joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tomas Bronius Dirmeikis

Tomas Bronius Dirmeikis (1910 m. sausio 24 d. Kražiuose – 1961 m. kovo 13 d. Čikagoje, JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, teisininkas.

Biografija 
Baigė Vytauto Didžiojo universiteto Teisių fakultetą. Tobulinosi Bazelio, Vienos, Paryžiaus universitetuose, 1942 m. Vilniaus universitete gavo teisių daktaro laipsnį.

Studijų metais – studentų tautininkų korporacija „Neo-Lithuania“ narys, jos laikraščio „Studentų balsas“ vyriausias redaktorius.  Dirbo žurnalo „Akademikas“ redakcijoje. Dėstė teisę Prekybos institute Klaipėdoje. Nuo 1939 m. gruodžio iki 1940 m. birželio mėn. laikraščio „Lietuvos aidas“ vyr. redaktorius. 

1940 m. pasitraukė į Vokietiją, dalyvavo  Lietuvių aktyvistų fronte.  Lietuvių aktyvistų fronto pakviestas pirmininkauti politikos - vienos iš 20 komisijų, turėjusių rengti projektus būsimam Lietuvos gyvenimui. 1941 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Vilniaus universitete. 1943–1944 m. advokatas Kaune. 1944 m. pasitraukė iš Lietuvos ir kurį laiką gyveno Paryžiuje. 1949 m. persikėlė į JAV. Žurnalo „Margutis“ redaktorius, t. p. jo radijo laidų „Margučio radijas“ vadovas ir pranešėjas. 

Vedė prancūzaitę Paule Le Digol (1911-2005), su kuria susipažino 1936 m. Paryžiuje. 1954 m. jiems gimė sūnus, būsimasis kompozitorius, poetas, dainininkas, tapytojas Povilas Dirmeikis.

Bibliografija 
 Lietuva tironų pančiuose, su V. Rasteniu, 1947 m.

Šaltiniai 

Lietuvos teisininkai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos diktoriai
JAV lietuvių bendruomenės veikėjai
Aloyzas Dirsė

Aloyzas Dirsė (g. 1931 m. lapkričio 5 d. Šėtoje, Kėdainių apskritis – 2016 m. birželio 29 d.) – Lietuvos inžinierius hidrotechnikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
Mokėsi Šėtos pradžios mokykloje, vėliau – progimnazijoje, Kėdainių gimnazijoje. 1949–1954 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos Hidromelioracijos ir žemėtvarkos fakultete. 1955 m. ir 1959–1961 m. dirbo LMA Melioracijos institute, 1961–1962 m. LMA Energetikos ir elektrotechnikos institute vyr. mokslo darbuotoju.

1962–1996 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, 1973–1993 m. Melioracijos katedros vedėjas, 1974–1977 m. Hidromelioracijos ir žemėtvarkos fakulteto dekanas, nuo 1975 m. profesorius. 1974 m. žemės ūkio mokslų daktaras.  1991–1996 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas. Nuo 1994 m. profesorius emeritas. 

Palaidotas Kauno rajono Tabariškių kapinėse.

Bibliografija 
 Žemės ūkio melioracijos: vadovėlis / Aloyzas Dirsė, Zenonas Kinderis, Rimvydas Tumas, Rimantas Urbonas. – Vilnius: Mintis, 1971. – 248 p.: iliustr.
 Hidrotechnika ir melioracija. Žemės ūkio kultūrų drėkinimo nutekamaisiais vandenimis režimas drenuotuose dirvožemiuose: monografija (su kitais), 1972 m., rusų kalba
 Drėkinimas: vadovėlis / Aloyzas Dirsė, Jonas Ziberkas. – Vilnius: Mokslas, 1976. – 231 p.: iliustr.
 Žemės ūkio kultūrų drėkinimo režimas / Aloyzas Dirsė, Albinas Kusta, A. Stanislovaitytė. – Vilnius: Mokslas, 1984. – 161 p.
 Žemės ūkio melioracijos: mokymo priemonė / Aloyzas Dirsė, Zigmantas Galminas, Rimantas Urbonas, Leonardas Zelionka. – Vilnius: Mokslas, 1986. – 166 p.: iliustr.
 Daržininkystė (su kitais). – Vilnius: Academia, 1995. – 350 p.: iliustr. – ISBN 9986-08-018-5
 Augalų laistymas / Aloyzas Dirsė, Liudas Kinčius. – Kaunas: Ūkininko patarėjas, 1995. – 45 p.: iliustr. – ISBN 9986-520-32-0
 Melioracija. Drėkinimas: vadovėlis / Aoyzas Dirsė, Zigmantas Galminas, Liudas Kinčius. – Vilnius: Petro ofsetas, 2000. – 223 p.: iliustr. – ISBN 9986-824-57-5

Įvertinimas 
 1976 m. LTSR nusipelnęs melioratorius
 1997 m. DLK Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai hidrotechnikai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
Lietuvos dėstytojai
Primorės kraštas

Primorės kraštas (), arba Primorė (Приморье) – Rusijos administracinio teritorinio suskirstymo vienetas (federacijos subjektas). Jis yra Rusijos rytuose, Tolimųjų Rytų federalinės apygardos pietinėje dalyje, prie Japonijos jūros. Šiaurėje ribojasi su Chabarovsko kraštu, vakaruose – su Kinija, pietvakariuose – su Šiaurės Korėja. Administracinis centras – Vladivostokas.

Geografija

Reljefas 
Centrine krašto dalimi driekiasi Sichote Alinio kalnai (įeinantys į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą); aukščiausia viršukalnė – Anikas (1855 m.) Pietvakariuose plyti Chankos ežero žemuma.

Klimatas 
Klimatas vidutinių platumų, musoninis. Vasaros šiltos ir drėgnos, vyrauja oro masės nuo vandenyno, tuo tarpu žiemos šaltos ir sausos, nes vyrauja žemyninės oro masės. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra -12-27 °C, liepos 14-21 °C. Metinis kritulių kiekis 600–900 mm. Dažni taifūnai.

Vandenys, augmenija 
Svarbiausia upė – Usūris (Amūro baseinas). Telkšo didelis Chankos ežeras. Apie 70 % krašto dengia mandžūrinio tipo spygliuočių ir mišrieji miškai. Gamta saugoma 5 draustiniuose: Sichote Alinio, Lazovo, Usūrio, Kedrovaja Padės ir Tolimųjų Rytų.

Gyventojai 
Dauguma kašto gyventojų susitelkę pietuose, tuo tarpu centrinė ir šiaurinė dalis apgyvendinta retai.

Tautinė sudėtis:
 rusai 89,89 %
 ukrainiečiai 4,54 %
 korėjiečiai 0,86 %
 totoriai 0,70
 baltarusiai 0,56 %
 armėnai 0,27 %
 azerbaidžaniečiai 0,21 %
 mordviai 0,20 %
 kinai 0,19 %
Taip pat yra senųjų Primorės gyventojų udegėjų, buriatų.

Didžiausi miestai (tūkst. gyv., 2008 m.):
 Vladivostokas – 578,8
 Nachodka – 168,5
 Usūrijskas – 153,4
 Artiomas – 102,4
 Arsenjevas – 58,0
 Spask Dalnas – 45,9
 Lesozavodskas – 41,4
 Partizanskas – 40,8

Šaltiniai 

Rusijos Tolimieji Rytai
Vytautas Lesčius

Vytautas Lesčius (1932 m. birželio 20 d. Buzuose, Deltuvos valsčius, Ukmergės apskritis – 2015 m. balandžio 20 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1950 m. baigęs Ukmergės I vidurinę mokyklą dvejus metus dirbo mokytoju rajono septynmetėse mokyklose. 1952–1958 m. studijavo Vilniaus universitete. Mokytojavo Širvintų rajone ir Ignalinoje, Čiobiškio mokyklos-internato direktorius. 1963–1964 m. Ignalinos rajono Švietimo skyriaus vedėjas.

