joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Mindaugas Barysas

Mindaugas Bronislavas Barysas (1935 m. sausio 1 d. Alytuje – 1990 m. lapkričio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos sporto žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1958 m. baigė Vilniaus universitetą. 1956–1990 m. dirbo laikraščio „Tiesa“ redakcijoje: 1978–1987 m. redaktoriaus pavaduotojas, 1988–1990 m. redaktorius. 

1964–1988 m. Lietuvos sporto žurnalistų federacijos pirmininkas. Parašė knygų apie olimpines žaidynes. 

Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Žmonės turi žinoti: dokumentinė radijo pjesė, 1967 m.
 Olimpiada su sombrero: reportažas iš XIX Olimpinių žaidynių Mechike. – Vilnius: Mintis, 1970. – 124 p.: iliustr.
 Miunchenas, olimpinis ir kasdieniškas. – Vilnius: Mintis, 1974. – 183 p.: iliustr.
 Paskutinis šūvis: apybraiža. – Vilnius: Mintis, 1976. – 31 p.
 Penki žiedai virš Monrealio. – Vilnius: Mintis, 1978. – 158 p.
 Metai ir startai: Tarybų Lietuvos sporto akimirkos: albumas / Mindaugas Barysas, Vytautas Gudelis. – Vilnius: Mintis, 1980. – 240 p.
 Aidi kurantų olimpiniai dūžiai. – Vilnius: Mintis, 1982. – 172 p.: iliustr.
 Dviejų pasaulių ideologinė kova ir sportas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1985. – 19 p.
 Laiko žingsniai: „Tiesos“ laikraščio 70-mečiui / Mindaugas Barysas, Leonas Braziulis, Teresė Pažūsienė. – Vilnius: Mintis, 1987. – 141 p.
 Penktasis olimpinis žiedas: neparašyta M. Baryso knyga apie Seulo olimpines žaidynes / sud. Vytautas Gudelis. – Vilnius: Žara, 2003. – 117 p.: iliustr. – ISBN 9986-34-112-4

Įvertinimas 
 1975 m. LSSR nusipelnęs žurnalistas
 1979 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos sporto žurnalistai
Antanas Barkauskas

Antanas Barkauskas (1917 m. sausio 20 d. Paparčiuose, Babtų valsčius – 2008 m. spalio 17 d. Vilniuje) – sovietinės Lietuvos valstybės ir partinis veikėjas.

Biografija 
1940–1941 m. dirbo Kauno miesto II Milicijos poskyrio (NKVD) politiniu vadovu, 1941–1942 m. Gorkyje. 1942–1944 m. tarnavo Raudonosios armijos 16-ojoje lietuviškojoje divizijoje. 

1944–1946 m. Kauno apskrities vykdomojo komiteto sekretorius ir pirmininko pavaduotojas. 1946–1947 m. LKP(b) Kauno apskrities komiteto skyriaus vedėjas, komiteto sekretorius. 1950 m. Maskvoje baigė aukštąją partinę mokyklą. 1950–1953 m. LKP Vilniaus ir Kauno srities komitetų sekretorius. 1953–1955 m. Kauno politechnikos instituto politinės ekonomijos katedros vedėjas. 1959 m. baigė Visuomenės mokslų akademiją prie SSKP CK. Apgynė disertaciją „Ekonominis technikos efektyvumas socialistiniame žemės ūkyje“, ekonomikos mokslų kandidatas. 

1959–1960 m. LKP CK propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas. 1961–1975 m. LKP CK ideologijos sekretorius. 1986–1989 m. „Žinijos“ draugijos valdybos pirmininkas.

1942–1989 m. SSKP narys. 1952–1954 m. kandidatas į LKP CK narius, 1960–1989 m. LKP CK narys. 1961–1986 m. LKP CK biuro narys. 1962–1990 m. LSSR AT, 1974–1987 m. SSRS AT deputatas; 1963–1975 m. LSSR AT pirmininkas. 1975–1985 m. LSSR AT Prezidiumo pirmininkas, 1976–1985 m. SSRS AT Prezidiumo pirmininko pavaduotojas. 1981–1986 m. kandidatas į SSKP CK narius. 1989–1990 m. savarankiškos LKP narys. 1990–2008 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys. Parašė knygų, paremtų sovietine ideologija.

Šaltiniai 

|-

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
NKVD darbuotojai
16-oji lietuviškoji divizija
Petras Baršauskas

Petras Baršauskas (g. 1953 m. spalio 10 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius energetikas.

Biografija 
Tėvas Kazimieras Baršauskas. 1960–1971 m. mokėsi S. Nėries vidurinėje mokykloje. 1977 m. baigė Kauno politechnikos instituto (KPI) Elektrotechnikos fakultetą, įgijo inžinieriaus energetiko kvalifikaciją. Žaidė Kauno „Kelininko“ futbolo komandoje. 1986 m. Leningrado aviacinių prietaisų gamybos institute apgynė kandidatinę disertaciją „Mažos galios asinchroninių mašinų trumpai sujungtų rotorių kokybė ir jos kontrolė masinės gamybos sąlygomis“, technikos mokslų kandidatas. 2002 m. suteiktas habilituoto socialinių mokslų daktaro laipsnis (2018 m. atšauktas).
   
1977–1980 m. dirbo inžinieriumi energetiku kelių statybos medžiagų susivienijime „Granitas“. 1980–1983 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) aspirantas, 1984–1987 m. asistentas, nuo 1989 m. docentas. 1987–1988 m. KPI mokslo sekretorius, 1989–1990 m. KPI prorektoriaus pavaduotojas mokslui. 1992–2002 m. KTU tarptautinių ryšių ir infrastruktūros prorektorius. 2002 m. KTU Europos instituto profesorius. Nuo 2003 m. ISM universiteto išorinių ryšių prorektorius. Nuo 2004 m. profesorius. Nuo 2011 m. gegužės 31 d. iki 2017 m. spalio 25 d. KTU rektorius. 

1990–1991 m. stažavo Aberdyno universitete (Didžioji Britanija). 1991–1992 m. vadovavo keliems projektams Didžiojoje Britanijoje. Nuo 1992 m. Tarptautinės integracijos centro „Baltoskandija“ direktorius. 1994–1997 m. atstovavo Danijos industrijos konfederacijai Lietuvoje, jam vadovaujant buvo vykdoma daugiau kaip 15 tarptautinių projektų, įkurtos kelios bendros įmonės.

Plagijavimo skandalas 
2017 m. spalio 11 d. plagijavimu rašant habilitacinį darbą apkaltintas Kauno technologijų universiteto rektorius Petras Baršauskas atsistatydino iš pareigų. Skundą Akademinės etikos ir procedūrų kontrolieriaus tarnybai pateikė buvęs Vytauto Didžiojo universiteto rektorius Algirdas Avižienis.
KTU akademinės etikos kolegija po automatinio P. Baršausko publikacijos patikrinimo paskelbė, kad monografijoje esama citavimo problemų, tačiau plagiato nėra. 

2017 m. spalio 17 d. Lietuvos Respublikos akademinės etikos ir procedūrų kontrolierius dr. Vigilijus Sadauskas sprendimu SP-22 Petrą Baršauską pripažino pažeidus akademinę etiką, t. y. plagijavus.  2018 m. kovo 1 d. VGTU Senatas panaikino P. Baršauskui suteiktą socialinių mokslų daktaro laipsnį.

Šaltiniai 

Lietuvos energetikai
Lietuvos vadybininkai
Kauno technologijos universiteto rektoriai
Barštynas

Barštynas (, ), kitaip Bartošicė – miestas Lenkijos šiaurėje, Varmijos Mozūrų vaivadija, netoli Rusijos Federacijos Kaliningrado sr. sienos, prie Alnos upės; apskrities miestas. 26 400 gyv. (2001 m.).

