joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Indira Gandhi

Indira Priyadarshini Gandhi (इन्दिरा गांधी, g. 1917 m. lapkričio 19 d. Alahabade  – m. 1984 m. spalio 31 d. Niu Delyje) – Indijos politikė, ministrė pirmininkė (1966–1977, 1980–1984 m.) Nužudyta, įvykdžius pasikėsinimą.

Gyvenimas 
Indira Gandhi buvo vienintelė pirmojo Indijos ministro pirmininko Dž. Neru (Jawaharlal Nehru) dukra. Mokėsi Šveicarijoje, Višva Bharati (Indija) ir Oksfordo universitetuose. 1938 metais, būdama 21-ių, ji tapo jauniausia Indijos Nacionalinio Kongreso deputate.

1942-aisiais, nepaisydama kastos normų (Nehru šeima priklausė aukštai Kašmyro brahmanų kastai), ištekėjo už parso advokato Ferozio Gandi (Feroze Gandhi; m. 1960 m.). Nors jos giminystės ryšiai su Mahatma Gandi nesiejo, ši pavardė padėjo jai tolimesnėje karjeroje. Po sūnų Rajiv ir Sanjay gimimo pasitraukė iš politikos. Nuo 1955 m. Indijos Nacionalinio Kongreso darbo komiteto narė, 1959–60 m. – pirmininkė, 1964–65 m. – informacijos ir spaudos ministrė. 1966 m. sausį po ministro pirmininko L. B. Shastri mirties buvo išrinkta vyriausybės vadove kaip kompromisinė figūra, tačiau greitai įsitvirtino kaip reali vadovė. Nežiūrint partijos skilimo 1969 m., išsaugojo savo pozicijas, jos populiarumas ypač išaugo dėl socialinės politikos („Pašalinti skurdą“ rinkimų platforma) ir karinės paramos (1971 m. gruodį) nepriklausomybės nuo Pakistano siekusiai Rytų Bengalijos provincijai (dab. Bangladešas).

1975 m. birželį Alahabado aukštojo teismo apkaltinta 1971 m. pažeidus rinkimų įstatymą, paskelbė šalyje ypatingąją padėtį, apribojo politines ir pilietines teises, įkalino opozicijos lyderius. 1977 m. jos vadovaujama partija pralaimėjo rinkimus ir skilo, Indira Gandi buvo apkaltinta korupcija ir trumpam įkalinta, tačiau suirus valdančiajai koalicijai, 1980 m. sausį laimėjo neeilinius parlamentinius rinkimus. Politiniu paveldėtoju Indira Gandi ruošė savo jaunesnįjį sūnų Sanjay’ų, jam žuvus lėktuvo katastrofoje (1980 m. birželį) – vyresnįjį, lakūną Rajivą. Tuo laikotarpiu padėtis šalyje labai paaštrėjo, vyko masiniai neramumai Asamo valstijoje, labai dažni tapo atsiskyrimo siekusių Pendžabo sikhų teroristų išpuoliai. 1984 m. birželį Indiros Gandi įsakymu kariuomenė atliko operaciją prieš sikhų teroristus Auksinėje šventovėje Amritsare, oficialiais duomenimis žuvo 493 ekstremistai. Keršydami už šią akciją, spalio 31 d. asmeniniai sargybiniai sikhai sušaudė Indirą Gandi. Kilusiose riaušėse įvairiuose miestuose žuvo keli tūkstančiai sikhų. Ministru pirmininku buvo išrinktas Rajivas Gandhi.

Indira Gandi tęsė savo tėvo pradėtą politiką, kuriai būdingi socialistiniai elementai: vystomas valstybinis pramonės sektorius, vykdomos socialinės reformos, nacionalizuoti didieji bankai (1969), Konstitucijos preambulėje 1976 m pataisa Indija apibrėžta kaip socialistinė demokratinė respublika. Užsienio politikoje aktyviai reiškėsi Neprisijungimo judėjime, tačiau suartėjo su TSRS (1971 m. Draugystės ir bendradarbiavimo sutartis).

Indijos politikai
Krokialaukis

Krokialaukis – miestelis Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Simno, 6 km į šiaurę nuo kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras.

Stovi Krokialaukio Kristaus Atsimainymo bažnyčia (pastatyta 1872 m.), yra Krokialaukio Tomo Noraus-Naruševičiaus vidurinė mokykla (joje yra etnografinis muziejus), paštas (LT-64041), ambulatorija, kultūros namai, biblioteka.

Etimologija 

Tai asmenvardinis vietovardis – pavadinimas vedamas iš asmenvardžio Krõkas ir žodžio laũkas.

Liaudies etimologija pasakoja, jog kadaise šią vietovę prekėmis aprūpindavęs žydas turėjo seną ligotą kuiną. Išgirdę jo kriokimą žmonės sakydavę: „pirklys atkriokia“.. XX a. tarpukariu vadintas Kriokalaukiu.

Geografija 

Krokialaukis įsikūręs abipus Nemuno intako Peršėkės, vakariniame pakraštyje telkšo Krokialaukio tvenkinys.

Istorija 

Krokialaukis įkurtas XVI a., Krokialaukio dvaras žinomas nuo XVI a. antros pusės. Priklausė Alytaus ekonomijai, buvo rakto centras. Jis garsėjo žirgų auginimu. Žirgai buvo skiriami Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos kariuomenei. Prieš 1755 m. pastatyta Krokialaukio bažnyčia. 1819 m. įkurta parapinė, 1870 m. – valdinė pradžios mokykla. Draudžiamąją spaudą lietuvių kalba apylinkėse platino A. Radušis, A. Grinevičius, J. Kancleris ir kiti. 1869–1872 m. pastatyta Krokialaukio Kristaus Atsimainymo bažnyčia, ją pašventino vyskupas Antanas Baranauskas.

XX a. tarpukariu vadintas Kriokalaukiu. 1935 m. Krokialaukio valstiečiai dalyvavo Suvalkijos valstiečių streike. 1941 m. birželio mėn., 1947 m. ir 1948 m. TSRS valdžia ištrėmė 31 Krokialaukio gyventoją. Po Antrojo pasaulinio karo Krokialaukio apylinkėse veikė Dainavos apygardos Dzūkų rinktinės Lietuvos partizanai. Sovietmečiu kolūkio centrinė gyvenvietė. 1978 m. sukurtas Krokialaukio tvenkinys.

2007 m. patvirtintas Krokialaukio herbas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kaime gimė Vidas Mikalauskas, Varėnos rajono politinis ir visuomenės veikėjas.
 Krokialaukio kapinėse palaidotas Tomas Naruševičius, inžinierius, diplomatas, politinis ir visuomenės veikėjas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Istorija ir žemėlapiai
Miroslavas

Miroslavas – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, Sūduvos aukštumoje, 2 km į vakarus nuo kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Išlikusi senoji trikampė miestelio aikštė, kurioje vykdavo turgūs ir prekymečiai. Stovi Miroslavo Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1847 m.), veikia Miroslavo gimnazija, ikimokyklinio ugdymo skyrius, paštas (LT-64025), vaikų darželis, senelių globos namai, kultūros namai, biblioteka (įsteigta 1941 m.). Ant Olakalnio išliko karų ir okupacijų nesunaikinta XX a. koplyčia (ji pavaizduota gyvenvietės herbe). Veikia Miroslavo Šv. Vincento Pauliečio seserų-meilės tarnaičių kongregacijos vienuolynas, įsikūręs 2008 m.

Kaimas įsikūręs Sūduvos aukštumoje. Apylinkėse stūkso kalva Olakalnis.

