joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Arvydas Macijauskas

Arvydas Macijauskas (g. 1980 m. sausio 19 d. Klaipėdoje) – buvęs krepšininkas, Lietuvos nacionalinės rinktinės atakuojantis gynėjas. Žinomas pravarde Macas.

Karjera 
A. Macijauskas debiutavo nacionalinėje rinktinėje 2002 m. rungtynėse su Ukraina. Lietuva tada laimėjo 7 taškais, A. Macijauskas pelnė 12 taškų. Iki 2006 m. Japonijoje vykusio Pasaulio vyrų krepšinio čempionato krepšininkas iš viso rinktinėje buvo žaidęs 21 rungtynes, vidutiniškai pelnydamas po 16,2 taško.

2005 m. liepos viduryje susitarė dėl 3 metų kontrakto su Naujojo Orleano „Hornets“ klubu. 2005 m. pabaigoje su New Orleans/Oklahoma City Hornets debiutavo stipriausioje pasaulio krepšinio lygoje – NBA. 2005–2006 sezonas jam nebuvo sėkmingas, nes buvo arba labai trumpai išleidžiamas į aikštelę, arba net neregistruojamas rungtynėms. 2006 m. liepą pasirašė ketverių metų 9 mln. eurų vertės sutartį su Pirėjo Olympiacos ir tapo brangiausiu krepšininku Europoje. 2006 metų Pasaulio krepšinio čempionate Japonijoje su Lietuvos rinktine užėmė 7 vietą.

2006 m. rugsėjį A. Macijauskas patyrė sunkią Achilo sausgyslės traumą ir negalėjo sportuoti net 6 mėnesius. 2007 m. kovo 31 d. jis grįžo į aikštelę, rungtynėse prieš Atėnų „Egaleo“ per 14 min. pelnė 7 taškus.

2008 m. rugpjūčio mėn. krepšininkas patyrė traumą treniruodamasis Klaipėdoje. Tai sužinojęs klubas nebuvo patenkintas ir padavė A. Macijauską į teismą dėl sutarties pažeidimo, siekdamas nutraukti su juo sutartį ir nemokėti likusios sutarties dalies. Tačiau teismas užsitęsė daugiau nei 1,5 m. ir galų gale paaiškėjo, kad klubas neturės sumokėti 4,4 mln. likusios sutarties dalies.

2010 m. gegužės mėn. buvo įtrauktas į išplėstinį Lietuvos krepšinio rinktinės kandidatų sąrašą, tačiau joje taip ir nepasirodė, o 2010 m. birželio 8 d. paskelbė apie karjeros pabaigą dėl nugaros išvaržos.

2010 m. liepos 24 d. Arvydas Macijauskas susituokė su Viktorija Buder.

Laimėjimai 
 LKL čempionas 2000, 2002 m.
 LKL vicečempionas 2001, 2003 m.
 LKL Visų žvaigždžių rungtynių dalyvis 2001–2003 m.
 LKL Visų žvaigždžių rungtynių naudingiausias krepšininkas 2003 m.
 LKL Visų žvaigždžių dienos tritaškių konkurso nugalėtojas 2000, 2002, 2003 m.
 NEBL čempionas 2002 m.
 NEBL finalinio ketverto naudingiausias krepšininkas 2002 m.
 Čempionų taurės šiaurės konferencijos finalo ketverto naudingiausias žaidėjas 2003 m.
 LKL finalo naudingiausias krepšininkas 2002, 2003 m.
 Europos čempionas 2003 m.
 Ispanijos taurės laimėtojas 2004 m.
 Eurolygos finalininkas 2005 m.
 Išrinktas tarp penkių geriausių Eurolygos krepšininkų 2005 m.
 Ispanijos krepšinio lygos finalininkas 2005 m.
 Graikijos krepšinio lygos vicečempionas 2007 m.

Pasiekimai 
 2001 m. Prancūzijos savaitraščio „Basket News“ surengtuose „Didžiausios žemyno krepšinio vilties“ rinkimuose užėmė 21 vietą.
 2003 m. – Europos krepšinio čempionas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Basketnews.lt puslapis apie žaidėją

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos olimpiečiai
Transcendentinis skaičius

Transcendentinis skaičius – realusis arba kompleksinis skaičius, kuris nėra algebrinis skaičius (t. y. negali būti polinomo lygties su racionaliais arba sveikaisiais koeficientais sprendinys). Visi transcendentiniai skaičiai yra iracionalieji, bet ne visi iracionalieji skaičiai yra transcendentiniai. Pavyzdžiui,  – iracionalusis skaičius, bet būdamas lygties  sprendiniu, jis nėra transcendentinis.

Pavyzdžiai 
 π
 e
 
 
 , jei  yra racionalusis, teigiamas ir vienetui nelygus skaičius.

Skaičių teorija
Helle Thorning-Schmidt

Helė Torning-Šmidt (, g. 1966 m. gruodžio 14 d.) – Danijos politinė veikėja.

Biografija 

1994 m. baigė Kopenhagos universitetą ir Briugės Europos studijų koledžą, politologijos magistrė.

1994-1997 m. vadovavo Danijos socialdemokratų partijos sekretoriatui Europos parlamente, vėliau buvo Danijos profesinių sąjungų konfederacijos konsultantė. 1999 m. išrinkta į  Europos Parlamentą.

2005 m. vasario mėn. rinkimuose tapo Folketingo (Danijos parlamento) deputate, o balandžio 12 d. išrinkta Danijos socialdemokratų partijos pirmininke vietoje Mogenso Lyketofto, kuris buvo apkaltintas partijos pralaimėjimu parlamento rinkimuose. Būdama didžiausios opozicinės partijos lydere, ji tapo ir visos Danijos opozicijos lydere su pretenzija tapti pirmąja moterimi – Danijos ministre pirmininke.

Ištekėjusi už Stefano Kinoko, lordo Kinoko, 1983–1992 m. vadovavusio Didžiosios Britanijos leiboristų partijai, sūnaus.

Papildoma informacija 
 Dėl pomėgio viešumoje pasirodyti dizainerių kurtais drabužiais ir rankinėmis oponentų vadinama „Gucci Helle“
 2012 m. pateko į žurnalo Time dešimties geriausių pasaulio moterų-lyderių dešimtuką.

Nuorodos 

 Asmeninė svetainė (danų k.)

Šaltiniai 

|-

Danijos ministrai pirmininkai
Danijos parlamento nariai
Europos Parlamento nariai (Danija)
Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas

Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas (sutr. VLIK) – lietuvių organizacija, įkurta politinių partijų ir rezistencinių organizacijų atstovų steigiamajame susirinkime 1943 m. lapkričio 25 d. Kaune. Organizacijos vadovu išrinktas Steponas Kairys.

Dauguma komiteto narių – tautininkų, krikščionių demokratų, liaudininkų, socialdemokratų, kitų partijų atstovai. VLIK’o vadovai ir eiliniai nariai tikėjosi, kad, karui baigiantis, tarp TSRS ir Vakarų sąjungininkų kils konfliktas dėl Europos ateities ir Lietuvai pavyks atgauti laisvę.

1944 m. vasario 16 d. VLIK'as išplatino atsišaukimą su deklaracija, kurioje skelbiama: „Išlaisvinta Lietuva turi būti demokratinė respublika. Kol bus sušauktas demokratiniu būdu išrinktas Lietuvos seimas, išlaisvintoji Lietuva bus valdoma pagal Laikinosios Valstybės Konstitucijos nuostatus. Laikinosios Valstybės Konstitucijos nuostatus priima VLIK'as pagal 1922 m. Lietuvos Konstitucijos principus“. 1944 m. gegužės – birželio mėnesiais gestapas suėmė dalį VLIK'o žmonių.