Istorija 
Miesto pradžia – Bartenšteino kryžiuočių pilis, pastatyta 1240 m. prūsų bartų genties piliavietėje ir nugriauta 1454 m. Prie jos kūrėsi vokiečių kolonistų gyvenvietė, pirmąkart paminėta 1249 m. Ji 1326 m. gavo miesto teises. 1390-1391 m., antrąkart traukdamasis pas kryžiuočius, pilyje gyveno Vytautas Didysis su šeima ir palyda. Per Trylikos metų karą (1454-1466 m.) Barštynas buvo Prūsų sąjungos pusėje. Nuo 1525 m. Prūsijos kunigaikštystės miestas.

Iki Antrojo pasaulinio karo buvo gerai išlikęs senovės miestas ir jo įtvirtinimai, per karą rusai sunaikino beveik 2/3 senovės pastatų, tačiau išliko gotikinių bažnyčių ir kitų paminklų. 1945 m. Barštynas atiteko Lenkijai.

Ekonomika 
Yra trikotažo, elektromechanikos, maisto pramonė, metalo ir medžio apdirbimas, mašinų, statybinių medžiagų gamyba. Vyksta kasmetinės tarptautinės pasienio mugės.

Architektūra 
Bažnyčios: gotikinė Šv. Jono ir Čenstakavos Dievo Motinos (statyta 1332 m., perstatyta 1732 m.), vėlyvosios gotikos Šv. Jono Krikštytojo (1484 m.), neogotikinė Šv. Brunono (XIX a.). 1354 m. statytos miesto sienos griuvėsiai.

Šaltiniai 

Varmijos Mozūrų vaivadijos miestai
Senovės Prūsijos gyvenvietės
Vokiečių ordino pilys
Lenkijos pilys
Lenkijos miestai
Prieiga

Prieiga – vieta, kurioje galima prie ko nors prieiti. 
 Informatikoje – galimybė pasinaudoti kuriuo nors resursu.

Taip pat skaitykite 
 Interneto prieiga.

Nuorodos
Zarasų apskritis

Zarasų apskritis, arba Novoaleksandrovsko ujezdas () - Rusijos imperijos administracinis vienetas Lietuvos šiaurės rytuose ir gretimose Baltarusijos teritorijose. Centras – Zarasai.

Apėmė dab. Lietuvos teritorijas, kur dabar yra Zarasų rajonas ir Rokiškio rajonas, taip pat Baltarusijos teritorijas, kur yra Breslaujos rajonas ir Miorų rajonas.

Istorija 
Apskritis sudaryta 1835 m. iš dalies Breslaujos apskrities. Iš pradžių priklausė Vilniaus gubernijai, o nuo 1842 m. - Kauno gubernijai.

1897 m. duomenimis apskrityje gyveno 208 487 žmonių, iš kurių 6359 gyventojų buvo Zarasuose. Iš jų lietuviai sudarė 49,8 %, baltarusiai - 16,8 %, žydai - 12,7 %, rusai - 9,9 %, lenkai — 8,9 %, latviai - 1,8 %. 

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, apskrities teritoriją okupavo Vokietijos imperija. 1915 m. čia buvo suformuotos Rokiškio apskritis ir Saldutiškio apskritis.

|-
| 1897 || 7223 || 208.487 || ||
 2 miestai: Novoaleksandrovskas, Vidžiai
 miesteliai: Aknysta, Antalieptė, Antazavė, Čedasai, Dūkštas, Dusetos, Jūžintai, Kamajai, Kvetkai, Obeliai, Onuškis, Pandėlys, Panemunėlis, Panemunis, Papilys, Rimšė, Rokiškis, Salakas, Skapiškis, Smalvos, Tauragnai
|-
| 1914 || 5437 || 242.300 || ||
|}

Valsčiai 

1913 m. apskrityje buvo 24 valsčiai:

 Obelių valsčius (Абельская),
 Antalieptės valsčius (Антолептская),
 Antazavės valsčius (Антузовская),
 Breslaujos valsčius (Браславская),
 Vidžių valsčius (Видзская),
 Drūkšių valsčius (Дрисвятская),
 Dusetų valsčius (Дусятская),
 Kvetkų valsčius (Кветковская),
 Krasnahorkos valsčius (Красногорская),
 Aknystės valsčius (Окнистская),
 Apso valsčius (Опсовская),
 Pandėlio valsčius (Понедельская),
 Panemunėlio valsčius (Понемунская),
 Papilio valsčius (Попольская),
 Rokiškio valsčius (Ракишская),
 Rimšės valsčius (Рымшанская),
 Skapiškio valsčius (Скопишская),
 Slabados valsčius (Слободская),
 Smalvų valsčius (Смолвенская),
 Salako valsčius (Солкская),
 Tauragnų valsčius (Таврогинская),
 Tiltiškių valsčius (Тыльтышская),
 Čedasų valsčius (Чадосская),
 Jūžintų valsčius (Южинтская).
</div>

Išnašos

Šaltiniai 
 
 

 
Kauno gubernijos apskritys
Vilniaus gubernijos apskritys
Paupinė

Paupinė (arba Paupynė) – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km į rytus nuo Suvieko, Latvijos pasienyje, prie Lukštos upelio. Veda keliukas iš Raudinės.

Istorija 

Tarpukariu kaimas buvo valsčiaus centras.

Gyventojai

Šaltiniai 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
John Frusciante

Džonas Entonis Frušantė (John Anthony Frusciante; g. 1970 m. kovo 5 d. Niujorke) – amerikiečių gitaristas, dainininkas, dainų rašytojas, įrašų prodiuseris.

Labiausiai žinomas kaip alternatyvaus roko grupės „Red Hot Chili Peppers“ gitaristas, su kuria įrašė 5 studijinius albumus.

Frusciante per savo solinę karjerą kol kas yra išleidęs 12 studijinių albumų. Grojo kartu su Josh Klinghoffer ir Joe Lally grupės „Ataxia“ vardu. Jo solo įrašuose persipina keliu žanrų elementai, pradedant eksperimentiniu roku ir baigiant New Wave ir elektronine muzika. Jo įkvėpimas atsirado iš įvairių muzikos stilių atlikėjų, Frusciante akcentuoja melodingumą ir emocijas savo gitaros grojime, mėgsta senesnio stiliaus gitaras, analoginius garso įrašymo būdus.

Frusciante prisijungė prie „Red Hot Chili Peppers“ būdamas 18 m. (grupės albume „Mother's Milk“, 1989 m.) Kitas grupės albumas „Blood Sugar Sex Magik“ sulaukė didelės sėkmės. Tačiau Džonui nepatiko grupės populiarumas, todėl 1992 metais jis iš jos pasitraukė. Tapo atsiskyrėliu, pradėjo vartoti heroiną. Išleido savo pirmuosius įrašų albumus „Niandra Lades and Usually Just a T-Shirt“ (1994 m.) ir „Smile from the Streets You Hold“ (1997). 1998 m. Frusciante sėkmingai baigė narkotikų reabilitaciją ir iš naujo įstojo į „Chili Peppers“ prieš jų 1999 m. albumą „Californication“. Nuo tada jis su „RHCP“ dar išleido albumus „By The Way“ ir „Stadium Arcadium“ ir per ilgas atostogas nusprendė pasitraukti iš grupės siekdamas kitų tikslų gyvenime. John Frusciante 2003 metais buvo išrinktas į 18-ą vietą Rolling Stone „100 Geriausių visų laikų gitaristų“ sąraše.

Diskografija 

 Niandra Lades and Usually Just a T-Shirt (1994)
 Smile from the Streets You Hold (1997)
 To Record Only Water for Ten Days (2001)
 From the Sounds Inside (2001)
 Shadows Collide with People (2004)
 The Will to Death (2004)
 Inside of Emptiness (2004)
 Curtains (2005)
 The Empyrean (2009)
 PBX Funicular Intaglio Zone (2012)
 Enclosure (2014)
 Trickfinger (2015)
 Renoise Tracks 2009-2011 (2015)

Nuorodos 

 John Frusciante  
 

Frusc
Krasnavas

Krasnavas (seniau vad. Padusys, ) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Seinų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Valsčiaus keliai: Krasnavas – Juodeliškė, Krasnavas – Užvidugirių Būda ir Krasnavas – Burbiškės.

