joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Amambajaus departamentas

Amambajaus departamentas () – departamentas šiauriniame Paragvajuje, Brazilijos pasienyje. Sudarytas 1976 m. Administracinis centras – Pedro Chuan Kabaljeras.

Geografija 
Yra šalies šiaurės rytinėje dalyje. Šiaurėje ir rytuose ribojasi su Brazilija, pietuose – su Kanindeju, pietvakariuose – su San Pedro, vakaruose – su Konsepsjono departamentais. Didžiąją teritorijos dalį užima Amambajaus Kordiljera. Kalnuose prasidedančios upės ir upeliai suformuoja slėnius, tinkamus žemdirbystei. Yra daug miškingų sričių. Svarbiausios upės – Apa (sudaro sieną su Brazilija), Akidabanas, Ipanė, Aguarai Guasu, Puendy. Visos šios upės priklauso Paragvajaus upės baseinui. Vidutinė oro temperatūra Amambajuje 23 °C, tačiau per metus svyruoja tarp 19-30 °C. Pr metus iškrenta 1182 mm kritulių, sausiausias mėnuo – birželis, lietingiausias – gegužė. Departamente yra Sero Koros nacionalinis parkas.

Gyventojai 
Amambajuje gyvena beveik 115 tūkst. gyventojų ir tai sudaro 2,2 % Paragvajaus gyventojų skaičiaus. 2/3 departamento gyventojų gyvena kaimo vietovėse. Gyvena apie 10 000 indėnų. Raštingumas 85 %.

Ekonomika 
Beveik pusė dirbančių gyventojų dirba paslaugų ir prekybos sektoriuje, likusi dalis – žemės ūkyje. Žemės ūkio produkcija (2002 m. duomenys): medvilnė (14 t), ryžiai (2101 t), cukranendrės (2047 t), kukurūzai (39,6 tūkst. t), sojos (96 tūkst. t), tabakas (9 t), kviečiai (28,7 tūkst. t). Gyvulininkystė: galvijai (590 tūkst. vnt.), kiaulės (17 tūkst.), avys (14,3 tūkst.), arkliai (11,6 tūkst.), ožkos (2,8 tūkst.).

Administracinis suskirstymas 
Departamentas padalintas į 3 apygardas.
 Belja Vista
 Kapitan Bado
 Pedro Chuan Kabaljeras

Šaltiniai 
 Surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
Bokerono departamentas

Bokerono departamentas () – departamentas vakarų Paragvajuje, Argentinos ir Bolivijos pasienyje. Administracinis centras – Filadelfija.

Istorija 

Departamentas sudarytas po Čiako karo, 1945 m. Pradžioje užėmė kur kas mažesnę teritoriją. 1992 m. prie Bokerono prijungtas Nueva Asunsjono departamentas.

Geografija 

Bokerono departamentas yra išsidėstęs Gran Čiako gamtiniame regione. Pietuose ribojasi su Argentina, vakaruose – su Bolivija, šiaurėje – su Aukštutinio Paragvajaus departamentu, o rytuose – su Prezidento Hajeso departamentu. Būdingos sausos kalvotos lygumos su laukų ir miškų plotais. Šiaurės vakaruose reljefas žemesnis, ten yra smėlio kopų plotai. Centrinėje dalyje būdingas lygus paviršius su plačiais laukais, pavienėmis pelkėmis bei dygių medžių ir krūmų sąžalynais. Departamente ryškių reljefo pakilimų nėra, aukščiausia vieta yra Siera Leono aukštumoje.

Pietiniu departamento pakraščiu teka Pilkomajo upė. Į ją suteka keletas nelaivuojamų intakų, tačiau svarbių laukų drėkinimui. Daugelis kitų upokšnių didžiąją metų dalį būna sausi, prisipildo tik po liūčių. Yra druskingų dubumų ir ežerėlių. Bokeronas – vienas sausiausių šalies departamentų. Per metus iškrenta vidutiniškai 594 mm kritulių, rugpjūčio ir rugsėjo mėnesiais praktiškai nelyja. Vidutinė temperatūra 25-33 °C. Augalija skurdi, auga tik kaktusai, dygliuoti krūmai ir nedideli medžiai (baltasis kvebrachas, siauralapis raudonmedis, puošnusis kapokmedis, paragvajinis tvaras ir kt.). Yra įsteigtas Teniente Enkiso nacionalinis parkas.

Gyventojai 

Bokerone 2002 m. gyveno 41,1 tūkst. gyventojų, tai sudaro tik 0,6 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 0,5 žm./km². Tankiau gyvenama pietrytinė dalis, o šiauriniai, šiaurės vakarų rajonai praktiškai negyvenami. Apie 60 % gyventojų gyvena kaimiškose vietovėse. Vyrų yra šiek tiek daugiau nei moterų. Bokerono departamente gyvena daugiausia indėnų palyginti su kitais departamentais. Jie sudaro 43,7 % teritorijos gyventojų. Vyraujančios gentys: čulupiai, čorotai, angaitai, ajorėjai, tapietai, maskojai. Yra vokiečių menonitų kolonijų. Raštingumas – tik 20 % (mažiausias šalyje). Vienai gyvenamajai vietai vidutiniškai tenka 5 gyventojai.

Ekonomika 

Verčiamasi daugiausia kukurūzų (2002 m. 427 t) ir medvilnės (670 t) auginimu. Taip pat išvystyta gyvulininkystė: ožkos (19,1 tūkst. vnt.), galvijai (1033,4 tūkst.), avys (14,7 tūkst.).

Administracinis suskirstymas 

Nuo 1944 m. departamentas turėjo tik vieną apygardą – Mariskal Estigaribijos. 2006 m. pridėtos Filadelfijos, Pedro Penjos ir Euchenijaus Garajaus apygardos.

Svarbesnės gyvenvietės:
 Filadelfija
 Mariskal Estigaribija
 Noilandas
 Loma Plata
 Jalve Sanga
 Doktor Pedro P. Penija
 Cheneral Euchenijo A. Garajus

Šaltiniai 
 2002 m. Paragvajaus surašymo duomenys

Paragvajaus departamentai
Kaagvasu departamentas

Kaagvasu departamentas (, ) – departamentas rytinėje Paragvajaus dalyje. Administracinis centras – Koronel Ovjedas.

Departamento pavadinimas kilo iš gvaranių kalbos: ka’a reiškia „žolė, miškas, apžėlęs kalnas“, guasu – „didelis“.

Geografija 
Kaagvasu departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono centrinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su San Pedro ir Kanindeju departamentais, rytuose – su Aukštutinės Paranos departamentu, pietuose – su Gvairos ir Kaasapos departamentais, vakaruose – Kordiljeros ir Paragvari departamentais.

Departamentą iš šiaurės į pietus kerta Kaagvasu Kordiljera, sudaryta iš mažesnių aukštumų. Jos aukštis siekia iki 250 m. Į vakarus ir į šiaurę nuo jos būdingos lygumos ir ganyklos, o rytuose paviršius aukštesnis, gausiai apaugęs miškais.

Į vakarus nuo Kaagvasu Kordiljeros esančios upės priklauso Paragvajaus baseinui (Tebikvari Mi, Tapirakuajus, Mbutuji, Hondas, Tobatiri), tuo tarpu rytinės upės patenka į Paranos baseiną (Akarajus, Mondai Mi, Igvasu, Kapiibari, Guirangva). Vidutinė metinė oro temperatūra yra 22,5 °C tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 0 ir 31 °C. Per metus iškrenta apie 2200 mm kritulių; drėgniausias mėnuo – spalis.