Prieš Potsdamo konferenciją, 1945 m. liepos 10 d., VLIK’as pasiuntė memorandumą JAV prezidentui ir Didžiosios Britanijos ministrui pirmininkui. Jame buvo prašoma nepripažinti prievartinio Lietuvos įjungimo į TSRS ir pareikalauti, kad TSRS išvestų savo kariuomenę iš Lietuvos, ir lietuvių tauta galėtų atkurti Nepriklausomą valstybę.

VLIK'as 1944 m. veikė Berlyne, nuo 1945 m. kovo – Viurcburge, po to – Roitlingene, nuo 1955 m. – Niujorke, XX a. devintajame dešimtmetyje persikėlė į Vašingtoną.

VLIK'as siekė Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, bendradarbiavo su JAV, Jungtinės Karalystės valdžia. 1955 m. komiteto įsteigta Pasaulio lietuvių bendruomenė palaipsniui užgožė VLIK'ą.

VLIK’as prisiėmė sunkią pareigą vadovauti tautos laisvės kovai ir ją vykdė pusę amžiaus – iki 1990 m. kovo 11 d. Per tą laiką Lietuvos teisė į laisvę buvo primenama kiekviena proga, kada tik pasaulio galingieji susirinkdavo spręsti įvairias problemas.

VLIK'o pirmininkai 

 1943 m. lapkričio 25 d. - 1945 m. birželio 15 d. Steponas Kairys
 1945 m. birželio 15 d. - 1955 m. lapkričio 27 d. Mykolas Krupavičius
 1955 m. lapkričio 27 d. - 1957 m. birželio 1 d. Jonas Matulionis
 1957 m. birželio 1 d. - 1964 m. vasario 27 d. Antanas Trimakas
 1964 m. vasario 27 d. - 1964 m. spalio 3 d. Juozas Audėnas
 1964 m. spalio 3 d. - 1964 m. lapkričio 29 d. Kipras Bielinis
 1964 m. lapkričio 29 d. - 1966 m. gruodžio 6 d. Vaclovas Sidzikauskas
 1966 m. gruodžio 12 d. - 1979 m. kovo 10 d. Juozas Kęstutis Valiūnas
 1979 m. kovo 11 d. - 1992 m. gegužės 30 d. Kazys Bobelis

Nuorodos
 K. Mockus Vyriausiasis Lietuvos išlaisvinimo komitetas
 Ramūnas Labanauskas. VLIK’as 1943-1945 metais: nacių ir sovietų pinklėse. 

Lietuvos istorija (1945-1990 m.)
Gdynė

Gdynė (arba Gdynia) (, ) – miestas-apskritis, uostamiestis šiaurės Lenkijoje netoli Gdansko, prie Baltijos jūros.

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1253 m. Iki Pirmojo pasaulinio karo daugelis Lenkijos laivų plaukė į Gdanską, tuomet turėjusį laisvojo miesto statusą. Todėl 1924 m. Lenkija, norėdama mažiau priklausyti nuo Vokietijos, ėmė statyti savo uostą Gdynėje, tuo metu buvusioje maža žvejų gyvenviete (1500 gyv.). Jau 1934 m. Gdynė tapo vienu svarbiausių Rytų Europos uostų, galinčių priimti ir vandenyno laivus. 1939 m. rugsėjį, Vokietijai okupavus Lenkiją, Gdynėje gyveno jau 120 tūkst. žmonių, ir vokiečiai ją pervadino Gotenhafen (anksčiau vokiečiai ją vadino Gdingen). Raudonoji armija į miestą įsiveržė 1945 m. kovą.

Sportas
 SSA Arka Gdynia (futbolo klubas);
 Miesto stadionas, kurio talpa daugiau nei 15 000 žiūrovų.

Šaltiniai

Lenkijos miestai
Port o Prensas

Port o Prensas (, išvertus – „Princo uostas“) – miestas vidurio Haityje, šalies sostinė ir didžiausias miestas. 1,23 mln. gyventojų (2005). Išsidėstęs prie Gonavo (Gonâve) įlankos Karibų jūroje; Vakarų departamento administracinis centras. Tai pagrindinis šalies jūrų uostas ir prekybos centras. Pramonė: maisto, gėrimų, tabako, tekstilės, statybų. Miesto ekonomikai svarbus turizmo sektorius. Yra Haičio valstybinis universitetas (įkurtas 1920 m.), nacionalinė biblioteka, arcehologijos muziejus, meno centras, technikos institutas, politechnikos kolegija. Įžymybės: Valstybės rūmai, Notre Dame bazilika, 1780 m. prancūzų pastatyta akmeninė prieplauka.

Istorija 

Gyvenvietę 1749 m. įkūrė prancūzai. 1770–1804 m. Port o Prensas buvo Prancūzijos Šv. Dominyko (Saint-Domingue) kolonijos administracinis centras. 1804 m. Haičiui gavus nepriklausomybę, miestas tapo valstybės sostine. Miestą ne kartą nusiaubė žemės drebėjimai (ypač 2010 m. Haičio žemės drebėjimas, taip pat būta pilietinių karų).

Sostinės
Milijoniniai miestai
Haičio miestai
Zanzibaras

Zanzibaras () – pusiau autonominis Tanzanijos administracinis vienetas, kurį sudaro salos rytinėje Afrikos pakrantėje, Indijos vandenyne. Jame yra dvi didelės salos (Zanzibaras ir Pemba), taip pat daugybė smulkių salelių. Gyventojų – apie 1 mln. (2000), bendras plotas – 2643 km².

Svarbiausias Zanzibaro centras – Zanzibaras, kurio senamiestis vadinamas Stone Town (, Akmeninis miestas).

Geografija 

Zanzibaras priklauso Prieskonių salynui, kuriam be Zanzibaro ir Pembos dar priskiriama Mafijos sala.

Zanzibare auginami muskato riešutai, cinamonas, pipirai. Tik šios salos miškuose sutinkama viena iš rudųjų kolobų (šunbeždžionių) rūšių – Zanzibaro rudasis kolobas.

Administravimas 

Zanzibaras, nors yra Tanzanijos dalis, turi savo prezidentą, renkamą visuotiniuose rinkimuose, taip pat Atstovų Rūmus (50 narių, renkamų 5 metams).

Būdama tankiausiai gyvenama Tanzanijos dalis, ši labai maža teritorija yra dalinama į 5 administracinius regionus:

 Šiaurinė Pemba
 Pietinė Pemba
 Šiaurinis Zanzibaras
 Pietinis-centrinis Zanzibaras
 Vakarinis Zanzibaras

Istorija 

Pirmieji Zanzibaro salos gyventojai buvo persų imigrantai iš Širazo miesto (Iranas). Jie ir davė salai pavadinimą – Zangi - bar (persų k. – „juodųjų krantas“). Nors galima ir kita pavadinimo kilmė – Zayn Z'al Barr arabų kalba reiškia „Mugių sala“. Nuo 1503 iki 1698 salą kontroliavo portugalai. Nuo 1698 sala perėjo Omano sultonatui.

1840 Omano sultonas Sayyid Said bin Sultan Al-Busaid perkėlė sostinę iš Maskato į Stone Town. Po sultono mirties tarp jo sūnų prasidėjo nesutarimai dėl to, kam priklausys sala. Po konfliktų Zanzibaro sultonatas atsiskyrė nuo Omano kaip atskira kunigaikštystė. Šiame laikotarpyje Zanzibaro sultonas valdė ir visą rytinę Afrikos pakrantę, vadinamą Zanj, įskaitant Mombasą ir Dar es Salamą, nuo Mogadišo šiaurėje iki Mozambiko pietuose. Jis kontroliavo prekybinius kelius su Afrikos giluma iki Kindu prie Kongo upės.

1866 britų - vokiečių pasienio komisija nustatė 10 mylių pločio navigacinę neutralią zoną nuo Delgado kyšulio (dab. Mozambikas) iki Kipinio (dab. Kenija), įskaitant visas salas (jų tarpe ir Zanzibarą), kartu su keliais Somalio pakrantės miestais.