Istorija 
Apylinkėse nuo seno gyvena lietuviai – jos priklauso dzūkų etninei teritorijai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVIII a. pabaigoje – XX a. pradžioje Krasnavo valsčiuje buvo apie 370 šeimų. Po 1920 m. Krasnavo dvarelis išparceliuotas, sklypai skirti POW (Lenkų karinė organizacija) sąmokslo nariams, tarp jų ir pabėgusiems iš Lazdijų. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime buvo 15 gyventojų, iš kurių 14 lenkų ir 1 lietuvis. Iki 1954 m. kaimas buvo Krasnavo valsčiaus centras. Veikia šešiametė pagrindinė mokykla lietuvių ir lenkų dėstomąja kalba su filialu Klevuose.  Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui.  1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kaimas žemėlapyje

Seinų valsčius
Ariogalos valsčius

Ariogalos valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Ariogala.

Istorija 

1253 m. pusę Ariogalos valsčiaus karalius Mindaugas siekdamas taikos atidavė Livonijos ordinui. Nuo 1527 m. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1528 m. valsčiuje buvo 632 valstiečių tarnybos ir 90 bajorų kiemų, 1567 m. – atitinkamai, 1250 ir 118. 1667 m. valsčiuje buvo 227 bajorų dūmai.

Caro laikais valsčius atkurtas XIX a. pradžioje. Sovietų okupacijos metais valsčiuje veikė Jungtinės Kęstučio apygardos Vaidoto rinktinės Lietuvos partizanai, buvo spausdinamas laikraštis „Laisvės varpas“. 1948 m. rinktinės štabas ir spaustuvė buvo sunaikinti. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Ariogalos rajonui (10 apylinkių).

|-
| 1923 || 141 || 6375 || 1348 || ||
|-
| 1949-01-01  || 143 || || || 10 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės 

Valsčiaus kaimai:

 Aukštalaukis
 Boževalė
 Būdai
 Daujotai
 Daujotėliai
 Grajauskai
 Karalgiris
 Kasiulkai (Papūtava)
 Kasiulkaimiukai
 Kilupiai
 Kunigiškiai
 Lenčiai
 Negirva
 Negirva II
 Noliečiai
 Padargupiai
 Pagausantys I
 Pagynėvys
 Pajakališkiai
 Paliepiukai I
 Paliepiukai II
 Pašilaupiai
 Pustapolis
 Pigainiai
 Prastapolis (Tuopolis)
 Putriai
 Rainiškiai
 Šilai
 Šliužiai
 Taurupys
 Žąsinai
</div>

1933 m. valsčiuje minimos gyvenvietės:

 Ariogala, miestas
 Aukštalaukis
 Boževolė
 Būda
 Daujotai
 Daujotėliai
 Grajauskai
 Kasiulkai
 Kasiulkaimiukai
 Kilupiai
 Kunigiškės
 Lenčiai
 Negirva
 Negirva II
 Noliečiai
 Padargupis
 Pagausantis I
 Pageneviai
 Pajakališkės
 Paliepiai, bažnytkaimis
 Paliepiukai I
 Paliepiukai II
 Pašilaupis
 Pavietava (Karalgiriai)
 Pigainiai
 Pustapolis (Tuopuolis)
 Putriai
 Rainčiškės
 Šilai
 Šliužiai
 Taurupis
 Žąsinai
</div>

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1819 || Daujotai || Antanas Juška, kunigas ir tautosakininkas || 1880
|-
| 1897 || Rajinciškiai || Pranas Eimutis, karys || 1919
|-
| 1904 || Paliepiai || Antanas Gulbinas, gydytojas || 1993
|-
| 1911 || Padargupiai || Bronius Minelga, gydytojas || 1969
|-
| 1939 || Ginaičiai || Jonas Mačiukevičius, rašytojas || 2021
|-
| 1946 || Plembergas || Jonas Bitvinskas, karininkas ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Kauno apskrities valsčiai
Kėdainių apskrities valsčiai
Vilkijos apskrities valsčiai
Palangos valsčius

Palangos valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Palanga.

Istorija 

Nuo 1527 m. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1667 m. paviete buvo 11 bajorų dūmų.

1819 m. valsčius perduotas Kuršo gubernijai caro Aleksandro I įsaku (taip caras stengėsi patenkinti vokiečių baronų interesus dėl patogesnio susisiekimo su Prūsija). Taip caras patenkino Kuršo gubernijos dvarininkų norą turėti tiesioginį ryšį per sieną su Klaipėdos krašte įsitvirtinusia Prūsija. Palangos valsčius buvo atskirtas nuo Vilniaus gubernijos ir priskirtas Kuršo gubernijai, kai Kuršo valdžia neprieštaravo Latgalos prijungimui prie Vitebsko gubernijos.

Po I pasaulinio karo atiteko Lietuvai. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Kretingos rajonui (6 apylinkės).

|-
| 1923 m. || 92 || 4053 || 931 || ||
|-
| 1949-01-01  || 87 || || || 6 apylinkės  ||
|}

Vadovai 
 Pranas Aksionaitis, vykdomojo komiteto pirmininkas 1946–1948 m.

Suskirstymas

Gyventojai

Tautinė sudėtis 

1923 m. gyveno 4053 žmonės:

 Lietuviai – 65,33% (2648);
 Latviai – 18,6% (754);
 Žydai – 11,23% (455);
 Vokiečiai – 1,97% (80);
 Lenkai – 1,73% (70);
 Kiti – 1,13% (46).

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Gruobinios apskrities valsčiai
Kretingos apskrities valsčiai
Šiaulių apskrities valsčiai
Telšių apskrities valsčiai
Osakos universitetas

Osakos universitetas (, sutrumpintai Handai (阪大)) - vienas prestižiškiausių universitetų Japonijoje, įsikūręs Osakoje, Japonijoje.

Nuorodos 

Osakos universiteto oficiali svetainė

Japonijos universitetai
Kristianas Barčas

Kristianas Barčas (, 1832 m. – 1890 m. sausio mėn. Tilžė) – Mažosios Lietuvos tautosakininkas, kultūros veikėjas.

Biografija 
1872-1884 m. Tilžės mergaičių gimnazijos mokytojas, 1884–1890 m. direktorius. Lietuvių literatūros draugijos (Litauische literarische Gesellschaft), įkurtos 1879 m. Tilžėje, narys, 1881-1890 m. bibliotekininkas, valdybos narys.

Mokslinė veikla 
Mažojoje Lietuvoje (Pilkalnio, Širvintos, Viliūnų, Šilėnų, Tilžės, Vilkyškių apyl.) surinko apie 200 lietuvių liaudies dainų su melodijomis. Paskelbė straipsnių Lietuvių literatūros draugijos (Litauische Literarische Gessellschaft) testiniame leidinyje „Mitteilungen der litauischen literarischen Gesellschaft“: „Apie lietuvių liaudies dainą“ (Über das litauische Volkslied oder die Daina) 1881 m., „Apie lietuvių pasaką“ (Über das litauische Marchen) 1882 m., „Apie lietuvių liaudies kūrybą“ (Über das litauische Volksliteratur) 1884 m. ir žurnale „Zeitschrift für vergleichende Literaturgeschichte“: „Tilžės istorijos eskizai“ (Skizzen zu einer Geschichte Tilsits) 1888 m., „Raudos lietuvių liaudies poezijoje“ (Totenklagen in der litauischen Volksdichtung) 1889 m.

