeniškai susipažino su I. Buzendorferiu. Po jo mirties 1859 m. pianinų gamybą tęsė sūnus Liudvikas (1835−1919). „Bösendorfer“ buvo ypatingoje padėtyje tarp pianinų gamintojų, nes gamino pianinus Vienoje, kuri buvo Europos muzikos centras. Liudvikas 1860 m. atidarė naują fabriką Vienoje ir po dar dešimties metų persikėlė į dar kitą vietą. 1872 m. buvusioje jojimo mokykloje L. Buzendorferis atidarė 200 klausytojų koncertų salę, šalia buvo įmonės biurai ir demonstracinė pianinų patalpa. Ši salė greitai tapo populiariausia pianino koncertų vieta Vienoje. Joje iki 1913 m. uždarymo koncertavo daug garsių to meto pianistų.

F. Buzonis buvo perrašęs J. S. Bacho kūrinį vargonams atlikimui pianinu, tačiau pianinai neturėjo tiek klavišų žemame registre, kad būtų galima pilnai atlikti šį kūrinį. Specialiai tam 1891 m. „Bösendorfer“ pagamino praplėstos į žemųjų dažnių pusę klaviatūros fortepijoną. Šie papildomi klavišai buvo dažomi juodai ir 97 klavišų, vietoj standartinių 88, „Bösendorfer“ pianinas buvo pramintas „imperatoriškuoju“. Kitame modelyje klaviatūra buvo praplėsta papildomais 4 klavišais. L. Buzendorferis nesusilaukė palikuonių ir 1909 m. įmonę pardavė draugui Karlui Huterstraseriui (1863−1942). Įmonė 1913 m. pagamino bent 434 pianinus ir prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui gamyba smuko iki 136 vienetų. 1927 m. „Bösendorfer“ apdovanotas Didžiuoju prizu tarptautinėje Ženevos muzikos parodoje. Tarpukariu įmonė pagamindavo apie 300 pianinų per metus ir Antrojo pasaulinio karo pabaigoje gamyba sustojo prasidėjus Vienos bombardavimams. Po karo įmonei neatsigavus ją 1966 m. įsigijo amerikiečių „Kimball“ korporacija, gaminusi pigius pianinus. 1973 m. įmonė perkelta į Vienos priemiestį Noištatą. 2001 m. įmonė parduota austrų „BAWAG-PSK“ grupei. 2008 m. įmonę įsigijo japonų „Yamaha“ korporacija, tačiau „Bösendorfer“ liko atskira įmonė, nesusijusi su „Yamaha“ pianinų gamyba. Šiuo metu „Bösendorfer“ pagamina apie 300 pianinų per metus.

Gaminių galerija

Šaltiniai 
 Frederic Schoettler, iš „The Piano“, 2004 m., p. 50
 Įmonės istorija oficialioje svetainėje

Austrijos įmonės
Pianinų gamintojai
Dvigubas kryžius

Dvigubas kryžius – lotynų kryžius su papildomu skersiniu – kryžma. Priklausomai nuo skersinių ilgio ir išdėstymo kryžiai vadinami įvairiai: Lotaringijos kryžiumi, patriarchiniu kryžiumi, stačiatikių kryžiumi, arkivyskupo kryžiumi.

Abi kryžmos gali būti komponuojamos arčiau ar toliau viena nuo kitos, išdėstomos simetriškai vertikalės centro atžvilgiu, virš arba žemiau jo. Galiausiai jos gali būti vienodo ilgio arba su viena iš jų trumpesne. Kryžmų galai dekoruojami skirtingai: apvalūs ar užapvalinti, platėjantys, nusmailinti, dvišakiai.

Naudojimas heraldikoje 

Kryžiai heraldikoje pradėti naudoti II a. Dvigubas kryžius nuo 1140 m. naudotas ant vieno iš penkių sidabrinių brakteatų leidimų krikščioniškoje Kopanicos kunigaikštystėje (, dab. Brandenburgas).

Dvigubas simetriškas kryžius įdėtas Vengrijos herbe. Jis iš Bizantijos paplito XII a. pabaigoje valdant karaliui Belai III, išaugusiam Bizantijos dvare. Patriarchinis kryžius buvo naudojamas karaliaus herbe ir monetose.