Gyventojai 

Kaagvasu departamente 2002 m. gyveno 435 tūkst. gyventojų, tai sudaro 6,6 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 38 žm./km². Tankiausiai gyvenama centrinė ir vakarinė teritorijos dalis, rečiau vakarai ir šiaurė. Apie 31 % gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Kaagvasu yra užregistruota virš septynių tūkstančių (7040; 2002 m.), tai ačai, mbijai ir ava gvaraniai. Dauguma (84,4 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi tik apie trečdalis.

Ekonomika 

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Kaagvasu departamentas yra svarbiausia medvilnės auginimo sritis šalyje (25,3 tūkst. t, 2002 m.), taip pat svarbus kviečių (57,2 tūkst.), manijoko, tabako (727), ryžių (239 tūkst.) augintojas. Auginamos kiaulės (150 tūkst. vnt.), galvijai (598 tūkst.), avys (22 tūkst.), arkliai (18 tūkst.). Taip pat kertama mediena. Pieno, medienos apdirbimo, medvilnės valymo pramonė.

Administracinis suskirstymas 

Kaagvasu departamentas padalintas į 22 apygardas:

Šaltiniai 
 2002 m. surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
Kaasapos departamentas

Kasapos departamentas () – vienas iš 18 Paragvajaus departamentų, esantis pietryčių Paragvajuje. Administracinis centras – Kaasapa.

Departamento pavadinimas kilo iš gvaranių kalbos frazės ka’aguy jehasapa – „už miško“.

Geografija 
Kaasapos departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono pietinėje dalyje. Šiaurėje ribojasi su Kaaguasu ir Gvairos departamentais, rytuose – su Aukštutinės Paranos departamentu, pietuose – su Itapujos departamentu, vakaruose – su Misioneso ir Paragvari departamentais.

Iš rytų į vakarus teritoriją kerta Ibitirusu Kordiljera (svarbiausios viršūnės – Maboti, Niu Kanji, Pakuri ir
Moroti). Šiaurinėje ir vakarinėje departamento dalyse plyti žemumos su šlapynių plotais ir ganyklomis, o pietuose – banguota aukštuma, apaugusi miškais. Centrinėje dalyje paviršius lygus, išraižytas upių ir upelių.

Svarbiausios Kaasapos upės yra Tebikuari, Tebikuari Mi, Pirapo, Kapiibari ir Ipeti. Jos yra laivuojamos, tebenaudojamos medienos plukdymui. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 27 °C tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 1 ir 37 °C. Per metus iškrenta apie 1830 mm kritulių. Tai vienas drėgniausių šalies departamentų.

Yra Kaaguasu nacionalinis parkas, Golondrinos privatus rezervatas, pranciškonų muziejus Kaasapoje, kolonijinis Masielio miestelis.

Gyventojai 

Kaasapos departamente 2002 m. gyveno 139,5 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~2 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 15 žm./km². Tankiau gyvenama centrinė teritorijos dalis, rečiau pietvakariai. Tik apie 17 % gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Kaasapoje yra virš dviejų tūkstančių (2635; 2002 m.), tai ačai ir mbijai. Didesnė dalis (77,4 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi vos 19,4 %.

Ekonomika 

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Svarbiausios auginamos kultūros: medvilnė (10,6 tūkst. t, 2002 m.), soja (209,3 tūkst.), kukurūzai (149 tūkst.), cukranendrės (114,7 tūkst.), kukurūzai (83,5 tūkst.). Auginamos kiaulės (110 tūkst. vnt.), galvijai (295 tūkst.). Vykdoma maisto pramonė, kertama mediena, vystoma bitininkystė.

Administracinis suskirstymas 

Kaasapos departamentas padalintas į 10 apygardų:

 Abai
 Buena Vista
 Kaasapa
 Doktor Moises S. Bertoni
 Jegrosas
 Cheneral Higinio Morinigas
 Masielis
 San Chuan Nepomukenas
 Tavai
 Juti

Šaltiniai 
 2002 m. surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
Kanindeju departamentas

Kanindeju departamentas () – departamentas rytų Paragvajuje, Brazilijos pasienyje. Administracinis centras – Salto del Gvaira.

Geografija 
Kaaguasu departamentas yra išsidėstęs Paranenijos gamtinio regiono rytinėje dalyje. Pietuose ribojasi su Kaaguasu ir Aukštutinės Paranos departamentais, vakaruose – su San Pedro departamentu, šiaurės vakaruose – su Amambajaus departamentu, šiaurėje ir rytuose – su Brazilija.

Departamento teritorija driekiasi Amambajaus ir Mbarakaju Kordiljeros, pietiniu pakraščiu – San Choakino Kordiljera. Būdingi žemi kalnai, išraižyti plačių, derlingų slėnių. Likusi dalis kalvota. Paviršius, ypač šiaurinės dalies, miškingas.

Kanindeju departamentu driekiasi Paragvajaus ir Paranos upių vandenskyra. Rytiniu teritorijos pakraščiu teka pati Parana (patvenkta dėl Itaipu užtvankos), o link jos teka intakai (Piratiji, Karapa, Posuelas, Itambėjus). Į vakarus teka Paragvajaus baseino upės – Chechui Guasu, Puendi, Chechui Mi, Kuruguati. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 23 °C tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 18 ir 29 °C. Per metus iškrenta apie 1300 mm kritulių; drėgniausias mėnuo – gegužė.

Yra Mbarakaju miško gamtos rezervatas, Ipehu regykla, keletas poilsiaviečių prie Karapos, Chechui Guasu upių.

Gyventojai 

Kanindeju departamente 2002 m. gyveno 140 tūkst. gyventojų, tai sudaro 2,1 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 10 žm./km². Tankiau gyvenama centrinė ir vakarinė teritorijos dalis, rečiau vakarai. Apie ketvirtadalis gyventojų gyvena miestuose. Vyrų yra daugiau nei moterų. Indėnų Kanindeju yra užregistruota beveik 10 tūkstančių (9819; 2002 m.), tai ava gvaraniai, ačai, mbijai, pai tavyterai, iširai. Didesnė dalis (67,4 %) ūkių turi elektrą, tačiau vandentiekį turi vos 24 %.

Ekonomika 

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Svarbiausios auginamos kultūros: sojos (594 tūkst. t, 2002 m.), kviečių (27,2 tūkst.), kukurūzai (149 tūkst.), tabakas (2 tūkst.), cukranendrės (119,5 tūkst.). Auginamos kiaulės (72 tūkst. vnt.), galvijai (571 tūkst.). Vykdoma cukraus pramonė, kavos, ryžių valymas ir kitoks žaliavų apdirbimas.

Administracinis suskirstymas 

Kanindeju departamentas padalintas į 11 apygardų:

 Korpus Kristis
 Kuruguati
 Cheneral Fransisko Kabaljero Alvaresas
 Itanara
 Katuetė
 La Paloma
 Nueva Esperansa
 Salto del Gvaira
 Vilja Igatimi
 Jasi Kanji
 Ipehu

Šaltiniai 
 2002 m. surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
Konsepsjono departamentas

Konsepsjono departamentas () – departamentas centriniame Paragvajuje, Brazilijos pasienyje. Administracinis centras – Konsepsjonas.

Geografija 

Departamentas (5 pagal plotą šalyje) yra Paranenjos regiono šiaurėje. Ribojasi šiaurėje su Brazilija (riba eina Apos upe), rytuose su Amambajumi, pietuose su San Pedru, vakaruose su Presidente Hajeso ir Aukštutinio Paragvajaus departamentais (skiria Paragvajaus upė).

