joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Julius Mačiulis

Julius Mačiulis (g. 1911 m. spalio 20 d. Joniškyje) – dainininkas (tenoras), vargonininkas, pedagogas ir chorvedys.

Biografija 
1940–1944 m. Kauno konservatorijoje pas Aleksandrą Kačanauską studijavo dainavimą. Išmokęs vargonuoti vargonininkavo Kaune, statė operetes ir kitus muzikinius veikalus.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1949 m. studijavo aukštojoje muzikos mokykloje Friburge, vadovavo 30 dalyvių lietuvių chorui.

1949 m. atvykęs į JAV, iš pradžių vargonininkavo Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Šenandoa, PA, 1949–1950 m. vadovavo vaikų chorui Waterbury, CT. 1956 m. persikėlė į Čikagą ir vargonininkavo Aušros Vartų lietuvių parapijoje, vadovavo chorui, įkūrė savo muzikos studiją.

Aktyviai dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje, organizavo teatro mėgėjų trupes, statė veikalus ir rengė koncertus, reiškėsi ir kaip solistas lietuvių ir amerikiečių koncertuose. Vadovavo Marquette Parko lituanistinės mokyklos vaikų chorui, o nuo 1968 m. – aukštesniosios lituanistinės mokyklos 40 dalyvių mišriajam chorui. Du chorus parengė 1971 m. 4-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Čikagoje. Vargonininkavo ir lenkų parapijose: St. Mary of Perpetual Help Čikagoje ir St. Stanislaus East Chicago, Indiana.

Nuo 1956 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai. Jo sūnus Mindaugas Mačiulis žinomas pianistas, griežia vargonais ir pučiamaisiais instrumentais.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Mačiulis, Julius
Mačiulis, Julius
Mačiulis, Julius
Mačiulis, Julius
Juozas Marčiukaitis

Juozas Marčiukaitis (1861 m. sausio 1 d. Balbieriškyje, Marijampolės apskritis – 1932 m. kovo 19 d. Kaune) – Lietuvos visuomenės veikėjas, Lietuvių mokslo draugijos tikrasis narys, knygnešys, smuikininkas, chorvedys, fotografas mėgėjas.

Biografija 
Būdamas devynerių metų išmoko smuikuoti, griežė vestuvėse, pas vietos kleboną dirbo raštininku. Sulaukęs 14 metų, pradėjo dirbti Valstiečių komisijos raštinėje Marijampolėje. Čia susipažino su gimnazistu Vincu Kudirka ir abu dažnai smuikuodavo. Vėliau nuvyko dirbti raštininku į Veiverių valsčių ir privačiai mokėsi smuikuoti pas seminarijos mokytoją J. Paulauską – Varšuvos konservatorijos laureatą. Persikėlęs į Suvalkus, gavo valdininko vietą Rusų iždo rūmuose.

Atgavus spaudą, 1904 m. Suvalkuose susibūrė lietuvių draugija „Vienybė“. Iki 1914 m. J. Marčiukaitis buvo šios draugijos iždininkas. Suorganizavo 16 moterų ir 19 vyrų lietuvių chorą, kas sulenkėjusiuose Suvalkuose buvo tiesiog sensacija. Choras rengė koncertus-vakarus su dainomis, šokiais ir vaidinimais. J. Marčiukaitis su pianistu K. Grinkevičium kaip smuikininkas koncertuodavo Marijampolės lietuviškuose vakaruose. 

Kilus Pirmajam pasauliniam karui, pasitraukė į Oriolą; ten suorganizavo tremtinių šalpos komitetą ir buvo išrinktas į jo valdybą. Suorganizavo ir chorą, rengusį koncertus ir giedojusį bažnyčioje.

1918 m. grįžęs į gimtąjį Balbieriškį, tuoj suorganizavo chorą, kuris jau pirmame koncerte padainavo 10 lietuviškų dainų ir himną. 1919 m. persikėlė į Alytų ir pradėjo dirbti apskrities viršininko pašto raštinėje. Bolševikams įsiveržus į Alytų, pasitraukė į Marijampolę. Vėliau nuvyko į Kauną ir dirbo Finansų ministerijoje. Sulaukęs garbingo amžiaus, gavo valstybinę pensiją.  

1921 m. išleido knygą apie Balbieriškio bažnyčią, kuri saugoma Nacionaliniame M.K. Čiurlionio dailės muziejuje Kaune.

Bendravo su Jonu Basanavičiumi, jį fotografavo. Buvo viengungis, vaikų neturėjo.

Už ypatingus nuopelnus apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino 4-ojo laipsnio ordinu.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos fotografai
Jūratė Martinkutė

Jūratė Martinkutė (1959 m. rugpjūčio 19 d. Vievyje) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija 

1977 m. baigusi Trakų internatinę sporto mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą (akordeono specialybė), 1978–1983 m. muziką studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dirigavimo dėstytojai dažnai keitėsi, o baigė pas C. Mikutį).
 
1983–1986 m. muzikos ir dainavimo mokytoja Anykščių A. Vienuolio vidurinėje mokykloje, vaikų choro ir etnografinio ansamblio vadovė. Vokalinius ansamblius parengdavo respublikiniams „Dainų dainelės" konkursams – mišrusis vokalinis kvartetas 1986 m. konkurso laureatas.
 
Nuo 1986 m. rudens Ukmergės 5-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, moksleivių chorų vadovė. Sistemingai dirbo su vyresniųjų klasių moksleivų mišriuoju choru, kurį parengė 1987 m. respublikinei moksleivų dainų šventei (konkurse laimėjo trečiąją vietą), 1993 m. Lietuvos jaunimo mažajai dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. 1990–1991 m. choras dalyvavo vaikų ir jaunimo festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva“ Panevėžyje ir Molėtuose, bei 1997 m. Lietuvos moksleivų dainų šventėje Vilniuje. Mokytoja dirba ir su vaikų choru, vadovauja miesto folkloriniam ansambliui „Dagilėlis", diriguoja Ukmergės rajono dainų šventėse, buvo 1992 m. Pietryčių Lietuvos vaikų ir jaunimo dainų šventės Vilniuje dirigentė. 1994 m. jai suteikta muzikos mokytojos ekspertės kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai 

Martinkutė, Jūratė
Aloyzas Meškauskas

Aloyzas Meškauskas (1931 m. spalio 15 d. Norgalvių k., Plungės r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija 

1949–1951 m. mokėsi Klaipėdos pedagoginėje mokykloje ir kartu lankė muzikos mokyklą (dėst. Elenos Dirsienės-Mažrimaitės ir K. Elerto solinio dainavimo klasės). Paskui tarnavo sovietinėje armijoje ir vadovavo karių chorui. Atlikęs karo prievolę, 1955–1958 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi choro dirigavimo (dėst. A. Buzys). Mokydamasis vadovavo uostamiesčio įmonių įvairiems meno kolektyvams, Kretingalės septynmetės mokyklos vaikų chorui ir skudučių ansambliui. 1958–1964 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. L. Abariaus klasė). 1958–1960 m. Kretingos vaikų muzikos mokyklos direktorius ir mokytojas, „Laisvės“ fabriko ir kaimo kultūros namų chorų vadovas. 1960–1969 m. Telšių vaikų muzikos mokyklos ir 3-osios vidurinės mokyklos mokytojas, muzikos mokyklos akordeonų orkestro, vidurinės mokyklos choro ir skudučių ansamblio vadovas. Keletą metų vadovavo Tryškių apylinkės vyrų chorui. 1969–1985 m. Plungės vaikų muzikos mokyklos direktorius ir mokytojas, mėgėjų chorų vadovas. 1970 m. respublikinei dainų šventei parengė Plungės „Linų audinių“ fabriko mišrųjį chorą, o 1975 m. kartu su G. Pakalniene Plungės rajono „Minijos" liaudies meno gaminių įmonės mišrųjį chorą. 1978 m. suorganizavo Plungės švietimo darbuotojų moterų chorą ir kurį laiką jam vadovavo.

A. Meškauskas – Telšių ir Plungės rajonų dainų švenčių dirigentas, 1977 m. respublikinės moksleivių dainų šventės konsultantas, Respublikinio muzikos mokytojų mišriojo choro chormeisteris; parašė straipsnių vietinėje spaudoje, aranžavo kūrinių skudučiams, sukūrė dainų ir instrumentinių pjesių.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Meškauskas, Aloyzas
Janina Mikalajūnienė-Kareniauskaitė

Janina Mikalajūnienė-Kareniauskaitė (1944 m. kovo 28 d. Gelvonų k., Širvintų r.), choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija 

Mokėsi Gelvonų pradžios ir Žaslių vidurinėje mokykloje. Pirmąsias muzikos žinias gavo iš Žaslių bažnyčios vargonininko P. Utyros. 1960–1964 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. E. Kriščiūnienė). 1964–1969 neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Raupėnas).

1964–1967 muzikos ir dainavimo mokytoja, merginų choro ir vaikinų vokalinio ansamblio vadovė Rokiškio vidurinėje mokykloje. Tuo pačiu laiku vadovavo Rokiškio profsąjungų mišriajam chorui, kurį parengė 1965 respublikinei dainų šventei.

Nuo 1967 Rokiškio kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, moksleivių choro studijos vadovė. Iš pradžių vadovavo merginų chorui, o 1970–1974 mišriajam. Choras rengė valstybinių egzaminų programas, dalyvavo rajono ir respublikinėse dainų šventėse, koncertavo, prizinių vietų pelnė įvairiuose konkursuose. 1969–1971 chorvedė vadovavo Rokiškio žemės ūkio mašinų vyrų chorui ir moterų vokaliniam ansambliui, konsultavo Pandėlio mišrųjį chorą – su vyrų ir mišriuoju choru dalyvavo 1970 respublikinėje dainų šventėje. Daug metų dainavo Rokiškio kultūros mokyklos dėstytojų moterų vokaliniame kvartete, kuris 1971 respublikiniame „Sidabrinių balsų“ konkurse pelnė absoliučiai geriausio kolektyvo vardą. Kvartetas daug koncertavo savo rajone, dainavo Latvijoje, Baltarusijoje, dalyvavo televizijos laidose. 1971–1990 vadovavo Rokiškio centrinės ligoninės moterų vokaliniams ansambliams, kurie taip pat koncertavo Lietuvoje ir Latvijoje, dalyvavo televizijos laidoje ir 1976 respublikiniame „Sidabrinių balsų" konkurse.

1991 Rokiškio kultūros mokyklą perorganizavus į kolegiją (rengiami vargonininkai), joje dėsto (nuo 1995 vyr. dėstytoja) ir vadovauja mišriajam chorui, kuris koncertuoja, gieda bažnyčiose, dalyvavo 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1996 giedojo Vilniaus Arkikatedroje Bazilikoje, dalyvauja Aukštaitijos zonos tradicinėse dainų šventėse Zarasuose ir kituose kultūros renginiuose.

J. Mikalajūnienė – Rokiškio rajono dainų švenčių organizatorė, dirigentė ir vyr. dirigentė.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Mikalajūnienė-Kareniauskaitė, Janina
Mikalajūnienė-Kareniauskaitė, Janina
Ipolitas Nauragis

Ipolitas Nauragis (1900 m. gruodžio 2 d. Krakėse, Kėdainių raj. – 1982 m. vasario 23 d. Providence, JAV) – karininkas, dainininkas (bosas), vargonininkas.

Biografija 

Pirmasis muzikos mokytojas buvo vargonininkas Zigmas Aleksandravičius, kuris keletą metų mokė skambinti pianinu ir vargonuoti. Kiek laiko dirbo ir mokėsi Rusijoje, o 1918 m. grįžo į Lietuvą, suorganizavo Krakių valsčiaus savivaldybę. 1919 m. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę, įstojo ir baigė karo mokyklą, dalyvavo laisvės kovose.

Nuo 1922 m. dirbo Mažeikių stoties komendantūroje, 1923 m. vėl grįžo į Kauną ir pas O. Marini pradėjo mokytis dainuoti. 1924–1929 m. dainavimo studijas tęsė Kauno muzikos mokykloje. 1926 m. pirmą kartą dainavo viešame moksleivių koncerte, o 1928 m. debiutavo Džiuzepės Verdi operoje „Aida“ – atliko vyriausiojo žynio Ramfio vaidmenį. Netrukus buvo pakviestas nuolatiniam darbui į Valstybės teatrą.

1930 m. dainavimo studijas gilino Prancūzijoje ir Italijoje. Gavęs Lietuvos švietimo ministerijos stipendiją, 1931 m. vėl išvyko į Italiją, kur mokėsi ir Milano teatruose dainavo Dž. Verdi operų spektakliuose.

1933–1944 m. buvo Valstybės teatro solistas. Dalyvavo 35 operų spektakliuose ir sukūrė apie 70 įvairių vaidmenų. 1936 m. kartu su Vince Jonuškaite, Kipru Petrausku ir Juozu Mažeika pusantro mėnesio dainavo garsiame Buenos Airių (Argentina) Colon teatre. 1937 m. Vienos Volksgear teatre atliko Mefistofelio vaidmenį Šarlio Guno operoje „Faustas“, dainavo Latvijoje, Estijoje ir daugelyje Lietuvos miestų, taip pat Vilniaus operoje.

1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, tremtinių stovyklose surengė apie 300 koncertų. Prisidėjo prie Lietuvių operos Detmolde organizavimo, 12 kartų atliko Don Basilio vaidmenį Džoakino Rosini operoje „Sevilijos kirpėjas“. Su kitais solistais daug koncertų surengė ir Anglijoje.

1949 m. atvyko į JAV, koncertavo didžiuosiuose Amerikos ir Kanados miestuose. Iš pradžių vargonininkavo Aušros Vartų parapijoje Niujorke, o nuo 1953 m. – Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Worcesteryje, MA. Vadovavo chorams, statė operetes, rengė koncertus, dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose ir dainų šventėse.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos operos dainininkai
Lietuvos karininkai
Bosai
Nauragis, Ipolitas
Juozas Neimontas

Juozas Neimontas (1875 m. liepos 20 d. Plutiškių k., Ūdrijos valsčius, Marijampolės apskritis – 1963 m. rugpjūčio 5 d. Luokė, Telšių rajonas), vargonininkas, chorvedys, pedagogas ir kompozitorius.