Svarbiausias jo darbas – parengtas ir išleistas lietuvių liaudies dainų rinkinys „Dainų balsai“ (Melodieen litauischer Volkslieder… 2 t. 1886-1889 m.). Tai didžiausias lietuvių liaudies melodijų rinkinys, išleistas XIX amžiuje. Be savo ir kitų užrašytų bei įvairiuose leidiniuose skelbtų lietuvių liaudies dainų melodijų (iš viso 452), rinkinyje pateikė dainų vertimus į vokiečių k. ir pirmuosius jų posmus lietuvių kalba po natomis, įvadiniuose straipsniuose aptarė lietuvių liaudies dainų melodijas, tekstus ir muzikos instrumentus, pridėjo jų piešinius. Recenzavo lietuvių, latvių tautosakos leidinius, išspausdino A. Juškos užrašytų 27 lietuvių raudų vertimus į vokiečių kalbą.

Bibliografija 
 C. Bartschas. Dainų balsai, Vilnius, 2000.

Šaltiniai 

Lietuvos tautosakininkai
Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjai
Aldona Bartusevičienė

Aldona Valiuškytė-Bartusevičienė (1924 m. spalio 16 d. Kaune – 2021 m. gruodžio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytoja radiologė, visuomenės veikėja.

Biografija 
Gimė Lietuvos karininko Stanislovo Valiuškio šeimoje. Brolis architektas Gediminas Valiuškis (1927–1999).

1932–1936 m. mokėsi Ukmergės pradžios mokykloje, 1936–1939 m. Ukmergės Antano Smetonos gimnazijoje, 1939–1940 m. Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazijoje, 1940–1942 m. Vilniaus 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1942–1947 m. studijavo Vilniaus universiteto Medicinos fakultete.  Šoko Valstybiniame dainų ir šokių ansamblyje, kuriam vadovavo kompozitorius Jonas Švedas.

1945–1947 m. VU Medicinos fakulteto Anatomijos ir histologijos katedros laborantė, 1947–1951 m. asistentė. 1951–1963 m. Vilniaus respublikinės klinikinės ligoninės rentgeno kabineto vedėja, VU Medicinos fakulteto dėstytoja, 1963–1965 m. Terapijos katedros asistentė, nuo 1965 m. docentė, nuo 1977 m. profesorė. 1974 m. medicinos mokslų daktarė.  1983–1989 m. VU Estetinio lavinimo katedros vedėja. Nuo 2007 m. Lietuvos veiklios ilgaamžystės akademijos prezidentė.

Patobulino 9 rentgeninio tyrimo metodus.

Bibliografija 
 Inkstų tuberkuliozės diagnostika. – Vilnius: Mintis, 1964. – 128 p.
 Tulžies pūslės ir latakų lėtinių ligų diagnostika (su kitais). – Vilnius: Mintis, 1970. – 138 p.: iliustr.
 Kvėpavimo organų ligų rentgenodiagnostika (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1977. – 151 p.: iliustr.
 Kvėpavimo takų ligų rentgenodiagnostika (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1977. – 151 p.: iliustr.
 Клиническая рентгенодиагностика коллагенозов (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1988. – 145 p.: iliustr. – ISBN 5-420-00074-1
 Оперированное легкое: клинико-рентгенологическое исследование. – Москва: Медицина, 1989. – 236 p.: iliustr.
 Kaulų navikai: klinika ir diagnostika / A. Bartusevičienė, Aba Vitėnas. – Vilnius: MEL, 1996. – 290 p.: iliustr. – ISBN 5-420-01324-X
 Plaučių kraujotakos ir jos pokyčių vertinimo rentgeniniai žymenys. – Vilnius: VU leidykla, 2004. – 67 p.: iliustr. – ISBN 9986-19-677-9
 Širdies, stambiųjų kraujagyslių, plaučių kraujotakos ir jų pokyčių rentgeniniai žymenys: mokomoji priemonė. – Vilnius: VU leidykla, 2005. – 83 p.: iliustr. – ISBN 9986-19-772-4
 Profesorė habilituota daktarė Aldona Bartusevičienė: bibliografijos rodyklė. – V., 2007. – 129 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-19-997-7
 Gyvenimo vingiai: atsiminimai. – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2009. – 325 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-33-487-3
 Inkstų ir šlapimo takų ligų rentgeninė diagnostika (su kitais). – Vilnius: VU leidykla, 2011. – 231 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-33-646-4
 Senjorų almanachas / sud. Aldona Bartusevičienė, Laima Griciūtė, Birutė Gaigalienė, Algirdas Jackevičius, Bronius Rožinskas. – Vilnius: Lietuvos edukologijos universiteto leidykla, 2015. – 176 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-20-998-0

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos išradėjai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Loreta Bartusevičiūtė

Loreta Bartusevičiūtė–Noreikienė (g. 1958 m. rugpjūčio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos baleto artistė.

Biografija 
1968–1976 m. mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio meno mokyklos choreografijos skyriuje. 1976–1999 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė. 1977–1978 m. tobulinosi Leningrade. 1985 m. šoko Leningrado S. Kirovo operos ir baleto teatre, 1993–1994 m. Karakase (Venesuela). Gastroliavo Europos, Afrikos, Pietų Amerikos šalyse, JAV, Japonijoje. Nuo 1998 m. dėsto M. K. Čiurlionio menų gimnazijos Choreografijos skyriuje (1996–2000 m. Vilniaus baleto mokykla), nuo 2005 m. Lietuvos operos ir baleto teatro pedagogė repetitorė.

Sutuoktinis Virgilijus Noreika (g. 1935), sūnus Virgilijus (g. 1983).

Žymesni vaidmenys 
 Žizel – Adolfas Adamas. Žizel
 Kopelija – Svanilda, Leo Delibas. Kopelija
 Odeta-Odilija – Piotras Čaikovskis. Gulbių ežeras
 Aurora – Piotras Čaikovskis. Miegančioji gražuolė
 Kitri – Liudvigas Minkus. Don Kichotas
 Frančeska – Johanas Štrausas. Žydrasis Dunojus
 Jūratė – Juozas Gruodis. Jūratė ir Kastytis
 Jurga – Viačeslavas Ganelinas. Baltaragio malūnas
 Medėja – Antanas Rekašius. Medėja
 Eglė – Eduardas Balsys. Eglė žalčių karalienė

Įvertinimas 
 1985 m. LSSR nusipelniusi artistė
 1982 m. Lietuvos komjaunimo premija 
 1996 m. DLK Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos baleto artistai
Lietuvos muzikos pedagogai
Manuel Noriega

Manuelis Antonijus Noriega (g. 1934 m. vasario 11 d. – 2017 m. gegužės 19 d.) – Panamos generolas ir karinis diktatorius, de facto valdęs šalį 1983–1989 m.

Gavo generolo – letenanto laipsnį. Dalyvavo politinių – kriminalinių grupuočių tarpusavio karuose. 1968 m. karinė chunta užėmė Panamos valdžią, o 1984 m. Noriega tapo jos lyderiu. Savo valdymo laikotarpiu rėmė partizanus Salvadore ir Nikaragvoje, kovojančius prieš JAV įtaką, rėmė narkomafiją, ginklų prekybą, kriminalines grupuotes, mirties eskadronus.

1989–1990 m. CŽV pajėgos įsiveržė į Panamą ir nuvertė Noriegos diktatūrą. Pats generolas buvo suimtas ir išgabentas į JAV. 1992 m. nuteistas už kokaino kontrabandą, reketą ir pinigų plovimą, 40 (vėliau sumažinta iki 30) metų bausmei uždarytas į Majamio kalėjimą. 2010 m. pagal ekstradiciją perduotas Prancūzijai, o 2011 m. – Panamai.

Generolai
Panamos asmenybės
Jono Basanavičiaus premija

Valstybinė Jono Basanavičiaus premija – premija, LR kultūros ministerijos įsteigta 1992 m., pavadinta tautos patriarcho Jono Basanavičiaus vardu. 