Šiaurėje ir rytuose paviršius aukštas su pavieniais masyvais (San Luiso ir Valjemi aukštumos), o vidurinėje dalyje plyti lygumos, rytuose – Sarambi aukštuma, o pietinė dalis aukščiausia ir labiausiai miškinga (Medinos kalva). Paragvajaus upėje yra Penja Hermosos sala. Svarbiausia upė – vakarine riba tekantis Paragvajus. Į jį srūva intakai – Apa, Akidabanas, Ipanė, taip pat gausu kitų upokšnių, ežerėlių.

Vidutinė metinė oro temperatūra yra 25 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 20 ir 32 °C. Per metus iškrenta apie 1300 mm kritulių, daugiausia – nuo gegužės iki spalio.

Gyventojai 
Konsepsjono departamente 2002 m. gyveno 189,9 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~2,8 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 10,5 žm./km². Tankiau gyvenama pietinė teritorijos dalis, rečiausiai šiaurė. Daugiausia gyventojų gyvena kaimuose. Vyrų ir moterų santykis panašus. Indėnų Konsepsjono departamente yra apie 3000 (2804; 2002 m.), tai daugiausia gvaraniai. Didesnė dalis ūkių turi elektrą (77,1 %), vandentiekį turi apie pusė gyventojų (41,4 %), o kanalizaciją – nedaugelis (33,2 %).

Ūkis 
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, paslaugomis. Svarbiausios auginamos kultūros: soja (1,7 tūkst. t, 2002 m.), kukurūzai (26,6 tūkst.), cukranendrės (20,5 tūkst.), medvilnė (3,4 tūkst.). Auginamos kiaulės (45,9 tūkst. vnt.), galvijai (651 tūkst.), avys (30 tūkst.). Auginami naminiai paukščiai, verčiamasi žvejyba. Vystoma cemento, malimo, įrengimų gamybos pramonė. Kasamas marmuras.

Administracinis suskirstymas 
Konsepsjono departamentas padalintas į 11 apygardų:
 Belenas
 Konsepsjonas
 Horketa
 Loretas
 San Karlos del Apa
 San Lasaras
 Ibi Jau
 Asotėjus
 Sarchento Chosė Feliks Lopesas
 Paso Baretas
 San Alfredas

Šaltiniai 
 2002 m. surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
Misjoneso departamentas

Misjoneso departamentas () – departamentas pietryčių Paragvajuje, Argentinos pasienyje. Administracinis centras – San Chuan Bautista. Departamentas pavadintas pagal jėzuitų misijas, kurios steigtos šiame krašte.

Geografija 

Departamentas (12 pagal plotą šalyje) yra Paranenjos krašto pietuose. Ribojasi šiaurėje su Paragvari ir Kaasapa, rytuose su Itapua, vakaruose su Njeembuku departamentu, pietuose Paranos upė skiria nuo Argentinos (Korjenteso provincija).

Visa vakarinė ir pietinė departamento dalys yra žemumos bei šlapynės. Njeembuku palios yra pačios didžiausios ir apima vakarinę pusę. Šiaurėje ir viduryje plyti kiek banguotos aukštumos, tinkamos gyvulininkystei ir žemdirbystei. Kalnagūbrių ir didesnių kalnų masyvų departamente nėra, tik šiaurės rytuose yra neaukštų, atskirų atlikuonių, laikomų Paragvari Kordiljeros tęsiniu. Svarbiausios tokios kalvos – San Migelio, Santa Marijos, Santa Rosos, Pero, Kaa Hovi. Pietine Misjoneso riba teka Parana (su intakais – Agvarajumi, Atinguju, Jababiri), šiaurine – Tebikvari (su San Roke, Kaa Poji, Tororo, San Tadeo).

Vidutinė metinė oro temperatūra yra 22 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 28 ir 17 °C. Per metus iškrenta apie 2100 mm kritulių.

Gyventojai 
Misjoneso departamente 2002 m. gyveno 101,7 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~1,8 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 11 žm./km². Tankiau gyvenama rytinė, vidurinė teritorijos dalis, vakarai gyvenami retai. Miestų ir kaimų gyventojų bei vyrų ir moterų santykis panašus. Indėnų beveik nėra (7 – 2002 m.). Didesnė dalis ūkių turi elektrą (87,5 %), vandentiekį ir kanalizaciją turi virš pusės gyventojų (63 %).

Ūkis 
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, Misjoneso departamentas yra svarbiausia ryžių auginimo sritis šalyje (42,83 tūkst. tonų, 2002 m.). Taip pat auginama soja (0,2 tūkst.), cukranendrės (9 tūkst.), kukurūzai (9,76 tūkst.), medvilnė (2,8 tūkst.), tabakas (60). Auginamos kiaulės (28,6 tūkst. vnt.), galvijai (461,2 tūkst.), avys (32,9 tūkst.), arkliai (24,2 tūkst.), ožkos (1,6 tūkst.). Departamente yra tarptautinė Jasiretos vandens jėgainė ant Paranos upės. Plėtojami tradiciniai amatai (odos, vilnos apdirbimas, medžio drožyba, siuvinėjimas). Turizmas: prie Tebikvari esantis Vilja Floridos kurortas, jėzuitų misijų liekanos (Santa Marija, Santa Rosa, San Ignasijas, Santjagas).

Administracinis suskirstymas 

Misjoneso departamentas padalintas į 10 apygardų:
 Ajolasas
 San Ignasio Gvasu
 San Chuan Bautista
 San Migelis
 San Patrisijas
 Santa Marija
 Santa Rosa
 Santjagas
 Vilja Florida
 Jabebiri

Šaltiniai 
 2002 m. surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
Njeembuku departamentas

Njeembuku departamentas (, ) – departamentas pietryčių Paragvajuje, Argentinos pasienyje. Administracinis centras – Pilaras.

Geografija 

Departamentas (10 pagal plotą šalyje) yra Paranenjos regiono pietvakariuose. Ribojasi šiaurėje su Centriniu departamentu, rytuose – su Paragvari ir Misjoneso departamentais. Iš pietų ir vakarų supa Argentina (Korjenteso, Čako, Formosos provincijos).

Beveik visą departamento plotą užima lygumos, aukštumos sudaro atskirus masyvus, driekiasi daugiausia Paranos pakrante. Lygumose gausu šlapynių, ištvinstančių lietinguoju laikotarpiu. Iš pietų Njeembuku supa Paranos, o iš vakarų – Paragvajaus upės. Kitos didesnės upės yra Tebikvari, Negras, Jakarė (Paragvajaus baseinas), Njeembuku, Hondas (teka į pelkynes).

Vidutinė metinė oro temperatūra yra 22 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 17 ir 28 °C. Per metus iškrenta apie 1660 mm kritulių, daugiausia – nuo gegužės iki spalio.

Gyventojai 

Njeembuku departamente 2012 m. gyveno 84,1 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~1,3 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas – beveik 7 žm./km². Tankiau gyvenama pietinė, pietvakarinė departamento dalis, rečiausiai šiaurė ir rytai. Kiek didesnė gyventojų dalis (52 %) gyvena miestuose. Vyrų ir moterų santykis panašus. Indėnų praktiškai nėra. Didesnė dalis ūkių turi elektrą (80,1 %), vandentiekį turi 43,7 % gyventojų, o kanalizaciją – 66,1 %.

Ūkis 

Verčiamasi daugiausia paslaugomis, mažiau – žemės ūkiu. Svarbiausios auginamos kultūros: kukurūzai (8,6 tūkst.), cukranendrės (6,4 tūkst.), medvilnė (1,8 tūkst.). Auginami galvijai (399 tūkst. vnt.), kiaulės (25 tūkst.), avys (42 tūkst.), arkliai (33 tūkst.). Auginami naminiai paukščiai, verčiamasi žvejyba. Vystoma maisto, tekstilės pramonė.