Etimologija 

Vietovė Slabados vardu minima nuo XVII a. pabaigos. Tai galėjo reikšti laisvę nuo mokesčių, kuria naudojosi senovėje čia įsikūrę naujakuriai ( – „laisvė“). 1744 m. gyvenvietė pavadinta Miroslavu pagal savininkų Miroslavskių pavardę (dvarininkinis vietovardis). Tai be darybos priemonių sudarytas vietovardis iš lenkiško asmenvardžio Mirosław, Mirosława, Mirosławski.

Liaudies etimologija mena, kad gretimame Bendrių dvare gyveno žiaurus dvarponis Sloboda ir turėjo sūnų vardu Miroslavas; jo vardu ir miestelį pavadinęs. Ši versija neatmestina, kadangi dvarininkų pavardė galėjusi kilti nuo gyvenvietės vardo, o ne atvirkščiai.

Istorija 

Vietovė minima nuo XVII a. pabaigos. Priklausė Alytaus karaliaus stalo ekonomijos Bendrių dvarui. 1710 m. gavo turgų ir kelių prekymečių privilegiją. 1719 m. pastatyta medinė Miroslavo bažnyčia ir įkurta parapija. Miestelis neturėjo savivaldos, bet gyventojai buvo laisvi nuo lažo. 1744 m. pastatyta nauja bažnyčia, 1763 m. perstatyta, 1847 m. pastatyta mūrinė ir įkurtas marijonų vienuolynas. Vienuoliai čia įsikūrė 1781 m. ir buvo iki 1864 m.

Per 1863 m. sukilimą marijonai sakė patriotinius pamokslus, todėl 1864 m. Rusijos valdžia vienuolyną uždarė. 1906 m. įkurtas „Žiburio“ draugijos skyrius, 1907 m. surengtas pirmasis lietuviškas vakaras.

1923 m. buvo 93 namai, 15 parduotuvių, 13 jų – žydų. XX a. trečiame-ketvirtame dešimtmetyje veikė kooperatyvas „Artojas“, pieninė, javų valymo punktas. Per SSRS-Vokietijos karą 1941 m. birželio mėn. pražygiuojanti Vokietijos kariuomenė nužudė 42 valsčiaus gyventojus. 1941 m. rugpjūčio 8 d. nacių okupacinės valdžios įsakymu Alytuje nužudyti Miroslavo žydai. 1944 m. per SSRS ir Vokietijos kariuomenių kovas miestelis apgriautas. 1945 m. vasario 12 d. Kušlio lietuvių partizanų grupė užėmė Miroslavą ir aikštėje prieš bažnyčią sušaudė 17 vietos stribų ir aktyvistų, vėliau pastatytas paminklinis akmuo jų atminimui.

1940–1941 m. ir 1944–1953 m. sovietinė valdžia ištrėmė 29 Miroslavo gyventojus. 1950–1971 m. buvo Miroslavo, 1971–1992 m. „Obelijos“ kolūkio centrinė gyvenvietė. XX a. septintame-aštuntame dešimtmetyje įkurtas parkas „Dainavos legenda“ su L. Užkurnio skulptūromis.

2004 m. patvirtintas Miroslavo herbas.

|}

Gyventojai

Sportas 

Kaime žaidžia FK Miroslavas futbolo komanda.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Žemėlapiai 
 Antanas Rinkevičius. Miroslavas
 Just. Strimaitis. Slabados revoliucija // Savivaldybė, 1930 m., Nr. 2. – 8-14 psl.
Krosna

Krosna – miestelis Lazdijų rajono savivaldybėje, prie kelio , 8 km į vakarus nuo Simno. Seniūnijos centras. Yra paštas (LT-67071). Rugsėjo 21 d. parapija švenčia savo globėjo šv. Mato atlaidus.

Etimologija 

Kaimo pavadinimas kildinamas iš upėvardžio Krosnà.

Geografija 

Netoliese yra Žuvinto draustinis, 4 km į šiaurę nuo Krosnos yra Žuvinto biosferos rezervatas. Į pietryčius nuo Krosnos yra Kalniškės miškas, jame nuo 1974 m. aptvertoje teritorijoje apgyvendinti muflonai. Per miestelį teka Sūrava, įteka į Buktos pelkę. Per Krosną eina geležinkelis Alytus–Kazlų Rūda, plentai į Alytų, Marijampolę, Kalvariją.

Istorija 

Krosna pradėjo kurtis XVI a. (minima kaip Krasnica), per Valakų reformą paskirtas sklypas, vad. Krosnos atmata, 1595 m. leista kurti gyvenvietę. 1602 m. minima Krosna, 1688 m. – Krosnos dvaras ir kaimelis. 1650–1655 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1760 m. įsteigta parapija. Miestelis ėmė augti XIX a., ypač nuo 8-ojo dešimtmečio, kai pro jį 1870 m. buvo nutiestas plentas Marijampolė–Alytus, 1897–1900 m. plentas į Kalvariją, 1897–1901 m. ir geležinkelio linija Alytus–Suvalkai.

XX a. pradžioje daug vietos gyventojų dalyvavo nepriklausomybės kovose. XIX a. pabaigoje – 1950 m. buvo valsčiaus, vėliau – apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė. Po Antrojo pasaulinio karo apylinkėse veikė Tauro apygardos Vytauto rinktinės Lietuvos partizanai. 1945 m. gegužės 16 d. prie Krosnos įvyko mūšis, kuriame dalyvavo 80 Lietuvos laisvės gynėjų ir virš 400 enkavedistų. Nemažai partizanų (tarp jų ir moterų) žuvo, kitiems pavyko prasiveržti iš apsupties ir pasitraukti į miškus.

1947 m. įkurta biblioteka. 1950 m. įsteigta septynmetė mokykla, vėliau aštuonmetė, 1969–1996 m. vidurinė, 1996–2001 m. progimnazija, nuo 2001 m. Krosnos pagrindinė mokykla. Yra vaikų darželis „Eglutė“, medicinos punktas. Yra žirgynas, kuriame veisiami Trakėnų veislės žirgai, nuo 1997 m. rengiamos kasmetinės konkūrų varžybos.

2002 m. patvirtintas Krosnos herbas.

|}

Architektūra 
 Klasicistinėje Šv. apaštalo ir evangelisto Mato bažnyčioje, pastatytoje 1842 m., 1913 m. pristatyti bokštai, yra paveikslas „Švč. Mergelė Marija Škaplierinė“, medinė skulptūra „Mykolas Arkangelas“ (XIX a.).
 Medinis kryžius su koplytėle, 1928 m.
 Miestelio centre yra paminklas „Žuvusiems už Lietuvos laisvę“, 1999 m.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Mikas Bagdonas, diplomatas, politinis veikėjas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Šaltiniai
Čekiškė

Čekiškė – miestelis Kauno rajono savivaldybės vakaruose, 15 km į šiaurę nuo Vilkijos. Seniūnijos ir parapijos centras. Urbanistikos paminklas. Radialinis miestelio planas susiformavo XVIII a. viduryje. Trijų pagrindinių gatvių sankryžoje – ne visai taisyklingo trikampio plano aikštė. Joje – mūrinė Čekiškės Švč. Trejybės bažnyčia, pastatyta 1935 m. buvusios medinės bažnyčios vietoje, aplink aikštę – tankiai sustatyti pastatai. Čekiškės senojoje dalyje vyrauja XIX a. pabaigos ir XX a. pradžios vienaukščiai, centre daugiausia mediniai namai. Išlikusi buvusi Čekiškės sinagoga. Veikia Čekiškės Prano Dovydaičio gimnazija, biblioteka (nuo 1937 m.), senelių globos namai (nuo 1993 m.), kultūros centras, paštas (LT-54046).

Etimologija 

1542 m. dabartinio miestelio vietoje minimas Piktakiemis, greta kurio įsikūrė Čekiškės dvaras. 1600 m. minima jau ir pati Čekiškė kaip gyvenvietė. Miestelio vardas tikriausiai yra asmenvardinis vietovardis – nuo asmenvardžio Čekas, Čekis, Čekys. Miestelio vardo kilmė nuo čekų tautos yra mažai tikėtina, tačiau minėti asmenvardžiai galėjo kilti ir nuo tautos vardo.