2017 m. ji įgijo nacionalinės premijos statusą.

Premija 
Premija skiriama kasmet Lietuvoje ir užsienyje gyvenantiems lietuviams už reikšmingiausius paskutiniųjų 5 metų darbus, susijusius su etninės kultūros tradicijų plėtojimu, puoselėjimu, tyrinėjimu, bei kūrybinę ir mokslinę etninės kultūros veiklą.

J. Basanavičiaus premija skiriama kasmet iki lapkričio 15 dienos, įteikiama lapkričio 23-ąją – J. Basanavičiaus gimimo dieną. Premiją Kultūros ministro teikimu, pritarus Lietuvos kultūros ir meno tarybai, skiria LR Vyriausybė. Premijos dydis – 800 BSI. Kartu su premija įteikiami premijos laureato ženklelis ir diplomas.

Laureatai 
 1992 m. Veronika Povilionienė
 1993 m. Vaclovas Milius, Česlovas Kudaba, Rimvydas Kunskas, Norbertas Vėlius, Aloyzas Vidugiris ir Antanas Tyla
 1994 m. Jurgis Dovydaitis
 1995 m. Zita Kelmickaitė
 1996 m. Jonas Balys
 1997 m. Venantas Mačiekus ir Jonas Trinkūnas
 1998 m. Angelė Vyšniauskaitė
 1999 m. Juozas Kudirka ir Juozas Vaina
 2000 m. Antanas Stravinskas
 2001 m. Leonardas Sauka
 2002 m. Daiva Vyčinienė ir Evaldas Vyčinas
 2003 m. Vytenis Rimkus
 2004 m. Irena Seliukaitė
 2005 m. Libertas Klimka
 2006 m. Konstantas Algirdas Aleksynas
 2007 m. Danutė Krištopaitė
 2008 m. Stasys Skrodenis
 2009 m. Birutė Kulnytė
 2010 m. Irena Aušrelė Čepienė ir Marija Remienė
 2011 m. Vykintas Vaitkevičius
 2012 m. Vitalius Stepulis ir Živilė Antanina Mačionienė
 2013 m. Martynas Purvinas ir Marija Purvinienė
 2014 m. Vaclovas Bagdonavičius
 2015 m. Dalia Urbanavičienė
 2016 m. Dainius Razauskas
 2017 m. Elvyda Lazauskaitė
 2018 m. Henrikas Gudavičius ir Algimantas Černiauskas
 2019 m. Nijolė Laurinkienė
 2020 m. Jonas Rudzinskas
 2021 m. Eligijus Juvencijus Morkūnas

Šaltiniai

Nuorodos 
 Jono Basanavičiaus premija ir jos laureatai // XXI amžius, 2008-12-10, Nr. 93 (1686)

Lietuvos premijos
Lietuvos valstybiniai apdovanojimai
Liucija Baškauskaitė

Liucija Baškauskaitė-Baškauskas (g. 1942 m. lapkričio 7 d. Marijampolėje) – Lietuvos kultūros antropologė, visuomenės veikėja, daktarė, profesorė.

Biografija 
1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją, kurį laiką gyveno pabėgėlių stovyklose, po to išvyko į JAV. 1971 m. Los Andžele baigė Kalifornijos universitetą, daktarė. 1972–1988 m. dirbo Nortridžo universitete (Kalifornija), 1985–1988 m. katedros vedėja. 1977 m. su vyru buvo pirmieji, atvykę į Lietuvą pagal kultūrinių mainų tarp JAV ir SSRS programą. 1988–1989 m. dirbo Upsalos universitete Švedijoje.

1989 m. Vytauto Didžiojo universiteto atkuriamojo Senato narė, 1990–1991 m. Socialinių mokslų fakulteto dekanė, 1990–1992 m. VDU prorektorė. 1992 m. Lietuvoje įkūrė pirmąjį nepriklausomą televizijos kanalą TELE-3 ir vadovavo jam iki 1996 m., kai bendrovei buvo iškelta bankroto byla. 1997 m. bandė siekti prezidento posto, bet neketino atsisakyti JAV pilietybės, todėl nebuvo užregistruota. 

Gyvena Santa Monikoje (Kalifornija). Sutuoktinis grafikas, tapytojas ir pedagogas Stevenas Anaya, sūnus Vėjas Raulas Anaya, dukterys Justina ir Vasara.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo pagrindinės kryptys: visuomenės kultūros raida, miestų etninės struktūros, pabėgėliai, globalinės sistemos ir procesai, asmenybė ir kultūra.

Įvertinimas 
 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis

Šaltiniai 

Lietuvos antropologai
Lietuvos visuomenės veikėjai
VDU dėstytojai
Stanislovas Giedraitis

Stanislovas Giedraitis (g. 1947 m. sausio 6 d. Pavaškuonyje, Molėtų rajonas) – sovietinis partinis veikėjas.

Biografija 
Tėvas Antanas Giedraitis – Lietuvos kariuomenės savanoris, apdovanotas Vyčio kryžiaus ordinu ir Lietuvos kariuomenės kūrėjo medaliu.

Baigė Utenos rajono Antalgės septynmetę mokyklą, Buivydiškių žemės ūkio technikumą. 1971 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1981 m. baigė Leningrado aukštąją partinę mokyklą.

Dirbo Alytaus rajono „Volungės“ kolūkio zootechniku. Nuo 1968 m. SSKP narys. 1969–1977 m. Alytaus rajono „Dainavos“ kolūkio pirmininkas.

1977–1982 m. Alytaus rajono Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1982–1988 m. LKP Mažeikių rajono komiteto I sekretorius. 1985–1990 m. LSSR AT deputatas. 

1988 m. LKP CK sekretorius. Pertvarkos laikais iš LKP Mažeikių rajono komiteto pirmojo sekretoriaus pareigų pakeltas į CK sekretorius ir turėjęs būti vienu iš Algirdo Brazausko komandos narių S. Giedraitis, atėjus pasirinkimo metui, nusigręžė nuo pertvarkos idėjų.  1989 m. LKP atsiskiriant nuo SSKP, liko Mykolo Burokevičiaus kolaborantų partijoje, LKP (SSKP) žemės ūkio skyriaus vedėjas. 

1992–2008 m. ūkininkas. 2004–2008 m. ir nuo 2012 m. Europos geografinio centro direktorius. 2008–2012 m. LR Seimo narys, išrinktas Mažeikių rinkimų apygardoje.  2015–2017 m. Vilniaus rajono savivaldybės tarybos narys.

Gyvena Vilniuje. Galimai vienas iš Juozo Erlicko satyrų herojų.

Įvertinimas 
 Mažeikių rajono garbės pilietis

Šaltiniai

Nuorodos 
 Stanislovo Giedraičio kalba LTSR AT X sesijoje 1988 11 18

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Seimo nariai
Lietuvos zootechnikai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Ingeborgos Bachman premija

Ingeborgos Bachman premija () – svarbiausia Ingeborgos Bachman konkurso literatūrinė premija, skiriama kiekvienais metais, nuo 1977 m. Klagenfurte (Austrija). Ingeborgos Bachman konkurse iš literatūros kritikų, germanistų ir rašytojų susidedančios žiuri nominuoti autoriai privalo viešai, prieš televizijos kamerą perskaityti savo dar nepublikuotą tekstą ir galų gale atlaikyti spontanišką žiuri narių kritiką. Šalia 200 000 šilingų įvertintos Ingeborgos Bachman premijos, konkurso vardu dar įteikiama Kerteno žemės premija, Ernsto Vilnerio premija, Bertelsmano literatūrinė premija ir 3-sat stipendija. Finansiškai konkursą remia Klagenfurto miestas ir Austrijos radijas (ORF).