Pagal Heligolando-Zanzibaro sutartį 1890 tarp Vokietijos ir Britanijos, vokiečiai įsipareigojo nereikšti pretenzijų į Zanzibarą, atitekusį Britanijai (protektoratas). Britanija skirdavo vizirį iki 1913, 1913–1963 – rezidentą. 1896 m. buvo kilęs trumpas anglų-Zanzibaro karas.
1963 gruodžio 19 Zanzibaras tapo nepriklausoma konstitucine monarchija, valdoma sultono. 1964 balandžio 24 kartu su Tanganika susijungė į Tanzanijos valstybę.

Kita informacija 
 1946 Zanzibare gimė Fredis Merkuris, grupės „Queen“ vokalistas.

Buvę UNPO nariai
Tanzanijos geografija
Uridinas

Uridinas – nukleozidas, sudarytas iš glikozidiniu ryšiu (β-N1) sujungtų heterociklinės bazės uracilo ir cukraus ribozės. 

Jei uracilas prijungtas ne prie ribozės, o prie deoksiribozės, toks deoksinukleozidas vadinamas deoksiuridinu.

Šaltiniai 

Nukleorūgštys
Ramūnas Šiškauskas

Ramūnas Šiškauskas (g. 1978 m. rugsėjo 10 d. Kaišiadoryse) – buvęs krepšininkas, Lietuvos rinktinės kapitonas. 2017 m. vasario 20 d. tapo Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės vyr. trenerio Dainiaus Adomaičio asistentu.

Karjera 
1994–1996 m. atstovavo „Kaišiadorių Baltijos“ komandai. 1996 m. persikėlė į Vilnių ir žaidė Sakaluose, o nuo 1998 m. – Lietuvos Ryte. Su šiuo klubu 2 kartus – 2000 ir 2002 m. – tapo Lietuvos čempionu. 2004 m. pradėjo legionieriaus karjerą – dvejus metus atstovavo Italijos „Treviso Benetton“ komandai. 2006–2007 m. rungtyniavo Atėnų „Panathinaikos“ ekipoje, o pasibaigus sezonui persikėlė į Maskvos CSKA. 2007 ir 2008 m. tapo Eurolygos čempionu.

2000 m. debiutavo Lietuvos rinktinėje ir žaidė Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse, kur laimėjo bronzos medalį. 2003 m. Švedijoje vykusiame Europos čempionate iškovojo aukso medalį.

2007 m. rugpjūčio 4 d. Lietuvos rinktinės balsavimu išrinktas komandos kapitonu ir su ja
2007 m. rugsėjo 16 d. iškovojo Ispanijoje vykusio Europos čempionato bronzos medalį.

2008 m. R. Šiškauskas atsisakė dalyvauti 2009 m. Europos čempionate ir pareiškė, kad nebežais Lietuvos rinktinėje. 

2012 m. gegužės 21 d. R.Šiškauskas paskelbė apie profesionalaus krepšininko karjeros pabaigą. 

2017 m. vasario 20 d. R. Šiškauskas paskirtas Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės vyr. trenerio D. Adomaičio asistentu.

Trenerio karjera 

 2017 m.-.2019 m.: Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės vyr. trenerio asistentas

Pasiekimai 
 2000 m. Sidnėjaus Olimpinių žaidynių bronzos medalio laimėtojas
 2000, 2002 m. LKL čempionas
 1999, 2001, 2003, 2004 m. LKL vicečempionas
 2001, 2002 m. LKL reguliariojo sezono naudingiausias žaidėjas
 2001, 2002, 2003, 2004 m. LKL Visų žvaigždžių rungtynių dalyvis
 2003 m. Čempionų Taurės Šiaurės konferencijos vicečempionas
 2003 m. Europos čempionas
 2005 m. Italijos taurės laimėtojas
 2006 m. Italijos čempionas
 2006 m. Italijos lygos finalo naudingiausias žaidėjas
 2007 m. Graikijos Taurės laimėtojas
 2007 m. balandžio mėnesio naudingiausias Eurolygos žaidėjas
 2007 m. išrinktas į simbolinį geriausių Eurolygos žaidėjų antrąjį penketą
 2007, 2008 m. Eurolygos čempionas
 2007 m. žurnalo „SPO :)“ ir portalo „Delfi“ surengtuose rinkimuose išrinktas geriausiu balandžio ir gegužės mėnesių Lietuvos sportininku
 2007 m. Graikijos lygos čempionas
 2007 m. Europos čempionato bronzos medalio laimėtojas
 2007 m. išrinktas į simbolinį geriausių Europos čempionato žaidėjų penketą
 2008 m. naudingiausias Eurolygos reguliariojo sezono žaidėjas
 2008 m. išrinktas į simbolinį geriausių Eurolygos sezono krepšininkų pirmąjį penketuką
 2009 m. geriausias Rusijos krepšinio čempionato žaidėjas

Įvertinimas 

 Kaišiadorių garbės piliečio vardas (2022)

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos olimpiečiai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Dumplės

Dumplės – rankinis įtaisas orui ugnį pūsti. Naudojamos ugniai įkurti arba degimo temperatūrai pakelti. Buvo vienas svarbesnių kalvio įrankių.

Viršūninės dumplės () yra gerai žinomos bent jau nuo viduramžių, jų variantus naudojo ir senovės romėnai. Šis tipas turi dvi oda sujungtas lenteles su rankenomis, pūtiklį, reikalingas taip pat vienoje lentelių esantis oro vožtuvas. 

Nuo seno taip pat buvo naudojamos puodo pavidalo dumplės, kuriose didelio skersmens molinio puodo anga uždengiama oda, kurią galima spaudyti, sukuriant oro srautą. Jos buvo naudojamos metalo lydymui. Vietoje vožtuvo odoje praduriama skylė, kurią dumples naudojantis žmogus ranka uždaro orą pūsdamas ir atveria naujam orui į dumples įtraukti. Į puodą įpilama šiek tiek vandens ar dumblo, kad oda liktų drėgna ir netrūkinėtų.

Kitokios dumplės

Orapūtės dumplės 
Panašūs įtaisai naudojami orui pūsti muzikos instrumentuose, kur reikalingas oro srautas. Dumples turi vargonai, armonika, dūdmaišis, laikrodis su gegute ir pan.

Jungiamosios dumplės 
Dumplės pavidalo įtaisai naudojami sujungti dalims uždengiant tarpus, kurių dydis keičiasi. Tokios dumplės naudotos ar naudojamos:
 senuose fotoaparatų modeliuose
 dviejų dalių autobusuose

Šaltiniai 

Inžinerija
Paprastoji musmirė

Paprastoji musmirė (Amanita muscaria) – musmirių (Amanita) genties nuodingas grybas.

Požymiai 

Vaisiakūniai dideli. Kepurėlė iki 20-25 cm skersmens, ryškiai raudona, su baltomis karputėmis ar plėvelėmis (apvalkalo liekanomis), lietui jas nuplovus, musmirė tampa panaši į raudonas ūmėdes. Lakšteliai balti, minkšti, tankūs, laisvi. Kotas 8-20 cm ilgio, 1-3 cm storio, su baltu rinkiu, pagrindas gumbiškai sustorėjęs, su tvirtai apaugusia išnara. Trama balta, minkšta, be ypatingo kvapo ir skonio.

Lietuvoje auga liepos-spalio mėn. įvairiuose miškuose.

Nuodingumas 
Musmirė dažnai yra klaidingai laikoma ypač nuodingu grybu. Tačiau iš tiesų jos nuodingumas dažniausiai smarkiai perdedamas – mirtys, sukeltos musmirių vartojimo, yra retas reiškinys.
Pagrindinės musmirių psichoaktyviosios medžiagos yra iboteninė rūgštis, muscimolis, muskazonas ir muskarinas.

Rekreacinis vartojimas ir poveikis 
Šį grybą dėl jo psichoaktyvių savybių nuo seniausių laikų vartojo žyniai, šamanai, kariai.