Geografija 

Miestelis įsikūręs Vidurio Lietuvos kalvagūbryje, kairiajame Dubysos krante šalia kelio Vilkija–Ariogala, į pietus nuo Ariogalos.

Istorija 

Dabartinio miesto vietoje 1542 m. minimas Piktakiemio kaimas, XVI a. viduryje į pietryčius nuo Piktakiemio, už upelio įkurtas Čekiškės dvaras (ankstesnis vardas – Čekakampiai), o 1600 m. jau minima ir Čekiškės gyvenvietė Šedvydžių dvaro žemėse. XVII a. Čekiškė priklausė dvarininkui Gedgaudui Jurgiui Gedgaudui Mackevičiui. Apie 1620 m. jis pastatė bažnyčią ir čia buvo įkurta parapija, 1625–1627 m. pradėjo veikti parapinė mokykla, bet 1636 m. kaimas ištuštėjo ir 1687 m. Vilkijos seniūnijos inventoriuje minimas tuščias 6 valakų kaimas – Piktakiemis arba Čekiškė. XVII a. pabaigoje – XVIII a. pradžioje pradėjo kurtis miestelis, minimas 1738 m., kuris 1762 m. gavo turgaus ir prekymečių privilegiją. XIX a. pirmoje pusėje veikė parapinė mokykla. 1844 m. gyveno 90 Romos katalikų gyventojų. 1857 m. jau buvo 51 sodyba. 1863 m. su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais čia kovėsi B. Koliškos vadovaujami sukilėliai.

1885 m. veikė 3 maldos namai, pašto stotis. Po 1887 m. gaisro miestelio planas patobulintas. 1902 m. įsteigta valdiška pradinė mokykla, buvo 790 gyventojų. XX a. 3-ajame dešimtmetyje miestelyje buvo lentpjūvė, malūnas, dvi milo vėlimo ir dvi kailių bei odų dirbtuvės, apie 20 parduotuvių. Tarpukariu apie 70 proc. miestelio gyventojų buvo žydai, dauguma jų žuvo per nacių okupaciją Antrojo pasaulinio karo metu.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1999 m. Prezidento dekretu patvirtintas Čekiškės herbas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Čekiškėjė gimė:
 Pranas Hodelis, vargonininkas ir chorvedys.
 Zenonas Petrauskas, teisininkas, pedagogas.

Čekiškėje gyveno:
 Pranas Dovydaitis (1886–1942), Nepriklausomybės signataras, prie Čekiškės gyvenęs 1935–1941 m.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miestelio istorija
Akademija (Kėdainiai)

Akademi­ja – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, Dotnuvėlės kairiajame krante, prie plento . Akademijos seniūnaitija. Yra Lietuvos žemdirbystės institutas, žemės ūkio konsultavimo tarnyba, Akademijos gimnazija, biblioteka, paštas (LT-58053), mokykla-darželis „Kaštonas“, koplyčia (priklauso Dotnuvos parapijai).

Akademijoje yra profesoriaus D. Rudzinsko ir Lietuvos žemdirbystės istorijos muziejai. Stovi paminklai D. Rudzinskui, tremtiniams agronomams, dekoratyvinis „Žiedas“ (skulptorius Robertas Antinis jaunesnysis). Vietos kultūros centre gyvuoja liaudiška kapela, folkloro ansamblis „Seklyčia“, tautinių ir šiuolaikinių šokių kolektyvai.

XIX a. įkurtas 14 ha parkas, saugomas valstybės. Dvaro parke yra grafo H. Kreico kapas ir paminklas. 1968 m. užtvenkus upės vagą susidarė Akademijos tvenkinys.

Etimologija 

1924–1945 m. Dotnuvos dvare veikė Žemės ūkio akademija, todėl prie jos išaugusią gyvenvietę imta vadinti Akademija. Gyvenvietė taip vadinama iki šiol, nors 1945 m. žemės ūkio akademija buvo perkelta prie Kauno, kur vėliau įkurtas dar vienas Akademijos miestelis.

Istorija 

Nuo XVI a. žinomas Dotnuvos dvaras, priklausęs Izakovskiams. 1911 m. P. Stolypino dvare įsteigta vidurinė žemės ūkio mokykla, 1911–1914 m. pastatyti centriniai mokyklos rūmai, mokytojų ir studentų gyvenamieji namai. 1919 m. dvare atidaryta žemės ūkio ir miškų mokykla, 1922–1927 m. žemės ūkio technikumas. 1922 m. čia įkurta pirmoji Lietuvoje augalų selekcijos stotis (įkūrėjas Dionizas Rudzinskas). 1924–1945 m. veikė Žemės ūkio akademija, prie jos išaugusią gyvenvietę imta vadinti Akademija. 1923 m. greta selekcijos stoties įkurta lauko bandymų, 1927–1939 m. augalų apsaugos stotis. 1938–1940 m. veikė sodininkystės ir daržininkystės stotis. 1944 m. vokiečiai susprogdino akademijos rūmus. 1946 m. akademija perkelta į Kauną, bet miestelio vardas išliko.

1923 m. 49 technikumo šaulių būrio nariai dalyvavo išvaduojant Klaipėdą. Šiam žygiui atminti 1928 m. parke pastatytas paminklas, išlikęs iki šiol. 1925 m. katalikams atiduota stačiatikių cerkvė, statyta Rusijos imperijos laikais, sovietinės okupacijos metais (1963) bažnyčia nugriauta. 

2020 m. prijungta Dotnuvos GS gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Dotnuvoje 1922–1935 m. gyveno agronomas Dionizas Rudzinskas (1866–1954). Čia įkūrė selekcijos stotį ir išvedė žieminių rugių, avižų, linų veislių, dėstė genetiką ir selekciją. 1959 m. Akademijoje jam pastatytas paminklas (skulptorius Antanas Milkintas, architektai Algimantas Nasvytis ir Vytautas Nasvytis).
 Stasys Nacevičius, profesorius, daržininkystės ir fenologijos mokslų pradininkas Lietuvoje. Pastatytas paminklas.
 Juozas Tonkūnas, profesorius, valstybės ir mokslo veikėjas. Akademijoje jam pastatytas paminklas.
 Genrikas Kreicas (1817–1891), vienas paskutinių Akademijos dvaro savininkų, jam pastatytas paminklas.

Šaltiniai
Gudžiūnai

Gudžiūnai – miestelis Kėdainių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, prie kelio  ir geležinkelio Vilnius–Klaipėda, 18 km į šiaurės vakarus nuo Dotnuvos, Dotnuvėlės dešiniajame krante. Seniūnijos centras, Gudžiūnų seniūnaitija.

Veikia paštas (LT-58038), girininkija (priklauso Radviliškio miškų urėdijai). Gudžiūnų kapinėse yra Lietuvos savanorių ir partizanų kapai. Į šiaurės rytus nuo miestelio yra Gudžiūnų geležinkelio stotis.

Etimologija 

Miestelio pavadinimas kildinamas iš asmenvardžio Gudžiū́nas.

Istorija 

Gudžiūnuose rastas akmeninis kirvis siaurėjančia pentimi. Kaimas minimas nuo 1653 m. Upytės pavieto Valmoniškių dvaro inventoriuje. 1812 m. pastatyta medinė Šv. Juozapo koplyčia (priklausė Grinkiškio parapijai), 1911 m. pastatyta dabartinė Gudžiūnų bažnyčia, kurią fundavo grafas Chrapovickis. Miestelis išaugo XIX a. pabaigoje iš gatvinio kaimo.