Ypatingoji Ingeborgos Bachman konkurso forma nėra neginčijama, tačiau šis keturias dienas besitęsiantis renginys, vykstantis vasaros pradžioje, pristato naujausias literatūros kryptis ir atskleidžia naujus talentus literatūriniame pasaulyje. Tuo pat metu tai – pokalbių tribūna leidėjams, jauniems autoriams, redaktoriams ir žurnalistams.

Premijos laureatai 

 2007 Lutz Seiler: Turksib
 2006 Kathrin Passig: Sie befinden sich hier
 2005 Thomas Lang: Am Seil
 2004 Uwe Tellkamp: Der Schlaf in den Uhren
 2003 Inka Parei: Excerpts from the novel Was Dunkelheit war
 2002 Peter Glaser: Geschichte vom Nichts
 2001 Michael Lentz: Muttersterben
 2000 Georg Klein: Excerpt from a long work of prose
 1999 Terézia Mora: Der Fall Ophelia
 1998 Sibylle Lewitscharoff: PONG.
 1997 Norbert Niemann: Wie man’s nimmt
 1996 Jan Peter Bremer: Der Fürst spricht
 1995 Franzobel: Die Krautflut
 1994 Reto Hänny: Guai
 Karintijos premija: Raoul Schrott: Ludwig Höhnel – Totenheft
 3-sat stipendija: Doron Rabinovici: Mullemann
 1993 Kurt Drawert: Haus ohne Menschen. Ein Zustand
 1992 Alissa Walser: Geschenkt
 1991 Emine Sevgi Özdamar: Das Leben ist eine Karawanserei
 1990 Birgit Vanderbeke: Das Muschelessen
 1989 Wolfgang Hilbig: Eine Übertragung
 1988 Angela Krauß: Der Dienst
 1987 Uwe Saeger: Ohne Behinderung, ohne falsche Bewegung
 1986 Katja Lange-Müller: Kaspar Mauser – Die Feigheit vorm Freund
 1985 Hermann Burger: Die Wasserfallfinsternis von Bad Gastein
 1984 Erica Pedretti: Das Modell und sein Maler
 Thomas Strittmatter: Der Schwarzwursthammer
 1983 Friederike Roth: From „Das Buch des Lebens
 1982 Jürg Amann: Rondo
 Austrijos pramonės federacijos premija: Einar Schleef: Witterbergplatz
 1981 Urs Jaeggi: Ruth
 1980 Sten Nadolny: Kopenhagen 1801
 1979 Gert Hofmann: Die Fistelstimme
 Walter Müller: Apokalypso
 1978 Ulrich Plenzdorf: kein runter kein fern
 1977 Gert Jonke: Erster Entwurf zum Beginn einer sehr langen Erzählung

Literatūrinės premijos
Alla Baubinienė

Alla Demidavičiūtė-Baubinienė (g. 1926 m. birželio 18 d. Kaune) – Lietuvos gydytoja terapeutė kardiologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė, šeimos medicinos pradininkė Lietuvoje.

Biografija 
1934–1936 m. mokėsi Kauno šv. Kazimiero seserų kongregacijos mergaičių gimnazijoje, 1936–1943 m. Panevėžio 2-ojoje mergaičių gimnazijoje, 1942–1943 m. Miltinio dramos studijoje. 1943–1944 m. studijavo Kauno mokytojų seminarijoje, 1944–1949 m. Kauno valstybinio universiteto Medicinos fakultete. 

1946–1948 m. Kauno valstybinio universiteto Anatomojos katedros laborantė. 1949–1951 m. Kauno medicinos instituto (KMI, nuo 1989 m. KMU) Vidaus ligų katedros asistentė, 1951–1953 m. vyr. dėstytoja. 1955–1959 m. KMI Hospitalinės terapijos katedros asistentė, 1959–1967 m. docentė, 1967–1972 m. profesorė. 1964 m. medicinos mokslų daktarė. 

1972–1992 m. Vidaus ligų katedros vedėja. 1992–1993 m. Šeimos klinikos vadovė, 1993–1995 m. konsultantė. 1995–1997 m. Klaipėdos apskrities vyr. internistė, nuo 2002 m. Klaipėdos apskrities administracijos gydytojo tarnybos konsultantė specialistė pirminei sveikatos priežiūrai. 2005 m. KMU Senato išrinkta profesore-emerite.

Nuo 1970 m. Pasaulinės sveikatos organizacijos konsultantė.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo svarbiausia kryptis – lėtinių neinfekcinių ligų profilaktika. 1971–1974 m. vadovavo Kauno ir Roterdamo epidemiologijos, 1981–1988 m. integruotos lėtinių neinfekcinių ligų profilaktikos programai Lietuvoje. 1992 m. jos pastangomis Kauno medicinos akademijoje įsteigta Šeimos medicinos klinika.

Bibliografija 
 Širdies ritmo sutrikimų gydymas, 1970 m.
 Tarptautinė Kauno ir Roterdamo profilaktikos programa, viena autorių, 1981 m., anglų kalba

Įvertinimas 
 1968 m. LSSR valstybinė premija
 1976 m. LSSR nusipelniusi mokslo veikėja
 2002 m. LDK Gedimino ordino Karininko kryžius

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos kardiologai
Lietuvos gydytojai
Horodokas (Chmelnyckio sritis)

Horodokas () – miestas Ukrainoje, Chmelnyckio srityje. Rajono administracinis centras. 2007-ais metais mieste gyveno 17 tūkst. gyventojų. Įkurtas 1362 m., miesto statusas nuo 1957-ųjų m. Išvystyta maisto pramonė. Miestas išsidėstęs prie Smotryčiaus upės.

Chmelnyckio srities miestai
Nijolė Baužytė

Nijolė Angelė Baužytė (g. 1938 m. rugsėjo 6 d. Pušalote, Panevėžio apskritis) – Lietuvos televizijos žurnalistė, visuomenės veikėja.

Biografija 
1943–1947 m. mokėsi Panevėžio pradžios mokykloje, 1947–1954 m. Panevėžio 2-oje vidurinėje mokykloje, 1953–1955 m. Panevėžio teatro studijoje. 1960 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1960–1962 m. LTV Literatūros ir dramos redakcijos jaunesnioji redaktorė, 1963–1964 m. redaktorė, 1964–1985 m. vyresnioji redaktorė, 1985–1988 m. skyriaus vedėja. Nuo 1988 m. Lietuvos televizijos Kultūros laidų redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja, žurnalistė. 

Vilniaus miesto tarybos deputatė. Sąjūdžio dalyvė, 1988–1991 m. jo Seimo, 1991–1993 m. Seimo tarybos narė. Panevėžiečių klubo „Nevėžis“ valdybos narė, Sausio 13-osios brolijos valdybos narė.

Kūryba 
Kultūros laidų ciklai:
 Literatūrinių herojų klubas, 1964–1966 m.
 Įžymūs kultūros ir meno veikėjai, 1975–1980 m.
 Lietuvos režisieriai ir aktoriai, 1980–1990 m.
 Aktorių kūrybos vakarai
 Scenos veteranai
 Amžiaus poezija
 Literatūros galerija
 Nuo 1989 m. laidos apie lietuvių visuomenės veikėjus ir rašytojus
 Mūsų miesteliai, videofilmų ciklas, su Romu Jarašausku. Geriausia 2004 m. televizijos kultūros laida.

TV dokumentinių filmų scenarijai:
 Vilčių laivas, Lietuvos nacionalinio dramos teatro 40-mečiui, 1980 m.
 Kur eini, televizija?, LTV 35-mečiui, 1992 m.
 Mūsų baimė ir mūsų viltis, Sąjūdžio 10-mečiui, 1998 m.
 Aistringai gyvenimą nešu, apie režisierę Kazimierą Kymantaitę, 2000 m.
 Scenos kunigaikštis, apie aktorių Stepą Jukną, 2001 m. 
 Pažaislio vienuolyno idilės, apie  Pažaislio vienuolyną, 2004 m.
 Petras, teatras ir TV , apie režisierių Petrą Likšą, 2013  m.
 Vivos plango, mortuos voco, apie kalinį Vladislovą Telksnį, 2014 m.