1967 m. pradėjo dirbti asistentu Vilniaus universitete, 1970 m. Istorijos fakulteto prodekanas. 1971 m. istorijos mokslų kandidatas.  1973 m. docentas, 1976–1987 m. Lietuvos istorijos katedros vedėjas, 1976–1989 m. Istorijos fakulteto dekanas. Iki 2005 m. birželio mėn. dirbo Naujųjų amžių ir Naujosios istorijos katedrose.

Mokslinė veikla 
Pagrindinė tyrimų kryptis – 1918–1940 m. Lietuvos kariuomenės istorija. Su kitais parengė metodinių priemonių studentams.

Bibliografija 
 Lietuvos karių tautinis sąjūdis Rusijoje 1917–1919 metais: mokomoji knygelė. – Vilnius: VU leidykla, 1992. – 129 p.
 Lietuvos kariuomenė, 1918–1920. – Vilnius: Leidybos centras, 1998. – 619 p.: iliustr. – ISBN 9986-03-393-4
 Lietuvos kariuomenė nepriklausomybės kovose, 1918–1920: monografija. – Vilnius, 2004. – 497 p.: schem. – ISBN 9955-423-23-4
 Kovų istorijos. II knyga. XX amžius / Vytautas Leščius, Arvydas Anušauskas. – Vilnius: MELI, 2008. – 149 p.: iliustr. – ISBN 978-5-420-01635-0

Šaltiniai 

Lietuvos istorikai
Vilniaus universiteto dekanai
Velniakalnis (kaimas)

Velniakalnis – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Rokiškio. Pietvakarinė kaimo dalis priklauso miestui.

Velniakalnis yra sakraliniu požiūriu įdomi Rokiškio priemiesčio dalis. Šioje vietoje buvo sumanyta įrengti Kalvarijų koplyčias. Jos pradėtos statyti 1864 m., architektas G. Verneris. Sumanymas nebuvo įgyvendintas, laikui bėgant pasikeitė ir pati vieta. Tačiau viena koplyčia buvo baigta statyti. Jos altoriuje galime išvysti Marijos statulą.

Istorija

Senais laikais Velniakalnyje buvo Grafo obuolių sodas, kiek vėliau veikė plytinė, toliau nuo kaimo yra poeto J. Keliuočio namas, kuriame jis kurį laiką gyveno.

Gyventojai

Žymūs žmonės

Velniakalnyje gyvena Rokiškyje žinoma poetė Stasė Junokienė.

Šaltiniai 

Rokiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Čiapasas

Čiapasas () – valstija pietryčių Meksikoje. Ribojasi su Oašaka ir Verakrusu vakaruose, su Tabasku šiaurėje, su Gvatemala rytuose. Pietvakarius skalauja Ramiojo vandenyno Tehuantepeko įlanka. Sostinė – Tustla Gutjeresas.

Istorija 

Čiapase esančios Čiapa de Korso archeologinės radimvietės radiniai rodo, kad teritorija gyvenama jau nuo 1400 m. pr. m. e. Čiapaso džiunglėse klestėjo Majų civilizacija. VI a. majai įkūrė garsiąją Palenkę. Apie 800 mūsų eros metus iš šiaurės atkeliavę mange kalbomis kalbantys čiapanekai užkariavo vietinius zokių ir majų miestus. XVI a. Čiapasą kolonizavo ispanai ir prijungė prie Naujosios Ispanijos vicekaralystės. 1823 m. teritoriją aneksavo Meksika, tačiau į ją pretenzijas reiškė ir Centrinės Amerikos Federacija. Čiapasas buvo kultūriškai menkai kolonizuotas, didelę įtaką turėjo vietinės indėnų bendruomenės, kurios rengdavo sukilimus. 1917 m. Meksikos valdžia suteikė indėnams bendruomenių savivaldos teisę (ejido). 1994 m. valstijoje susikūrė separatistinis Sapatistų judėjimas, ginantis indėnų ir skurdžiųjų teises.

Geografija 

Čiapasas skirstomas į penkias gamtines zonas: džiungles, aukštumas, centrinį slėnį, Siera Madrę ir Sokonuską. Džiunglių sritis driekiasi šiaurėje, Usumasintos baseine. Čia tebegyvena vietinės indėnų bendruomenės, tačiau miškai sparčiai kertami. Toliau į pietus prasideda aukštumų sritis, o už jos – Grichalvos upės slėnis, kuriame įsikūrusi valstijos sostinė. Grichalvos upė patvenkta keletu didelių tvenkinių. Toliau kyla Čiapaso Siera Madrės kalnai, su veikiančiais ugnikalniais (Takana, 4092 m). Galiausiai vandenyno pakrantėje driekiasi Sokonusko lygumų sritis.

Gyventojai 

Čiapaso etninė sudėtis: 55 % metisai, 40 % indėnai (dauguma majų kilmės: cociliai, celtaliai, tocholabaliai, čoliai). Daugiau nei trečdaliui valstijos gyventojų ispanų kalba nėra gimtoji. Dauguma gyventojų susitelkę Grichalvos slėnyje, aukštumose ir Sokonuske.

Didžiausi miestai (tūkst. gyventojų):
 Tustla Gutjeresas – 585,7
 Tapačula – 283,1
 San Kristobal de las Kasas – 180,9
 Komitanas – 105,2
 Čiapa de Korsas – 97,6
 Vilja Floresas – 85,9
 Palenkė – 37,3
 Okosingas – 35,1

Lankytinos vietos 

 Majų miestų griuvėsiai (Palenkė, Bonampakas, Jaščilanas, Tonina)
 Sumidero kanjonas Grichalvos slėnyje
 Agua Asulio (mėlyno vandens) krioklys netoli Palenkės
 Lakandono džiunglės su indėnų bendruomenėmis
 Kolonijinės architektūros San Kristobal de las Kaso miestas

Meksikos valstijos
Kazimieras Liaudis

Kazimieras Liaudis (1901 m. sausio 10 d. Baisogaloje, Kauno gubernija – 1989 m. gegužės 25 d. Vilniuje) – Lietuvos sovietinis veikėjas, KGB generolas majoras.

Biografija 
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą su šeima išvyko į Rusiją, ten įsitraukė į bolševikų partijos veiklą. 1917 m. pab. – 1919 m. Raudonosios gvardijos, 1919–1924 m. Sovietų Rusijos kariuomenės karys. Dalyvavo kovose su Vokietijos, Ukrainos Liaudies Respublikos, Lenkijos kariuomenėmis, slopino pasipriešinimą bolševikams Vidurinėje Azijoje. Nuo 1925 m. SSKP narys. 1925–1932 m. dirbo partinį, švietimo darbą. 1932–1939 m. Raudonosios armijos ir karinio jūrų laivyno politinis darbuotojas. 1939–1941 m. Dnieprodzeržinsko elektrinės statybos viršininko pavaduotojas. 1941–1943 m. Vokietijos okupuoto Dnieprodzeržinsko pogrindinio Ukrainos KP(b) komiteto sekretorius. 

1944 m. grįžo į Lietuvą, LKP(b) Biržų apskrities komiteto sekretorius. 1944–1945 m. LKP(b) CK sekretorius, atsakingas už žemės ūkį, 1945–1947 m. LKP(b) CK 3-asis sekretorius. 1947–1950 m. LSSR žemės ūkio ministras ir Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas. Vadovavo prievartinei valstiečių ūkių kolektyvizacijai ir trėmimams. 1948–1950 m. LSSR Ministrų tarybos ir LKP CK įgaliotinis trėmimams Zarasų, Rokiškio, Utenos, Anykščių, Ukmergės apskrityse, 1950–1953 m. Klaipėdos srityje. 1950–1953 m. LKP Klaipėdos srities komiteto I sekretorius, 1953–1954 m. LKP CK II sekretorius. 1954 m. LSSR vidaus reikalų ministras, 1954–1959 m. LSSR KGB pirmininkas, 1956 m. KGB generolas majoras. Plėtė KGB agentūrą Vilniuje ir Kaune, didino padalinius rajonuose, bet nesugebėjo sulaikyti Lietuvoje stiprėjančių lietuvių patriotizmo, tautinio atgimimo tendencijų. 1960 m. iš LSSR KGB pirmininko pareigų atleistas.

1944–1959 m. LKP CK ir CK biuro narys, 1960–1986 m. LKP Revizijos komisijos pirmininkas. 1946–1954 m. SSRS AT, 1951–1959 m. ir 1963–1989 m. LSSR AT deputatas. 1976 m. Socialistinio darbo didvyris.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Biografija (rusų k.)

|-

KGB tarnautojai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos vidaus reikalų ministrai
Lietuvos žemės ūkio ministrai
Chorunžis

Chorunžis (karūžas, , iš ) – kai kurių Rytų Europos šalių kariuomenių pareigos (vėliavininkas), vėliau – karinis laipsnis.

Lenkija 
Nuo XIV a. Lenkijoje ir kaimyninėse šalyse pulko chorunžiu vadindavo karininką, kuris vadovaudavo vieno pavieto šauktiniams, kurie sudarydavo pavieto šauktinių dalinį vėliavą.

Lenkijoje 1919–1922 m. ir 1963–2004 m. chorunžiai buvo atskira armijos kariškių kategorija, tarp vyresniojo seržanto ir jaunesniųjų karininkų, atitinkanti JAV warrant officer, dabartinės Rusijos praporščikus, dabartinės Lietuvos puskarininkius (rangai NATO klasifikacijoje OR-7, OR-8, OR-9).
Analogiški laipsniai egzistavo ir Lenkijos kariniame jūrų laivyne.

2004 m. ši kategorija buvo panaikinta.

1944–1957 m. chorunžis buvo žemiausias karininko laipsnis, atitinką jaunesnįjį leitenantą.

Rusija 
Nuo XVI a. kazokų bendruomenėse – karinės pareigos. Vėliau – kazokų kariuomenės karinis laipsnis, analogiškas armijos paporučikiui ir kavalerijos kornetui, įtvirtintas 1722 m. Rangų lentelėje. Iki 1884 m. chorunžiai buvo priskirti XIII klasei, po 1884 m. – XII klasei.

Šaltiniai 

Kariniai laipsniai
Rusijos imperijos kariniai laipsniai
Kazokų kariniai laipsniai
Lydos pilis

Lydos pilis - pilis prie Lydos miesto, viena seniausių Lietuvos mūro pilių dabartinėje Baltarusijoje. Gynybinės linijos, kurią sudarė Naugarduko, Krėvos, Medininkų ir Trakų pilys dalis.

Istorija 

Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino įsakymu pilis pastatyta apie 1330 m. Nuo XIV a. aštunto dešimtmečio iki 1381 m. pilį valdė Algirdo, vėliau Jogailos patarėjas Vaidila, 1381–1392 m. kunigaikštis Kaributas. Nuo 1392 m. ją valdė Lietuvos didžiojo kunigaikščio skiriami seniūnai. Pilį 1384 m. buvo užėmę ir apgriovę kryžiuočiai, 1392 m. ją užėmė Vytautas su savo sąjungininkais. Pilis atlaikė 1394 m. anglų ir prancūzų riterių puolimą, 1406 m. jos neįveikė Smolensko kunigaikštis Jurijus Sviatoslavičius, 1433 m. – kunigaikštis Švitrigaila, 1506 m. – totoriai. 1659 m. ją buvo užėmusi Rusijos kariuomenė. Per Šiaurės karą pilį du kartus buvo užėmusi Švedijos kariuomenė, ji ir susprogdino pilies bokštus. Paskutinis mūšis pilies griuvėsiuose įvyko 1794 m. per T. Kosciuškos sukilimą su Rusijos kariuomene.

Pilyje buvo stačiatikių cerkvė, 1533 m. perkelta į Lydos miestą. 1568–1794 m. pilyje veikė apskrities bajorų teismas, buvo saugomi jo dokumentai. Pilis pradėjo nykti po 1710 m. Apleista 1794 m. 1794–1914 m. pilies aikštė Rusijos imperijos kariuomenės dalinių buvo naudojama kaip šaudykla. Po 1891 m. Lydos gaisro rusų valdžia leido pilies plytas panaudoti miesto pastatų atstatymui.

1982 m. Lydos pilies griuvėsiai konservuoti, iki 2004 m. atstatytos Lydos pilies sienos ir šiaurės rytų pusės bokštas. 2005 m. Lydos pilyje įsikūrė Lydos istorijos ir meno muziejus.

Pilis 
Lydos pilis – aptvarinio (gardinio) tipo mūrinė pilis su dviem bokštais, vienais vartais. Pilis statyta nuolaidžioje aukštumoje, kurią iš trijų pusių supo vandens perkasas, pilies rytinėje pusėje teka Lydajos upelis. Lydos pilis – netaisyklingo keturkampio plano uždaras gynybinis ir gyvenamasis kompleksas. Pilies viršutiniuose aukštuose – gyvenamosios patalpos, tarp jų kareivinės, komendanto butas ir ūkinės patalpos. Sienos kiautiniu būdu mūrytos iš lauko akmenų ir plytų, 12 m aukščio, 93,5 x 83,5 x 80 x 84 m ilgio, 2,5 m storio apačioje, 1,5 – viršuje. Pilies vidaus aikštė buvo 81,1 m ilgio ir 78 m pločio. Pilies bokštai – keturkampiai, stovėjo šiaurės rytų ir pietvakarinėje pusėje.

Literatūra 
 Трусаў А.А. Старадаўніх муроў адраджэнне: Мінулае і сучаснасць Лідскага замка / з серыі "Помнікі Беларускага дойлідства". - Мінск: Полымя, 1990.

Šaltiniai 

Lyda

Baltarusijos pilys
Petras Likša

Petras Likša (1920 m. liepos 29 d. Liesiškiuose, Obelių valsčius – 2011 m. rugpjūčio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro ir televizijos aktorius, režisierius.

Biografija 
Gimė amatininko siuvėjo šeimoje. Baigė pradžios mokyklą kaimyniniame Svobiškio kaime. Vėliau su tėvais apsigyveno Obeliuose, persikėlė į Kauną, kur įgijo vidurinį išsilavinimą vakarinėje mokykloje.

1941–1952 m. sukūrė vaidmenų Kauno didžiajame teatre, 1944 m. baigė šio teatro vaidybos studiją. 1948 m. įkūrė Kauno politechnikos instituto (iki 1950 m. Kauno universitetas) studentų teatro studiją, jai vadovavo iki 1960 m. 1952–1959 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro aktorius ir režisierius. 1953 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno instituto Maskvoje Aukštuosius režisūros kursus. 1960–1989 m. Lietuvos RTV režisierius, aktorius. 1990 m. įkūrė ir iki 2000 m. vadovavo Vilniaus senjorų teatrui, jo režisierius ir aktorius. 

Palaidotas Antakalnio kapinėse, Menininkų kalnelyje.

Kūryba

Vaidmenys 
 1943 m. Samodukas – Antanas Vienuolis. Prieblandoje
 1944 m. Smuklininkas – Jacintas Benavente y Martinesas. Gyvenimas išvirkščiai
 1946 m. Tonis – Oliveris Goldsmitas. Klaidų naktis
 1948 m. Filibertas – Karlas Goldonis. Žaismingas nuotykis
 1963–1970 m. Pasakų Senelis – TV laidoje „Pas Pasakų Senelį“
 1964–1972 m. Petras Petraitis – TV seriale „Petraičių šeimoje“, rež. Galina Dauguvietytė

Pastatymai 
 1952 m. Jevgenijus Švarcas. Sniego karalienė
 1952 m. P. Maliarevskis. Ropė
 1955 m. Aleksandra Bruštein. Mažoji Dori, pagal Čarlzą Dikensą
 1955 m. Danutė Čiurlionytė-Zubovienė. Pasakų šalis
 Nemunas patvino, TV spektaklis, pagal Justiną Marcinkevičių
 1961 m. Kaimo kronikos, TV spektaklis, pagal Vytautą Rimkevičių
 1964 m. Prie dangaus vartų, TV spektaklis, pagal Vinco Krėvės apysaką „Raganius“

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos režisieriai
Julijonas Lindė-Dobilas

Julijonas Lindė-Dobilas (1872 m. lapkričio 15 d. Dovydai, Joniškėlio valsčius – 1934 m. gruodžio 2 d. Panevėžys) – Lietuvos rašytojas, kunigas, pedagogas.

Biografija 
1898 m. baigė Kauno kunigų seminariją, įšventintas kunigu. Kunigavo Latvijoje (Skaistkalnėje, Pilbergėje, Lyvberzėje, Alūkstoje), Varniuose. Per Pirmąjį pasaulinį karą mokytojavo Jekaterinoslave (dab. Dnipras). Nuo 1922 m. Panevėžio gimnazijos mokytojas, nuo 1926 m. – direktorius. Su kitais įkūrė moksleivių sambūrį „Meno kuopa“ ir jam vadovavo.

Kūryba 
Svarbiausiame kūrinyje – romane „Blūdas, arba Lietuva buvusios Rusijos revoliucijos mete“ (1912 m. 2 leid. 1990 m.) – realistiškai vaizduojami 1905–1907 m. revoliucijos įvykiai, kritikuojama konservatyvioji dvasininkija. Tai pirmasis lietuvių psichologinis romanas. Sukūrė etinės problematikos dramas „Širdis neišturėjo“ (1921 m.) ir „Kur laimė?“ (1930 m.), apsakymų („Juodnugaris“, „Kūčios“, „Valiūtė“). Jo studija „Ar paseno Tenas: Jo „Meno filosofijos" kritika“ (1927 m.) sukėlė ginčų ir aštrią polemiką su J. Eretu. Parašė straipsnių apie literatūrą, estetiką, rašytojus. Publicistikai (rinkiniai „Į slėpiningąjį dvasios pasaulį“, išl. 1996 m.) būdinga filosofinė, kultūrologinė problematika, aukšto dvasinio polėkio apibendrinimai, intelektuali kalba.

Šaltiniai

Literatūra 
 Rapolas Šaltenis. Tarp dangaus ir žemės. Dobilo gyvenimo ir darbų pėdsakais: biografinė apybraiža. Vilnius: Vaga, 1990.
 Juozas Brazauskas. Skaisčios širdies žmogus – Julijonas Lindė-Dobilas: biografinė apybraiža. Panevėžys: D. Rudžio individuali įmonė, 2018.  

Lietuvos kunigai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos rašytojai
Atelstanas

Etelstanas (, pramintas Šlovinguoju (), apie 895–939 m. spalio 27 d.) – Anglijos karalius 924/925-939 m.

Biografija 

Jis buvo karaliaus Edvardo I sūnus ir Etelfledo iš Mersijos sūnėnas. Po pergalės prieš Konstantiną II, Škotų karalių, Brunanburo mūšyje 937 m. jis pradėjo vadintis „Britanijos karaliumi“. Jo valdymas dažnai nepastebimas dėl didesnio dėmesio Alfredui Didžiajam ir Edmundui I.

Atelstano protėviai

Išnašos 

Anglijos saksų dinastija
Vesekso karaliai
Anglosaksoniškų karalysčių karaliai
Frydrichas II

Frydrichas II gali reikšti:

 Frydrichas II (Šventoji Romos imperija) (1194–1250);
 Frydrichas II (Prūsijos karalystė) (1712–1786).
Tustla Gutjeresas

Tustla Gutjeresas () – miestas pietryčių Meksikoje, Grichalvos upės slėnyje, 540 m aukštyje. Čiapaso valstijos sostinė. 585,7 tūkst. gyventojų (2005 m.), su priemiesčiais – beveik 900 tūkst. Miestą aptarnauja Ángel Albino Corzo tarptautinis oro uostas. Farmacijos, automobilių ir įrengimų gamybos, maisto, tekstilės, statybinių medžiagų pramonė. Mieste įsikūrę daug universitetų.

Istorija 

Miestas įkurtas indėnų zokių ir pavadintas Kojatoku. 1486 m. jį užėmė actekai ir pervadino Tučtlanu. Vėliau buvo kolonizuotas ispanų. 1829 m. gavo miesto statusą, o 1834 m. tapo Čiapaso sostine (nors šį vėliau keliskart buvo perkelta į San Kristobalį).

Meksikos miestai
SV Waldhof Mannheim

Manheimo „Waldhof“ – Vokietijos futbolo klubas iš Manheimo.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Lietuviai
 Andrius Sriubas, gynėjas 2000–2001

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE

Waldhof
SpVgg Greuther Fürth

Fiurto „Greuther“ – Vokietijos futbolo klubas iš Fiurto.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1903 m. Pastaraisiais metais ilgą laiką rungtyniavo Antrojoje Bundeslygoje.

2021–2022 m. pateko į aukščiausią šalies lygą, tačiau liko paskutinėje vietoje. po sezono iškrito į žemesnį divizioną.

Apranga 
Sportinės aprangos pokyčiai
 Namuose rungtyniauja žalia balta apranga.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Lietuviai 
 Valdas Trakys, puolėjas, 2003 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE

Furth
The Song Remains The Same (filmas)

Led Zeppelin–The Song Remains the Same – 1976 m. filmas–koncertas sukurtas garsiosios anglų roko grupės Led Zeppelin gastrolių JAV metu. Filmavimas vyko per tris naktinius grupės pasirodymus Niujorko Madison Square Garden salėje.

Filmo premjera įvyko 1976 m. spalio 20 d. JAV ir JK.

Dainų sąrašas 
 „Autumn Lake“
 „Bron-Yr-Aur“
 „Rock and Roll“
 „Black Dog“
 „Since I've Been Loving You“
 „No Quarter“
 „The Song Remains the Same“
 „The Rain Song“
 „Dazed and Confused“
 „Stairway to Heaven“
 „Moby Dick“
 „Heartbreaker“
 „Whole Lotta Love“
 „Stairway to Heaven“

Filme vaidina 
 Piteris Grantas
 Džonas Bonemas
 Džonas Polas Džionsonas
 Džimis Peidžas
 Robertas Plantas
 Ričardas Koulas (Richard Cole)
 Derekas Skiltonas (Derek Skilton)
 Kolinas Reigdonas (Colin Rigdon)
 Patricija Bonem (Patricia Bonham)
 Karmen Plant (Carmen Plant)
ir kt.
Visi atlikėjai vaidina patys save.

Kiti filmo leidimai 
1999 m. gruodžio 31 d. buvo išleista filmo DVD versija.

2007 m. lapkričio 20 d. kino kompanija „Warner Home Video“ išleido filmo Blu-Ray HD-DVD versiją. Diske yra visos 1973 m. koncerto metu skambėjusių 14–kos dainų originalūs įrašai su 5.1 Dolby Digital skaitmeniniu garsu ir 40 min. papildomos medžiagos su muzikantų interviu padarytų 1976 m. BBC bei kūriniais: „Over the Hills and Far Away“, „Celebration Day“, „Misty Mountain Hop“ ir „The Ocean“.

Taip pat skaitykite 
Led Zeppelin

Išnašos

Nuorodos 

1976 filmai
Muzikiniai filmai
Dokumentiniai filmai
Kęstutis Jonas Lynikas

Kęstutis Jonas Lynikas (1924 m. birželio 13 d. Burniškiuose, Lazdijų valsčius, Seinų apskritis – 1997 m. rugpjūčio 3 d. Melburne, Australija) – Lietuvos chemikas, pinigų gamybos ekspertas, Australijos lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija 
Baigė Lazdijų gimnaziją, 1942–1943 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Inžinerijos fakultete. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1949 m. Frankfurto universitete studijavo mediciną, buvo vienas iš 4 studentų užsieniečių, gaunančių stipendiją. 1949 m. atvykęs į Australiją studijavo chemiją Melburno karališkajame technologijos institute (Royal Melbourne Institute of Technology), 1961 m. jį baigė. 1961–1963 m. tame pačiame institute tobulinosi dažų technologijoje.

1961–1988 m. dirbo Australijos rezervų banko (Reserve Bank of Australia) Banknotų spausdinimo padalinyje. Nuo 1989 m. aktyviai įsitraukė į lito atkūrimo darbus.  1992 m. Lietuvos Respublikos vyriausybės konsultantas pinigų gamybos klausimais, Lietuvoje laikomas pirmuoju tos srities profesionalu. Atliko lito ekspertizę. Nuo 1993 m. Lietuvos banko konsultantas banknotų ir monetų klausimais. 1994–1997 m. Lietuvos Respublikos garbės konsulas Australijoje.

Įvertinimas 
 1997 m. DLK Gedimino 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai

Literatūra 
 Lito užkulisiai: Kęstučio Lyniko vaidmuo atkurto lito istorijoje / Mindaugas Vinkus. – Vilnius: Lietuvos bankas, 2004. – 207 p.: iliustr. – ISBN 9986-651-36-0
 Tikroji litų spausdinimo istorija: Lietuvos ir litų gamintojų keturiolika prieštaringo bendravimo metų / Mindaugas Vinkus. – Vilnius: Lietuvos bankas, 2006. – 210 p.: iliustr. – ISBN 9986-651-44-1

Lietuvos garbės konsulai
Lietuvos chemikai
Australijos lietuviai
Jonas Liorentas

Jonas Liorentas (1901 m. rugpjūčio 1 d. Žvirgždaičiai – 1991 m. liepos 8 d. Čikaga) – Lietuvos lakūnas, karinis veikėjas, Lietuvos kariuomenės pulkininkas leitenantas.

Biografija 
1919 m. sausio 15 d. savanoriu įstojo į Lietuvos kariuomenę, paskirtas į 2 pėstininkų pulką, vėliau – į Atskirąjį Ukmergės batalioną. 1919 m. liepos 4 d. – 1920 m. sausio 16 d. dalyvavo nepriklausomybės kovose su su Sovietų Rusijos kariuomene prie Salako, Turmanto, Kalkūnų. 1920 m. sausio - spalio mėn. mokėsi Karo mokykloje. 1926 m. vasario 16 d. pakeltas į vyr. leitenantus. 

Nuo 1926 m. tarnavo karinėse oro pajėgose. 1927 m. baigęs Aukštųjų karininkų kursų Aviacijos skyrių pradėjo savarankiškai skraidyti. Vėliau tobulinosi Didžiojoje Britanijoje, Italijoje ir Prancūzijoje.1927 m. rugsėjo 15 d. paskirtas 4-osios oro eskadrilės karo lakūnu. 1928 m. lapkričio 23 d. suteiktas kapitono laisnis.

1934 m. kartu su A. Gustaičiu ir R. Marcinkumi lėktuvais ANBO-IV apskrido aplink Europą, skrydžio atstumas apie 10 tūkst. km, aplankė 12 valstybių. 

Nuo 1934 m. 3-osios eskadrilės vadas ir Zoknių (prie Šiaulių) karinės įgulos viršininkas. 1936 m. paskirtas III bombonešių grupės vadu. 1938 m. rugsėjo 8 d. gavo pulkininko leitenanto laipsnį. 1940 m. liepos 11 d. paskirtas Karo aviacijos komendantu. Per visą tarnybą aviacijoje Jonas Liorentas atliko 2585 skrydžius, ore išbuvo 1342 val. 19 min.

1940 m. spalio 22 d., SSRS okupavus ir aneksavus Lietuvą, atleistas iš pareigų, bet paliktas Karo aviacijos likvidavimo darbams. 

Per Vokietijos okupaciją priklausė Lietuvos laisvės armijai, nuo 1943 m. jos Kauno apygardos vadas. 1944 m. paskirtas Vietinės rinktinės Marijampolės įgulos viršininku. Vokiečiams nutraukus jos veiklą slapstėsi. 1944 m. rudenį, artėjant frontui, Telšiuose stojo į Tėvynės apsaugos rinktinę. SSRS kariuomenei ją sumušus, paimtas į vokiečių statybos batalioną, su kuriuo pasitraukė į Vokietiją, o iš ten pabėgo į Šveicariją. 

1953 m. persikėlė į JAV, dalyvavo Amerikos lietuvių aeroklubo ir kitų lietuvių organizacijų veikloje. 1989 m. laikraštyje „Lietuvių balsas“ išspausdino atsiminimus „Skridimas aplink Europą“.

Įvertinimas 
 1919 m. Vyčio kryžiaus 5 laipsnio ordinas
 1929 m. Savanorių medalis
1928 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis
1931 m. Vytauto Didžiojo 5 laipsnio ordinas
1934 m. Prancūzijos Karo lakūno specialusis ženklas
1934 m. Švedijos Kalavijo 5 laipsnio ordinas 
1934 m. „Plieno sparnų“ garbės ženklas
1934 m. Karo lakūno piloto garbės ženklas
1935 m. Čekoslovakijos Baltojo liūto 5 laipsnio ordinas su kardais
1935 m. Italijos Karūnos 4 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos karo lakūnai
Lietuvos pulkininkai leitenantai
JAV lietuviai
Liesėnai

Liesėnai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, Videniškių seniūnijoje, 7 km į vakarus nuo Molėtų. Kaimas įsikūręs tarp plento  šiaurėje ir Steponavos miško iš pietvakarių. Vakariniu pakraščiu teka Lėgus. Eina vieškelis į Druskius. Kaime stūkso Liesėnų piliakalnis.

Istorija 
1652 m. minimas Videniškių krikšto metrikų knygoje. Gyveno Kristoforas Ožkinis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Mikas Lipčius

Mikas Lipčius (Mikalojus, 1894 m. gruodžio 19 d. Bernotuose, Betygalos valsčius – 1942 m. birželio 25 d., kitais duomenimis, 1941 m. gruodžio 24 d. Pečioros lageriuose, Komija) – Lietuvos kariškis, valstybės veikėjas.

Biografija 
1914–1916 m. mokėsi Rygos politechnikume. 1916–1918 m. studijavo Maskvos žemės ūkio institute. 1918 m. Lietuvos kariuomenės savanoris (Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Algirdo 2-ajame pėstininkų pulke). 1919 m. LR Krašto apsaugos ministerijos ypatingų reikalų valdininkas. 1919–1923 m. pirmasis Generalinio štabo Žvalgybos skyriaus viršininkas. 1923–1924 m. vidaus reikalų viceministras. 1927 m. baigė aukštąją Politinių mokslų mokyklą Paryžiuje. Iki 1940 m. LR Finansų ministerijos Finansų departamento direktorius.