Musmirės vartotojai mini šiuos poveikius: pakitęs vaizdinių ir garsinių signalų suvokimas, pusiausvyros praradimas, lengvi raumenų trūkčiojimai.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 indexfungorum.org / Amanita muscaria
 indexfungorum.org / Amanita muscaria var. muscaria

Agarikiečiai
Nuodingieji grybai
Haliucinogenai
Šveicarijos socialdemokratų partija

Šveicarijos socialdemokratų partija, PS (vok. – Sozialdemokratische Partei der Schweiz, pranc. – Parti Socialiste Suisse, it. – Partito Socialista Svizzero) – viena įtakingiausių Šveicarijos politinių partijų.

Įkurta 1888 m. Berno gyventojo A. Steko, kuris bandė sukurti socialdemokratinę partiją dar 1870 ir 1873 m., iniciatyva. Jis buvo ir partijos programos autorius, numatęs taikią kovą dėl valdžios ir valstybinės ekonomikos plėtrą. 1904 m. programoje buvo akcentuojamas internacionalizmas.

1921 m. iš partijos išėjo kairieji. 1931 m. rinkimuose PS gavo 28,7 % balsų – daugiausia per visą istoriją. 1943 m. pirmą kartą dalyvavo vyriausybėje. 1947–1959 m. surinkdama 26-27 % balsų, buvo opozicijoje.

Šveicariška formulė 

1959 m. su kitomis partijomis buvo pasirašyta sutartis dėl „magiškos formulės“ – visų partijų proporcingo atstovavimo vyriausybėje ir, nepriklausomai nuo rinkimų rezultatų, gavo 2 vietas Šveicarijos vyriausybėje. Be to, PS gavo teisę užimti šalies prezidento postą – pagal konstituciją jis savo pareigas eina 1 metus ir ne kartą pasinaudojo šia teise.

Siekdama savo tikslų, PS plačiai naudoja tiesioginės demokratijos formą –
referendumus.

Po 1983 m. rinkimų, kai PS gavo tik 22,8 % balsų, partijoje vyko krizė, netgi buvo diskutuojama apie koalicinės sutarties nutraukimą, nes dalis narių perėjo į ekologines ir pacifistines partijas. Tačiau ir 1987 m. rinkimuose partijos laukė pralaimėjimas – tik 18,3 % rinkėjų palaikė jos pozicijas.

1987 m. P. Oberas ir 1988 m. O. Štichas buvo Šveicarijos prezidentais.

PS nuolat išlaiko savo įtaką 21 iš 26 kantonų vyriausybėse ir savivaldybėse.

Parlamento rinkimuose 1999 m. ir 2003 m. gavo po 52 vietas 200 vietų Nacionalinėje taryboje.

Struktūra 

2004 m. buvo apie 40 000 narių, susibūrusių į 1123 pirmines organizacijas. Struktūra teritorinė.

Aukščiausias organas – kasmetinis suvažiavimas, kuriame atstovaujami visi kantonai. Jis renka 104 narių Valdybą ir 19 narių Vadovaujantį komitetą. Partijos organuose taip pat atstovaujamas Šveicarijos profsąjungų susivienijimas.

Nuolatiniam darbui vadovauja Biuras ir 5 centro sekretoriai. Veikia moterų, jaunimo ir sporto organizacijos.

Partijos pozicijas atspindi laikraščiai „Volksrecht“ (Liaudies teisė) ir „Berner tagwacht“ (Berno apžvalga), leidžiamas teorinis žurnalas „Profil-Rote reviu“.

SI narė nuo 1951 m.

Partijos pirmininkai 

 1888 – Alexandras Reichelis,
 1890 – Albertas Steckas,
 1892 – Eugenas Vulšlegeris,
 1894 – Vilhelmas Fiurholcas,
 1897 – Karlas Zgragenas,
 1898 – Paulis Brandtas,
 1898 – Otto Langas,
 1901 – Josefas Albiseris,
 1902 – Gotfriedas Reimanas,
 1909 – Eduardas Kesleris,
 1911 – Hansas Nėheris,
 1912 – Fricas Studeris
 1916 – Emilis Klöti,
 1918 – Jakobas Gšvendas,
 1919 – Gustavas Miuleris,
 1919–1936 – Ernstas Reinhardas,
 1937–1952 – Hansas Oprechtas,
 1953–1962 – Valteris Bringolfas,
 1962–1970 – Fricas Griuteris,
 1970–1974 – Arturas Šmidas,
 1974–1990 – Helmutas Hubacheris,
 1990–1997 – Peteris Bodenmanas,
 1997–2000 – Ursula Koch,
 2000–2004 – Christiana Brunner,
 2004 – Hansas-Jürgenas Fehris.

Nuorodos 
 www.sp – ps.ch Oficiali svetainė.

Partijos
Ginkūnai

Ginkūnai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, greta šiaurės rytinės Šiaulių miesto ribos, prie kelio į Pakruojį. Seniūnijos centras, 5 seniūnaitijos (Aušros, Centro, Rasos, Svajonių, Švedės). Išlikęs Ginkūnų dvaras, veikia paštas (LT-81033), Ginkūnų Sofijos ir Vladimiro Zubovų mokykla, dvi žemės ūkio bendrovės: „Ginkūnų paukštynas“, „Ginkūnų agrofirma“.

Etimologija 

Ginkūnų pavadinimas yra kilęs iš asmenvardžio – nuo bajorų Ginkūnų pavardės.

Geografija 

Per Ginkūnus teka Kulpės intakas Švedė. Į pietryčius nuo Ginkūnų telkšo Švedės tvenkinys, į vakarus, jau Šiaulių miesto savivaldybėje – Ginkūnų ežeras.

Istorija 

Ginkūnai minimi nuo 1690 m. Kunigaikštis Platonas Zubovas, pirmasis šios giminės atstovas Lietuvoje, 1795 m. imperatorienės Jekaterinos II apdovanotas Šiaulių ekonomija. Turėdamas Jurbarko, Plungės ir Kretingos valdas, P. Zubovas 1805 m. nupirko Ginkūnus iš Kristiano Brodericho ir Johano Vendelio. 1805 m. gruodžio 30 d. Šiaulių Žemės teisme pripažinta, kad „kunigaikštis P. Zubovas perka nuo Kristiano Brodericho ir Johano Vendelio Ginkūnų gerybę su kaimele to pat vardo, turinčią valstiečių trobas, 24 vyriškas ir 18 moteriškas dūšias, karčemą, vėjo malūną ir leidimą naudotis Šiaulių ežeru“. XIX a. Ginkūnai tapo grafų Zubovų valdų administraciniu centru, suklestėjo Ginkūnų dvaras.

1896 m. dvaro rūmų rūsyje Sofija ir Vladimiras Zubovai įsteigė slaptą lietuvių mokyklą. XX a. pradžioje prie kaimo buvo įsteigtos Ginkūnų laisvamanių kapinės, 1966 m. miesto Ginkūnų kapinės.

Po II pasaulinio karo Ginkūnuose veikė MGB dalinių štabas. Buvo Ginkūnų daržininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1953 m. įsteigta biblioteka, 1957 m. kultūros namai, nuo 2001 m. kultūros centras.

2003 m. patvirtintas Ginkūnų herbas. 2011 m. liepos 27 d. siautėjo viesulas.

|}

Gyventojai

Sportas 
 FK Šauliai (futbolas)

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Vilniaus gubernija

Vilniaus gubernija () buvo Rusijos imperijos gubernija, Vilniaus generalgubernatorijos dalis. Įkurta 1795 m., gyvavo iki 1915 metų (su pertrauka 1797–1801 m.).

Istorija 
Vilniaus gubernija () sudaryta po trečiojo Abiejų Tautų Respublikos padalinimo 1795 gruodžio mėn. 14 (25) d. iš buvusių LDK žemių – dabartinės Lietuvos teritorijos (be Užnemunės, Klaipėdos krašto) ir dalies vakarų Baltarusijos. 