Biografija 

Pas Plutiškių ir Kalvarijos vargonininkus išmokęs vargonuoti, 1896–1899 vargonininkavo ir vadovavo chorui Ūdrijoje. Paskatintas A. Grinkevičiaus, platino lietuvišką spaudą, rinko ir periodikoje skelbė lietuvių liaudies dainas. 1899–1903 Varšuvos muzikos institute studijavo vargonavimą, o 1903–1907 muzikinį darbą dirbo JAV. Vargonininkavo Brukline, Šv. Angelų parapijoje, vadovavo lietuvių „Birutės“ chorui, suorganizavo darbininkų chorą, muzikinį darbą dirbo su M. Petrausku. Grįžęs iš JAV, vėl apsigyveno Ūdrijoje, kur subūrė 40 dalyvių mišrųjį chorą, rengė vakarus – koncertus, populiarino lietuvių dainas. Čia pirmą kartą nuskambėjo ir jo išplėtota lietuvių liaudies daina „Pasisėjau žalią rūtą“. 1913–1914 m. vadovavo Suvalkų „Vienybės" draugijos chorui, o 1914, pasitraukęs į Rusiją, Oriole subūrė lietuvių karo pabėgėlių mišrųjį chorą. Grįžęs į Lietuvą, dirbo vargonininku ir mokytoju Alytuje (1918–1922) ir Veisiejuose (1922–1957). Visur vadovavo chorams, kuriuos parengė Lietuvos dainų šventėms. Buvo 1925 m. Pavasarininkų dainų šventės jungtinio choro (450 dalyvių) Alytuje dirigentas. 1958–1961 m. gyveno Palemone, o 1961–1963 m. Luokėje. 1937 m. paskirta valstybinė pensija, o 1938 m. už nuopelnus lietuvių tautai ir svarbius darbus muzikos baruose apdovanotas Gedimino V laipsnio ordinu.

J. Neimontas buvo vienas iš pirmųjų lietuvių muzikų – chorvedžių, tais nepaprastai sunkiais Lietuvai metais organizavęs chorus ir rengęs lietuviškus vakarus – koncertus. Rinko ir harmonizavo lietuvių liaudies dainas, platino draudžiamą lietuvišką spaudą, kėlė savo krašto žmonių muzikinę kultūrą. Visoje Lietuvoje greit išpopuliarėjo jo išplėtota liaudies daina „Pasisėjau žalią rūtą“. Parengė ir išleido dainų rinkinius „Auksinės varpos“ (1909), „Pirmutinė kregždutė“ (1910), „Kanklės“ (1913), „Perlų vainikas“, „Neverk, mergele“, „Siuntė močiutė“, „Svetimoj šaly" (visi 1926).

Šaltiniai 
 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Neimontas, Juozas
Neimontas, Juozas
Neimontas, Juozas
Neimontas, Juozas
Arvydas Paltinas

Arvydas Paltinas (1933 m. rugpjūčio 6 d. Lankupiuose – 2021 m. vasario 1 d. Manheime, Vokietijoje) – Lietuvos choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.

Biografija 

Baigęs Priekulės progimnaziją, 1950–1954 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. K. Griauzdė), 1955–1959 m. neakivaizdiniu būdu choro dirigavimą dar studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. P. Bekeris).

1954 m. pradėjęs dirbti Klaipėdos miesto kultūros namų meno vadovu, suorganizavo mišrųjį chorą, kurį parengė 1955 m. respublikinei dainų šventei. Kultūros namuose įkūrė ir estradinį orkestrą, kuris miesto apžiūrose ir „Gintarinių triūbų“ festivaliuose Kaune pelnydavo prizines vietas, o nuo 1966 m. ėmė dalyvauti Lietuvos televizijos laidose, koncertuoti šalies miestuose ir miesteliuose. 1967 m. su orkestru perėjo į Klaipėdos Jūrų prekybos kultūros namus, už pasiektą meninį lygį ir aktyvią koncertinę veiklą orkestrui buvo suteiktas pavyzdinio kolektyvo vardas „Kopų balsai“. 1970 m. orkestras dalyvavo Maskvos centrinės televizijos laidoje „Karuselė“, koncertavo Kremliaus Suvažiavimų rūmuose. Su „Kopų balsais" ir solistais išleido šešias plokšteles. 1964–1978 m. mokytojavo Klaipėdos 1-ojoje vaikų muzikos mokykloje, vadovavo akordeonistų orkestrui.

1982 m. išvyko į Vakarų Vokietiją ir tų pačių metų rudenį buvo pakviestas dirbti Vasario 16-osios lietuvių gimnazijoje Hüttenfelde. Čia vadovavo moksleivių chorui ir orkestrui, su kuriais pasirodo koncertuose ir įvairiuose tautiniuose renginiuose. Gimnazijos choras dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. Pasaulio lietuvių dainų šventėse Lietuvoje.

Nuo 1983 m. A. Paltinas su žmona Nele Paltiniene dažnai koncertavo JAV miestuose, aplankė ir Kanadą – Torontą ir Hamiltoną. 1997 m. pavasarį dešimtą kartą gastroliavo po JAV miestus.

Nuo 1989 m. nuolat koncertavo ir Lietuvoje – 1998 m. buvo jau tryliktosios gastrolės. Kiekvieną kartą parengė vis naujas programas, išleido 5 vinilines plokšteles, 22 kasetes, 13 kompaktinių plokštelių.

Šaltiniai 

 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 
 Nelly Paltinienės interneto svetainė 

Paltinas, Arvydas
Paltinas, Arvydas
Vytautas Puteikis

Vytautas Puteikis (1930 m. spalio 12 d. Pasvalyje – 2014 m. spalio 8 d.) – Lietuvos choro dirigentas, pedagogas.

Biografija 
Mokėsi Mažeikių ir Pasvalio gimnazijose. 1946 m. vasario 8 d. sovietų valdžios suimtas ir už rezistencinę veiklą nuteistas dešimčiai metų kalėti. Grįžęs iš lagerių, 1954–1957 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. Aleksandras Liberis). Mokyklą per trejus metus baigęs su pagyrimu. 1957–1963 m. choro dirigavimo studijas tęsė LSSR konservatorijoje (doc. Antano Budriūno ir prof. Konrado Kavecko klasės).

1963–1978 m. Vilniaus žemės ūkio buhalterinės apskaitos technikumo merginų choro (60-70 dalyvių) meno vadovas ir dirigentas. Chorą išmokė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, koncertų surengė Vilniuje ir Vilniaus rajone, Ukmergėje, Valkininkuose, Smalininkuose, Buivydiškėse ir kitur. Kolektyvą parengė 1965, 1970 ir 1975 m. respublikinėms dainų šventėms, 1973 m. respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose, prizinių vietų su juo pelnė Vilniaus miesto ir respublikinėse mokyklų chorų apžiūrose.

Vadovavo ir vokaliniams ansambliams. 1971–1974 m. buvo Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedros choro dirigavimo dėstytojas. Susirgęs profesine balso klosčių liga, nuo 1980 m. derino muzikos instrumentus Respublikiniuose profsąjungų kultūros rūmuose, vėliau Vilniaus Balio Dvariono dešimtmetėje muzikos mokykloje.

Žmona Zofija Zarankaitė-Puteikienė (1935–1989) buvo žinoma folklorininkė, užrašiusi ir iššifravusi kelis tūkstančius lietuvių liaudies dainų melodijų.  Sūnūs Naglis Puteikis (g. 1964 m.) ir Darius Puteikis (1968-2020).

Vytautas Puteikis mirė savo namuose 2014 m. spalio 8 dieną. Palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos muzikos pedagogai
Lionginas Ragaišis

Lionginas Ragaišis (1926 m. rugsėjo 9 d. Martišiūnų kaime, Biržų rajono savivaldybė – 1966 m. gegužės 7 d. Vilniuje) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija 

Pas Vabalninko vargonininką pramokęs muzikos, 1945 m. įstojo į Vilniaus muzikos mokyklą. Kartu lankė ir vakarinę bendrojo lavinimo mokyklą. 1952–1957 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė). Studijuodamas vadovavo Vilniaus valstybinio universiteto Medicinos fakulteto vokaliniams ansambliams, mokė muzikos ir dainavimo, vadovavo moksleivių chorams Vilniaus 7-ojoje ir 8-ojoje vidurinėse mokyklose. 1954–1960 m. vadovavo Respublikinių mokytojų namų mišriajam chorui, padėjo pastatyti J. Karnavičiaus operą „Gražina".

Nuo 1961 m. iki mirties dėstė choro dirigavimą ir kitas chorvedybos disciplinas Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje. Padėjo organizuoti Vilniaus miesto ir respublikines dainų šventes bei festivalius.

Literatūra 
 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999 m. (Informacijos publikavimui gautas žodinis autoriaus leidimas).

Ragaišis, Lionginas
Ragaišis, Lionginas
Vladislovas Raugelė

Vladislovas Raugelė (1927 m. gegužės 15 d. Ratkūnų k., Rokiškio r.) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

Biografija 

1941 m. baigęs Suvainiškio pradžios mokyklą, mokėsi Pandėlio progimnazijoje ir Rokiškio gimnazijoje. Nesant muzikos mokytojo, jaunuolis suorganizavo gimnazijos baigiamųjų klasių mišrųjį chorą.

Baigęs gimnaziją, 1947 m. rudenį pradėjo mokytojauti Pandėlio vidurinėje mokykloje – dėstė muziką, fiziką ir matematiką. Suorganizavo vyresniųjų klasių moksleivių mišrųjį ir mergaičių chorus, vėliau – ir vaikų chorą bei skudučių ansamblį. Mišrųjį chorą parengė 1950 m. respublikinei dainų šventei.

1953–1956 m. – Pandėlio darbo jaunimo vidurinės mokyklos direktorius ir matematikos mokytojas. Kurį laiką neakivaizdiniu būdu studijavo fiziką – matematiką Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute. 1955–1959 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. Antanas Ilčiukas).

Pandėlio vidurinės mokyklos vaikų chorą ir skudučių ansamblį parengė 1960 m. respublikinei dainų šventei. Skudučių ansamblis konkurse pelnė antrąją vietą. Kiek laiko vadovavo Pandėlio kultūros namų ir Suvainiškio kaimo mišriesiems chorams, su kuriais lankėsi Latvijoje ir Estijoje.

1960–1991 m. – Kauno 15-osios ir 1961–1966 m. – Kauno 13-osios vidurinių mokyklų muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų, vokalinių ansamblių, pučiamųjų orkestro ir skudučių ansamblio vadovas. Vaikų chorus parengė visoms respublikinėms moksleivių dainų šventėms, taip pat 1965, 1970, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms. Skudučių ansamblis dalyvavo 1964 ir 1969 m. respublikinėse moksleivių dainų šventėse.

Gausius chorų kolektyvus mokytojas parengė ir Kauno miesto dainų šventėms, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnydavo prizinių vietų, dažnai koncertuodavo moksleiviams ir jų tėvams. Be to, pedagogas 1960–1963 m. muzikos mokė ir Kauno 9-ojoje septynmetėje mokykloje, 1961–1963 m. buvo Kauno vaikų namų choro ir mergaičių vokalinio ansamblio vadovas. Taip pat vadovavo Kauno mokytojų namų ir fabriko „Mada“ pučiamųjų orkestrams.

V. Raugelė – Pandėlio rajono dainų švenčių organizatorius ir vyr. dirigentas, Kauno miesto dainų švenčių dirigentas. 1968–1971 m. – Kauno miesto muzikos mokymo metodinės komisijos pirmininkas. 1964 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Raugelė, Vladislovas
Vaclovas Romanas-Ramanauskas

Vaclovas Romanas-Ramanauskas (1907 m. rugpjūčio 12 d. Alvite, Vilkaviškio raj. – 1998 m. sausio 1 d. Pitstone, PA – JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija 
Muzikos pradėjo mokytis pas Alvito vargonininką brolį Juozą. 1927 m. įstojo į Kauno muzikos mokyklą pas Juozą Naujalį mokytis vargonuoti. 1937 m. baigė Kauno konservatoriją (Nikodemo Martinonio vargonų klasė).

Nuo 1930 m. vargonininkavo Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje Kaune, 1931–1933 m. – muzikos mokytojas Fredos aukštesniojoje sodininkystės – daržininkystės mokykloje. 1933–1943 m. – muzikos mokytojas Prekybos institute Kaune, mokytojavo ir Marijampolės 2-ojoje gimnazijoje.

Surengė viešų vargonų koncertų Kauno bažnyčiose: 1937 m. birželio 29 d. Kauno Jėzuitų bažnyčioje, 1938 m. birželio 11 d. Kauno Švč. Jėzaus Širdies bažnyčioje, 1938 m. rugsėjo 25 d. Kauno Įgulos bažnyčioje. Vadovavo ir chorui, kuris koncertavo per Kauno radiofoną.

1944 m. spalio 12 d. iš Šventosios uosto V. Romanas išplaukė mažu laiveliu per Baltijos jūrą ir pasiekė Gotlando salą (Švedija). Čia greit išmoko švedų kalbą ir 1945 m. gavo darbo „Musik centralen“ Upsalos mieste. Su Estijos ir Latvijos pabėgėliais muzikais kūrė ir aranžavo, kopijavo įvairius muzikos kūrinius ir juos platino. Vėliau Stokholmo švietimo skyrius jį paskyrė fortepijono mokytoju į Vesteros miesto muzikos mokyklą. Važinėjo ir į Hallstahammano miestą ir privačiai mokė vaikus ir jaunimą skambinti fortepijonu.

1947 m. paskirtas „Ungdomsgordens“ fortepijono mokytoju. Švedijoje subūrė lietuvių pabėgėlių vokalinį ansamblį, kuris 1945 m. gruodžio 22 d. per Stokholmo radiją atliko lietuviškas šv. Kalėdų giesmes. Kaip vargonininkas solistas koncertavo Stockholmo didžiojoje koncertų salėje. Koncertuose pasirodydavo ir vokalinis ansamblis – 1948 m. birželio 13 d. Stokholmo Engelbrekto bažnyčioje.

1950 m. atvyko į JAV ir netrukus pradėjo vargonininkauti Švč. Trejybės lietuvių parapijoje Vilks Bare, PA. Suorganizavo mišrųjį chorą (per 40 dalyvių), kuris giedojo bažnyčioje, dalyvavo radijo ir televizijos laidose, įvairiuose tautiniuose renginiuose. Buvo Wyomingo Klonio lietuviškųjų parapijų jungtinio choro „Art Fiesta“ dirigentas. Chorą parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte, 1977 ir 1978 m. etninių grupių parodų festivaliams – su jaunimo choru atliko Šv. Kalėdų giesmes.

Religinės muzikos koncertuose dažnai akompanuodavo solistams ir vargonuodavo įvairiose bažnyčiose. Buvo laikomas vargonų virtuozu.
Nuo 1950 m. priklausė ALRK vargonininkų sąjungai.

Šaltiniai 
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Romanas-Ramanauskas, Vaclovas
Romanas-Ramanauskas, Vaclovas
Zenonas Rinkevičius

Zenonas Rinkevičius (1939 m. lapkričio 29 d. Igliaukos k., Marijampolės r.), chorvedys, pedagogas, mokslininkas – socialinių mokslų (edukologijos) daktaras.

Biografija 

Mokėsi Valenčiūnų ir Gelgaudiškio (Šakių r.) septynmetėse mokyklose, o 1953–1957 Kauno pedagoginėje mokykloje. Pirmąsias muzikos žinias gavo iš vargonininko tėvo, o Kaune mokėsi skambinti fortepijonu pas S. Graužinį. 1958–1962 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė A. Ilčiukas ir V. Četkauskas, o skambinti fortepijonu V. Landsbergis). 1969–1973 TSRS Pedagogikos mokslų akademijos Meninio ugdymo mokslinio tyrimo instituto Maskvoje aspirantas neakivaizdininkas. 1974 ten apgynė pedagogikos mokslų kandidato disertaciją tema: „Jaunesniojo mokyklinio amžiaus mokinių polifoninės muzikos suvokimo ugdymas" (vadovė V. Beloborodova).

1957–1958 Z. Rinkevičiaus buvo Jotyškių (Šakių r.) pradžios mokyklos vedėjas. 1960–1961 Vilniaus 15-osios vidurinės mokyklos, 1962–1963 Vievio vaikų muzikos mokyklos mokytojas. Apsigyvenęs Šiauliuose, 1963–1965 buvo miesto 5-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų ir merginų chorų vadovas. 1968–1971 vadovavo Šiaulių miesto berniukų chorui, su kuriuo surengė koncertų, įrašų padarė Lietuvos radijas. 1963–1975 Šiaulių pedagoginio instituto Muzikos katedros dėstytojas ir vyr. dėstytojas (nuo 1966). 1965–1969 buvo instituto merginų choro „Pavasaris" chormeisteris ir merginų vokalinio kvarteto vadovas. 1975–1979 Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų Muzikos pedagogikos katedros vedėjas (nuo 1977 docentas), kurį laiką dėstė ir choro dirigavimą, vėliau Klaipėdos universiteto Menų fakulteto teorinių disciplinų dėstytojas docentas.

Z. Rinkevičius paskelbė per 100 mokslinių, metodinių ir publicistinių straipsnių (iš jų apie 20 chorinio dainavimo ir chorinės kultūros ugdymo klausimais), parašė koncertų ir knygų recenzijų, dalyvavo mokslinėse konferencijose Lietuvoje ir svetur. Parašė ir išleido šias monografijas: „Ar suvokia vaikai polifoniją“ (1979, rusų kalba), „Apie muzikos polifoniškumą ir jo suvokimo ugdymą“ (1980), „Mokinių muzikinis ugdymas“ (1993), „Muzikos pedagogika“ (1998). Parengė dainų rinkinį „Dvibalsio dainavimo pradmenys“ (1991), 1995 išleido brošiūrą „Muzikos mokymo funkcijos bendrojo lavinimo mokykloje“. Kartu su R. Pliskiene sudarė dainų rinkinius „Anglų dainos I-IV klasių moksleiviams“ (1991), „Anglų dainos V-VIII klasių moksleiviams“ (1992) ir „Anglų dainos IX-XII klasių moksleiviams“ (1992). Z. Rinkevičius spaudai parengė V. Banaičio harmonizuotų lietuvių liaudies dainų rinkinį (1993). Pedagogo žmona Rimtautą Rinkevičienė – Klaipėdos J. Karoso muzikos mokyklos akordeono mokytoja, vyresnioji duktė Daiva Rinkevičiūtė – „Lietuvos ryto" apžvalgininkė, Lietuvos žurnalistų sąjungos narė, jaunesnioji duktė Aušrinė Rinkevičiūtė-Richter – dailininkė (dizainerė); gyvena ir dirba Vokietijoje.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Rinkevičius, Zenonas
Rinkevičius, Zenonas
Albertas Rožė

Albertas Rožė (1950 m. gruodžio 5 d. Ryliškių k., Utenos r.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija 

Mokydamasis Vilniaus A. Vienuolio vidurinėje mokykloje, dainavo berniukų chore „Ąžuoliukas". Baigęs vidurinę mokyklą, 1968–1972 muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė Z. Barauskienė). Institutą baigęs su pagyrimu, įgijo muzikos mokytojo – chorvedžio kvalifikaciją. 1977–1979 choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu dar tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. H. Perelšteino klasė).

1972–1985 Klaipėdos 2-osios vaikų muzikos mokyklos mokytojas, berniukų choro „Gintarėlis“ chormeisteris, nuo 1974 meno vadovas ir dirigentas. Choro koncertines programas papildė užsienio klasikų ir lietuvių kompozitorių kūriniais, nemaža koncertų surengė Lietuvoje, dainavo Latvijoje, Baltarusijoje, dalyvavo televizijos ir radijo laidose, 1975, 1977, 1980 ir 1985 respublikinių dainų švenčių konkursuose pelnė pirmųjų ir kitų prizinių vietų. „Gintarėlis“ ne kartą dainavo su suaugusiųjų mišriaisiais chorais, dalyvavo M. K. Čiurlionio gimimo 100-ųjų ir Č. Sasnausko gimimo 110-ųjų metinių minėjimų koncertuose. Iš sudėtingesnių kūrinių „Gintarėlis“ profesionaliai atliko G. Pergolesi „Stabat Mater“, A. Scarlatti „Stabat Mater“, J. Haydno „Missa brevis“, A. Bražinsko „Piemenėlių dainas" ir kt.

Nuo 1983 A. Rožė – Klaipėdos E. Balsio vidurinės meno mokyklos (menų gimnazijos) direktorius ir vaikų choro vadovas. Choras dalyvavo koncertuose, 1987 respublikinėje moksleivių dainų šventėje ir 1990 Lietuvos tautinėje dainų šventėje Vilniuje; 1992 chorvedys išvyko gyventi į Ukrainą.

A. Rožė – Klaipėdos miesto dainų švenčių, 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės ir 1990 Lietuvos tautinės dainų šventės dirigentas, meno mėgėjų kolektyvų konsultantas. 1979 jis apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai 
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Rožė Albertas
Rožė, Albertas
Edmundas Sapranavičius

Edmundas Sapranavičius (1936 m. sausio 2 d. Kaune) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija 

Baigęs Kauno 1-osios berniukų gimnazijos devynias klases, 1952–1955 choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. D. Vaitkutė). Dar besimokydamas pradėjo vadovauti Kauno 2-ųjų vaikų namų chorui, kurį parengė 1955 respublikinei dainų šventei. 1955–1960 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. J. Motiekaičio klasė). Studijuodamas vadovavo Vilniaus universiteto ir Vilniaus pedagoginio instituto studentų vokaliniams ansambliams, Vilniaus žemės ūkio (1956–1959) ir prekybos (1959–1961) technikumų merginų chorams. Prekybos technikumo 80 merginų chorą parengė 1960 respublikinei dainų šventei ir konkurse pelnė antrąją vietą.

Nuo 1959 Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, nuo 1995 vyr. dėstytojas. 1964 suorganizavo pirmą Lietuvoje jaunųjų dirigentų konkursą. 1967–1974 vadovavo mokyklos neakivaizdinio skyriaus choro studijai – 1973 choras dalyvavo televizijos laidoje. 1971–1978 merginų choro studijos, o 1978–1979 mišriojo choro studijos vadovas.

Nuo 1993 konservatorijos choro dirigavimo specialybės vadovas. Išugdė arti 100 jaunųjų choro dirigentų.

1961–1963 E. Sapranavičius Vilniaus miesto vyrų choro vadovas, koncertų surengė Vilniuje ir Kaune. 1964–1965 ir 1975–1977 vyrų choro „Varpas“ chormeisteris – dirigentas. 1965–1967 Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos vyrų choro „Elektronika“ (1966) meno vadovas ir dirigentas. Gamykloje įkūrė choro studiją, organizavo susitikimus ir diskusijas su kompozitoriais ir atlikėjais, koncertavo Baltarusijoje, Estijoje, o 1967 Lenkijoje ir Čekoslovakijoje. Tų metų respublikiniame meno mėgėjų festivalyje – konkurse „Elektronika“ pelnė laureato vardą ir I laipsnio diplomą. 1978–1988 Vilniaus gamybinės dųjofikacijos valdybos moterų ir vyrų vokalinių ansamblių vadovas. 1965–1968 ir 1979–1982 Vilniaus miesto medicinos darbuotojų klubo moterų vokalinio ansamblio „Svaja" vadovas. Vadovavo ir kitiems Vilniaus miesto mokymo įstaigų bei organizacijų vokaliniams kolektyvams. 1980 jam suteikta pirma dirigento kategorija.

E. Sapranavičius – daugelio Vilniaus miesto ir respublikinių meno mėgėjų apžiūrų bei konkursų žiuri narys ir pirmininkas. Parašė mokymo priemonę „Manualinės dirigavimo technikos pagalbiniai pratimai“ (1987), muzikos žurnalas „Gama“ išspausdino (1995) probleminį straipsnį „Apie manualinės dirigavimo technikos vertinimo kriterijus“. 1998 išleido mokymo priemonę „Manualinės dirigavimo technikos programa". Chorvedys aranžavo kūrinių chorams ir vokaliniams ansambliams.

Šaltiniai 

 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos pedagogai
Violeta Savickaitė-Paciūnienė

Violeta Savickaitė-Paciūnienė (g. 1967 m. lapkričio 8 d. Telšiuose) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija 
1979–1987 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. Jonas Kavaliauskas). 1987 m. respublikiniame jaunųjų atlikėjų konkurse Klaipėdoje laimėjo trečiąją vietą. 1987–1992 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedroje (prof. Liongino Abariaus klasė). Nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros lektorė. 1996–1998 m. Lietuvos muzikos akademijos meno aspirantė (prof. Povilo Gylio klasė). 1997 m. tarptautiniame choro dirigentų konkurse Rygoje (Latvija) pelnė ketvirtąją premiją. 

1989 m. Vilniaus arkikatedroje suorganizavo jaunimo mišrųjį chorą (apie 50 dalyvių) ir yra jo meno vadovė bei dirigentė. Choras kiekvieną sekmadienį gieda šv. Mišiose ir kitų švenčių progomis, rengia religinės muzikos koncertus, dalyvavo 1993 m. rugsėjo 5 d. popiežiaus Jono Pauliaus II koncelebruojamose šv. Mišiose Vilniaus Vingio parke ir 1994 m. I-oje pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, padarė Lietuvos radijui fondinių įrašų. Choras koncertavo ir dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose Lenkijoje (1989 m. ir 1990 m.), Prancūzijoje (1990 m. ir 1992 m.), Norvegijoje ir Švedijoje (1991 m.), Italijoje (1993 m.), Vokietijoje (1996 m. ir 1997 m.), Kroatijoje, Bosnijoje ir Hercegovinoje (1996 m.). Taip pat dalyvavo tarptautiniuose bažnytinės muzikos festivaliuose Šiauliuose (1992 m. ir 1996 m.), Klaipėdos „Muzikos pavasario“ renginiuose (1992 m.). Choro repertuare yra ir sudėtingų kūrinių: Franco Šuberto „Mišios G-dur“, Volfgango Mocarto „Karūnavimo mišios C-dur“, Vytauto Miškinio „Velykų mišios“, Gabriel Fauré „Requiem“, Camille Saint-Saëns „Kalėdų oratorija" ir kt.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Antanas Skridulis

Antanas Skridulis (g. 1917 m. vasario 2 d. Joniškyje (Šiaulių apskr.)) – vargonininkas ir chorvedys.

Biografija 

Pirmieji muzikos mokytojai buvo Juozas Meškelė ir Petras Vacbergas, vargonuoti mokėsi pas J. Dragūną.

1937 m. įstojo į Klaipėdos muzikos mokyklą, kur vargonuoti mokėsi pas Juozą Karosą. 1940–1944 m. dirbo vargonininku ir vadovavo chorui Joniškyje, dėstė muziką ir dainavimą gimnazijoje.

1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, dėstė muziką ir dainavimą Miuncheno lietuvių gimnazijoje, vadovavo Lohengrino stovyklos chorams, buvo M. K. Čiurlionio meno ansamblio antrasis chormeisteris ir akompaniatorius.

1949 m. atvyko į JAV ir netrukus buvo pakviestas užimti vargonininko vietą Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Los Andžele. Kurį laiką vargonininkavo ir Aušros Vartų lietuvių parapijoje Čikagoje. Čia su B. Pakštu 1954 m. įkūrė lietuvių moksleivių meno ansamblį ir jam vadovavo. Buvo ir Marquette Parko lituanistinės mokyklos vaikų choro bei Bridgeporte, CT, Šv. Jurgio lituanistinės mokyklos moksleivių ansamblio vadovas.

1955 m. rudenį išvyko į Romą ir popiežiškajame bažnytinės muzikos institute (Instituto di Musica Sacra) studijavo grigališkąjį giedojimą, dirigavimą ir muzikos teorijos disciplinas. Po trejų studijų metų grįžo į Čikagą ir nuo 1960 m. ėmė vargonininkauti Šv. Antano lietuvių parapijoje Cicero, IL. Vadovavo chorui, kurį parengė 1971 ir 1978 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėms Čikagoje ir Toronte. Kiek laiko vadovavo studentų vokaliniam oktetui.

1983 m. apsigyveno Dayton Beache, FL, ir suorganizavo lietuvių chorą, kuris vėliau buvo pavadintas „Sietyno“ vardu. Choro koncertinėse programose – apie 70 dainų ir 65 giesmės. Choras giedojo bažnyčiose, dalyvavo dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose, išvykdavo ir į kitus miestus. 1993 m. gruodžio 12 d. Prince of Peace maldos namuose „Sietynas" koncertavo savo kūrybinės veiklos 10-mečio minėjime.

A. Skridulis visą laiką dalyvavo lietuvių kultūrinėje ir muzikinėje veikloje. Nuo 1953 m. buvo ALRK Vargonininkų sąjungos (taip pat ir provincijos) narys, nuo 1958 m. (keletą metų) – žurnalo „Muzikos žinios" administratorius, 1971 m. – 4-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje muzikos komisijos narys, Juozo Žilevičiaus muzikologijos archyvo valdybos narys.

Harmonizavo lietuvių liaudies dainas, sukūrė dainų ir giesmių (kompozicijos mokėsi pas V. Jakubėną).

Šaltiniai 
 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Skridulis, Antanas
Skridulis, Antanas
Inocentas Stragis

Inocentas Stragis (1940 m. spalio 11 d. Pamūšio k., Pakruojo r.) – choro dirigentas ir pedagogas.

Biografija 

Baigęs Pakruojo vidurinę mokyklą, 1959–1963 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. O. Biržytė). 1967–1972 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Griauzdės klasė). 1963–1965 Šiaulių rajono kultūros skyriaus vedėjas, 1966–1972 Šiaulių miesto kultūros skyriaus inspektorius. Chorams pradėjo vadovauti nuo 1961 Daugelių (Šiaulių r.) kultūros namuose, kur suorganizavo mišrųjį chorą ir vienerius metus jam vadovavo. 1962–1966 Šiaulių odų gamyklos „Stumbras“ mišriojo choro vadovas. 1966–1984 Šiaulių trikotažo fabriko „Verpstas“ moterų choro vadovas. Šį kolektyvą parengė 1970, 1975 ir 1980 respublikinėms dainų šventėms, 1981 respublikiniame liaudies dainų konkurse Panevėžyje su juo laimėjo prizą už geriausią S. Šimkaus dainos „Ūžia girelė" atlikimą, 1981 V Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje pelnė antrąją vietą.

1972–1975 Šiaulių pedagoginio instituto dainų ir šokių ansamblio meno vadovas ir dirigentas. Su šiuo kolektyvu koncertavo Šiauliuose, Klaipėdoje, Telšiuose, Kelmėje, Radviliškyje, Mažeikiuose, Akmenėje, Joniškyje, Pakruojyje, Linkuvoje ir kitur. 1973 koncertą surengė Minsko pedagoginio instituto studentams, dalyvavo 1974 respublikinėje studentų dainų šventėje Panevėžyje ir tų metų Baltijos studentų dainų šventėje „Gaudeamus-VI" Tartu mieste, koncertavo Tartu universiteto studentams, dalyvavo 1975 respublikinėje dainų šventėje Vilniuje. 1976–1980 vadovavo Šiaulių pedagoginio instituto vyrų vokaliniam ansambliui, kuris pirmųjų vietų pelnė miesto meno mėgėjų apžiūrose ir 1980 respublikinės dainų šventės konkurse – kartu su kaimo kapela.

Nuo 1972 Šiaulių pedagoginio instituto (universiteto) Muzikos katedros įvairių disciplinų dėstytojas, nuo 1981 vyr. dėstytojas, nuo 1993 docentas. Parašė mokymo priemonių: „Dvibalsės intonacijos“ (1983), „Dvibalsumo ugdymas chore“ (1987), „Solfedžio“ (1989), „Dvibalsis solfedžio“ (1992), „Tribalsis solfedžio" (1993). Daugumos šių mokymo priemonių bendraautorė M. Stragienė. I. Stagis vietinėje ir respublikinėje spaudoje paskelbė straipsnių, sukūrė chorams dainų ir giesmių, kurios skamba autoriniuose koncertuose, bažnyčiose ir dainų šventėse.

I. Stragis buvusio Kuršėnų rajono, nuo 1967 Šiaulių miesto, 1974 respublikinės studentų dainų šventės Panevėžyje ir 1994 Baltijos studentų dainų šventės „Gaudeamus-VI" Tartu mieste dirigentas. 1981 chorvedys apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

Šaltiniai 
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Stragis, Inocentas
Stragis, Inocentas
Tarptautinio Stasio Šimkaus chorų konkurso dalyviai
Henrika Šečkuvienė-Gunevičiūtė

Henrika Šečkuvienė-Gunevičiūtė (g. 1954 m. birželio 26 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija 

Mokėsi Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje ir dainavo „Liepaičių" chore. Baigusi vidurinę mokyklą, 1972–1975 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Edmundas Sapranavičius). 1974 m. dalyvavo respublikiniame jaunųjų dirigentų konkurse Klaipėdoje. Mokyklą baigusi su pagyrimu, 1975–1980 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (e. doc. pareigas K. Griauzdės klasė).

Nuo 1972 m. Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mergaičių choro „Liepaitės" chormeisterė, keletą metų vadovavo VI–VIII klasių mergaičių chorui.

Nuo 1992 m. Vilniaus chorinio dainavimo mokyklos „Liepaitės" mokytoja, nuo 1997 m. ikimokyklinio skyriaus vedėja.

Nuo 1994 m. Vilniaus moterų choro „Liepos" chormeisterė.

1978–1982 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa" chormeisterė, nuo 1980 m. rudens Estetinio lavinimo katedros dėstytoja, nuo 1989 m. vyr. dėstytoja. 1982 m. suorganizavo šio instituto merginų chorą, kurį parengė 1983 m. respublikiniam moterų ir vyrų chorų sąskrydžiui Šiauliuose ir 1985 m. respublikinei dainų šventei, prizinių vietų su juo pelnė miesto chorų apžiūrose, koncertavo Vilniuje, Leningrade, Odesoje. 1988 m. parengusi muzikos meno pažinimo programą, skaitė paskaitas instituto Istorijos – pedagogikos, Lietuvių kalbos ir literatūros ir Fizikos – matematikos fakultetų studentams; parengė muzikos mokymo metodinių priemonių.

1992 m. Vilniaus pedagoginiame universitete atgaivinus Muzikos katedrą, 1993 m. buvo įvesta papildoma muzikos mokytojo specialybė, o 1996 m. – pagrindinė. H. Šečkuvienė yra šios katedros choro dirigavimo dėstytoja ir choro studijos vadovė. Choras rengia mokomąsias programas, pasirodo koncertuose. Dirigentė yra Lietuvos chorų sąjungos narė.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Šečkuvienė-Gunevičiūtė, Henrika
Šečkuvienė-Gunevičiūtė, Henrika
Algis Šimkus

Algis Šimkus (g. 1917 m. vasario 20 d. Šenandoa, PA – JAV) – teisininkas, pianistas, dirigentas, kompozitorius. Kompozitoriaus ir dirigento Stasio Šimkaus sūnus.

Biografija 
Su tėvais grįžęs iš JAV į Lietuvą, 1928–1935 m. Klaipėdos ir Kauno konservatorijose pas pedagogus Igną Prielgauską, Eleną Laumenskienę, Lidiją Dauguvietytę-Malko ir Vladimirą Ružickį mokėsi skambinti fortepijonu. 1936–1941 m. dar tobulinosi pas E. Hansen-Herbeck Kaune.

1941 m. baigė Vilniaus universitetą ir įgijo teisininko diplomą. 1942–1944 m. Vilniaus muzikos mokykloje pas Jeronimą Kačinską mokėsi diriguoti. 1937–1944 m. kaip pianistas koncertavo su Valstybės teatro ir Vilniaus filharmonijos simfoniniais orkestrais, kuriems dirigavo Stasys Šimkus, Jeronimas Kačinskas ir Mykolas Bukša. 1944 m. dirigavo Vilniaus filharmonijos simfoniniam orkestrui miesto Didžiojoje koncertų salėje.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją ir ten 1945–1947 m. buvo daugelio lietuviškų koncertų akompaniatorius, o emigravęs į JAV, 1947–1954 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Pranciškaus lietuvių parapijoje Lawrence, MA. Kartu mokėsi Harvardo universitete, Cambridge, MA, 1951 m. įgijo magistro laipsnį, tapo teisininkas – sociologas.

1954 m. persikėlęs į Čikagą, 1956–1965 m. kartu su Stepu Sodeika vadovavo „Dainavos" meno ansambliui. Jie parengė nemaža įvairių programų ir su ansambliu dažnai koncertavo. Be muzikinės veiklos, dirbo įvairius darbus teisės ir administracijos srityse. Nuo 1979 m. gyveno ir dirbo Miami, FL, 1987 m. išėjo į pensiją.

A. Šimkus sukūrė giesmę „Garbė Tau, Viešpatie“, „Mylimoji Karalienė“, nedidelę kantatą chorui ir sopranui „Leiski mums“, poemą chorui ir sopranui „Čičinskas“ (1965 m. atliko „Dainavos“ ansamblis) ir kitokių kūrinių. Įvairiais muzikinio gyvenimo klausimais nemažai rašė spaudoje. 1989 m. su Stasiu Santvaru naujai suredagavo S. Šimkaus operą „Pagirėnai“ („Kaimas prie dvaro“). A. Šimkus ne kartą lankėsi Lietuvoje.

Šaltiniai 
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Šimkus, Algis
Šimkus, Algis
Joana Šimkutė

Joana Šimkutė (1932 m. rugpjūčio 2 d. Naujasodžio k., Anykščių r.), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija 

Tėvai sovietų valdžios buvo ištremti į Sibirą, brolis kalintas. 1951 baigusi Panevėžio 2-ąją vidurinę mokyklą, iki 1961 mokytojavo Kriklinių (Pasvalio r.) septynmetėje mokykloje, suorganizavo vaikų chorą, vadovavo kultūros namų mišriajam chorui, vokaliniams ansambliams ir kaimo kapelai, rengė koncertus savo ir gretimuose rajonuose, o mišrųjį chorą paruošė 1960 respublikinei dainų šventei. Dirbdama 1953–1958 neakivaizdiniu būdu Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute studijavo prancūzų kalbą. 1951–1967 mokytojavo Pumpėnų (Pasvalio r.) vidurinėje mokykloje, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių merginų chorui, skudučių ansambliui ir pučiamųjų orkestrui. Su skudutininkais dalyvavo respublikiniame konkurse Vilniuje. Pumpėnų kultūros namuose suorganizavo mišrųjį chorą.

1963–1968 choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume, kurį baigė su pagyrimu (dėst. V. Ūselis). 1967–1974 Panevėžio sporto mokyklos – internato muzikos mokytoja ir vaikų choro vadovė – miesto chorų apžiūroje laimėjo pirmąją vietą. 1974–1987 Panevėžio 6-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių choro vadovė, dirbo su vokaliniais ir skudutininkų ansambliais, kaimo kapela ir pučiamųjų orkestru. Nedidelė mokykla (apie 500 moksleivių) tada buvo vadinama dainuojančia ir grojančia. Kolektyvai dažnai koncertuodavo, dalyvaudavo miesto dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose, o vokaliniai ansambliai – „Dainų dainelės" konkursuose. Mišrųjį chorą parengė 1977 respublikinei moksleivių dainų šventei ir 1979 mokyklų chorų zoninėms varžyboms. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą. 1987–1991 ji mokytojavo Pumpėnų vidurinėje mokykloje. J. Šimkutė buvo Pasvalio rajono ir Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentė.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Šimkutė, Joana
Violeta Tamkiūtė-Pranskienė

Violeta Tamkiūtė-Pranskienė (1913 m. balandžio 22 d. Chesteryje, PA – JAV), dainininkė (mecosopranas) ir chorvedė.

Biografija 

1920–1928 muzikos teorijos ir skambinti fortepijonu mokėsi pas A. Hauką Brooklyne, NY. Baigusi vidurinę mokyklą, 1929–1936 dainuoti mokėsi pas Ethelę Szanto Niujorke. Kaip solistė, aktorė ir koncertmeisterė daug nuveikė K. Strumskio vadovaujamame Brooklyno operetės chore. Vadovavo 30 dalyvių vaikų chorui, kuris dainavo V. Matusevičiaus radijo laidose. 1931 pabaigoje solistui J. Byrai atvykus į Brooklyną ir pradėjus organizuoti klasikinių operų ištraukų pastatymus, V. Tamkiūtė atliko mecosoprano vaidmenis. J. Byrai subūrus 16 dalyvių vokalinį ansamblį „Lietuvos daina“, dalyvavo kaip solistė ir koncertmeisterė, koncertavo daugelyje JAV lietuvių kolonijų. Kai J. Byra išvyko Lietuvon, V. Tamkiutė perėmė ansamblio „Lietuvos daina“ vadovavimą. Žymiai pakėlė asamblio meninį lygį ir surengė daug koncertų. 1935 Summer Music Festival at the Polo Grounds New Yorko dienraščio Journal American 18 mišriųjų chorų konkurse su ansambliu laimėjo pirmąją vietą ir sidabro taurę. 1939 Pasaulinėje parodoje Niujorke Daily Mirror laikraščio konkurse irgi laimėjo pirmąją vietą ir sidabro taurę. Kurį laiką anglų ir lietuvių kalbomis dainavo didžiosiose New Yorko radijo stotyse. 1936–1947 su pertrauka vadovavo Brooklyno Operetės chorui – 1940 m. gegužės 5 d. pastatė R. Herberto operetę „Silvija“. 1944 subūrė Brooklyno merginų vokalinį ansamblį „Harmonija" ir iki 1951 jam kūrybingai vadovavo. Į plokšteles yra įdainavusi duetų su P. Stankūnu, A. Liutkute ir N. Česnavičiūte. Be muzikinės veiklos, V. Tamkiūtė Antrojo pasaulinio karo metais dirbo JAV teisingumo ministerijos cenzūros skyriuje lietuvių kalbos vertėja.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Talžūnas, Juozas
Talžūnas, Juozas
Talžūnas, Juozas
Talžūnas, Juozas