Per 1863 m. sukilimą Gudžiūnų apylinkėse veikė T. Kušleikos sukilėlių būrys. 1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1946–1948 m. progimnazija, 1948–2001 m. vidurinė, nuo 2001 m. Gudžiūnų Pauliaus Rabikausko pagrindinė mokykla.

1911 m. pastatytas gotikinio stiliaus medinė Gudžiūnų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia.

II pasaulinio karo metais Gudžiūnų apylinkėse veikė tarybinių partizanų „Gražinos“ junginio būrys, po karo – Lietuvos partizanai, jau 1944 m. pabaigoje įkurta LLA kuopa, vadas K. Bandžius.

1919–1950 m. valsčiaus, 1950–1995 m. apylinkės centras, 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1940 m. įkurta biblioteka, 1946–1991 m. veikė kultūros namai. Gudžiūnų pieninėje buvo gaminami „Nemuno“ ir „Rusiškas“ sūriai.

2014 m. balandžio 29 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1793 patvirtino Gudžiūnų herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Gudžiūnuose gimė:
 Tamara Arnastauskienė, veterinarijos gydytoja, biomedicinos mokslų daktarė.
 Algirdas Grigas, agronomas, botanikas.
 Juozas Kaškelis, ekonomistas.
 Paulius Rabikauskas (1920–1998) vienas žymiausių pasaulyje lotyniškosios paleografijos specialistas, kunigas, profesorius.
 Steponas Žiupsnys, knygnešys, visuomenės veikėjas, revoliucinio judėjimo dalyvis.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Informacija apie Gudžiūnus
Pakuonis

Pakuonis – miestelis Prienų rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, netoli Nemuno. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra Pakuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1883 m.), kraštotyros muziejus, Pakuonio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-59040).

Pro miestelį teka Kuonės upė. Prie miestelio yra Pakuonio kaimas.

Etimologija 

Miestelis yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Kuonės upelio.

Istorija 

Kaimas minimas 1744 m., pirmoji Pakuonio bažnyčia pastatyta 1792 ar 1794 m. Aplink ją ėmė augti miestelis.

Spaudos draudimo metais vietos gyventojai aktyviai gabendavo Lietuvon lietuviškas knygas, tarp kurių pasitaikydavo ir antirusiškų proklamacijų, skatinusių Pakuonio gyventojų pasipriešinimą priespaudai.

1974 m. prie miestelio esančioje Daukšiagirėje užveisti didžiuliai sodai, pastatyta vaisių saugykla.

2004 m. patvirtintas Pakuonio herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Jokūbas Kazlauskas (1904–1993), dailininkas

Galerija

Šaltiniai
Dovilai

Dovilai – miestelis Klaipėdos rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius Gargždų, dešiniajame Minijos krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Dovilų pagrindinė mokykla, vaikų darželis, kultūros namai (nuo 1950 m.), biblioteka (nuo 1948 m.), Dovilų evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1862 m.), paštas (LT-96011), kaimo turizmo sodyba „Smiltelė“, Dovilų etninės kultūros centras. Yra kelios maisto prekių parduotuvės. Dovilų dvaro likučiai. Stūkso Dovilų piliakalnis.

Etimologija 

Vietovardis kildinamas iš asmenvardžio Dovìlas (asmenvardžio sandas do- vedamas iš žodžių dotas, dovis „davimas“). Šis asmenvardis Lietuvoje paplitęs tik Klaipėdos krašte, galimai prūsiškos kilmės (Dawille). Iki XX a. vidurio minimi kaip Doviliai.

Liaudies etimologija mena, kad prieš susikaudamas su kryžiuočiais savo giminaitį, šio krašto valdovą Dovilą lankė Ldk Gediminas. Yra versija, kuri miestelio pavadinimą kildina nuo žodžio viltis – galbūt viltis susijungti su Lietuva  nuo laikų, kai šios žemės priklausė vokiečiams.

Vietovė seniau dar minima kaip Lašupėnai (). Nuo XVII a. – kaip Dovilai, Doviliškiai. Šiuo pavadinimu vadintas Dovilui priklausęs malūnas. Vėliau keli kaimai ir malūnas sujungti.

Geografija 

Miestelio planas – radialinis, vyrauja senos statybos individualūs gyvenamieji namai, yra keli daugiabučiai namai, prieigose statomi nauji gyvenamieji namai, centrinės miestelio gatvės asfaltuotos, įrengtas gatvių apšvietimas, šaligatviai. Maždaug už 0,6 km Gargždų link yra keli didesni karjerai, įrengtos poilsio zonos, paplūdimiai, dviračių ir pėsčiųjų takas iki Gargždų. Pro miestelį eina kelias .

Yra smėlio telkinys. Į šiaurės vakarus nuo miestelio, Minijos dešiniajame krante stūkso Dovilų piliakalnis, vadinama Gedminų pilis arba Dusmenų piliakalnis, apie kurį pasakojama daug legendų.

Istorija 

1736 m. atidaryta pradinė mokykla, nuo 1971 m. aštuonmetė, nuo 1986 m. Dovilų pagrindinė mokykla. 1862 m. pastatyta neogotikinė liuteronų bažnyčia. XIX a. antrojoje pusėje gyvenvietė išaugo, nusistovėjo jos planinė struktūra: centras su jame dominuojančia bažnyčia, šalia – mokykla, pašto tarnyba, keli viešbučiai, smuklės, vyko savaitiniai turgūs. Dvarų sodybos išsidėstė gyvenvietės pakraščiuose, nutiesti keliai, pastatytas tiltas per Miniją. Prieš II pasaulinį karą buvo siaurojo geležinkelio stotis, silikatinių plytų fabrikas.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1995 m. pašventinta dabartinė bažnyčia. 2009 m. patvirtintas Dovilų herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Max Krause (1859–1916), žemvaldys, Vokietijos imperijos reichstago narys.

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 Mūsų Dovilai (sud. Zita Genienė, Janina Valančiūtė). – Kaunas: Judex, 2004. – 106 p.: iliustr. – ISBN 9955-581-21-2
Judrėnai

Apie kaimą Telšių rajone žr. Judrėnai (Telšiai).

Judrėnai – miestelis Klaipėdos rajono savivaldybėje, prie rajoninio kelio , 8 km į pietvakarius nuo magistralės , 14 km į šiaurės rytus nuo Švėkšnos. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Judrėnų Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1780 m.), veikia Judrėnų Stepono Dariaus pagrindinė mokykla, paštas (LT-96032), biblioteka, girininkija. Stūkso miestelio 450 metų jubiliejaus akmuo, pastatytas 2011 m., stovi kryžius nukankintiems Lietuvos partizanams ir kaliniams atminti, pastatytas 2001 m.

Etimologija 

Judrėnai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Graumenos intako Judrės vardo.

Geografija 

Iš miestelio eina keliai į Rietavą, Pajūralį, Švėkšną, Veiviržėnus, Endriejavą. Pro kaimą teka Graumenos intakas Judrė, pagal kurį pavadintas miestelis. Miestelį supa Judrėnų–Lėgų miškai. Yra akmuo su dubeniu – archeologijos paminklas. Miestelio planas radialinis, yra 12 gatvių.

Istorija 

Judrėnų dvaras minimas 1561 m., miestelis – XVI a. pabaigoje. 1732 m. Judrėnų koplyčiai paskelbti Šv. Antano Paduviečio atlaidai. 1752 m. koplyčiai dovanotas valakas žemės, paskirtas kunigas, ji tapo filija. 1780 m. pastatyta dabartinė medinė Judrėnų Šv. Antano Paduviečio bažnyčia, joje 10 dailės paminklų.

XVIII a. pabaigoje minima seniūnija. 1906 m. įkurta parapija. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Lydžio, Aukuro, Butageidžio rinktinių partizanai. 

1950–1992 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, 1958 m. pastatyti kultūros namai, 1957 m. biblioteka.