1797 m. Vilniaus gubernija sujungta su Slanimo gubernija (), taip sudarant Lietuvos guberniją (), kuri 1801 m. išskaidyta į Lietuvos Vilniaus guberniją () (pavadinimas naudotas iki 1840 m.) ir Lietuvos Gardino (buvusią Slanimo) guberniją.

1819 m. nuo Lietuvos Vilniaus gubernijos atskirtas Palangos–Šventosios pajūrio ruožas ir prijungtas prie Kuršo (Kurliandijos) gubernijos, kad būtų paprasčiau administruoti.

1842 m. iš 7 Vilniaus gubernijos ujezdų sudaryta Kauno gubernija, prie likusių Vilniaus gubernijos ujezdų (Vilniaus, Ašmenos, Švenčionių, Trakų) prijungtas Minsko gubernijai priklausę Dysnos ujezdas bei Vileikos ujezdas, taip pat Gardino gubernijai priklausęs Lydos ujezdas, suformuota Vilniaus gubernija su 7 ujezdais. 1845 m. birželio 21 d. patvirtintas Vilniaus gubernijos herbas.

|-
| 1796 || || || 11 apskričių: Ašmenos apskritis, Breslaujos apskritis, Kauno apskritis, Raseinių apskritis, Šiaulių apskritis, Telšių apskritis, Trakų apskritis, Upytės apskritis, Vilkmergės apskritis, Užnerio apskritis, Vilniaus apskritis
|-
| 1801 || || || 12 apskričių: Ašmenos apskritis, Breslaujos apskritis, Kauno apskritis, Raseinių apskritis, Šiaulių apskritis, Telšių apskritis, Trakų apskritis, Upytės apskritis, Vilkmergės apskritis, Užnerio apskritis, Vilniaus apskritis, Zarasų apskritis
|-
| 1834 || || 788.516 || ||
|-
| 1843 || || || 7 apskritys: Ašmenos apskritis, Dysnos apskritis, Lydos apskritis, Švenčionių apskritis, Trakų apskritis, Vileikos apskritis, Vilniaus apskritis
|-
| 1889 || || 1.314.507 || 151 valsčius || 
 9 miestai
 23.055 miesteliai ir kaimai
|-
| 1897 || || 1.591.000 || ||
|}

Gyventojai 

1834 m. VIII revizijos metu gubernijoje buvo 788 516 gyventojų. 1897 m. surašymo metu Vilniaus gubernijoje gyveno 1 591 000 žmonių, iš jų apie 37 proc. raštingi. Lietuviškose apskrityse tuo metu buvo 738 943 gyventojai.

Etninė sudėtis (1904 m.)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Baltarusijos archyvas 
 Gubernijos žemėlapiai
 Gubernijos žemėlapis
Šnipiškės

Šnipiškės – Vilniaus miesto dalis, išsidėsčiusi dešiniajame Neries krante priešais Naujamiesčio seniūniją. Šnipiškių seniūnija. Yra Vilniaus Šv. arkangelo Rapolo bažnyčia, Europos aikštė, Vilniaus miesto savivaldybės būstinė, Nacionalinė galerija, universitetinė Žalgirio ligoninė.

Etimologija 

Vietovardis Šnipiškės kilęs iš šioje vietovėje turėjusio dvarą turtingo Vilniaus pirklio Povilo Šnipio pavardės, kuriam didysis Lietuvos kunigaikštis Vytautas buvo padovanojęs už Neries upės didelius žemės plotus. Tarpukario metų turistiniuose vadovuose po Vilnių buvo rašomas vietovardis Šnipiškis.

Istorija 

Vilniaus istoriniuose dokumentuose Šnipiškės (Šnipiškis) minimos nuo XVI a. Šnipiškių priemiestis pradėjo formuotis pastačius tiltą per Nerį. 1536 m. siekiant palengvinti susisiekimą su Vilniaus miestu, Lenkijos karaliaus ir Lietuvos Didžiojo kunigaikščio Žygimanto Senojo įsakymu Vilniaus pilies prižiūrėtojas Ulrichas Horazijus per Neries upę pastatė medinį tiltą su mūrinėmis atramomis ir mūriniais vartais, ir butais antrame aukšte tilto sargams bei muitininkams. Šalia tilto kūrėsi Šnipiškių priemiestis.

XVI a. antroje pusėje Šnipiškes valdė Krėvos seniūnas Mikalojus Astikas, XVI a. pabaigoje – LDK maršalka Eustachijus Valavičius. Čia žemių įvairiu laiku turėjo Vilniaus vyskupas Valerijonas Protasevičius, LDK didikai Oginskiai. XVII a. Šnipiškės priklausė LDK didikams Sapiegoms. 1697 m. Vilniaus vaivada Kazimieras Sapiega sklypą prie Neries padovanojo jėzuitams.

1905 m. Riešės valsčiaus Šnipiškių priemiestyje gyveno 302 žmonės.

XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje buvo suformuotos dvi istorinės Šnipiškių dalys – Skansenas ir Piromontas, 1993 m. įrašytos į Kultūros vertybių registrą.

Iki XX a. vid. Šnipiškėse, prie Žvėryno gatvės (Vilkmergės), kuri eina pagal dešinįjį Neries krantą, buvo 13 akmenų grupė, vadinama Užkeiktomis vestuvėmis. Šie akmenys buvo sunaudoti statyboms. Netoli Vestuvių akmenų vietos, dešiniajame Neries krante, yra akmuo su iškaltais Gediminaičių stulpais – vienas iš kelių istorinių Vilniaus miesto riboženklių.

Galerija 

Šnipiškėse praeityje stovėjo Šnipiškių sinagoga ir buvo įkurtos Šnipiškių žydų kapinės. Išlikę prieškariu statyti Šnipiškių bunkeriai.

Menas 

2010 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas, Europos šalių kino forumo „Scanorama“ Didžiojo prizo nugalėtojas, „Šanxai banzai“ (rež. Jūratė Samulionytė). Tai ironiškas filmas su vaizdais iš Šnipiškių mikrorajono, vilniečiams žinomo kaip „Šanchajus“, pasakojantis apie unikalią daugiatautę kaimo bendruomenę miesto centre.

Šaltiniai

Literatūra 
 
 
 
 Z. Tiukšienė, N. Sisaitė. Pasižvalgymai po Vilnių. Miesto mikrorajonai.
Tripolis

Tripolis ( arba Ţarābulus al-Gharb) – miestas Libijos šiaurės vakaruose, prie Viduržemio jūros; šalies sostinė ir savivaldybės centras. 1,15 mln. gyventojų (2007). Tai didžiausias šalies miestas ir uostas, pagrindinis verslo ir pramonės centras. Išvystyta maisto, tekstilės, aprangos, statybinių medžiagų, tabako pramonė. Netoli miesto yra tarptautinis oro uostas. Alfateh universitetas, kolegijos (meno ir amatų, elektronikos, technologijų ir telekomunikacijų), nacionalinis archyvas (daug istorinių dokumentų iš Tripolitanijos laikų), vyriausybės biblioteka, Tripolio zoologijos sodas. Yra daug muziejų: gamtos istorijos, archeologijos, etnografijos, epigrafijos (finikiečių, romėnų, Bizantijos laikų įrašai), islamo. Triumfo arka pastatyta II a. imperatoriaus Marko Aurelijaus garbei, ispanų tvirtovė pastatyta XVI a. Yra daug mečečių (žymiausios – Karamanli ir Gurgi).