1940 m. birželio mėn. sovietams okupavus Lietuvą, 1940 m. rugpjūčio mėn. suimtas, kalintas Kaune ir Vilniuje, 1941 m. birželio mėn. išvežtas į Pečioros lagerius Komijoje, ten žuvo.

Žmona solistė Marija Lipčienė-Marcinkevičiūtė.

Apdovanojimai 
 1921 m. Antros rūšies Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas
 1936 m. Klaipėdos išvadavimo medalis (sidabrinis)
 1938 m. Gedimino 2 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos vidaus reikalų viceministrai
Lietuvos karininkai
Lietuvos žvalgybininkai
Lietuvos finansininkai
Oachaka

Oachaka (), arba Oachaka de Chuaresas (Oaxaca de Juárez) – miestas pietinėje Meksikoje, Pietų Siera Madrės kalnų Oachakos slėnyje, 1550 m aukštyje. Oachakos valstijos sostinė. 258,0 tūkst. gyventojų (2005 m.), su priemiesčiais – virš 500 tūkst. Yra vietinių skrydžių oro uostas. Keliai į Salina Krusą, Kuautlą, Puerto Anchelį. Misto, elektronikos, tekstilės, statybinių medžiagų pramonė. Svarbus turistinis centras.

Architektūra 

Oachaka drauge su šalia esančia Monte Albano archeologine radimviete įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Miestas garsėja kolonijine architektūra: yra XVII a. pr. barokinė Santo Domingo bažnyčia, XVI–XVII a. Nuestra Señora de la Asunción katedra, XVII a. Nuestra Señora de la Soledad bazilika, XIX a. gubernatoriaus rūmai, muziejai, kuriuose saugomi ikikolumbinio ir kolonistinio laikotarpio eksponatai.

Istorija 

Oachakos slėnis nuo seno buvo gyvenamas mištekų ir sapotekų. Pagrindiniai jų miestai buvo Monte Albanas ir Mitla. 1486 m. teritoriją užkariavo actekai ir miestui suteikė Uachjakako vardą. Kolonizatoriai miestą oficialiai įkūrė 1522 m.

Meksikos miestai
Oachaka (valstija)

Oachaka () – valstija pietinėje Meksikoje, Tehuantepeko sąsmaukoje. Vakaruose ribojasi su Gereru ir Puebla, šiaurėje – su Verakrusu, rytuose – su Čiapasu. Pietus skalauja Ramusis vandenynas ir Tehuantepeko įlanka. Sostinė – Oachakos miestas.

Geografija 

Oachakoje susiduria Rytų Siera Madrės ir Pietų Siera Madrės kalnų grandinės, o pačiuose pietryčiuose prasideda Siera Atravesada. Aukščiausia vieta – Cerro Nube, 3720 m. Pagrindinės upės: Papaloapanas, Kolotepekas, Mištekas, Atojakas.

Didžiausi miestai 
 
 Oachaka – 258,0 tūkst. gyventojų
 Tustepekas – 144,5
 Salina Krusas – 71,3
 Chučitanas – 70,7
 Tehuantepekas – 53,1
 Uachuapan de Leonas – 45,3

Meksikos valstijos
FK Druskininkai

Druskininkų FK „Druskininkai“ – Lietuvos futbolo klubas iš Druskininkų.

Istorija

1999-2000 m.
Klubas įkurtas 1999 metais. Žaidė įvairaus lygio varžybose. Patys sėkmingiausi metais klubo istorijoje, tai 2015-ieji, kai tapo LFF II lygos nugalėtojais, iškovojo teisę žaisti I-oje lygoje, deja, 2016 metais klubas žaidė III lygoje. Tai sietina su futbolo atgimimu Alytuje. Alytiškiai ėmė žaisti savo miesto komandoje, o druskininkiečiai ir toliau gynė miesto garbę III lygoje.

 2015 metų LFF II lygos pirmenybių nugalėtojų apdovanojimai įteikti Martynas Biržiniui, Mantui Kašelioniui, Donatui Žibūdai, Remigijui Krisiulevičiui (geriausiam II lygos Pietų zonos pirmenybių žaidėjui), Edui Juškeliui, Almantui Mikštriūnui, Tomui Jeruševičiui (geriausiam „Druskininkų" žaidėjui), Tadui Straleckui, Gintarui Griškevičiui, Almantui Tamulioniui, Audriui Juozaičiui, Lukui Trikšiui, Aurimui Dubickui, Audriui Kadziauskui, Kęstučiui Kulbokui, Sigitui Jančiauskui, Gediminui Gudžiauskui, Domantui Trainavičiui, Rolandui Karčemarskui, Algirdui Pangoniui, Edvardui Laibiniui, komandos kapitonui Aivarui Kadziauskui, vyriausiajam treneriui Aurimui Kadziauskui, treneriui Raimundui Pašukiui ir gydytojai Jurgitai Pašukienei.

2015 m. tapo nugalėtojais, tačiau komanda buvo išformuota ir klubas žlugo.

2016 m. klubo atkūrimas
2016 m. atkurtas ir tęsė veiklą. 2016 ir 2017 m. žaidė Trečioje lygoje (Alytaus regiono pirmenybėse).

Logotipas ir spalvinė gama 
2012 metų logotipas mėlynas su miesto simbolika. Aprangos irgi buvo mėlynom spalvos.

Sezonai 

|}

SFL varžybos 

|}

Sudėtis 

2021 m. rugsėjo 5 d. 

 
|-----
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"
  
 
 
 
 
 
 
|-----
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

|-----
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"
 
 
 
|-----
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

Išnašos

Nuorodos 

Dru
Druskininkų sportas
San Luis Potosi

San Luis Potosi (), arba San Luisas – miestas centrinėje Meksikoje, 1850 m aukštyje virš jūros lygio. San Luis Potosi valstijos sostinė. 685,9 tūkst. gyventojų (2005 m.), o drauge su aglomeracija – beveik 960 tūkst. Miestą aptarnauja Ponciano Arriaga tarptautinis oro uostas. Keliai į Keretarą, Monterėjų, Tampiką, Sakateką, Aguaskaljentesą. San Luisas – svarbus prekybinis ir finansinis centras. Metalurgijos, elektronikos, maisto, tekstilės pramonė. Yra 3 universitetai ir 2 institutai. Senamiestyje yra XVI–XVIII a. architektūros paminklų.

Istorija 

1583 m. San Luiso vietoje įkurta pranciškonų misija, o 1592 m. ir pats miestas. Greitai suklestėjo kaip aukso ir sidabro kasybos centras. 1863 m. San Luisas laikinai buvo Meksikos Respublikos sostine.

Meksikos miestai
San Luis Potosi (valstija)

San Luis Potosi () – valstija centrinėje Meksikoje. Ribojasi šiaurėje su Nuevo Leonu ir Tamaulipasu, rytuose – su Verakrusu, pietuose – su Idalgu, Keretaru, Guanachuatu, vakaruose – su Sakateku. Valstijos sostinė – San Luis Potosi.

Geografija 

Valstija išsidėsčiusi daugiausia Meksikos kalnyne. Rytinį pakraštį kerta Rytų Siera Madrė. Aukščiausia vieta – Cerro Grande, 3180 m. Pagrindinė upė – Panukas.

Didžiausi miestai 

 San Luis Potosi – 685,9 tūkst. gyv. (2005 m.)
 Soledad de Grasjano Sančesas – 215,9
 Siudad Valjesas – 116,2
 Mateuala – 70,1
 Rio Verdė – 49,2

Meksikos valstijos
Liškiavos piliakalnis

Liškiavos piliakalnis, vadinamas Liškiavos pilies kalnu, Raganos mūru, Perkūno šventinyčia – piliakalnis Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, Liškiavos kaimo (Merkinės seniūnija) pietvakariniame pakraštyje, Nemuno kairiajame krante.

Piliakalnis 

Piliakalnis, dar vadinamas Pilies kalnu, yra stačiašlaitė kalva. Iš pietų ir pietryčių jį juosia Nemunas, šiaurės ir vakarų pusėje yra daubos. Vakarinėje pusėje esanti apie 17 m gylio dauba piliakalnį skiria nuo Liškiavos alkakalnio. Šlaitai nuo Nemuno ir daubų pusės statūs, apie 30 m aukščio, nuo vakarų ir pietvakarių pusės nuolaidūs, apardyti, 6–7 m aukščio, manoma čia buvus supiltą pylimą. Piliakalnio aikštelė pailga, 100 x 50 m dydžio. Jos pietvakariniame ir šiaurės vakarų kampuose išliko pilies bokštų liekanų. Piliakalnio šiaurės rytų ir rytinėje papėdėje yra senovės gyvenvietė.

Tyrimai 
1954 m. ir 1962 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas.  Senovės gyvenvietė tirta 1975 m. Piliakalnį 1962 m., 1975 m. ir 1977 m. tyrė Paminklų konservavimo instituto archeologinės ekspedicijos, vadovai Vytautas Daugudis, Karolis Mekas, Juozas Markelevičius. Ištirtas apie 250 m² plotas. Kultūrinis sluoksnis 1,0-1,5 m storio. Rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi keramikos, akmenų grindinių liekanų, gyvulių kaulų, kaulinių ir metalinių darbo įrankių, papuošalų. Piliakalnio vakariniame šlaite aptikta 0,6-1,25 m pločio duobių su degėsiais.

Piliakalnis naudotas nuo III a. pr. m. e. iki IX a. m. e. XIV a. pabaigoje ar XV a. pradžioje ant piliakalnio pradėta statyti mūrinė pilis. Po Žalgirio mūšio ji neteko reikšmės, todėl nebaigta. Buvo beveik pastatytas pietvakarinis bokštas. XIX a. jis dar buvo 8–10 m aukščio, išliko 2,5–3 m aukščio siena, kuri 1962 m. užkonservuota. Pradėtas mūryti ir šiaurės vakarų bokštas, tarp jų iškastas griovys gynybinės sienos pamatams. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 50000 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 788 000 m².

Šaltiniai 

 Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.203
 Juozapas Radziukynas. Suvalkų redybos pilekalniai su žemlapiu. Varšuva. 1909, p. 27-28.
 Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p. 158–159.
 Gintautas Zabiela. Nuo medinės prie mūrinės pilies (Motai Europoje ir Lietuvoje) // Lietuvos pilių archeologija. Klaipėda, 2001 p. 30-31.

Nuorodos 
 Liškiavos piliakalnis

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną.

Piliakalniai Varėnos rajone
Lituanica II

Lituanica II, Lituanika II – lėktuvas, kuriuo lakūnas Feliksas Vaitkus 1935 m. rugsėjo 21-22 d. skrido per Atlantą iš Niujorko į Kauną.

Istorija 

„Lituanika II“ – 8 vietų aukštasparnis monoplanas „Lockheed L 5B Vega“, gamyklinis numeris – 134, civilinės registracijos numeris – NC 926 Y. Nupirktas už 15 000 dol., perdirbtas į vienvietį, pavadintas „Lituanika II“, tuo buvo pabrėžiama, kad F. Vaitkus kartoja S. Dariaus ir S. Girėno skrydį. Skrydį organizavo ir propagavo „Naujienų“ redaktorius daktaras Pijus Grigaitis.

Perdirbant lėktuvą įdėtas 478 kW galios variklis su keičiamojo žingsnio sraigtu. „Lituanika II“ turėjo radijo kompasą, veikiantį 800 km spinduliu, radijo imtuvą, veikiantį 550–1500 kHz dažniu, kitus modernius to meto navigacijos prietaisus. Per 21 val. 30 min. nepalankiomis oro sąlygomis Feliksas Vaitkus šiuo lėktuvu nuskrido 5100 km ir tik dėl gedimų nusileido Airijoje.

Lėktuvas buvo nupirktas Lietuvos kariuomenės  karinei aviacijai, naudotas kaip mokomasis lėktuvas. Dislokavosi Zoknių aerodrome. 

TSRS okupavus Lietuvą ir panaikinus Lietuvos karo aviaciją, „Lituanika II“ tapo sovietų lakūnų taikiniu Šilėnų poligone.

Šaltiniai 
2. Rene J. Francillon. Lockheed Aircraft since 1913. – United Kingdom: Putnam Aeronautical Books, 1987. Reprinted 1988. 566 psl.Lietuvos aviacija
Jurbarko herbas

Jurbarko herbas – vienas iš Jurbarko miesto ir Jurbarko rajono savivaldybės heraldikos atributų.

Aprašas

Herbo raudoname lauke trys sidabrinės heraldinės lelijos.

Istorija 

1611 m. Jurbarkui suteiktos Magdeburgo teisės ir herbas – trys lelijos raudoname skyde. XVIII a. patvirtinas 1792 m.

1993 m. lapkričio 24 d. dabartinį herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 176. Herbo etalono autorius – dailininkė Vaidilutė Grušeckaitė.

Taip pat skaitykite 
 Jurbarko vėliava
  

1993 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Jurbarko rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Jurbarkas
Sapopanas

Sapopanas () – miestas Meksikoje, Chalisko valstijoje, Gvadalacharos aglomeracijoje, į šiaurės vakarus nuo Gvadalacharos miesto. 1,0264 mln. gyventojų (2005 m.). Svarbus tekstilės, maisto, elektronikos pramonė centras. Yra piligrimystės centras – Sapopano bazilika su XVI a. Mergelės Marijos skulptūra. Mieste įsikūrę keleto Gvadalacharos universitetų fakultetai.

Istorija 

Sapopanas ispanų įkurtas 1541 m.

Meksikos miestai
Milijoniniai miestai
SV Stahl Thale

Talės „Stahl“ – Vokietijos futbolo klubas iš Talės.

Istorija

Pasiekimai

Nuorodos 
 http://www.stahl-thale.com

Stahl Thale
Gargždų herbas

Gargždų herbas – vienas iš Klaipėdos raj. savivaldybės ir Gargždų miesto heraldikos atributų.

Aprašas

Herbo raudoname lauke žalių laurų vainiku apsuptas gulsčias sidabrinis kalavijas. Lauro uogos ir kalavijo rankena auksiniai.

Simbolika 

Edmundo Rimšos teigimu, pagal tuometinį supratimą, laurų vainiku apsuptas gulsčias kalavijas rodo „… pergale apvainikuotas kovas, išsikovotą savivaldą. Gargždų herbo gan paprasta kompozicija buvo nulemta klasicizmo plitimo ir bendrų XVIII a. heraldikos tendencijų, kai herbai savo išvaizda panėšėjo į antspaudų ikonografiją. Tai lėmė herbų panaudojimo sąlygos, kai ne tik mažųjų, bet ir didesnių miestų herbų naudojimas buvo labai ribotas (kai kuriuose miestuose – tik antspaudui)“. .

Pagal Edmundą Rimšą, herbo skydo lauko spalvą lemdavo ne tiek estetinis, kiek praktinis aspektas, norint išryškinti pagrindinį herbo savininko simbolį. Raudona spalva, vyravusi gotikos laikais, buvo viena garbingiausių. Kovinės atributikos ženklai Lietuvos miestų herbuose atsirado apie XVIII a. pabaigą. Pagal tuometines heraldikos taisykles, kalavijus, kardus piešė su aukso rankenomis ir sidabro geležtėmis. Augmenijos motyvuose vyravo žalia ir geltona – natūraliausios augmenijos gamtoje spalvos.

Istorija 

Remiantis 1996 m. kovo 14 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių atributikos įstatymo Nr. I-1226 2 straipsnio 2 dalimi, Klaipėdos rajono savivaldybės herbas yra rajono centro Gargždų herbas. Herbą – svarbų miesto savarankiškumo ženklą – Gargždams suteikė karalius Stanislovas Augustas kartu su Savivaldos privilegija (1792 m.). Privilegijos originalas, kuriame buvo ir herbo spalvoto piešinio originalas, neišliko. Seniausiu žinomu herbo piešinio variantu yra laikomas jo spalvotas piešinys Lietuvos metrikoje esančiame Gargždų savivaldos privilegijos nuoraše.

1997 m. gruodžio 2 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1464. Herbo etalono autorius – dailininkė Laima Ramonienė.

Taip pat skaitykite 
 Gargždų vėliava

Pastabos 

1997 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Gargždai
Toluka

Toluka () arba Toluka de Lerdas (Toluca de Lerdo) – miestas vidurinėje Meksikoje, 63 km į pietvakarius nuo Meksiko miesto, 2667 m aukštyje. Meksiko valstijos sostinė. 747,5 tūkst. gyventojų (2005 m.), kartu su priemiesčiais – 1,6 mln. gyventojų. Per Toluką eina Meksiko-Gvadalacharos automagistralė. Miestą aptarnauja Lic. Adolfo López Mateos tarptautinis oro uostas. Maisto, tekstilės, elektronikos, automobilių, chemijos pramonė. Mieste savo padalinius turi daug garsių užsienio kompanijų (Mercedes Benz, Coca Cola, Femsa, Grupo Bimbo, Nissan, Nestlé). Yra valstybinis ir keli privatūs universitetai.

Sportas 

Mieste 1970 m. vyko IX pasaulio futbolo čempionatas, o 1986 m. – XIII pasaulio futbolo čempionatas.

Meksikos miestai
Meksikas (valstija)

Meksiko valstija () – valstija vidurinėje Meksikoje. Ribojasi su Mičoakanu vakaruose, su Keretaru ir Idalgu šiaurėje, su Tlaskala ir Puebla rytuose, su Gereru, Morelosu ir Federaline teritorija pietuose. Valstijos sostinė – Toluka.

Geografija 

Valstijos teritorija kalnuota, išraižyta plačių slėnių (Tolukos, Teskoko). Svarbiausios viršukalnės – Siera Nevada, Siera de las Krusesas, Nevado de Toluka. Valstijos upės priklauso tiek Ramiojo tiek Atlanto vandenyno baseinams. Pagrindinė upė – Lerma. Seniau Meksiko slėnyje telkšojo keletas didelių ežerų (Teskoko, Čalko, Ksočimilko ir kt.), bet jie buvo nudrenuoti.

Didžiausi miestai 

Didžiausi Meksiko valstijos miestai (2005 m., tūkst. gyv.):

 Ekatepekas – 1688,2
 Nesahualkojotlis – 1140,5
 Naukalpanas – 821,4
 Toluka – 747,5
 Tlalnepantla – 683,8
 Čimalhuakanas – 525,3
 Kuautitlan Iskalis – 498,0
 Siudad Lopes Mateosas – 472,5
 Istapaluka – 429,0
 Nikolas Romeras – 306,5
 San Fransisko Koalkas – 285,9
 Čalkas – 257,4
 Los Rejes Akakilpanas – 232,5
 Uiskilukanas – 224,0

Meksikos valstijos
Verakrusas (miestas)

Verakrusas () – miestas Meksikoje, Verakruso valstijoje, Meksikos įlankos pakrantėje. 677,7 tūkst. gyventojų (2005 m.). Verakrusas – pagrindinis Meksikos uostas prie Meksikos įlankos (apyvarta 16,5 mln. t, 2007 m.). Miestą aptarnauja General Heriberto Jara tarptautinis oro uostas. Keliai į Chalapą, Posa Riką, Alvaradą, Meksiką. Metalurgijos, laivų statybos, maisto, tabako, medvilnės pramonė. Yra keli univesitetai. Mieste yra išlikę kolonijinės architektūros payzdžių: 1565 m. įkurtas San Chuan de Ulua fortas, 1731 m. pastatyta Verakruso katedra, 1609 m. pastatyta Cristo del Buen Viaje bažnyčia, savivaldybės rūmai, švyturys ir kt.

Istorija 
Senovėje dabartinio miesto vietoje gyveno olmekai. 1519 m. Ernanas Kortesas įkūrė La Villa Rica de la Vera Cruz uostą ir miestą, iš kur pradėjo savo pergalingą žygį į Tenočtitlaną. Verakrusas tapo pagrindiniu Naujosios Ispanijos uostu, per kurį buvo transportuojami Meksikos turtai ir kroviniai iš Filipinų (per Akapulko uostą). Uostas nuolat kentėjo nuo piratų antpuolių, todėl 1565 m. įrengtas fortas (vėliau keliskart plėstas). 1873 m. Verakrusą su šalies sostine sujungė geležinkelis.

Meksikos miestai
Ispanija Eurovizijoje

Ispanija Eurovizijos dainų konkurse dalyvavo 61 kartą, debiutavo 1961 metais. Nuo 1999 m. Ispanija yra viena iš „Didžiojo penketo“ šalių (kartu su Prancūzija, Vokietija, Jungtine Karalyste ir Italija) ir todėl automatiškai patenka į finalą, nes jie yra penki didžiausi Eurovizijos finansuotojai.

Ispanija konkursą laimėjo du kartus: 1968 metais Massiel su daina „La, la, la“ ir vieneriais metais vėliau, kai Salomé atliko „Vivo Cantando“ ir tapo viena iš keturių konkurso nugalėtojų (kartu su Lulu iš Jungtinės Karalystės daina „Boom Bang – a-bang“, Prancūzijos atstovės Frida Boccara daina „Un Jour, un Enfant“ ir Lenny Kuhr daina „De Troubadour“ iš Nyderlandų). Ispanija surengė konkursą tik vieną kartą – 1969 metais.

Ispanija dalyvavo Eurovizijos jubiliejiniame koncerte „Congratulations“. Šalies atstovų Mocedades daina „Eres Tú“ užėmė 11 vietą tarp 14 visų laikų populiariausių dainų.

Ispanija ir „Didysis penketas“ (Big Five) 

Nuo 1999 m. keturios konkrečios šalys automatiškai patenka į „Eurovizijos“ finalą, nepriklausomai nuo užimamų vietų ankstesniais metais. Šios šalys gavo šį statusą, todėl, kad yra keturios didžiausios finansinės rėmėjos (be kurių rengti Eurovizijos konkurso būtų neįmanoma). Šios šalys yra Jungtinė Karalystė, Vokietija, Prancūzija ir Ispanija. Dėl jų neliečiamumo statuso konkurse, šios šalys tapo žinomos kaip „Didysis ketvertas“ (Big Four). Italija į konkursą grįžo 2011 m., taip tapdama penktąja „Big Five“ šalių.

Dalyvavimas

Balsavimų istorija 1975–2015

Taškai nuo Ispanijos į…

Taškai Ispanijai nuo…

Konkursų rengimas

Marcel Bezençon apdovanojimai

Gerbėjų apdovanojimas

Congratulations: 50 metų Eurovizijos dainų konkursui 
 Apie šį konkursą skaitykite Congratulations (Eurovizija)

Taip pat skaitykite 
 Ispanija vaikų Eurovizijos dainų konkurse
 Ispanija Eurovizijos šokių konkurse

Nuorodos 

Šalys Eurovizijos dainų konkurse