Slovakijos vėliavoje, herbe, kelių miestų simboliuose naudojami dvigubi kryžiai dažniau su ilgėjančiomis nei lygiomis kryžmomis, taip pat labiau įprasti tarp skersinių lygūs atstumai išilgai vertikalės.

Lietuvos simbolikoje 

Dvigubas kryžius Lietuvoje yra vienas valstybės simbolių. Jis naudojamas valstybinių apdovanojimų, karo aviacijos, policijos simbolikoje, pavaizduotas raitelio skyde Lietuvos herbe. Siejamas su Jogailaičių dinastijos herbu, kuriame įdėtas Jogailos asmeninis ženklas – Jogailaičių dvigubas kryžius. Tokiu ženklu jis tapo po to, kai Jogaila gavo Vladislovo krikšto vardą ir 1386 m. buvo karūnuotas Lenkijos valdovu. Dvigubo kryžiaus simbolis buvo perimtas iš Vengrijos per Vengrijos ir Lenkijos karaliaus Liudviko I (1326-1382) dukterį Jadvygą, kurią vedė. Gaudamas Vladislovo vardą, kartu Jogaila perėmė ir dvigubo kryžiaus simbolį. Ankstyvuoju laikotarpiu jo apatinė kryžma buvo vaizduojama ilgesnė už viršutinę. 1572 m. mirus paskutiniam Jogailaičių atstovui Žygimantui Augustui, kryžius imtas vadinti Vyčio kryžiumi.

Galerija

Šaltiniai 

Kryžiai
Vyčio kryžius

Vyčio kryžius arba Jogailaičių dvigubas kryžius yra vienas Lietuvos valstybės simbolių. Jo atsiradimas lituviškoje simbolikoje yra sietinas su Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos krikštu 1386 m. ir yra perimtas iš Vengrijos santuokos su Lenkijos karaliene Jadvyga metu. Pirma kartą Jogailaičių dvigubas kryžius Lietuvos herbo Vyčio skyde pavaizduotas 1386 m. Lenkijos karaliaus Jogailos antspaude. Šis simbolis iš pradžių simbolizavo Jogailaičių dinastiją, tačiau 1572 m. mirus paskutiniajam Jogailaičiui Žygimantui Augustui imtas vadinti Vyčio kryžiumi.

Antras pagal reikšmę aukščiausias Lietuvos karinis valstybės apdovanojimas yra pavadintas Vyčio Kryžiaus ordino Didžiuoju kryžiumi.

Galerija

Išnašos 

Valstybiniai herbai
Lietuvos herbai
Lietuvos atributika
Keslerio sindromas

Keslerio sindromas – hipotetinis scenarijus, kuomet objektų tankis žemoje orbitoje aplink Žemę dėl kosmoso užterštumo padidėja iki tiek, kad susidūrimai tarp objektų galėtų sukelti kaskadinį efektą, savo ruožtu sugeneruosiantį kosminių šiukšlių lauką, kuris padidintų tolimesnių susidūrimų tikimybę. Viena iš pasekmių yra ta, kad toks orbitoje susidaręs kosminių šiukšlių laukas galėtų nulemti, kad kosminė erdvė taptų visiškai netinkama praktiniam panaudojimui. Pirmą kartą tokį scenarijų išsamiai aprašė NASA konsultantas Donald J. Kessler.

Rimtumas 
Keslerio sindromo klastingumas slypi „domino efekte“. Dviejų pakankamai didelių objektų susidūrimas sukeltų daugybę naujų nuolaužų. Kiekviena iš šių nuolaužų savo ruožtu susidurtų su kitomis nuolaužomis, kas sukurtų vis naujų nuolaužų atsiradimo „grandininę reakciją“. Įvykus pakankamai dideliam susidūrimui ar sprogimui (pvz., susidūrus nebenaudojamam palydovui su kosmine stotimi arba sunaikinus objektą balistine raketa), susidariusių naujų nuolaužų lavina galėtų paversti šalia Žemės esančią erdvę visiškai netinkama skraidyti.

Kosminių atliekų susidarymas ir problemos sprendimas 

Kosminėmis atliekomis tampa orbitose skrieti paliktos panaudotos kosminių raketų pakopos, raketinio kuro talpyklos, nebenaudojami dirbtiniai palydovai, kosminiai zondai ir kiti kosminiai aparatai ar jų dalys, keliantys potencialiai pavojingą susidūrimo su naujai į orbitą paleistais objektais riziką.

Laimei dauguma šių objektų sklando žemose orbitose aplink Žemę ir palaipsniui krisdami atmosferon nekelia didelio susidūrimo pavojaus su, pavyzdžiui, žemesniame aukštyje skraidančiais orlaiviais, nes praranda greitį, o kartu ir kinetinę energiją, o vėliau, kaip taisyklė, paprastai sudega tankiuose atmosferos sluoksniuose.

Aukštyje, kur suirimo dėl susidarančio karščio neriant atmosfera žemyn tikimybė menka (t. y. nuo 700 iki 1000 kilometrų), kosminių atliekų gyvavimo laikas pailgėja. Dėl silpnos atmosferos, saulės vėjo ir mėnulio traukos tokių objektų orbitinės trajektorijos gali palaipsniui mažėti, tačiau tai gali užtrukti daugiau nei tūkstantį metų.

Siūloma jau projektuojant palydovus ir raketų pakopas pasirūpinti jų pašalinimu iš orbitos. Kaip vienas tokių sprendimo būdų yra objektuose montuoti greičio stabdymo tankiuose atmosferos sluoksniuose įtaisus, ko pasekoje objektai krisdami žemėn sudegtų nepalikdami pavojingų didelių dalių. Kitas – nebenaudojamų objektų nukreipimas į vadinamąsias „laidojimo orbitas“.

Taip pat kuriami eksperimentiniai metodai pakeisti kosminių atliekų orbitas, pavyzdžiui, pasitelkiant galingą antžeminį nuolatinių bangų lazerį arba kosminį lazerį.

Papildomam skaitymui 
 

 Glenn Harlan Reynolds straipsnis 2009 m. liepos mėn. „Popular Mechanics“ numeryje, kuriame aptariama Keslerio sindromas, susijęs su 2009 m. palydovų susidūrimu, ir tai, kaip tarptautinei teisei gali prireikti išspręsti šią problemą, kad būtų išvengta incidentų ateityje: Reynolds, G. H (2009, liepa). „Collision course“. Popular Mechanics, 50–52 psl.
 „The Looming Space Junk Crisis: It’s Time to Take Out the Trash“ straipsnis 2010 m. liepos mėn. „Wired“ numeryje

Šaltiniai 

Kosmonautika
Tarša
Rimantas Balsys

Rimantas Balsys (g. 1961 m. vasario 25 d.) – Lietuvos etnologas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

1984 m. baigė Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetą. 1984–1990 m. dirbo mokytoju Raudondvaryje (Kauno rajonas). 1991 m. pradėjo dėstyti Klaipėdos universitete. 1997–2006 m. Humanitarinių mokslų fakulteto prodekanas, 2006–2015 m. – dekanas, nuo 2017 m. Humanitarinių ir ugdymo mokslų dekanas. Nuo 2018 m. Socialinių ir humanitarinių mokslų fakulteto dekanas. 2008 m. apgynė habilitaciją, gavo profesoriaus laipsnį. Nuo 2016 m. – Lietuvos mokslo premijų komisijos narys.

Rimantas Balsys 2003–2006 m. buvo žurnalo „Tiltai“ priedo „Lietuviai ir lietuvininkai“ sudarytojas ir redaktorius, taip pat su Stasiu Vaitekūnu sudarė žurnalo „Etninė kultūra“ numerius. Nuo 2007 m. žurnalo „Res Humanitariae“ vyriausiasis redaktorius.

Mokslinių tyrimų pagrindinės kryptys – etnologija, mitologija (ypač prūsų), folkloristika.

Bibliografija 

Monografijos
 Mažosios Lietuvos žvejų dainos. Sandaros, turinio ir poetikos ypatumai (2003 m.),
 Lietuvių ir prūsų dievai, deivės, dvasios: nuo apeigos iki prietaro (2006/2010 m.),
 Metodinė priemonė Pagoniškojo lietuvių ir prūsų panteono raida (2014 m.),
 Lietuvių ir prūsų pagonybė: alkai, žyniai, stabai (2015 m.),
 Lietuvių ir prūsų religinė elgsena: aukojimai, draudimai, teofanijos (2017 m.),
 Apie savo kraštą ir jo žydinčias tvoras… [straipsniai, recenzijos, interviu] (2019 m.)
Paganism of Litkuanians and Prussians. Volume I (2020 m.)
Paganism of Litkuanians and Prussians. Volume II (2021 m.)

Sudaryti leidiniai
 Konstantinas Bružas. Apie tai, kas neturi išnykti: XIX a. pabaigos – XX a. 8 dešimtmečio etnografinė Žemaitijos apylinkių medžiaga. I knyga. (2017 m.)
 Stasys Vaitekūnas: nuo aušros iki saulėlydžio (su Vida Vaitekūniene, 2019 m.)

Nuorodos 
 Išsami bibliografija, http://tautosmenta.lt.

Šaltiniai 

Lietuvos etnologai
KU dėstytojai
Joseph Saunders

Džozefas Saundersas (, 1773 m. Londonas – 1845 arba 1854 m. Kremenecas, Galicija) – dailininkas grafikas, filosofijos mokslų daktaras, Stokholmo ir Peterburgo dailės akademijų narys, Vilniaus universiteto profesorius.

Biografija 

Džozefas Saundersas gimė 1773 m. Londone, Anglijoje. Raižybos mokėsi Londone.

Nuo 1794 m. dirbo Sankt Peterburge. 1799 m. tapo Rusijos caro dailininku Ermitaže. Ermitaže išraižė caro šeimos ir didikų portretų. 1800 m. tapo Sankt Peterburgo Dailės akademijos akademiku ir Stokholmo meno akademijos nariu.
 
Vilniaus universiteto kuratoriaus Adomo Čartoriskio kvietimu 1810 m. atvyko į Vilnių ir nuo 1810 m. iki 1818 m. dėstė Vilniaus universitete anglų kalbą ir literatūrą. Universitete Džozefas Saundersas tapo meno teorijos, grafikos ir anglų kalbos bei literatūros profesoriumi. Paskaitų metu Saundersas studentus supažindindavo su Oliverio Goldsmito, Džozefo Adisono ir kitų anglų rašytojų kūryba.

1810 m. Saundersas sudarė piešimo mokyklos projektą, 1811 m. patvirtintą švietimo ministro. Rūpinosi mokinių darbų parodų organizavimu, šis sumanymas įvykdytas, Saundersui jau išvykus iš Vilniaus.

Džozefas Saundersas buvo Masonų ložės „Uolusis lietuvis” narys.

1818 m. Vilniuje palikęs šeimą, dėl sveikatos išvyko į Italiją, gyveno Florencijoje, Odesoje, Kremenece.

Kūryba 

Džozefas Saundersas sukūrė 48 Ermitažo paveikslų graviūras, išleistas 1805 m. leidinyje „Ermitažo galerija“.

Džozefas Saundersas išraižė Adomo Čartoriskio portretą (pagal Jono Damelio nutapytą portretą), Frydricho Niškovskio portretą – (pagal Jono Rustemo nutapytą portretą).

Sukūrė iliustracijų knygoms: G. Deržavino „Anakreontinės dainos” (1804 m.), V. Kapnisto „Lyriniai kūriniai” (1806 m.) ir kt. 

Džozefas Saundersas angliškai rašė eilėraščius, tyrinėjo Lietuvos dailę.

Išnašos

Literatūra 
 Vladas Gasiūnas. Vilniaus universiteto profesorius Juozapas Saundersas. Krantai. 2007. Nr. 4. P. 15–17.

Vilniaus universiteto dėstytojai
Anglijos dailininkai
V ženklas

V ženklas – rankos gestas, kai ištiestu smiliumi ir didžiuoju pirštu bei sulenktais likusiais pirštais suformuojama „V“ raidės forma. Gestas dažniausiai siejamas su pergale arba taika, tačiau turi įvairias reikšmes, kurios priklauso nuo konteksto bei paties ženklo parodymo būdo.

Kaip pergalės simbolis 

V ženklą su pergale (nuo ) pradėjo sieti belgų politikas Victor de Laveleye, pasiūlęs šią reikšmę 1941 m. sausį. Ženklas leido peržengti kalbos barjerus ir vienyti pasipriešinimą nacistinei Vokietijai. Gestą Didžiojoje Britanijoje išpopuliarino BBC radijas, laidose raginęs klausytojus pasitelkti V raidę kaip pasipriešinimo simbolį. Prie populiarumo prisidėjo ir britų premjeras Vinstonas Čerčilis, naudojęs ženklą viešuose pasirodymuose.

Po karo V ženklą yra naudojęs ne vienas garsu žmogus, situacijose kai jis galėjo būti siejamas su pergale. Pavyzdžiui, JAV prezidentas Ričardas Niksonas šį gestą dažnai rodė vykstant Votergeito skandalui, o Margareta Tečer – rinkiminės kampanijos metu.

Kaip taikos simbolis 
Nėra iki galo aišku, kodėl V ženklą perėmė JAV vykęs judėjimo prieš Vietnamo karą šalininkai, hipių judėjimas. Laikui bėgant rodomas V gestas įgavo pacifistinę reikšmę, protestą prieš karą, smurtą arba apskritai prieš valdžią. Prie populiarumo prisidėjo šį ženklą rodžiusios pacifistinius judėjimus palaikiusios garsenybės, kaip kad Džonas Lenonas.

Kaip skaičius „du“ 

Kadangi V ženklas suformuojamas iš dviejų iškeltų pirštų, gestų kalboje jis gali reikšti skaičių „du“. Lietuvių gestų kalboje tokiu atveju V ženklas rodomas delnu į save. Amerikiečių gestų kalboje V ženklas taip pat reiškia „du“, bet delno kryptis gali nusakyti papildomą niuansą.

Japonijoje 

Japonijoje V ženklą žmonės dažnai rodo pozuodami nuotraukai. Manoma, kad tai išpopuliarėjo 1970-aisiais po Saporo žiemos olimpinių žaidinių, kuriose didelio dėmesio sulaukė dailiojo čiuožimo sporto atstovė Janet Lynn iš JAV. Ji nuotraukose mėgdavo pozuoti rodydama V ženklą ir tai tapo madingu dalyku tarp Japonijos žmonių. Gestas sąmoningai nesiejamas nei su pergale, nei su taika ir gali būti suprantamas tiesiog kaip geros nuotaikos išraiška.

Kaip įžeidimas 

Įžeidžiančią reikšmę V ženklas turi Didžiojoje Britanijoje, ypač jei delnas atsukamas į save, o rodymas palydimas keiksmažodžiais. Negatyvi V ženklo reikšmė yra užfiksuota jau XVI a. rašytiniuose šaltiniuose, o kildinama iš 1415 m. vykusio Aginkorto mūšio. Pasakojimai teigia, kad jį laimėję anglų kariai nukapojo prancūzų lankininkams pirmus tris pirštus – svarbiausius, norint šaudyti lanku, o kaip pašaipą jų neįgalumui rodydavo V ženklą.

Be šio yra ir kitų mažiau išplėtotų paaiškinimų: kad V ženklas yra užslėptas įžeidus viduriniojo piršto rodymas; kad V simbolizuoja pražergtas kojas; ir pan.

Šaltiniai 

Komunikacija
Ženklų kalba
Ženklai
Vilniaus katedros kapitula

Vilniaus katedros kapitula– nuo 1387 m. iki 1949 m. veikusi Vilniaus vyskupijai priklausiančios Vilniaus katedros aukštesnio rango dvasininkų bendrija.

Istorija, sudėtis, veikla 

Vilniaus katedros kapitulą 1387–1388 m. įsteigė Poznanės vyskupas Dobrogostas popiežiaus Urbono IV pavedimu.

Iš pradžių kapitulą sudarė du prelatai (prepozitas ir dekanas) ir dešimt kanauninkų. Dalis kapitulos narių buvo teikiami valdovo, dalis vyskupų.

Vilniaus katedros kapitula rūpinosi katedros ir vyskupijos priežiūra, prižiūrėjo vyskupiją po vyskupo mirties, rinko naują vyskupą, kurį vėliau patvirtindavo popiežius. Kapitulos nariai eidavo ne tik bažnytines, bet ir valstybines pareigas.  Kapitula vykdė patariamosios vyskupo institucijos funkcijas, rūpinosi Vilnaius katedros sakraline muzika, chorais, vargonais, lobyno saugojimu ir priežiūra. Kapitulos kanauninkai turėjo teisę atlikti liturgines apeigas. Kapitula prižiūrėjo mieste įsteigtas bažnyčias, rūpinosi posesijomis.