Istorija 
Miestą tikriausiai bus įkūrę finikiečiai dar VII a. pr. m. e. ir pavadinę Ėja (Oea). XIX a. pradžioje Tripolio valdžia rėmė piratavimą, todėl dukart buvo įsivėlusi į karą su JAV, 1804 m. čia įvyko Tripolio mūšis. Libijai 1951 m. gavus nepriklausomybę, Tripolis tapo šalies sostine kartu su Bengaziu. Vienintele Libijos sostine Tripolis tapo 1972 m. Miestas ėmė sparčiai augti po 1963 m., pradėjus į užsienį parduoti naftą. 2011 m. užimtas Libijos nacionalinės tarybos karinių pajėgų.

Sostinės
Milijoniniai miestai
Libijos miestai
Finikiečių kolonijos
Vyras

Apie vyrą kaip sutuoktinių poros (šeimos) narį skaitykite čia. 
Vyras – biologinės žmogaus (Homo sapiens) rūšies vyriškos lyties atstovas.

Mokslas, tiriantis vyro fiziologiją, anotomiją bei ligas, vadinamas andrologija.

Vystymasis ir raida 

Embriono stadijoje formuojantis gemalui susidaro trys gemaliniai lapeliai. Iš mezodermos pradeda vystytis lytinių organų sistema. Todėl apie 7-8 savaitę baigia formuotis lytiniai organai, pagal kuriuos jau galima skirti individo lytį. Jau aštuonių savaičių gemalas turi gana ryškius žmogiškos išvaizdos požymius.

Postnataliniu laikotarpiu išryškėja gana ryškūs morfologiniai ir fiziologiniai požymiai. Visų pirma brendimo įžangos pradžioje priklausomai nuo hormoninės organizmo veiklos berniukams (apie 13-16 m.) prasideda spermatogenezė, išryškėja kūno sandaros lytinio dimorfizmo požymiai. Antrosios vaikystės (8-12 m.) metu berniukams ima didėti sėklidės bei varpa, intesnyviai auga galūnės ir didėja ūgis. Šiuo laikotarpiu labiau ilgėja kojos, smarkiai auga rankos. Tikrojo brendimo metu (13-16 m.) prasideda gaktos ir pažasties plaukų augimas, toliau formuojasi išoriniai lytiniai organai. Brendimo baigmės metu (17-19 m.) baigiasi lytinis brendimas, pradeda normaliai funkcionuoti lytiniai organai, stiprėja barzdos plaukai ir viso kūno gyvaplaukiai. Apie 19-21 metus galutinai susiformuoja vyriško kūno proporcijos, stabilzuojasi individo morfologiniai ir fiziologiniai požymiai.

Pagrindiniai vyriško individo požymiai 
 Vyro kūną į dvi lygias dalijanti horizontali linija eina virš gaktikaulio krašto.
 Vyro liemuo yra trumpesnis, o kojos ilgesnės.
 Vyro pečiai yra platesni negu dubuo.
 Vyro poodinis riebalinis sluoksnis plonesnis, oda storesnė.
 Vyro kūnas dažniausiai gerokai plaukuotesnis negu moters.
 Vyro speneliai tik šiek tiek iškilę virš rausvo arba šviesiai rudo laukelio.
 Vyro juosmeninė stuburo dalis mažiau įlinkusi negu moters.
 Vyro visi dubens matmenys yra mažesni negu moters.
 Vyrui būdingesnis pilvinis kvėpavimo tipas; vyro kvėpavimui labai svarbūs diafragmos ir pilvo sienos raumenys.
 Vyro gerklos didesnės negu moters; skydinės kremzlės dvi plokštelės sueina kampu ir sudaro gerklų iškyšulį – Adomo obuolį.
 Vyro dauguma vidaus organų apimtis didesnė negu moters.
 Skiriasi vidiniai ir išoriniai lytiniai organai.
 Vyro kaukolės kaktiniai ančiai yra dideli, todėl antakiniai lankai atsikišę į priekį, o žvynas nuožulnus.
 Vyro kaukolės ir kaulų struktūra yra stambesnė ir masyvesnė nei moters.

Taip pat skaitykite 
 Vyriškumas

Žmogus
Moteris

Moteris – moteriška žmogaus lytis. Ji turi morfologines ir funkcines ypatybes, kurios skiriasi nuo vyro – lytinės chromosomos, mažesnis ūgis, specifinis kūno sudėjimas, lytiniai organai, medžiagų apykaita, kraujo sudėtis, hormonų balansas, dažnesnis kvėpavimas ir kt.

Mokslas, tiriantis moters fiziologiją, anotomiją bei ligas, vadinamas ginekologija.

Vystymasis ir raida 
Prasidėjus embriono gemalinių lapelių diferenciacijai iš mezodermos vystosi lytinės liaukos. Apie 7-8 savaitę kaip ir vyro baigia formuotis lytinės liaukos, jau gana gerai išsivystę lytiniai organai, todėl jau galima skirti individo lytį. Biologinė moters priešingybė yra vyras.

Postnataliniu laikotarpiu baigia formuotis būdingi lyties morfologiniai ir fiziologiniai požymiai. Visų pirma brendimo įžangoje (12-15 m.) pradeda veikti mergaičių lytinės liaukos, prasideda ovuliacija. Lytinės brandos metu palengva ryškėja viso kūno sandaros lytinio dimorfizmo požymiai. Mergaičių antrosios vaikystės (7-11 m.) pradžia yra susijusi su kiaušidžių struktūros persitvarkymu: 9-aisiais gyvenimo metais kiaušidės pradeda sparčiai didėti, 11-aisiais gyvenimo metais tas pat atsitinka su gimda. Apie 11-uosius metus mergaitėms pradeda apvalėti klubai, nes platėja dubuo ir be to storėja juos gaubiantis riebalų sluoksnis. 

Tikrojo brendimo metu (12-15 m.) mergaitėms ima augti krūtys, pradeda veikti lytinės liaukos. Brendimo baigmės metu (16-17 m.) susiformuoja krūtys, tampa reguliarios mėnesinės. Apie 17-20 metus galutinai stabilizuojasi moters lyties morfologiniai ir fiziologiniai požymiai. Brandos tarpsnyje (35-60 m.) moterims nustoja veikusios kiaušidės ir atsiranda klimakso reiškinių.

Moters anatominiai ir fiziologiniai požymiai 
 Moters kūną į dvi lygias dalis dalijanti horizontali linija eina per gaktikaulio vidurį. 
 Moters kaukolei būdingas status kaktikaulio žvynas, lėkšti antakiniai lankai ir ovalios akiduobių atvaros, mažiau išsikišęs smakras, mažesni žandikauliai.
 Moters kaukolės ir kaulų struktūra smulkesnė ir mažiau masyvi negu vyro. 
 
 Dėl platesnio dubens pas moterį stambesnės šlaunys ir užpakalis.
 Moters poodinis riebalinis sluoksnis žymiai storesnis negu vyro.
 Moters oda yra švelnesnė, jos jutiminės ląstelės išsidėsčiusios arčiau paviršiaus, todėl moteris jautriau reaguoja į glostymą ir mylavimą.
 Moters kūnas ne toks plaukuotas kaip vyro (ypač skiriasi pažastų ir blauzdų plaukuotumas, taip pat gaktos plaukų augimo kryptis).
 Moters krūtys žymiai didesnės, turi pieno liaukas.
 Moters juosmeninė stuburo dalis daugiau įlinkusi, kadangi yra didesnis dubens posvyris.
 Moters visi dubens matmenys yra didesni negu vyro.
 Moteris kvėpuoja krūtine; kvėpavime daugiau dalyvauja krūtinės ląstos raumenys.
 Moters kaulai plonesni.
 Moters gerklos mažesnės negu vyro.
 Dauguma moters vidaus organų apimtis mažesnė negu vyro.
 Skiriasi lytiniai organai – išoriniai ne taip išsikišę kaip vyro, o lytinis plyšys yra žymiai platesnis.
 Moters fizinė galia yra 30-35 proc. mažesnė negu vyro.
 Moters judesiai grakštesni, labiau plastiški, banguoti; balsas skardus, melodingas.

Taip pat skaitykite 
 Moteriškumas

Žmogus
Insulinas

Insulinas (iš  'sala') – nedidelis (51 aminorūgšties liekana) kasoje gaminamas ir į kraują išskiriamas polipeptidinis hormonas, kurio masė 5808 Da. Jis verčia raumenų ir kepenų ląsteles gaminti glikogeną, o riebalų ląsteles gaminti riebalus.

Insulino struktūra 
Insulino empirinė formulė: C257H383N65O77S6.

Funkcijos 
Funkcija – gliukozės kiekio kraujyje reguliacija. Gliukozės kiekis kraujyje dažniausiai pakyla suvalgius angliavandenių turinčio maisto. Sutrikus insulino gamybai, gliukozės koncentracija padidėja, dėl ko gali ištikti hiperglikeminė koma, ir net mirtis.

Atradimas ir tyrimai 
1869 m. Berlyne medicinos studentas Paul Langerhans kasoje pastebėjo nežinomus darinius, vėliau pavadintus Langerhanso salelėmis.

1889 m. Oscar Minkowski su Joseph von Mering pastebėjo, kaip musės geria šuns, kuriam buvo pašalinta kasa, šlapimą. Atlikus šlapimo tyrimus paaiškėjo, kad jame gausu angliavandenių ir todėl jis taip traukė muses. 1901 m. Eugene Opie susiejo Langerhanso salelių irimą su diabetu.

1920 m. Frederick Banting, perskaitęs Oscar Minkowski darbus, nusprendė imtis darbo ir paprašė J. J. R. Macleod pagalbos. Nors J. J. R. Macleod, žinodamas apie ankstesnių bandymų nesėkmes, buvo labai pesimistiškas, bet Frederick Banting visgi sugebėjo gauti laboratoriją, dešimt šunų ir asistentą Charles Best. Praėjus metams į komandą buvo pakviestas James Collip. Netrukus sudaryta komanda jautėsi pasiruošusi klinikiniams bandymams.

1922 m. mirštančiam keturiolikmečiui berniukui Leonard Thompson buvo suleista komandos pagaminto insulino. Šis bandymas buvo nesėkmingas, nes dėl nepakankamo insulino grynumo prasidėjo alerginė reakcija, ir tolimesni bandymai buvo sustabdyti. Kitas dvylika dienų James Collip dirbo dieną ir naktį, kad tik gautų grynesnį ekstraktą. Antra dozė berniukui davė stulbinamų rezultatų. Vėliau komanda ligoninėje savo rankomis leisdavo ekstraktus dešimtims merdinčių vaikų, ir kai paskutinis gaudavo savo injekciją, pirmieji jau busdavo iš komos lydimi tėvų džiaugsmo šūksnių.

1923 m. Frederick Banting ir J. J. R. Macleod gavo Nobelio premiją medicinos srityje už insulino atradimą. Bet abu buvo nepatenkinti jiems vieniems suteikta garbe ir pasidalino premija su Charles Best ir James Collip.

1958 m. Frederick Sanger gavo Nobelio premiją chemijos srityje už insulino pirminės struktūros nustatymą.

1969 m. Dorothy Crowfoot Hodgkin už insulino tretinės struktūros nustatymą gavo jau antrąją Nobelio premiją chemijos srityje.

Nuorodos 
 Baziniai insulinai, jų vartojimas – Medicine.lt
 Gliukozės koncentracijos pokytis leidžiant insuliną  (UAB „Eksmos medicininės technikos centras“ – mokslinis straipsnis)
 Gydytojo patarimai. Insulinas – diabeto gydymo priemonė (savaitraštis „Lietuvos sveikata“)
 Insulino istorija 

Peptidiniai hormonai
Virškinimo sistemą ir metabolizmą veikiantys vaistai
Makedonijos socialdemokratų sąjunga

Makedonijos socialdemokratų sąjunga, (SDUM, maked.: Социјалдемократски Сојуз на Македонија , arba Socijaldemokratski Sojuz na Makedonija) – valdanti Makedonijos politinė partija.

Įkurta 1991 m., Makedonijai atsiskyrus nuo Jugoslavijos. 1992–1998 ir 2002–2004 m. Vyriausybės pirmininku dirbo Branko Crvenkovskis, 1992 m. jauniausias premjeras Europoje. Jam vadovaujant Makedonija atsiskyrė nuo Jugoslavijos, 1993 m. tapo JTO, 1995 m. OSCE nare, pavyko normalizuoti santykius su Albanija.

1994 m. buvo sudaryta trijų partijų Sąjunga už Makedoniją, laimėjusi 96 vietas Asamblėjoje. Tačiau 1998 m. kilo nauja Kosovo krizė ir 1998 m. rinkimuose SDSM gavo tik 17 vietų iš 85 pagal mažoritarinę sistemą bei 10 daugiamandatėje apygardoje. Rinkimus į 120 vietų parlamentą laimėjo Nacionalinės vienybės demokratinė partija, tačiau ji nesugebėjo išspręsti nei nacionalinių problemų su albanų tautine mažuma, nei demokratijos plėtros uždavinių.

2002 m. rugsėjo 15 d. SDSM vadovaujamas aljansas „Kartu su Makedonija“ gavo pusę parlamento vietų ir B. Crvenkovskis vėl sudarė vyriausybę. 2004 m. B. Crvenkovskis išrinktas šalies prezidentu.

SI narė stebėtoja nuo 1996 m. rugsėjo 9 d., tikroji narė nuo 2003 m. spalio 27 d. PES narė stebėtoja.

Parlamento pirmininkai:
 1996-1998 m. Tito Petkovskis,
 2002-2003 m. Nikola Popovskis,
 2003 m. – Ljubčo Jordanovskis.

SDSM pirmininkai
 1991 m. – Branko Crvenkovskis,
 2004 m. – Vladas Buckovskis.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Partijos
Frank Lampard

Frankas Lampardas jaunesnysis (; g. 1978 m. birželio 20 d. Romforde, Anglijoje) – anglų futbolininkas, Londono „Chelsea“ futbolo klubo legenda, nuo 2019 iki 2021 m. šio klubo vyriausiasis treneris. Futbolininko karjeros pabaigoje futbolininkas atstovavo Niujorko City komandą už Atlanto. Lampardas pradėjo karjerą būdamas 17 metų West Ham United ekipoje bei vėliau žaidė už „Swansea City“.

Futbolininko karjera 
Futbolininko tėvas Frankas Lampardas vyresnysis taip pat buvo futbolininkas, žaidė gynėjo pozicijoje ir su West Ham United klubu dukart laimėjo FA taurę.

Frankas Lampardas keletą metų buvo įsitvirtinęs Anglijos futbolo rinktinės pagrindinėje sudėtyje. Per savo karjerą, iki 2006 sausio 1 dienos jis yra įmušęs 130 įvarčių, iš jų 61 – atstovaujant Chelsea ir 10 – Anglijos rinktinei. Šie pasiekimai yra itin įspūdingi, nes Lampardas žaidė vidurio saugo pozicijoje ir įvarčių mušimas nebuvo jo pagrindinė užduotis aikštėje.

Lampardas yra laimėjęs Anglijos Premier lygos čempiono titulą, Lygos taurę ir Community Shield turnyrą (visi – su Chelsea 2005), o 1999 atstovaudamas West Ham United klubui – UEFA Intertoto taurę. Anglijos rinktinės sudėtyje Lampardas sužaidė 38 rungtynes.

2005 lapkritį Lampardas užėmė antrą vietą geriausio Europoje žaidžiančio futbolininko rinkimuose, nusileidęs tik Brazilijos rinktinės ir FC Barcelona žvaigždei Ronaldinho. Po mėnesio jis nusileido brazilui ir užėmė antrą vietą FIFA rengiamuose geriausio Pasaulio futbolininko rinkimuose.

2014 metais Frankas Lampardas buvo pakviestas prisijungti prie vienos geriausių „Barclays Premier League“ komandos Manchester City.