2011 m. birželio 9 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-722 patvirtintas Judrėnų herbas.

|}

Gyventojai 

1738 m. buvo 15, 1775 m. – 7 kiemai.

Žymūs žmonės 

Judrėnuose gimė:
 Vladas Daukša (1882–1975), vargonininkas, chorvedys, dainininkas
 Jonas Bucevičius (1883–1967), advokatas, politikas
 Napoleonas Bernotas (1914–1959), aktorius, režisierius
 Česlovas Mikutis (g. 1942), choro dirigentas, pedagogas

Judrėnuose gyvena:
 Irena Viliūtė (g. 1944), tautodailininkė

Judrėnų kapinėse palaidoti lakūno S. Dariaus tėvai.

Šaltiniai

Nuorodos
Kretingalė

Kretingalė – miestelis Klaipėdos rajono savivaldybėje, šalia kelio , 7 km į pietvakarius nuo Kretingos, prie Dangės (Akmenos) upės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Kretingalės evangelikų liuteronų bažnyčia (paveldo objektas, pastatyta 1741 m.). Bažnyčia dabar naudojama ir vietos katalikų parapijos reikmėms, taip pat vyksta muzikos renginiai. Yra kapinės, veikia Kretingalės pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-96044), mėsos perdirbimo įmonė. Vakariniu pakraščiu eina geležinkelis Vilnius–Klaipėda, yra geležinkelio stotis.

Etimologija 

Spėjama, kad vietovardis galįs būti kuršiškas. Vokiškai iki 1806 m. miestelis vadinosi , iki 1920 m. Neu-Krottingen, Deutsch Krottingen. Lietuviškai ji dar buvo žinoma kaip Naujoji Kretinga.

Istorija 

Kretingalė (Kretinga) minimas nuo 1253 m. XVII a. įkurta evangelikų liuteronų parapija. 1652 m. pastatyta koplyčia, 1741 m. – bažnyčia (sovietinės okupacijos metais naudota kaip sandėlis, tikintiesiems grąžinta ir imta tvarkyti 1988-1989 metais). 1854 m. Mažosios Lietuvos spaudos veikėjas kunigas Johanas Ferdinandas Kelkis (1801–1877 m.) Kretingalėje įsteigė parengiamuosius kursus į mokytojų seminariją. XIX a. pabaigoje Kretingalėje buvo prekiaujama lietuviškomis knygomis. 1892 m. nutiesta Klaipėdos-Tilžės geležinkelio atkarpa Klaipėda-Bajorai, pastatyta geležinkelio stotis.

Apie 1912 m. įkurtas draugijos „Jaunimas“ skyrius. XX a. 3–4 dešimtmetyje veikė paštas, pieninė, „Sandoros“ draugijos skyrius. 1936 m. įkurta pradinė mokykla (nuo 1950 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1995 m. pagrindinė mokykla). 1948 m. atidarytas vaikų lopšelis–darželis, kultūros namai, biblioteka.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2014 m. sausio 13 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1697 patvirtino Kretingalės herbą.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Gimė
 Friedrich Kraus (1826–1894), dailininkas
 Bernhardas Šlikas (1841–1909), dvarininkas, Reichstago deputatas.
 Charlotte Susa (1898–1976), vokiečių dainininkė ir kinoaktorė (filmavosi 1926-41 m).
Gyveno
 1851–1867 m. – Johanas Ferdinandas Kelkis, Mažosios Lietuvos pedagogas, poetas, spaudos ir raštijos darbuotojas, vienas iš lietuvių periodinės spaudos pradininkų

Turizmas, gamtos ir kultūros paveldas 

Populiarus turizmas baidarėmis vaizdinga Dangės upe. Istorijos paminklai – Kretingalės karių kapinės ir Kretingalės tiltas per Dangę kelyje į Smilgynus. Dangės slėnyje išliko Kretingalės pilkapynas. 2 km į šiaurės rytus nuo Kretingalės yra spėjama istorinės Kretingos pilies vieta – Valėnų ir Ėgliškių (Andulių) piliakalnis. Į vakarus nuo Kretingalės yra Pajūrio regioninis parkas ir Karklės talasologinis draustinis, rudakaklių narų (Gavia stellata), sibirinių gagų (Polysticta stelleri), klykuolių (Bucephala clangula), didžiųjų dančiasnapių (Mergus merganser) ir mažųjų kirų (Larus minutus) žiemojimo ir migracinių sankaupų vieta.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Kretingalės žemėlapiai
Šunskai

Šunskai – miestelis Marijampolės savivaldybėje, į šiaurę nuo Marijampolės. Seniūnijos centras, Šunskų seniūnaitija. Stovi Šunskų Šv. Marijos Magdalietės bažnyčia (pastatyta 1865 m.), yra kapinės, veikia Šunskų pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1945 m.), paštas (LT-69065), pensionas turintiems psichikos negalią (nuo 1953 m.). Yra baldų gamybos, siuvimo įmonės.

Per gyvenvietę teka Žvirgždė, (Šešupės kairysis intakas), iš pietų prieina Šunskų miškas, praeina rajoniniai keliai  ir .

Etimologija 

Vietovardis kildinamas iš asmenvardžio Šùnskas, kuris yra bendrakilmis su Šumskà, Šùmskus.

Istorija 

XVIII a. 2-ojoje pusėje minima Šunskų koplyčia, 1795 m. pastatyta pirmoji Šunskų bažnyčia. XIX a. pabaigoje Šunskų apylinkėse veikė slapta spaudos platintojų „Sietyno“ draugija. 1839 m. minima parapinė, 1867 m. įsteigta valdinė mokykla. XIX a.–XX a. 1 pusėje Šunskai buvo valsčiaus centras.

Tarpukariu miestelyje veikė pašto skyrius, Lietuvos ūkininkų sąjungos smulkaus kredito draugija, motorinis malūnas, aliejaus spaudykla, kūrėsi šaulių, pavasarininkų draugijos skyriai. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Tauro apygardos partizanai.

XX a. minimi kaip Šumskai. Sovietmečiu buvo I. Laukaitytės kolūkio centrinė gyvenvietė.

2008 m. patvirtintas Šunskų herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Antanas Civinskas (1867–1913), kunigas
 Kazys Bridžius (1908–1982), žurnalistas
 Izabelė Laukaitytė (1909–1948), revoliucionierė, SSRS AT deputatė
 Vytautas Ciplijauskas (1927–2019), tapytojas

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 Šunskai: bažnyčia, kraštas ir žmonės: monografija (sud. Kęstutis Žemaitis). – Marijampolė: Piko valanda, 2009. – 187 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-642-98-5

Nuorodos 
 Šunskų parapija iki Antrojo pasaulinio karo (PDF)
Barzdai

Barzdai – miestelis Šakių rajono savivaldybėje, 18 km į vakarus nuo Kazlų Rūdos, kelių  ir  sankirtoje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Barzdų Kristaus Karaliaus bažnyčia (pastatyta 1934 m.), paštas (LT-71037), biblioteka, Barzdų pagrindinė mokykla (iki 2007 m.), kultūros namai, žemės ūkio servisas.

Pro Barzdus teka Šešupės dešinysis intakas Milupė.

Etimologija 

Miestelio pavadinimas – tikriausiai asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžių Barzdà, Barzdỹs. Tarp pirmųjų šios vietovės gyventojų minimas Barzdaitis (plg., Šakiai pavadinti nuo Šakaičių).

Istorija 

Barzdai minimi nuo 1688 m. XVII–XVIII a. priklausė didžiojo kunigaikščio Vilkijos girininkijai. 1796 m. į Barzdus iš Griškabūdžio perkelta koplyčia.

Nuo 1818 m. iki XIX a. 2-osios pusės veikė parapinė mokykla. 1876 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1945–1950 m. progimnazija, 1950–1993 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1993–2007 m. Barzdų pagrindinė mokykla. 1922–1940 m. veikė žemesnioji mergaičių amatų ruošos mokykla.