Turistiniai objektai: Trigubo Aljanso karo tvirtovės – Paso de Patrija, Humaitos tvirtovė, Kurupaiti tvirtovė, Sausė, Bokeronas. Miesteliuose vietomis išlikusi kolonijinė architektūra.

Administracinis suskirstymas 
Njeembuku departamentas padalintas į 16 apygardų:
 Alberdis
 Seritas
 Desmočadosas
 Cheneral Chosė Eduvichis Diasas
 Gvasu Kua
 Humaita
 Isla Umbu
 Laurelesas
 Major Chosė Martinesas
 Paso de Patrija
 Pilaras
 San Chuan Bautista del Njeembuku
 Takuarasas
 Vilja Franka
 Vilja Oliva
 Viljalbinas

Nuorodos 
 2002 m. surašymo suvestinė

Paragvajaus departamentai
Presidente Hajeso departamentas

Presidente Hajeso departamentas (Prezidento Heiso departamentas, ) – departamentas centriniame Paragvajuje, Argentinos pasienyje. Pavadintas JAV prezidento Raterfordo B. Heiso, po trigubo aljanso karo padėjusio nustatyti Paragvajaus–Argentinos sieną, garbei. Administracinis centras – Vilja Hajesas (iki 1999 m. – Poso Koloradas).

Geografija 

Departamentas (3 pagal plotą šalyje) yra Gran Čako srities rytuose. Ribojasi šiaurėje su Aukštutiniu Paragvajumi, šiaurės vakaruose su Bokeronu, rytuose su Konsepsjono ir San Pedro departamentais, pietryčiuose su Kordiljeros ir Centriniu departamentais bei Asunsjonu, pietuose su Argentina (Formosos provincija).

Šiaurinėje dalyje vyrauja plokščia Gran Čako lyguma su dygių krūmokšnių bei kaktusų sąžalynais, pelkaitėmis. Pietuose ir rytuose būdingi žemojo Čako kraštovaizdžiai – paupių lankos, senvagės, šlapynės, palmių giraitės, žolynai ir brūzgynai. Visas departamento paviršius lygus, yra keletas neaukštų kalvelių (Sero Konfusas, Galvanas, Siete Kabesasas), žemiausios vietos yra priešais Asunsjoną, ties Paragvajaus ir Pilkomajo santaka.

Rytine Presidente Hajeso departamento riba teka Paragvajaus upė, o pietine – jos intakas Pilkomajas. Didesni judviejų intakai – Verdė, Siete Puntasas, Montelindas, Negras, Agvarai Gvasu, Konfusas. Pietuose, šalia Pilkomajo, tarp Fortin Rochas Silvos ir Cheneral Diaso plyti Patinjo palios. Įsteigtas Tinfunkės nacionalinis parkas.

Vidutinė metinė oro temperatūra yra 23 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 30 ir 19 °C. Per metus iškrenta apie 1100 mm kritulių (daugiausia lapkritį, mažiausia rugpjūtį).

Gyventojai 
Presidente Hajeso departamente 2002 m. gyveno 8,4 tūkst. gyventojų. Tai vienas mažiausiai gyventojų turinčių ir rečiausiai gyvenamų šalies departamentų. Dauguma jo gyventojų susitelkę pietryčiuose, kitur plyti dideli dykrų plotai. >60 % gyventojų įsikūrę kaimiškose vietovėse. Vyrų dalis kiek didesnė nei moterų. Presidente Hajeso departamente 2002 m. gyveno virš 20 tūkst. indėnų – jie apgyvendinę 100 bendruomenių (gyvena lengua – enksetai ir enlhetai; taip pat čulupiai, guanai, angaitai, makai, sanapanai, tobai). 2/3 ūkių turi elektrą, 39 % – vandentiekį, 46 % – nutekamąją sistemą.

Ūkis 
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste. Auginamos cukranendrės (40 tūkst. tonų, 2002 m.), kukurūzai (1,17 tūkst.), medvilnė (322). Auginamos kiaulės (22,3 tūkst. vnt.), galvijai (1695,5 tūkst.), avys (69,2 tūkst.), arkliai (42,2 tūkst.), ožkos (41,9 tūkst.).

Administracinis suskirstymas 

San Pedro departamentas padalintas į 8 apygardas:
 Benchamin Asevalis
 Chose Falkonas
 Cheneral Chose Maria Brugesas
 Nanava
 Puerto Pinaskas
 Teniente Primero Manuel Irala Fernandesas
 Teniente Esteban Martinesas
 Vilja Hajesas

Šaltiniai 
 2002 m. surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
San Pedro departamentas

San Pedro departamentas () – departamentas centriniame Paragvajuje. Administracinis centras – San Pedras.

Geografija 

Departamentas (4 pagal plotą šalyje) yra Paranenjos krašto viduryje. Tai didžiausias Paranenjos krašto departamentas. Ribojasi šiaurėje su Konsepsjono ir Amambajaus departamentais, rytuose su Amambajaus ir Kanindeju departamentais, pietuose su Kaagvasu ir Kordiljeros departamentais, vakaruose Paragvajaus upė skiria nuo Prezidento Hajeso departamento.

Vakarinę dalį, esančią Paragvajaus upės pakrantėse, sudaro šlapynių, užutėkių, senvagių išvagota lyguma, o likusią dalį užima kalnuoti ir miškingi kraštovaizdžiai. Dalį departamento užima San Choakino aukštuma, taip pat iškilusios neaukštos Kurusu, Korasono, Agvarajaus, Noviretos, Gvavirajaus ir San Migelio kalvos. Vakarine San Pedro riba teka laivuojama Paragvajaus upė, o per departamentą – jo intakai, kurių atskiri ruožai taip pat tinka laivybai: Kurugvati, Korjentesas ir Manduvira. Be to, gausu mažesnių upokšnių (Piripuku, Takvati, San Antonijas, Jetiti, Tapirakvajus, Pegvaho, Mbutujus, Tobatiri, Agvarakati.

Vidutinė metinė oro temperatūra yra 23,6 °C, tačiau metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 30,7 ir 18,9 °C. Per metus iškrenta apie 1140 mm kritulių (daugiausia vasarį, mažiausia liepą).

Gyventojai 
San Pedro departamente 2002 m. gyveno 318,7 tūkst. gyventojų, tai sudaro ~6,2 % šalies gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas 15 žm./km². Tankiau gyvenama pietinė, vidurinė teritorijos dalis, vakarai, šiaurė gyvenami retai. Šiame departamente didžiausia kaimo gyventojų dalis visoje šalyje (3/4). Vyrų dalis kiek didesnė nei moterų. San Pedro departamente 2002 m. gyveno apie 2800 indėnų. Didesnė dalis ūkių turi elektrą (80 %), vandentiekį ir kanalizaciją turi apie trečdalis gyventojų.

Ūkis 
Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulininkyste, tai svarbiausia arklininkystės ir viena svarbiausių galvijininkystės sričių šalyje. Auginama medvilnė (23,2 tūkst. tonų, 2002 m.), ryžiai (0,9 tūkst.), soja (76 tūkst.), cukranendrės (29,9 tūkst.), kukurūzai (75,3 tūkst.), kviečiai (9 tūkst.), tabakas (5,2 tūkst.). Auginamos kiaulės (171 tūkst. vnt.), galvijai (1082 tūkst.), avys (40,7 tūkst.), arkliai (48,5 tūkst.), ožkos (5,8 tūkst.). Turistinės traukos vietos yra San Pedro mieste (katedra, muziejus), San Estanislao (kultūros namai, istorijos muziejus), Ikuamandiju šaltinis, Chechujo upė su smėlio paplūdimiais.

Administracinis suskirstymas 

San Pedro departamentas padalintas į 21 apygardą:
 Antekvara
 Kapiibari
 Čorė
 Cheneral Elisardo Akinas
 Cheneral Isidoro Reskinas
 Gvajaibi
 Itakurubi del Rosarijas
 Liberasjonas
 Lima
 Nueva Chermanija
 San Estanislao
 San Pablas
 San Pedras
 Santa Rosa del Agvarajus
 San Vinsente Pančolas
 Takvati
 Unjonas
 Veintisinko de Disiembrė
 Vilja del Rosarijas
 Jataiti del Nortė
 Iribukva

Šaltiniai 
 2002 m. surašymo statistika

Paragvajaus departamentai
Ilgučiai

Ilgučiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Subačiaus geležinkelio stoties, prie Viešintos ir Lėvens santakos, pasiekiamas nuo kelio . Greta – Šaukliškių ir Kunčių kaimai. Šiauriau kaimo teka Lėvuo, piečiau – Viešinta.

Istorija 

Pirmą kartą paminėtas 1701 m. Subačiaus bažnyčios metrikų knygoje, priklausė Subačiaus seniūnijai. 1784 m. minimas kaip Pliaterių valda, nuo 1843 m. priklausė Subačiaus valstybiniam dvarui.

Gyventojai 

Šaltinis:

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Jonaitiškiai

Jonaitiškiai (arba Jonaitiškis) – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurės rytus nuo Tyrulių. Seniūnaitijos centras. Yra geležinkelio stotis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Maironiai

Maironiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Kelmės, prie kelio . Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Maironių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1872 m.), Maironių koplyčia, veikia Maironių pagrindinė mokykla, biblioteka.

Etimologija 

Iki 1933 m. kaimas buvo žinomas kaip Saudininkai – tikriausiai vandenvardinis vietovardis, pagal Saldaus upelį, pratekantį pro vietovę. Vėliau gyvenvietė pervadinta poeto Maironio garbei (asmenvardinis vietovardis), kuris mirė 1932 m.

Geografija 

Kaimas išsidėstęs Rytų Žemaičių plynaukštėje. Pro Maironis teka Dubysos intakas Saldus, per kaimą – jo intakas Šepetys. Nuo Maironių 2 km į šiaurės rytus yra Kubilių piliakalnis (Papušynio), į pietryčius – Šeduviškės piliakalnis.

Istorija 

XVIII a. minimas Saudininkų dvaras, išparceliuotas apie 1927 m.

1782 m. pastatyta Saudininkų bažnyčia. 1783 m. suteikta prekybinė privilegija. XVIII a. pabaigoje – XIX a. Saudininkai vadinami miesteliu. 1863 m. sukilimo metu apylinkėse vyko sukilėlių mūšiai su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais, yra sukilėlių kapai. 1909 m. veikė Blaivybės draugijos skyrius, skaitykla. Išparceliavus dvarą apie 1927 m. ėmė kurtis kaimas, iki 1933 m. kaimas vadintas Saudininkais, vėliau pervadintas Maironiais.

1950–1993 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1947 m. įkurta biblioteka.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Anupras Jacevičius, 1831 m. sukilimo Lietuvoje veikėjas.

Šaltiniai 

 

Kelmės rajono savivaldybės gyvenvietės
Justinas Nekrašas

Justinas Nekrašas (1927 m. spalio 2 d. Kaune – 1997 m. lapkričio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius energetikas, partinis bei politinis veikėjas.

Biografija 
1943 m. baigė Šančių pradžios mokyklą, 1947 m. Kauno politechnikumą, 1955 m. Kauno politechnikos institutą.

1947–1955 m. Petrašiūnų VRE inžinierius inspektorius, budintysis inžinierius, katilų cecho viršininko pavaduotojas. 1955–1957 m. Rėkyvos VRE direktorius. 1957 m. Šiaulių miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas.

Nuo 1957 m. LSSR Liaudies ūkio tarybos energetikos ūkio valdybos viršininko I pavaduotojas, nuo 1958 m. valdybos viršininkas. 1962–1971 m. Vyriausiosios gamybinės energetikos ir elektrifikacijos valdybos prie LSSR MT viršininkas.

1971–1980 m. SSRS Energetikos ir elektrifikacijos ministerijos ministro pavaduotojas, nuo 1972 m. ir žurnalo „Energetika“ vyr. redaktorius. Dirbdant Maskvoje, jo tarpininkavimu ir vadovavimu pastatyta Lietuvos elektrinė, Ignalinos atominė elektrinė, Vilniaus 3-ioji, Kruonio hidroakumuliacinė elektrinė, Kauno termofikacinė elektrinė ir daug kitų energetikos objektų.

Nuo 1980 m. LSSR Vyriausiosios gamybinės energetikos ir elektrifikacijos valdybos viršininkas. 1987 m. komandiruotas į Kubą, kur dirbo Kubos pramonės ministro konsultantu energetikos klausimais.

1960–1961 m. kandidatas į LKP CK narius, 1961–1971 m. ir nuo 1981 m. LKP CK narys. 1963–1971 m. ir nuo 1985 m. LSSR AT deputatas. 

J. Nekrašas sukūrė stiprią, unikalią energetikos sistemą, išugdė nacionalinį aukštos kvalifikacijos specialistų kolektyvą, rūpinosi jų tobulėjimu, jaunimui drąsiai skyrė atsakingas pareigas. Aktyviai dalyvavo tarptautinėje energetikų veikloje ir entuziastingai diegė pažangias naujoves Lietuvos energetikoje. Mirė po sunkios ligos. Palaidotas Vilniuje, Antakalnio kapinėse.

Įvertinimas 
 1964 m. LTSR nusipelnęs inžinierius
 1965, 1971, 1976 ir 1986 m. apdovanotas SSRS ordinais

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos energetikai
Novosibirsko enciklopedija

Novosibirsko enciklopedija ('Энциклопедия Новосибирска''') – enciklopedinis leidinys apie Novosibirsko sritį, kraštą ir jo žmones.

Novosibirsko enciklopediją išleido Novosibirsko knygų leidykla (Новосибирское книжное издательство'') 2003 metais. Tiražas – 6 000 egz.

Apimtis 
Novosibirsko enciklopediją sudaro 1 072 psl.

Literatūra 
 Энциклопедия Новосибирска. – Новосибирск: Новосибирское книжное издательство, 2003. – 1072 с. – Тираж 6000. – ISBN 5-7620-0968-8.
 Посадсков А.Л. Сибирские энциклопедисты: биобиблиографические справки организаторов издания и основных работников редакции Сибирской советской энциклопедии // Там же. – С. 25–83.

Nuorodos 
Apie Novosibirsko enciklopediją

Rusiškos enciklopedijos
Naujojo Orleano Pelicans

Naujojo Orleano „Pelicans“ – () NBA Vakarų konferencijos Pietvakarių pogrupio krepšinio komanda iš Naujojo Orleano, Luizianos valstijos. Komanda buvo laikinai dviem sezonams (2005-06 m. ir 2006-07 m.) persikėlus į Ford Center areną Oklahomos Sityje, Oklahomos valstijoje, dėl prasiautusio uragano „Katrina“.

Istorija 
  1987 m. NBA vadovybė nutarė išplėsti lygą keturiomis komandomis. Viena iš jų atiteko Šarlotės miestui Šiaurės Karolinoje, kita – Majamiui Floridoje, ir abi šios komandos įsijungė į 1988-89 sezoną. Mineapolio ir Orlando komandos pradėjo sezoną kitais metais (1989-90). Komandos pasirinktas pavadinimas (Šarlotės „Spirit“) netenkino žiūrovų. Tačiau vos tik prasidėjus sezonui komandos pavadinimas buvo pakeistas. Šarlotės „Hornets“ pirmas rungtynes sužaidė 1988 m. spalio mėn. Komandai gavus naująjį savininką, po 2012/2013 m. sezono komandos pavadinimas buvo pakeistas į Naujojo Orleano „Pelicans“.

Sezonai

Žaidėjai 
2005–2006 m. sezone už šią komandą žaidė Arvydas Macijauskas.
 
2020 m. gruodžio 12 d.

Šlovės muziejaus nariai 
Nėra

Įamžinti marškinėliai 
Klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:
7 Pete Maravich, G, Naujojo Orleano „Jazz“ 1974-79
13 Bobby Phills, G,  Šarlotės „Hornets“ 1997-2000

Nuorodos 
 Oficiali Naujojo Orleano „Pelicans“ svetainė

NBA klubai
Naujasis Orleanas
United Center

United Center – universalus, tarptautinio lygio sporto, pramogų ir verslo kompleksas Čikagoje. Arena yra adresu 1901 W. Madison Street. Aviakompanija United Airlines yra pagrindinis arenos rėmėjas.

Areną savo namais laiko ledo ritulio komanda Čikagos „Blackhawks“, žaidžianti NHL ir Čikagos „Bulls“, žaidžianti NBA. Idėja pastatyti naują areną gimė Bill Wirtz’ui and Jerry Reinsdorf’ui, kurie atitinkamai buvo šių komandų savininkai. Kol nebuvo šios arenos abejos komandos žaidė rungtynes Chicago Stadium arenoje, kuri buvo nuversta 1994 m. rugpjūčio 18 d.

Privačių savininkų rankose esanti arena yra 960 tūkst. kv. pėdų ir yra išsidėsčiusi 46-ių akrų sklype į vakarus nuo miesto centro. Ši arena yra pati didžiausia JAV savo matmenimis, bet ne žmonių talpa. Per metus vyksta apie 200 renginių ir areną jau aplankė virš 20 milijonų žmonių. Be krepšinio ir ledo ritulio („Bulls“ ir „Blackhawks“ žaidžia 100 rungtynių per metus) arenoje vyko koncertai tokių atlikėjų kaip Led Zeppelin, Red Hot Chili Peppers, Smashing Pumpkins, Rolling Stones, Eric Clapton, Bruce Springsteen, Polas Makartnis, U2, The Who, Madonna, Van Halen, Aerosmith, Bon Jovi ir Trys tenorai.

Arenos talpa:
 Sporto varžybos:
 Krepšinis – 20 917 žiūrovų
 Ledo ritulys – 19 717 žiūrovų
 Koncertai – iki 23 500 žiūrovų

Nuorodos 

 Oficiali svetainė anglų k.

Čikagos sportas
Sporto arenos
JAV sporto statiniai
Paprastoji kiaulpienė

Paprastoji kiaulpienė (Taraxacum officinale) – astrinių (Asteraceae) šeimos kiaulpienių (Taraxacum) genties augalas.

Daugiametis žolinis augalas. Liemeninė šaknis gana stora, 1-2 cm skersmens, iki 0,5 m ilgio, geltona. Lapai skroteliniai, į pagrindą siaurėjantys, skiltėti, plunksniškai skiautėti, dantyti, beveik lygiakraščiai, tik su neryškiais danteliais, žali, sultingi. Nuskynus lapą ar kitą augalo dalį, teka baltas skystis. Iš skrotelinių lapų vidurio išauga keletas (rečiau vienas), o kartais net keliasdešimt apvalių, tuščiavidurių, 5-30 cm ilgio žiedynstiebių, kurių viršūnėje yra po 1 stambų, 3-5 cm skersmens graižą, apgaubtą skraiste. Žiedai geltoni, visi liežuviški. Kuokelių dulkinėse subręsta daug žiedadulkių. Vaisius - rudas lukštavaisis su skėčio formos skristuku. 

Žydi balandžio - gegužės mėn., tačiau pavieniai augalai pražysta ir vėliau, kartais net rudenį. Auga pievose, ganyklose, laukuose, pelkėse, skverbiasi į gazonus. Gausiai paplitusi visoje Lietuvoje. Gana įkyri piktžolė, paplitusi ir derlingesnėse dirvose.

Panaudojimas 
Lapai – labai geras ankstyvas paukščių ir triušių pašaras.

Medingas augalas, teikiantis daug nektaro ir žiedadulkių.

Sudėtis 
Karčiose pieniškose sultyse yra seskviterpeninio laktono, laktukopikrino, glikozidų, 24-40 % inulino, fruktozės, truputis eterinio aliejaus, organinių rūgščių, mineralinių medžiagų.

Mityba 
Gaminamas ankstyvas šviesiai geltonas, kartoko skonio kiaulpienių medus.  

Džiovintas ir paskrudintas kiaulpienės šaknis galima naudoti kaip kavos pakaitalą.

Jaunus lapus galima valgyti vietoj salotų.

Vaistinės savybės 
Vaistams vartojamos šaknys, kartais lapai. Kiaulpienės kaip vaistinio augalo preparatai pagreitina tulžies išsiskyrimą, suaktyvina kepenų ir kasos fermentų veiklą, gerina apetitą.

Žaliavos rinkimas 
Vaistinei žaliavai paruošti šaknys kasamos anksti pavasarį prieš pasirodant lapams (iki balandžio pabaigos) ir rudenį pradėjus lapams nykti (rugsėjo-spalio mėn.). Iškastos šaknys nuvalomos nuo žemių, pašalinamos smulkios šaknelės ir lapų likučiai. Šaknys nuplaunamos, storesnės perskeliamos pusiau išilgai. Džiovinama gerai vėdinamoje patalpoje arba apšildomoje džiovykloje 40-50 °C temperatūroje. Iš 3-3,5 kg šviežių šaknų gaunama 1 kg sausos žaliavos.

Gerai išdžiovintų šaknų paviršius rudas, perlaužus – vidus pilkai baltas su gelsvai rusva šerdimi viduryje. Žaliava bekvapė, karti.

Literatūra 
 Živilė Lazdauskaitė. Pavasarį žydintys augalai. Vilnius, Mokslas, 1985, 60 psl.

Astriniai
Medingieji augalai
Vaistiniai augalai
Raubonys

Apie kaimą Alytaus rajone žr. Raubonys (Alytus).

Raubonys – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Pasvalio, prie Tatulos upelio žiočių, kur jis įteka į Mūšą. Seniūnaitijos centras. Greta kaimo šakojasi keliai  ir . Raubonių vandens malūnas-vilnų karšykla-verpykla pastatytas XIX a. pabaigoje, valstybės saugomas. Kiti objektai: koplyčia, Pajiešmenių mokyklos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka, paštas (LT-39052), liaudies skulptūrų ansamblis. Raubonių ąžuolas (gamtos paminklas).

Istorija 

Sovietmečiu kaimas priklausė „Mūšos“ kolūkiui.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Pasvalio rajono savivaldybės gyvenvietės
Žiegždriai

Žiegždriai – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Šlienavos. Išsidėstę Kauno marių kairiajame krante. Yra psichiatrijos ligoninė.

Etimologija 

Kaimo vardas kilęs nuo žodžio žiegždras – „žvirgždas“. Tai uoliena, kuri paplitusi kaimo apylinkėse.

Geografija 

Stūkso Žiegždrių piliakalnis, Žiegždrių liepa (gamtos paminklas, apimtis 4,3 m, aukštis 25 m, amžius 100 metų), prie marių atsiveria įspūdinga Žiegždrių atodanga (22 m aukščio), nuo kurios atsiskleidžia Nemuno slėnio šlaitų ir gamtinės aplinkos raida, yra Kalniškių konglomeratų atodanga (vienintelė Lietuvoje, kur galima pamatyti stalaktitų). Įrengtas Žiegždrių geologinis takas, kurio ilgis 1,6 km, prasideda ties senuoju Kalniškių kaimu). Jis veda pro varvinių molių nuošliaužą, Žiegždrių atodangą, aštuonkamienę bei pačią storiausią kairiajame Kauno marių krante liepas, nuošliaužos performuotą šlaitą, šaltinį, sufozinius cirkus bei Kalniškių konglomeratų atodangą.

Istorija 

Kai kuriuose senuose žemėlapiuose nurodomos trys Žiegždrių gyvenvietės. 1908 m. Žiegždrių I stovyklą tyrinėjo T. Daugirdas ir L. Kšivickis.  Iki 1959 m. Žiegždriai buvo abipus Nemuno – Žiegždriai I ant aukšto šlaito kairiajame Nemuno krante ir Žiegždriai II dešiniajame krante, kur buvusi mokykla ir kaimo kapinaitės. Abiejuose krantuose buvo Žiegždrių dvaras.

Užtvenkus Nemuną ir pastačius Kauno vandens jėgainę, Žiegždriai II užlieti, o Žiegždriai I užlieti nevisiškai – išliko pietinė kaimo dalis, iš kurios susidarė dabartiniai Žiegždriai.

1958 m. atidaryta Žiegždrių psichiatrijos ligoninė, kurios vyriausiasis gydytojas buvo V. Krikščionaitis.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kaime žuvo futbolininkas Audrius Šlekys (1975–2003)
 Kaime augo aktorė Violeta Podolskaitė

Šaltiniai 

Kauno rajono savivaldybės gyvenvietės
Kauno marių užlietos gyvenvietės
Vidiškių seniūnija

Vidiškių seniūnija vadinamos dvi Lietuvos seniūnijos:
 Ignalinos rajone;
 Ukmergės rajone.

Seniūnijų nuorodiniai straipsniai
Norviliškės

Norviliškės – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, pasienyje su Baltarusija, 11 km į šiaurės rytus nuo Dieveniškių, kairiajame Drukupės krante. Kaimas priklauso Dieveniškių istoriniam regioniniam parkui, yra medinė Švč. Mergelės Marijos Gailestingumo Motinos bažnyčia (statyta 1929 m.), išlikęs buvęs pranciškonų konventualų vienuolynas su renesansinio stiliaus rūmais, XVI a. pabaigos pilis, kapinės.

Pilis 

Norviliškių pilis – XVI amžiaus renesansinės gynybinės architektūros kompleksas. Kartu su vartų bokštu ir gynybiniu bokštu pilis sudarė tipišką uždarą gynybinės pilies sistemą su kiemu centre. Dabar pilyje rengiamos konferencijos, teminiai vakarai, pobūviai, vestuvės ir krikštynos. Viduje įrengti šiuolaikiniai patogumai. 2007–2010 m. pilies pašonėje vykdavo muzikinis festivalis Be2gether.

Iš pilies į varpinę veda tunelis. Apylinkių gyventojai teigia, kad būta tunelio nuo Norviliškių iki Alšėnų.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Norviliškių Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo Motinos, bažnyčia
 
 Buvęs pranciškonų vienuolynas
 Norviliškių pilis

Šalčininkų rajono savivaldybės gyvenvietės
Pavasarinė raktažolė

Pavasarinė raktažolė (Primula veris) – raktažolinių (Primulaceae) šeimos, raktažolių (Primula) genties augalas. 

Daugiametis, 15–30 cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis trumpas, gausiai šakotas. Visi lapai skroteliniai, pailgai kiaušiniški, šviesiai žali, su įdubusiomis gyslomis, dėl to lapų paviršius raukšlėtai vagotas, iš pradžių kraštai būna užsirietę, vėliau išsitiesia, apatinė pusė plaukuota. Lapkočiai su sparneliais. Iš lapų skrotelės išauga vienas arba keletas žiedstiebių. Žiedynas panašus į raktų ryšulėlį. Žiedai kvapūs, po 5–20 žiedyne. Žiedkočiai augalams žydint nulinkę, vėliau statūs. Taurelė piltuviška ar varpiška, šviesiai žalsva, plaukuota, ryškiai briaunota. Vainikėlis geltonas, su oranžiškai raudonomis dėmelėmis žiotyje. Kuokeliai 5, priaugę prie vainikėlio vamzdelio. Mezginė viršutinė. Vaisius – ruda dėžutė; joje subręsta rutuliškos, tamsiai rudos, smulkiai karpotos, apie 1,5 mm ilgio sėklos.

Žydi balandžio – gegužės mėn. Auga sausesnėse pievose, dirvonuose, pakelėse, šlaituose, sausesniuose šviesiuose miškuose ir miško aikštelėse. Mėgsta karbonatinius dirvožemius. Aptinkama visoje Lietuvoje. Dekoratyvus. Išvesta veislių, auginamų darželiuose.

Gydomosios savybės 
Vaistams vartojami lapai ir žiedai, kurie skinami raktažolėms žydint, požeminės dalys kasamos rudenį. Lapuose yra 2 % saponinų, 3 mg% karotino, iki 2,5 % askorbino rūgšties, žieduose – iki 4,7 % askorbino rūgšties, saponinų, flavoninių junginių, požeminėse dalyse – 5–10 % saponinų, 0,08 % eterinio aliejaus, glikozidų; visose dalyse yra iki 7 % mineralinių medžiagų.

Raktažolė padeda atsikosėjimui ir įeina į tam skirtų vaistažolių rinkinių sudėtį. Dėl glikozidų šaknys turi specifinį kvapą, tačiau manoma, kad jie padeda slopinti uždegimus. Liaudies medicinoje raktažolės šaknys naudotos sergant kokliušu, astma, podagra, kilus neuralginiams skausmams. Apie gydomąsias raktažolės savybes rašoma jau XVI-XVII a. medicinos knygose. Lapuose esantys eteriniai aliejai alergiškiems žmonėms gali sukelti odos išbėrimus. taip pat nepatartina vartoti augalą sergantiems anemija.

Išnašos

Literatūra 
 Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 58 psl.

Nuorodos 

Raktažoliniai
Vaistiniai augalai
Dekoratyviniai augalai
Antanas Karoblis

Antanas Karoblis (1940 m. rugpjūčio 17 d. Daujėnuose, Biržų apskritis – 2007 m. birželio 19 d. Kaune) – matematikas, pedagogas, tikimybių teorijos tyrinėtojas, Lietuvos visuomenės bei politinis veikėjas.

Biografija 
1946–1947 m. mokėsi Daujėnų pradžios mokykloje, 1951–1957 m. Joniškėlio vidurinėje mokykloje, pašalintas už antisovietinę veiklą.  1957–1958 m. mokėsi Panevėžio neakivaizdinėje vidurinėje mokykloje. Jo nepriėmė studijuoti į Vilniaus universitetą (VU), todėl nuslėpė biografinius duomenis ir 1958 m. įstojo į Vilniaus pedagoginį institutą, iš kurio po dviejų mėnesių buvo pašalintas.

1959–1961 m. Purvių-Guodžių durpyno (Biržų rajonas), Pasvalio melioracijos statybos valdybos darbininkas. 1960 m. Žaidelių septynmetės mokyklos mokytojas. 1960–1966 m. neakivaizdiniu būdu studijavo VU Matematikos fakultete. 1961 m. Palėvenėlės kultūros namų direktorius, 1962–1967 m. Radviliškio rajono Vėriškių aštuonmetės, Grinkiškio vidurinės mokyklų mokytojas.