2014 metų gruodžio 13-ą dieną Lampardas įsirašė 135-ąjį įvartį į savo sąskaitą ir tapo antruoju futbolininku kartu su Thierry Henry, įmušusiu daugiausia įvarčių „Barclays Premier League“.

Futbolininko karjerą baigė New York City klube 2016 m.

Žaidė Nacionalinėje komandoje nuo 1999 m. spalio 10 d., dalyvavo 2006 m. pasaulio čempionate.

Trenerio karjera 

Lampardas pradėjo trenerio karjerą Derby County klube 2018 m. Atsilaisvinus Chelsea trenerio pozicijai, 2019 m. Lampardui buvo pasiūlytas trenerio kontraktas, kurį jis priėmė. Nepaisant klubo legendos statuso, Chelsea užimant tik 8 vietą čempionato lentelėje Lampardas buvo atleistas 2021 m. sausio mėn.

Laimėjimai 
West Ham United
 UEFA Intertoto taurė 1999 m.

Chelsea
 Premier League: 2004–05, 2005–06, 2009–10 m.
 FA taurė: 2007, 2009, 2010, 2012 m.
 Anglijos futbolo lygos taurė: 2005, 2007 m.
 FA Community Shield: 2005, 2009 m.
 UEFA Čempionų lyga: 2012 m.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Nuorodos 

Lampard, Frank
Liaudies respublikonų partija

Liaudies respublikonų partija (, CHP) – viena pagrindinių Turkijos politinių partijų.

Įkurta 1985 m., susijungus 1923 m. Mustafos Kemalio (K. Atatiurko) įkurtai Liaudies respublikonų partijai (LRP) ir Socialinės demokratijos partijai (SDP).

Liaudies respublikonų partija buvo valdžioje nuo Osmanų imperijos žlugimo iki Turkijos respublikos sukūrimo. 1920–1923 M. Kemalis vadovavo Turkijos parlamentui, kuris paskelbė šalies nepriklausomybę. 1923–1938 valstybei vadovavo M. Kemalis (nuo 1934 m. Atatiurkas), po jo mirties – 1938 – 1950 šalies prezidentas ir partijos lyderis buvo Ismetas Inenius, 1923–1937 buvęs premjeru. Jis taip pat vadovavo vyriausybei po 1960 m. valstybės perversmo 1961–1965 m. 1946 m. partija pralaimėjo pirmuosius daugiapartinius rinkimus, bet 1950 m. atsikovojo pozicijas.

1971–1973 buvo sudaryta koalicinė N. Erimo vyriausybė. 1973–1975 koaliciniam kabinetui bei 1975–1980 keliems trumpalaikiams kabinetams vadovavo partijos lyderis B. Edževitas. 1977 m. rinkimuose LRP buvo gavusi 41 1 % balsų. 1978 m. LRP tapo tikruoju SI nariu.

1980 m. rugsėjo 12 d. įvykus kariniam perversmui, B. Edževitas buvo suimtas, partija, tuo metu turėjusi 600 000 narių, uždrausta.

1983 m. LRP atnaujino veiklą, tačiau iš partijos išėjo dalis kairiųjų su B. Edževitu. Po susijungimo ir Turkijos respublikos liaudies partijos įkūrimo narių skaičius išaugo, tačiau 1987 m. rinkimuose ji gavo 24,8 % balsų ir 99 parlamento mandatus.

2002 m. rinkimuose buvo laimėjusi 178 vietas, 2005 m. gavo 154 vietas 550 vietų parlamente ir liko opozicijoje.

1986 m. SI konsultacinis, 1989 m. tikrasis narys.

Vadovai 

Partijos pirmininkai:
 1938 m. – Ismetas Inenius,
 1966 m. – Bulentas Edževitas,
 1973 m. – Orchanas Eijuboglu,
 1979 m. – Mustafa Ustundagas,
 1992 m. – Denizas Baikalas.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė  turkų k.

Turkijos partijos
Vengrijos socialistų partija

Vengrijos socialistų partija () – pagrindinė kairioji Vengrijos politinė partija.

Istorija 

1990 m. parlamento rinkimuose buvę komunistai gavo vos 10,89 % balsų ir 14 vietų 386 vietų parlamente (176 renkami pagal mažoritarinę sistemą, 140 pagal regioninius sąrašus, 70 nacionaliniu sąrašu), tačiau 1994 m., nedarbui pasiekus 12 %, o infliacijai 22 %, atgavo pozicijas ir laimėję 209 vietas, sudarė vyriausybę.

1998 m. rinkimuose iškovotos tik 134 vietos, bet 2002 m. vėl gavo 178 vietas ir sudarė L. Kovačo vyriausybę.

2004 m. Europarlamento rinkimuose gavo 9 iš 24 Vengrijai skirtų vietų.

SI narė nuo 1995. PES narė nuo 2004 m.

Partijos pirmininkai:
 1988 m.- Gyula Hornas, paskutinis komunistinės vyriausybės užsienio reikalų ministras,
 1995 m. – Laslo Kovačas.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Vengrijos politinė sistema
socialistų partijos
Teidė

Teidė () yra ugnikalnis Tenerifės saloje, vienoje iš Kanarų salų (28,27°N, 16,64°W). Ugnikalnio aukštis yra 3718 m virš jūros lygio. Tai yra aukščiausia Ispanijos Karalystės viršūnė.

Teidės ugnikalnio kūgiška viršūnė stūkso senesnio 2000 m aukščio vulkano krateryje, didžiuliame gamtiniame smėlio ir pemzos amfiteatre. Senasis krateris, juosiamas 74 km ilgio sienos, yra oranžinių, purpurinių, tamsiai raudonų, pilkų, ochrinių kreivų uolų, išplėštų iš kalnų gelmių, arena. Ją raižo kanalai ir griovos (cañadas), kuriuos išskobė išsilydžiusi lava. Visa teritorija dabar yra nacionalinis parkas Las Cañadas del Teide.

Pati viršūnė irgi randuota. Statūs ir dantyti jos šonai išvagoti lavos, išsiliejusios iš mažo viršūnės kraterio. Iš 30 m gylio žiočių tebegaruoja sieringos dujos, kalnas šimtmečiais lieja lavą. 1705 m. ji užliejo didžiumą Garačiko uosto. Per išsiveržimą 1909 m. 5 km ilgio lavos liežuvis nutįso šiaurvakariniu šlaitu.

Žiemą temperatūra krinta žemiau nulio, griovos prisipildo sniego ir ledo, žvarbūs vėjai pusto skalūno žvyrą. Be to Teidės viršukalnė atlieka svarbų vaidmenį Tenerifės ekologijoje. Dėl didžiulio Teidės šešėlio vanduo ties pietiniu ir rytiniu salos krantais išlieka palyginti vėsus. Tai leidžia kauptis maistingosioms medžiagoms, todėl šiuose vandenyse įprato buriuotis banginiai bei delfinai ir ypač grindos.

Afrikos ugnikalniai
Ispanijos kalnai
Skaptukai

Skaptukai (Anobiidae) – vabalų (Coleoptera) šeima, kuriai priklauso cilindriškos formos smulkūs vabalai. Kūnas paprastai tamsiai rudas ar rusvas. Galva palenkta į apačią ir iš viršaus ją dažniausiai dengia priešnugarėlė. Antenos prisegtos galvos šonuose prieš akis. Antenos įvairios formos – pjūkliškos, šukiškos ar siūliškos. 

Lervos baltos ar gelsvos, su šviesiai ruda galva, pasagos formos. Jos žaloja baldus, medines pastatų konstrukcijas, kolekcijas, knygas, kankorėžius ir kt.

Pasaulyje yra apie 1500 rūšių, Lietuvoje – apie 26 rūšys.

Nuorodos 
 Coleoptera: Familia Anobiidae y Subfamilias
 Family: Anobiidae

Vabalai