XIX a. 2-ojoje pusėje, carinei Rusijai uždraudus lotyniškus rašmenis, Barzdai tapo svarbiu lietuviškos spaudos platinimo centru. 1905–1906 m. įvyko anticarinių bruzdėjimų. Nuo 1919 m. parapijos centras. 1941 m. ir 1944–1952 m. ištremti 36 Barzdų gyventojai. SSRS okupacijos metais Barzdų apylinkėse veikė Tauro apygardos Žalgirio rinktinės Lietuvos partizanai. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

1998 m. patvirtintas Barzdų herbas.

|}

Gyventojai 

1738 m. buvo 19, 1773 m. – 40 kiemų.

Žymūs žmonės 
 Antanas Jusaitis (1871–1942), kunigas, visuomenės veikėjas.
 Motiejus Baltūsis (1876–1923), knygnešys, taip pat kovojęs prieš aplinkinių vietovardžių rusinimą.
 Juozas Izidorius Dailidė (1876–1949), pedagogas, filosofijos daktaras.
 Bronius Oškinis (1913–1985), sklandytuvų konstruktorius.

Galerija

Šaltiniai

Literatūra 
 
 R. Butauto-Kudirkos knygos: „Mūsų šaknys“, „Sūduvos dvasininkai“ I–II-III-IV d.
 Barzdai: valsčius, apylinkė, seniūnija / Rimvydas Butautas-Kudirka. – Marijampolė: Ramona, 1998. – 187 p.: iliustr. – ISBN 9986-851-16-5
 Barzdų kalendorius: metskaitlius, 2003-ieji: ūkininkams ir miestelėnams, moterims ir vyrams ir visiems besidomintiems savos tėviškės istorija / Rimvydas Butautas-Kudirka. – Vilnius: Gediminas, 2003. – 134 p. – ISBN 9986-9300-5-7
 Barzdų parapija: istorija, žmonės, likimai / Angelė Buškevičienė. – Kaunas: Naujasis amžius, 2005. – 254 p.: iliustr. – ISBN 9955-426-32-2
 Barzdų enciklopedija / Rimvydas Butautas-Kudirka. – Vilnius: Gediminas, 2009. – 86 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-806-01-1
 Pilviškių ir Barzdų parapijos – jų ganytojai / Rimvydas Butautas-Kudirka. – Vilnius: Gediminas, 2011. – 215 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-806-05-9
Sudargas

Sudárgas – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, kairiajame Nemuno krante, į vakarus nuo Jurbarko, kelių  ir  kryžkelėje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Sudargo Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (įrengta 1945 m.), Sudargo evangelikų liuteronų bažnyčia, kapinės, veikia Kidulių pagrindinės mokyklos skyrius (anksčiau – Sudargo Martyno Sederevičiaus pagrindinė mokykla), biblioteka, paštas (LT-71077), bendruomenės centras.

Į vakarus nuo Sudargo eina siena su Kaliningrado sritimi (Rusija). Prie Nemuno, 1 km ruože yra išlikę penki Sudargo piliakalniai (IV–XIV a.).

Etimologija 

Sudargo pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Sudargas (asmenvardinis vietovardis). Nors Lietuvoje ir negausu vietovardžių, kurie remiasi pavardės vienaskaita, tačiau tokių pasitaiko (Kavarskas, Musteika, galbūt Birštonas). Žinomas ir istorinis asmuo, kurio vardu gyvenvietė pavadinta – tai Žemaitijos didikas Sudargas, kurį nuo 1308 m. mini kryžiuočių ordino kronikos. Spėjama, kad čia buvo kilmingų lietuvių Sudargų rezidencija.

Nuo 1724 m. kurį laiką miestelis vadinosi Jansborgu ( – „Jono miestas“), miestelio teises išrūpinusio didiko Jono Radvilos garbei.

Istorija 

Viduramžiais čia buvo vienas stipriausių krašto gynybos centrų kariaujant su teutonais, stovėjo žemaičių Sudargo pilis, kurią 1317 m. birželio 24 d. sudegino kryžiuočiai. Po to vietovė ilgam išnyko. Tik XVI a. pradžioje Lenkijos karalienei ir Lietuvos didžiajai kunigaikštienei Bonai ėmus kolonizuoti panemunę gyvenvietė ėmė augti.

1561 m. minimas kaimas. 1724 m. Jonas Radvila (tuometinis Jurbarko seniūnas) išrūpino iš Augusto II miestelio teises, leista turėti turgų, rengti du prekymečius. 1748 m. pastatyta medinė Sudargo bažnyčia. 1792 m. gegužės 12 d. Stanislovas Augustas suteikė miesto teises ir herbą. 1795 m. Sudargas atiteko Prūsijai, vėliau – Lenkijai.

XIX a. 2-ojoje pusėje Sudargas buvo svarbus knygnešystės centras, didelis spaudinių srautas ėjo per kleboną Martyną Sederevičių. 1870 m. rugpjūčio 28 d. Sudargas neteko miesto teisių.

2000 m. patvirtintas dabartinis Sudargo herbas. 2003 m. įkurtas Sudargo bendruomenės centras. 2020 m. prie piliakalnių pradžios atidengta skulptūra rašytojui Dž. Selindžeriui ir jo romanui „Rugiuose prie bedugnės“ (aut. Nerijus Erminas). Iš Sudargo yra kilęs rašytojo prosenelis. 2022 m. atidengta skulptūrinė kompozicija paminėti Melno taikos sutarties 600 m. jubiliejų. Paminklą (skulp. Saulius Kriščiukaitis) sudaro laiptai, įskilusi gotikinė arka, kalavijas ir skydai su Vyčiu bei Kryžiumi.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Serafinas Laurynas Kušeliauskas (1820–1889), Sudarge palaidotas knygnešys
 Martynas Sederevičius (1829–1907), Sudarge palaidotas kunigas ir knygnešys
 Bencion Grande (1891–1974), orientalistas

Šaltiniai

Literatūra 
 
 Sudargo istorija ir kalendorius: 2001–2004 m. / Jonas Bosas. – Marijampolė: Ramona, 2001. – 64 p.: iliustr. – ISBN 9986-851-68-8
 Sudargas: kaimui – 465 metai (1539–2004) / Jonas Bosas. – Marijampolė: TeleSATpressa, 2004. – 72 p.: iliustr. – ISBN 9955-607-15-7

Nuorodos 
 Sudargas
 Sudargo žemėlapiai
Kruopiai

Kruopiai – miestelis Akmenės rajono savivaldybėje, šalia kelio , 10 km į pietryčius nuo Naujosios Akmenės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Miestelis linijinio plano. Stovi Kruopių Šv. Onos bažnyčia (pastatyta 1965 m.), veikia Kruopių vidurinė mokykla, biblioteka (nuo 1946 m.), paštas (LT-85007), kultūros namai (architektas Petras Lapė). Kruopių dvaro liekanos. Yra II pasaulinio karo karių kapinės, atminimo ženklas pokariu žuvusiems partizanams.

Etimologija 

Kruopiai – asmenvardinis vietovardis, sudarytas iš asmenvardžio Kruõpis, Kruopỹs daugiskaitos.

Geografija 

Gamtos paminklai – Kruopių parkas, Dovydžių ąžuolas. Pro Kruopius eina tarminė riba tarp aukštaičių ir žemaičių. Prie Kruopių yra didžiuliai Girkančių-Tyrelio miškai, kuriuose gausu žvėrių ir paukščių, pasitaiko ir tetervinai.

Istorija 

Vietovė minima nuo XV a., nuo XVI a. vidurio čia buvo Kruopių dvaras. 1591 m. minimas Kruopių kaimas. 1786 m. pastatyta medinė bažnyčia, 1889 m. pastatyta mūrinė Kruopių Šv. Onos bažnyčia.