1967–1969 m. Kauno politechnikos instituto (KPI) asistentas. 1970–1973 m. mokėsi VU aspirantūroje, fizikos matematikos mokslų daktaras.  1973–1990 m. KPI vyr. dėstytojas, docentas. 1989 m. Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) atkūrimo bei visuomeninio judėjimo „Sambūris“ atkūrimo iniciatorius. 1989–1991 m. VDU prorektorius, nuo 1993 m. VDU Informatikos fakulteto Taikomosios informatikos katedros docentas, 1989–1998 m. VDU Senato narys.

1988–1992 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Kauno tarybos narys, KPI Sąjūdžio tarybos pirmininkas. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Lietuvos Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras. 1992, 1996, 2000 m. nesėkmingai balotiravosi į LR Seimo narius.  1995 m. kartu su bendraminčiais įkūrė visuomeninį judėjimą – Lietuvos sambūrį, deja, po dvejų metų dėl finansinių sunkumų judėjimo veikla nutrūko. 2000–2003 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos ir rajono valdybos narys.

Nuo 1998 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 2000–2001 m. Kauno rajono skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys. Lietuvos mokslininkų sąjungos tarybos narys. Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarų klubo kancleris.

Tikimybių teorijos ir matematinės statistikos mokslinių straipsnių ir straipsnių periodikoje autorius. Metodinių mokymo priemonių funkcinės analizės, tikimybių teorijos ir atsitiktinių procesų klausimais bendraautoris. Periodinėje spaudoje yra paskelbęs straipsnių politikos, ekonomikos bei teisės temomis. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Įvertinimas 
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis

Šaltiniai

Literatūra 
 Antanas Karoblis / Lietuvos Nepriklausomybės akto signatarai (sud. Birutė Saulė Sabaitė). – Vilnius: Valstybės žinios, 2010. – 300 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-18-199-6

Kovo 11 akto signatarai
Seimo nariai
Lietuvos fizikai
Lietuvos matematikai tikimybininkai
Lionė Pikelienė

Lionė Pikelienė – Kaminskaitė (g. 1952 m. kovo 14 d. Butkiškėje, Raseinių rajonas) – ekonomistė, Lietuvos ir Kauno rajono savivaldybės politinė veikėja.

Biografija 
1959–1962 m. mokėsi Butkiškės pradžios mokykloje, 1963–1967 m. Vozbutų aštuonmetėje mokykloje, 1970 m. baigė Ariogalos vidurinę mokyklą. 1975 m. baigė Kauno žemės ūkio technikumą. 1996 m. baigė Lietuvos žemės ūkio universitetą, ekonomistė organizatorė. 2001 m. Lietuvos Respublikos vidaus auditorių asociacijoje apsigynė atestuoto vidaus auditoriaus vardą.

1976–1981 m. Raseinių rajono „Tarybinio artojo“ kolūkio buhalterė, 1981–1984 m. Respublikinės Šiaulių ligoninės vyr. buhalterio pavaduotoja, 1984–1987 m. Kauno raj. Batniavos tarybinio ūkio buhalterė, 1987–2000 m. Kulautuvos tuberkuliozės sanatorijos vyr. buhalterė, 2000–2003 m. Kauno rajono savivaldybės Biudžeto ir finansų skyriaus vedėja, 2003 m. Lietuvos socialdemokratų partijos sekretoriato referentė. 2005 m. VĮ „Kauno oro uostas“ vyr. finansininkė, 2010 m. Vilkijos žemės ūkio mokyklos vyriausia buhalterė.

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Kauno rajono skyriaus narė, LSDP tarybos narė, 2001–2004 m. Kauno rajono skyriaus pirmininkė, nuo 2004 m. LSDP pirmininko pavaduotoja, partijos prezidiumo narė, atstovė Kauno apskričiai.

2003 m. kovo – balandžio mėn., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narė. 

Batniavos bendruomenės centro pirmininkė, Batniavos seniūnijos seniūnaitė. Duktė Nomeda, sūnūs Šarūnas, Giedrimas. .

Šaltiniai 

Kauno politikai
Lietuvos ekonomistai
Tukumas

Tukumas (, ) – Latvijos miestas, esantis senovės lyvių genties teritorijoje, šiuo metu priskiriamas Latvijos etnografinei sričiai Žiemgalai. Jame gyvena 20 134 gyventojai (2008 m.). Įsikūres Latvijos vakarinėje dalyje prie Rygos-Ventspilio geležinkelio linijos ir šalia Rygos-Ventspilio plento. Dailės ir kraštotyros muziejus.

Yra architektūros paminklų – pilies bokštas iš XIV amžiaus, Durbės pilis (1821 m.), Švč. Trejybės evangelikų liuteronų (1664 m.), Šv. Stepono katalikų (1897 m.) bažnyčios, XVIII a. pr. buvusi sinagoga ir rabino namai, Šv. Mikalojaus cerkvė (1871 m.).

Istorija 
Tukumas paminėtas XIII amžiuje. Nuo 1253 m. miestą valdė Livonijos ordinas. Po Livonijos ordino žlugimo, vietoj jo įkurta nauja šalis – Kuršo hercogystė. Kaip ir kitoms gyvenvietėms, Tukumui teko patirti didelius feodalų karus. Valdant hercogui Jakobui (1642–1682 m.) Tukumas atsigavo ekonomiškai. Tuo metu buvo nutiestas naujas prekybos kelias nuo Tukumo į Jelgavą, Kuršo hercogystės sostinę. Kelias tiestas nuo dabartinės Jelgavos gatvės, o kitas tiestas nuo dabartinės Raudas gatvės. 1795 m. suteiktos miesto teisės. 1930 m. Tukume gyveno 8000 gyventojų.

Sportas 
 FK Tukums 2000

Miestai partneriai 
Miestai, su kuriais Tukumas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
  Frederiksverkas, Danija
  Krasnogorskas, Rusija
  Plungė, Lietuva
  Kareličai, Baltarusija
  Bnei Aišas, Izraelis
  Šenevjerasas, Prancūzija
  Šesėlis, Vokietija
  Iziumas, Ukraina
  Tidaholmas, Švedija

Šaltiniai

Nuorodos 
 tukums.lv (latvių k.) 
 tukums.info (latvių k.)

Latvijos miestai
Valerijus Makūnas

Valerijus Makūnas (g. 1955 m. spalio 29 d. Zapyškyje, Kauno rajonas) – pedagogas, Lietuvos ir Kauno rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1963–1972 m. mokėsi Zapyškio aštuonmetėje mokykloje, 1972–1974 m. Kačerginės vidurinėje mokykloje. 1974–1977 m. studijavo Lietuvos kūno kultūros institute.

1977–1979 m. Noreikiškių vidurinės mokyklos mokytojas. 1980–1986 m. Kauno rajono Švietimo skyriaus inspektorius, 1987–1990 m. skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1991–1993 m. Kačerginės vidurinės mokyklos direktorius. 1993–2000 m. Noreikiškių vidurinės mokyklos direktorius.

2000–2006 m. Kauno rajono savivaldybės administracijos kultūros, švietimo ir sporto skyriaus vedėjas. 2006–2007 m. Kauno rajono savivaldybės administracijos direktorius. Nuo 2007 m. Kauno rajono savivaldybės meras.

Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos (LSDP) Kauno rajono skyriaus narys, nuo 2005 m. skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys. 2003 m. kovo-balandžio mėn., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno rajono savivaldybės tarybos narys. 

Lietuvai pagražinti draugijos narys. Ringaudų bendruomenės narys.

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokyklų direktoriai
Kauno rajono politikai
Kauno rajono merai