Įvertinimas 
 1992 m. Sausio 13-osios atminimo medalis 
 1996 m. „Auksinė bitė“ už laidas „Mūsų miesteliai“
 1998 m. Stasio Lozoraičio premija
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis 
 2004 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius 
 2012 m. Vyriausybės kultūros ir meno premija

Šaltiniai 

Lietuvos televizijos žurnalistai
Lietuvos scenaristai
Ocu

Ocu () – Šigos prefektūros Japonijoje administracinis centras. 330 tūkst. gyventojų (2008 m.)

Istorija 

Nuo 667 m. iki 672 m. imperatoriaus Tendži čia buvo įkurti Omiocu rūmai.

XII a. Avadzu, pietinėje Ocu dalyje, vyko Avadzu mūšis.

Miestas įkurtas 1898 m. spalio 1 d.

Geografija 

Ocu miestas įsikūręs prie didžiausio Japonijoje Bivos ežero ir Hiėjaus kalno. Pro jį teka Jodas.

Miestai partneriai 
  Lansingas, Mičiganas, JAV (nuo 1969 m. spalio 1 d.)
  Interlakenas, Bernas, Šveicarija (nuo 1978 m. spalio 1 d.)
  Viurcburgas, Bavarija, Vokietija (nuo 1979 m. vasario 13 d.)
  Mudandziangas, Heilongdziangas, Kinijos Liaudies Respublika (nuo 1984 m. gruodžio 3 d.)
  Gumi, Šiaurės Kiongsangas, Pietų Korėja (nuo 1990 m. balandžio 12 d.)

Miesto simboliai 
Oficiali miesto gėlė – Viola eizanensis, medis – smailiadantė vyšnia (Prunus serrulata) , paukštis – rudagalvis kiras.

Nuorodos 
 Ofiicali svetainė  (japonų k.)
 Oficiali svetainė  

Šigos prefektūra
Japonijos miestai
Pasaulio paveldo sąrašas
Qormi FC

Kormio FC – Maltos futbolo klubas iš Kormio.

Istorija
Klubo ištakos siekia 1918 m.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive
 foot.dk  (sezonai)
 RSSSF: čempionai
 RSSSF: lentelės

Qormi
Tarxien Rainbows FC

Taršino „Rainbows“ – Maltos futbolo klubas iš Taršino.

Istorija 
Klubo ištako siekia 1944 m.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarket
 Globalsportsarchive
 Foot.dk sezonai
 RSSSF: čempionai
 RSSSF: lentelės

Tarxien
Geltonoji žiognagė

Geltonoji žiognagė (Geum urbanum) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos, žiognagių (Geum) genties augalas.

Daugiametis, 25−50 (75) cm aukščio žolinis augalas. Šakniastiebis storas, šliaužiantis, gvazdikėlių kvapo. Stiebas status, plaukuotas, šakotas, lapuotas. Lapai skirtingi: pamatiniai ilgakočiai, suskaldyti, viršutinė skiltis didžiausia, kitos tolygiai mažėja; stiebiniai trumpakočiai, triskilčiai, prielapiai stambiai dantyti. Šakų viršūnėse ant ilgų žiedkočių statūs, geltoni, gana stambūs (maždaug 1,5 cm skers-mens) žiedai. Vaisius sutelktinis. Vaisiukai apie 3,5−4,5 mm ilgio, pailgai kiaušiniški, su ilgu užlenktu liemenėliu, kabliška viršūne, apaugę baltais blizgančiais plaukeliais.

Žydi gegužės – rugsėjo mėn.

Dažna visoje Lietuvoje. Auga miškuose, daugiausia mišriuose ir lapuočių, ypač juodalksnynuose. Mėgsta derlingesnius ir apydrėgnius dirvožemius; pasitaiko krūmuose, pakelėse, pamiškėse.

Šakniastiebiuose yra iki 30 % rauginių medžiagų, galinės, chlorogeno ir kavos rūgščių, taip pat eterinio aliejaus, glikozidų, dervų, cukrų, dažinių ir mineralinių medžiagų.

Augalas rauginis, šakniastiebiai kartais vartojami kaip prieskonis.

Anksčiau geltonosios žiognagės šakniastiebis, vadinamas „benediktino šaknimi“, buvo naudojamas likerio gamyboje. Turi dažinių medžiagų (vilną dažo rudai).

Literatūra 
 Rudenį žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1991, 44 psl.

Erškėtiniai
Prieskoniniai augalai
Vaistiniai augalai
Dažiniai augalai
Rūta-110

Rūta-110 – pirmasis lietuviškas tranzistorinis skaičiavimo kompleksas (antros kartos kompiuteris), 1969–1972 m. gamintas Vilniaus skaičiavimo mašinų gamykloje.

Istorija 
Suprojektuotas 1968 m.  Skaičiavimo mašinų specialaus konstravimo biuro, projekto vadovas – A. Nemeikšis. Buvo skirtas ekonominės ir valdymo informacijos apdorojimui. Iš viso surinkti 37 vnt.

Projektuojant kompleksą buvo sukurti pirmieji Lietuvoje magnetinių diskų kaupikliai R401 ir spausdinto bei ranka rašyto teksto nuskaitymo įrenginiai „Rūta-701“.

„Rūta-110“ galima pamatyti Energetikos ir technikos muziejuje Vilniuje

Kompleksas 
Skaičiavimo mašinoje „Rūta-110“ vienu metu galėjo būti vykdoma iki trijų programų. Buvo naudojami lygiagretūs skaičiavimai, taip pat lygiagrečiai buvo užtikrintas procesoriaus ryšys su išoriniais įrenginiais. 

Kompleksui pagaminti buvo sunaudojama 410 km laidų bei virš 16 000 tranzistorių ir diodų.

Pagrindinė įranga 
Šios skaičiavimo mašinos pagrindinį kompleksą sudarė:

Pagalbinė įranga 
Taip pat į komplektą galėjo įeiti:

Apdovanojimai 
 Kompleksas apdovanotas SSRS LŪPP I laipsnio diplomu, 1 aukso, 3 sidabro ir 17 bronzos medalių.
 1970 m. už šios ESM projektą E. Bičiūnui, V. Blodžiūnui, B. Borisai, A. Čuplinskui, A. Drąsučiui, J. Kamičaičiui, J. Linčiauskui, A. Nemeikšiui, V. Paurai, V. Ramanauskui ir M. Stulpinui paskirta LSSR respublikinė mokslo ir technikos premija.

Šaltiniai 

Vilniaus skaičiavimo mašinų gamykla
Kompiuteriai
Lietuvos TSR
Doveris (JAV)

Doveris () yra Delavero valstijos sostinė ir antras pagal dydį miestas Delavero valstijoje. Miestas įkurtas 1683 m. (įkūrėjas: Viljamas Penas). 2010 metais mieste gyveno 36 047 žmonių.

Delavero miestai
Juozas Kazys Beleckas

Juozas Kazys Beleckas (1905 m. rugpjūčio 26 d. Balniuose, Eržvilko valsčius – 1942 m. birželio 3 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas.

Biografija 
Mokėsi Tauragės ir Jurbarko gimnazijose. Nuo 1921 m. Žemaitijoje kūrė Lietuvos jaunimo sąjungos skyrius, valstiečių liaudininkų kuopas. 1924–1925 m. Tauragėje redagavo laikraštį „Žemaičių balsas“, 1927–1929 m. Kaune – žurnalą „Jaunimas“. 1930–1934 m. leido ir redagavo žurnalą „Jaunųjų pasaulis“, 1930 m. „Lietuvos sesuo“, 1930–1931 m. dienraštį „Tempo“, 1931–1933 m. dienraštį „Dienos naujienos“. 