1905 m. Kruopių valstiečiai ir kumečiai pašalino carinę ir išsirinko naują valsčiaus valdybą. 1920 m. pradžioje buvo su bolševikais kovojančių Lietuvos savanorių štabas. 1923 m. čia įsteigtas Kultūros būrelis; 1926 m. atidarytos Kruopių laisvamanių kapinės. Po Antrojo pasaulinio karo Kruopių apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Genio (vėliau Voverės, Kunigaikščio Žvelgaičio) rinktinės Lietuvos partizanai. 1944 m. miestelis smarkiai nukentėjo nuo gaisrų, frontas čia laikėsi apie 2 mėnesius.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1946 m. įkurta biblioteka, vėliau – vaikų darželis, medicinos punktas, 1978 m. – kultūros namai.

1999 m. patvirtintas Kruopių herbas. 2017 m. seniūnijos kieme iškastas 1925 ir 1936 m. sidabrinių litų lobis, greta aptikta puodynės šukių bei piniginė. Gyventojų pasakojimu toje vietoje tarpukariu buvusi Bronislavos Liuberskaitės audinių parduotuvė, kuri per karą sudegė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Algimantas Irnius (1937–), gydytojas terapeutas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras
 Rima Jakutytė (1950–), radijo žurnalistė, redaktorė
 Kruopiuose palaidoti gydytojas ir tautosakininkas Mikalojus Kuprevičius (1864–1932), Steigiamojo Seimo atstovas Juozas Liekis (1887–1955)

Šaltiniai

Literatūra 
 
 Kruopiai (sud. Romualda Gailiušaitė-Dapšienė, Stefanija Eivaitė-Dimavičienė). – Utena: Utenos Indra, 2006. – 407 p.: iliustr. – ISBN 9955-676-48-5
Vaiguva

Vaiguva – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės vakarus nuo Kelmės, netoli Knituvos upelio, šalia kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Urbanistikos paminklas. Veikia Vaiguvos vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-86046), stovi medinė Vaiguvos Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1877 m.; XVIII a. varpinė), Pijaus Stulginskio koplyčia, Vaiguvos kapinių koplyčia, Vaiguvos dvaro liekanos (tarp jų ir dvaro svirnas).

Etimologija 

Vietovardis turi šaknį vaig- ir priesagą -uva. Tokia šaknis yra būdinga baltų ir kai kurių kitų indoeuropiečių kalboms, ypač vandenvardžiams. Ją galima būtų sieti su  – „vikrus“,  – „lengvas“, dak. vaigas – „greitas, skubus“ ir kt. Iš to galima daryti prielaidą, kad šaknies vaig- reikšmės buvo „greitumas, vikrumas“ ir „lankstumas, vingiuotumas“. Su kuria reikšme buvo susijęs vietovardis Vaiguva, sunku nustatyti, ypač dėl to, kad tos reikšmės yra gana artimos ir susijusios etimologiškai. Priesaga -uva yra būdinga lietuviškiems pavadinimams.

Istorija 

Vaiguva žinoma nuo XV a. (nors spėjama, kad vietovė gali būti žinoma dar nuo XIII a.). 1385 m. minimas Vaiguvos kraštas ir valsčius, nuo XIV a. – Vaiguvos dvaras.

Šalia dvaro kūrėsi radialinio plano miestelis (keliai iš Užvenčio, Kražių ir Šaukėnų), minimas XVIII a. 1719 m. minima Vaiguvos bažnyčia. Vaiguvos dvaras, miestelis ir aplinkiniai kaimai sudarė Vaiguvos seniūniją. Apie 1780 m. ją valdė Ignas Oginskis.

2009 m. patvirtintas Vaiguvos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Alfonsas Eidintas (1952-), diplomatas, istorikas, rašytojas.
 Aleksandras Lileikis (1907–2000), Lietuvos tarpukario policininkas.
 Romualdas Marcinkus (1941–), KGB generolas, aukščiausią KGB poziciją pasiekęs lietuvis.
 Mindaugas Norbutas (1976), Lietuvos lengvaatletis, olimpietis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Miestelio svetainė
Palonai

Palonai – miestelis Radviliškio rajono savivaldybės pietryčiuose, į rytus nuo Baisogalos, prie Palono upės (dešinysis Kiršino intakas). Seniūnaitijos centras. Stovi Palonų Dievo Apvaizdos bažnyčia (pastatyta 1939 m.), veikia Baisogalos mokyklos-darželio Palonų pradinio ugdymo skyrius, biblioteka, paštas (LT-82016). Išlikęs Palonų dvaras, kurį ketinama nugriauti.

Šalia miestelio yra Palonų kaimas.

Istorija 

1582 m. minimas Palonų dvaras. 1782 m. minima Palonų koplyčia. 1939 m. pastatyta bažnyčia.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Palonuose gimė kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras Gintautas Akelaitis (1949–2020).

Šaltiniai 

 

Lietuvos miesteliai
Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Pociūnėliai

Pociūnėliai – miestelis Radviliškio rajono savivaldybėje, prie kelio Skėmiai–Krekenava, Liaudės aukštupyje. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Pociūnėlių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1805 m.), veikia Pociūnėlių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-82022), Pociūnėlių bendruomenė.

Istorija 

Iki XVIII a. pabaigos pastatyta koplyčia, kurią statė Pociūnėlių dvaro savininkai.

1989–1991 m. Pociūnėlių kolūkis leido laikraštį „Pociūnėliai“.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Raudonė

Raudonė – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 28 km į rytus nuo Jurbarko, šalia kelio . Seniūnijos centras, Raudonės seniūnaitija. Garsi Raudonės pilis (XVI a.) su dideliu parku, stovi Raudonės Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1932 m.), veikia biblioteka, Veliuonos kultūros centro Raudonės skyrius, Raudonės bendruomenės centras, 3 prekybos įmonės, paštas (LT-74057), vaistinė, medicinos punktas.

Etimologija 

Miestelio vardas – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia tekančio Raudonės upėlio (dešinysis Nemuno intakas).

Geografija 

Raudonė įsikūrusi Panemunių reg. parke, dešiniajame Nemuno krante, žemutinėje ir viršutinėje Nemuno terasose. Pro miestelį iš rytų į vakarus teka Raudonės upelis, kuris miestelio vakaruose pasuka pietų kryptimi ir įteka į Nemuną. Nuo Raudonės atsiveria gražios paukščių regyklos, yra pėsčiųjų takas. Dvare vyksta muzikos koncertai.

Istorija 

Su Raudone siejama garsioji Rytprūsių legenda apie Bajerburgo mergelę.

Praeityje Raudonė neturėjo nei savivaldos teisių, nei herbo, bet vietovę išgarsino Raudonės pilis, pastatyta dar XVI amžiuje. Iki XVI a. čia buvo karališkasis Raudonės dvaras, priklausė Ldk Žygimantui Augustui, vėliau kunigaikštis dvarą perleido prūsų kilmės pirkliui Krišpinui Kiršenšteinui. 1636 m. minima koplyčia, 1932 m. įrengta Raudonės bažnyčia.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1998 m. patvirtintas Raudonės herbas. 2018 m. uždaryta Raudonės pagrindinė mokykla.

|}

Pilis 

Miestelį garsina Raudonės pilis. Iš pilies bokšto viršūnės atsiveria gražios Raudonės apylinkės. Greta – senas parkas, kuriame stovėjo legendomis apipintas Gedimino ąžuolas. Netoli ąžuolo kyla nedidelis medžiais apaugęs kalnelis, Beždžionkalniu vadinamas. Legendoje sakoma, kad vienas dvarponis turėjęs beždžionėlę, kurią labai mylėjęs. Šiai mirus, ponas gražiai palaidojo ir kapo vietoje supylė kalnelį. Čia gausu poilsiui skirtų vietų – Šaulių aikštė, Draugystės kalnas, Meilės kalnas.