Vilniaus katedros kapitula turėjo herbą.

Vilniaus katedros kapitulai Vilniaus mieste priklausė nemaža dalis beneficijų. Vien šiaurinėje Pilies gatvėje 14 pastatų priklausė Katedros kapitulai. 1388 m. popiežiui Urbonui IV patvirtinus kapitulos nario teises, jie namą gaudavo valdyti iki gyvos galvos.

XV a. Vilniaus katedros kapitula buvo išplėsta, įvestos arkidjakono, prelato – turtų saugotojo, scholastiko, kantoriaus pareigybės. XVI a. aukštesniąją kapitulą sudarė šeši prelatai, žemesniąją – 12 kanaunininkų.

1530 m. gaisro metu sudegė vyskupo namas ir jame buvęs kapitulos archyvas. Dėl gaisrų kapitula savo pavaldiniams prisakė statyti tik mūrinius namus.

1570 m. kapitulos namuose uždrausta patalpas nuomoti kitatikiams.

1736 m. gaisro Vilniuje metu sudegė 12 kapitulai priklausiusių namų. 1746 m. gaisro metu sudegė beveik visi kapitulos namai. Po šio gaisro kapitula savo narius įpareigojo namus kuo greičiau atstatyti. 1751 m. kapitulai priklausiusiuose namuose uždrausti kitokie nei mūriniai bravorai, namų stogus liepta dengti čerpėmis.

Vilniaus katedros kapitula veikė iki 1949 m. katedros uždarymo. Po Nepriklausomybės atkūrimo Vilniaus vyskupijoje kapitula nebuvo atkurta, vietoj jos įsteigta vyskupijos kunigų taryba.

Nuorodos 

Krikščioniškos organizacijos
Józef Marszewski

Juozapas Marševskis (, 1827 m. kovo 14 d. Vilnius – 1883 m. kovo 27 d. Vilnius arba Varšuva) – XIX a. dailininkas, peizažistas.

Biografija 
Juozapas Marševskis gimė 1827 m. kovo 14 d. Vilniuje. 

Dailės mokėsi pas Aleksandrą Kokuliarą Varšuvoje arba pas Vincentą Dmachauską Vilniuje. 
1853–1856 m. Marševskis studijavo dailę Sankt Peterburgo dailės akademijoje M. Vorobjovo peizažo klasėje, laimėjo mažąjį ir didįjį sidabro medalius už paveikslus „Vaizdas į jūrą”, „Vaizdas į Nevą per ledonešį”. 

1857 m. Marševskis išvyko į užsienį ir kitus metus praleido keliaudamas po Europą, siuntė savo paveikslus parodoms Krokuvoje, Lvove ir Varšuvoje. Kelis kartus lankėsi Paryžiuje, buvo Ispanijoje ir Šveicarijoje, keletą metų gyveno Romoje, o 1858 ir 1864 m. apsistojo Diuseldorfe, kuriame mokėsi tapybos pas A. Achenbachą. 

Vėliau Marševskis keliavo po Ukrainą, kažkuriam laikui apsistojo Lietuvoje, aplankė Kuršą, Tatrų kalnus (1865 ir 1866 m.).

Juozapas Marševskis mirė 1874 m. kovo 27 d. Vilniuje (kitais duomenimis, mirė 1883 m. kovo 27 d. Varšuvoje).

Kūryba 
Juozapas Marševskis tapė aplankytų vietovių peizažus. Yra nutapęs Vilniaus ir jo apylinkių vaizdų.

Marševskio peizažai romantinio stiliaus. Jis bandė perteikti gamtoje vyraujančias nuotaikas. Tapė naktinius peizažus, saulėlydžius, vaizdus su vaizdingais vandens, uolų, griuvėsių, bažnyčių ir vėjo malūnų motyvais. Žinoma, kad jis taip pat piešė portretus ir religines scenas. Ankstyvuoju laikotarpiu Marševskis nutapė mūšio kompoziciją „Berežinos pasažas“ (1847).

Galerija

Išnašos 

Dailininkai
Tapytojai peizažistai