Bendradarbiavo laikraščiuose „Lietuvos žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Lietuvos keleivis“, žurnale „Trimitas“. Nuo 1935 m. laikraščio „Lietuvos aidas“ reporteris. 1940–1941 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“ atsakingasis sekretorius. Pasirašinėjo pavarde ir slapyvardžiu Erškėtis. Nacių sušaudytas.

Bibliografija 
 Nuodėmių gatvė: apybraižų knyga. – Kaunas: „Jaunųjų pasaulio“ leidinys, 1930–1931. – 2 d.: iliustr.
 Kostas Olšauskas: apybraižų knyga. – Kaunas: Tempas, 1931. – 69 p. (knyga konfiskuota)
 Nuodėmių gatvė. – Antrasis (fotografuotinis) leidimas. – Kaunas: Leidybos fotocentras „Vaizdas“, 1990. – 253 p.: iliustr. – ISBN 5-89942-002-2

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos leidėjai
Sudet Kouvola

Kouvolos „Sudet“ – Suomijos futbolo klubas iš Kouvolos.

Istorija

Klubas įkurtas Vypuryje, 1939 m. persikėlęs į Helsinkį, o 1962 m. į Kouvolą.

Pasiekimai 

 Šaltiniai: RSSSF.

Šaltiniai

Nuorodos 
 RSSSF: čempionai
 RSSSF: lentelės
 RSSSF: taurės turnyrai
 Oficiali klubo svetainė

Sudet
Serapinai

Apie kaimą Kazlų Rūdos savivaldybėje žr. Sarapinai.

Serapinai – kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 15 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų ir 5 km į šiaurę nuo Grūšlaukės.

Etimologija 
Pavadinimas kilo iš asmenvardžio Serapinas daugiskaitinės formos. Rašytiniuose šaltiniuose rašomas , , , žem. Serapėnā.

Geografija
Kaimo žemė plyti lygumoje, apjuosta iš šiaurės ir rytų Peldinės ir Serapinų miškų. Vakaruose ribojasi su Pemperiais, pietuose – Peldžiais. Per kaimą praeina kelias Grūšlaukė–Medininkai, teka Laukupis (kairysis Šventosios intakas).

Istorija
Susiformavo XVIII a. plėšininėje Peldinės miško žemėje. Pirmąkart paminėtas 1750 m. Salantų parapijos gyvenviečių sąraše. Priklausė Grūšlaukės dvarui.

1750, 1821, 1843, 1846 ir 1866 m. buvo 3 dūmai, 1923 m. – 5 ūkiai. 

Dvasiniais gyventojų reikalais rūpinosi Salantų, nuo 1778 m. – Grūšlaukės bažnyčių kunigai.

Sovietmečio melioracija kaimą sunaikino.

Gyventojai

Literatūra 
 Julius Kanarskas. Darbėnų apylinkės kaimai. – Švyturys – 1992 m. rugsėjo 9 d.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Irena Šeškevičienė. Senovės laikų gyvenvietė ir kaimo keistuoliai. – Pajūrio naujienos – 2009 m. liepos 17 d.

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
2002 m. žiemos olimpinės žaidynės

XIX žiemos olimpinės žaidynės 2002 m. vasario 8 – vasario 24 dienomis vyko Solt Leik Sityje (JAV). Žaidynių programoje buvo 7 sporto šakos: biatlonas, bobslėjus, kerlingas, slidinėjimas, ledrogių sportas, greitasis čiuožimas, ledo ritulys. Žaidynėse dalyvavo 2399 sportininkų (886 moterys ir 1513 vyrų) iš 77 šalių. 18-kos šalių sportininkai iškovojo medalius. Pirmą kartą aukso medalius iškovojo Kinijos ir Australijos sportininkai. Daugiausiai medalių laimėjo Norvegija: 13 aukso, 5 sidabro ir 7 bronzos medalius.

Žaidynių sostinės rinkimai 
Solt Leik Sitis XIX žiemos olimpinių žaidynių sostine išrinktas 1995 m. birželio 16 d. Budapešte (Vengrija) vykusioje 104-oje Tarptautinio olimpinio komiteto (TOK) sesijoje. Olimpinių žaidynių sostinę TOK nariai rinko iš 4 miestų-kandidatų: Ostersundas (Švedija), Kvebekas (Kanada) ir Sionas (Šveicarija). Solt Leik Sitis pirmame balsavimo rate surinko net 54 balsus ir buvo išrinktas žaidynių sostine.

Olimpiniai įvykiai 

Norvegų biatlonininkas Ole Einar Bjørndalen'as laimėjo 4 aukso medalius visose biatlono rungtyse, suomis Samppa Lajunenas laimėjo tris aukso medalius šiaurės dvikovės rungtyse, šveicarų šuolininkas Simon Ammann’as laimėjo dvejas šuolių nuo tramplino rungtis, Kroatijos slidininkė Janica Kostelič (Kostelić) laimėjo 3 aukso ir sidabro medalį kalnų slidinėjimo rungtyse.

Po 1948 m. skeletonas buvo grąžintas į olimpinę programą.

Žiemos olimpinėse žaidynėse debiutavo moterų bobslėjus.

Kinijos greitojo čiuožimo trumpuoju taku sportininkė Yang Yang (A) laimėjo pirmuosius aukso medalius Kinijai.

Australijos čiuožėjas trumpuoju taku Steven Bradbury, netikėtai patekęs į finalą dėl varžovų griuvimo, finale laimėjo pirmąjį Australijai aukso medalį, nugriuvus visiems pirmavusiems čiuožėjams.

Žaidynėse buvo daug dopingo skandalų. Greitojo čiuožimo trumpuoju taku sportininkai, slidininkai buvo diskvalifikuoti dėl uždraustų preparatų vartojimo (Ispanijos slidininkas J. Muehleggas neteko dviejų aukso medalių).

Dailiojo čiuožimo varžybose Kanados porai Jamie Salé ir David Pelletier buvo įteiktas antrasis aukso medalių komplektas anuliavus prancūzų teisėjo balus.

Medalių lentelė

Šaltiniai 

2002
Andrius Bendžius

Andrius Bendžius (1917 m. rugsėjo 13 d. Rėžgaliuose, Slavikų valsčius – 1994 m. rugpjūčio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, pedagogas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
Nuo 1939 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, 1940–1946 m. Raudonojoje armijoje, nuo 1942 m. 16-oje lietuviškojoje divizijoje. Vykdydamas sovietinės valdžios užduotį 1946 m. Varėnos apskrityje pateko į Lietuvos partizanų pasalą, buvo sužeistas ir tapo neįgalus. 1948–1989 m. SSKP narys. 1950 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą, 1953 m. Vilniaus pedagoginį institutą.

1956–1991 m. dėstė Vilniaus universitete, 1957–1961 m. neakivaizdinio mokymo skyriaus prorektorius, 1961–1966 m. Istorijos ir filologijos fakulteto dekanas, 1960–1967 m. ir 1969–1985 m. SSRS istorijos katedros vedėjas. 1972 m. istorijos mokslų daktaras. 1961–1980 m. tęstinio leidinio „Istorija“ atsakingasis redaktorius. Nuo 1976 m. profesorius. Nuo 1989 m. savarankiškos LKP narys.

Bibliografija 
 Liaudies švietimas Tarybų Lietuvoje: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1967. – 15 p.
 Bendrojo lavinimo ir aukštoji mokykla Tarybų Lietuvoje (1940–1970 m.). – Kaunas, 1973. – 336 p.
 Развитие высшего образования в Литовской ССР за последние 30 лет / Andrius Bendžius, Jonas Kubilius. – Vilnius: VU, 1975. – 31 p.
 Vilniaus universiteto istorija, t. 3, 1979 m.

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas
 1981 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos istorikai
Lietuvos redaktoriai
Vilniaus universiteto dėstytojai