Parke auga sena devynių kamienų liepa. Jos šakose dviejų metrų aukštyje yra įaugęs geležinis strypas. Pagal žmonių pasakojimus Raudonės ponai čia rišdavę ir plakdavę baudžiauninkus. Raudonės parke auga ir daugiau senų įspūdingų savo išvaizda medžių: ąžuolų, kaštonų, liepų. Iš jų saugomi išskirtiniai medžiai: Gediminaičio ąžuolas, Raudonės liepa, Raudonės juodoji tuopa.

Prie tvenkinio išlikęs mūrinis malūnas. Pilies bokšte įrengta paroda, nuo kurios matomas Nemuno slėnis iš viršaus.

Gyventojai

Šaltiniai
Pajūralis

Pajūralis – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Kvėdarnos, Jūros deš. krante. Per Pajūralį eina  kelias. Dvi seniūnaitijos (Kadagynų ir Upynos). Yra Pajūralio Šv. Joakimo bažnyčia (pastatyta 1908 m., yra 3 dailės paminklai), bendruomenės centras (nuo 2003 m.), Pajūralio pagrindinė mokykla, paštas (LT-75026), medicinos punktas, biblioteka (nuo 1954 m.), individualios medžio apdirbimo ir baldų gamybos įmonės, dvi parduotuvės, pieno supirkimo punktas, alaus baras.

Prie Pajūralio yra pilkapis. Jame rasta žalvarinių apyrankių, įvairių antkaklių, įmovinių kirvių ir ietigalių.

Etimologija 

Kaimo pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Jūros upės. Tiek dvaras, tiek kaimas iki XIX a. vidurio žinomas kaip Naujadvaris, Didysis Pajūris arba tiesiog Pajūris, o nuo XIX a. pabaigos – Pajūralis.

Istorija 

1575 m. dab. Pajūralio apylinkėse minimi keli Skerdynų dvareliai. Čia žemių turėjo ir Pilsudų giminė.

Nuo XVII a. pradžioje minimas Pajūralio dvaras (iki 1842 m. priklausęs Pilsudskiams, vėliau Plateriams), 1821 m. – miestelis. 1750 m. pastatyta Pajūralio bažnyčia, kuriai paskirtas globėjas šv. Joakimas. Ji 1893 m. sudegė. Tik 1903 m. Pajūralio dvaro savininkas Vladislovas Plateris gavo leidimą ir savo bei parapijiečių lėšomis ją 1908 metais atstatė. 1881–1882 m. Pajūralio valstiečiai pasipriešino žemių ribų vedimui; jų malšinti atsiųsta kariuomenė. Pradinė mokykla nuo 1919 m. Pokariu Pajūralio apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Lietuvos partizanai.

Sovietmečiu – Pajūralio tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Iki XX a. pabaigos turėjo miestelio statusą, tačiau vėliau jo neteko.

|}

Gyventojai 

Pajūralis ir jo apylinkės priklauso prie kalbančių Pietų žemaičių varniškių (dūnininkų) tarme.

Žymūs žmonės 
 Pajūralyje gimė prozininkė, poetė, spaudos bendradarbė Sonė Tomarienė-Pipiraitė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Pajūralio bendruomenės centras 
 Svetainė apie Pajūralį 

Šilalės rajono savivaldybės gyvenvietės
Eigirdžiai

Eigirdžiai – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės rytus nuo Telšių, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Yra medinė Eigirdžių Dievo Apvaizdos bažnyčia (pastatyta 1794 m.), biblioteka, paštas (LT-88127).

Netoli miestelio yra Eigirdžių kaimas.

Istorija 

1593 m. minimas Eigirdžių kaimas. 1612–1803 m. jis priklausė Telšių klebonui, iki 1752 m. pastatyta pirmoji Eigirdžių bažnyčia. 1905 m. įsteigta pradinė mokykla, nuo 1950 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. pagrindinė.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1952 m. įkurta biblioteka, 1955 m. kultūros namai, 1961 m. įsteigtas medicinos punktas, paštas. 2020 m. Eigirdžių pagrindinė mokykla uždaryta.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Vidiškiai

Apie viensėdį Žemaitkiemio seniūnijoje žr. Vidiškiai (Žemaitkiemis).

Vidiškiai – miestelis Ukmergės rajono savivaldybėje, dešiniajame Šventosios upės krante, šalia kelio , Vidiškių kalvagūbryje (80–90 m virš jūros lygio). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Vidiškių Švč. Trejybės bažnyčia (nuo 1853 m.), Vidiškių koplyčia kapinėse, veikia Vidiškių pagrindinė mokykla, paštas (LT-20057), kultūros namai, ambulatorija, Vidiškių parkas.

Etimologija 

Vidiškiai – dvarininkinis vietovardis, kadangi XVI–XVI a. vietos dvarą valdė Vidiškiai. 1562 m. minimas Jurgis Vidiškis, dovanojęs Vidiškių filijai 300 grašių.

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose Vidiškiai yra minimi 1502 m., dvaras – 1596 m.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė ir rajono melioratorių centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vladas Rajeckas (1927–2004), pedagogas;
 Ona Žaneta Urbanavičiūtė-Markevičienė (1939–), kalbininkė.
 Monsinjoras Alfonsas Svarinskas (1925–2014), rezistentas, visuomenės veikėjas

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos
Viečiūnai

Apie kaimą Alytaus rajone žr. Viečiūnai (Alytus).

Viečiūnai () – miestelis Druskininkų savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Druskininkų, dešiniajame Nemuno krante. Seniūnijos centras. Veikia Viečiūnų progimnazija, biblioteka, lopšelis-darželis „Linelis“, paštas (LT-66007), kaimo bendruomenė.

Nuo 1963 m. Viečiūnuose veikė AB „Drobė“ Viečiūnų verpimo fabrikas. Šiuo metu veikla fabrike beveik sustojusi. Praeityje kaime buvo garsi krepšinio komanda Viečiūnų „Drobė“.

Etimologija 

Gyvenvietės pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Viečiūnas (plg. pavardė Viečas).

Istorija 

Viečiūnai rašytiniuose šaltiniuose yra minimi nuo 1629 m.

XIX a. Viečiūnai pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių, Neravų apylinkę. Buvo Veselovo dvaro (Neravai) valda.

2016 m. Viečiūnams suteiktas miestelio statusas. 2016 m. spalio 6 dieną Lietuvos heraldikos komisija patvirtino Viečiūnų herbo etaloną ir vėliavos projektą, kuriuos sukūrė dailininkas Arvydas Stanislavas Každailis. Herbe pavaizduota aukso spalvos verpstė mėlyname fone.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Literatūra 
 Vieciūnų žmonių pasakojimai (sud. Julė Bliūdžiuvienė). – Druskininkai: Vija, 2008. – 48 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-25-040-1

Nuorodos 
 Viečiūnų kaimo bendruomenė
Žilinai

Žilinai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurę nuo kelio Vilnius–Alytus. Jakėnų seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Pro kaimą eina plentas . Vakaruose plyti Žilinų miškai, toliau – Puodžių durpynas. Stovi Žilinų Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (nuo 1927 m.), yra Žilinų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-65055), medicinos punktas, Varėnos kultūros centro filialas.

Etimologija 

Spėjama, kad kaimo vardas kilęs nuo Žilinskų, kuriems priklausė Žilinų dvaras, pavardės. Tačiau neatmestina prielaida, kad dvarininkai savo pavardę pasirinko nuo vietovardžio, o ne atvirkščiai.

Istorija 

Žilinai minimi nuo XIV a. pabaigos.

XIX a. buvo Žilinų kaimas ir dvaras. LTSR metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės