joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Fabricio Oberto

Fabrisijus Raulis Chesus Oberto (g. 1975 m. kovo 21 d., Las Varillas, Kordobos prov.) – Argentinos krepšininkas. Ūgis 2,07 m, svoris 110 kg. Žaidė centro arba sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje. Buvęs Agrentinos nacionalinės rinktinės narys. Turi dvigubą Argentinos ir Italijos pilietybę.

Karjera 

F. Oberto būdamas 17 metų pradėjo treniruotis su Kordobos miesto „AD Atenas de Córdoba“ klubu. Kitais metais debiutavo kaip profesionalas. 1998 m. tapo geriausiai apmokamu Argentinos lygos žaidėju ir pasirašė sutartį su Pirėjo „Olympiacos“ (Graikija) komanda. Kitą sezoną persikėlė į Ispanijos „TAU Ceramica“ klubą, o dar po 2 sezonų į Valensijos „Pamesa“.

2005 m. pasibaigus kontraktui su „Pamesa“, pasirašė 7,5 mln. JAV dolerių sutartį su NBA San Antonio „Spurs“ klubu. 2005–2006 m. NBA sezonas F. Oberto nebuvo itin sėkmingas. Jam komandoje tekdavo tik epizodinis vaidmuo, todėl dažnai buvo lyginamas su Arvydu Macijausku. Tačiau 2006–2007 m. sezone situacija pasikeitė, krepšininkas aikštėje praleido vidutiniškai po 18 min. ir pelnė po beveik 5 taškus.

2009 m. birželio 24 d. jis buvo iškeistas Milwaukee „Bucks“ komandai, tačiau tą pačią dieną jis vėl pakliuvo į mainus ir atsidūrė Detroit „Pistons“ komandoje, tačiau išbuvęs joje savaitę buvo atleistas. 2009 m. rugpjūčio 11 d. pasirašė sutartį su Washington „Wizards“ klubu. 2010 m. spalio 25 d. pasirašė sutartį su Portlando „Trail Blazers“ klubu, tačiau sužaidęs penkerias rungtynes, buvo priverstas baigti karjerą dėl širdies problemų.

Pasiekimai 
 1994 m. – Argentinos jaunimo lygos nugalėtojas (su „AD Atenas“ klubu)
 1994, 1996 m. – Panamerikos klubų turnyro čempionas (su „AD Atenas“ klubu)
 1997, 1998 m. – Pietų Amerikos lygos nugalėtojas (su „AD Atenas“ klubu)
 1998 m. – Argentinos lygos nugalėtojas (su „AD Atenas“ klubu)
 2001 m. – Amerikų turnyro nugalėtojas (su Argentinos rinktine)
 2002 m. – Ispanijos taurė (Copa del Rey) (su „TAU Ceramica“)
 2002 m. – Ispanijos lygos nugalėtojas (su „TAU Ceramica“)
 2003 m. – ULEB taurė (su „Pamesa“)
 2004 m. – Atėnų olimpiados aukso medalio laimėtojas (su Argentinos rinktine)
 2007 m. – NBA čempionas (Su „Spurs“)
 2008 m. – olimpinių žaidynių bronzos medalio laimėtojas (Argentinos rinktinė)

Nuorodos 
 Oficiali žaidėjo svetainė
 NBA puslapis apie F. Oberto

Oberto
Argentinos olimpiečiai
San Antonijo Spurs

San Antonijo „Spurs“ – () NBA Vakarų konferencijos Pietvakarių pogrupio komanda iš San Antonijo miesto Teksase.

Komanda penkis kartus tapo NBA čempionais (1998–1999, 2002–2003, 2004–2005, 2006–2007, 2014 m.).

Sezonai

Žaidėjai 

Komandos sudėtis

Šlovės muziejaus nariai 
 George Gervin – 1996
 Moses Malone – 2001
 Dominique Wilkins – 2006
 David Robinson - 2009
 Dennis Rodman - 2011

Įamžinti marškinėliai 
San Antonijo „Spurs“ klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:

 00 Johnny Moore, G, 1980-88 & 1989-90
  6 Avery Johnson, P, 1991, 1992-1993 & 1994-2001
 12 Bruce Bowen, G, 2001-2009
 13 James Silas, G, 1972-1981
 32 Sean Elliott, P, 1989-93 ir 1994-2001
 44 George Gervin, G, 1974-1985
 50 David Robinson, C, 1989-2003
 21 Tim Duncan, PF, 1997-2015
 20 Emanuel Ginóbili, G, 2002-2018

Nuorodos 
Oficiali San Antonijo „Spurs“ svetainė

NBA klubai
Bedugnis

Bedugnis tai:

 du ežerai Alytaus rajone:
 Bedugnis – ežeras Raitininkų seniūnijoje, šalia Jociūnų kaimo;
 Bedugnis – ežeras Raitininkų seniūnijoje, šalia Miežionių kaimo;
 Bedugnis – ežeras Anykščių rajone;
 Bedugnis – ežeras Elektrėnų savivaldybėje;
 du ežerai Ignalinos rajone:
 Bedugnis – ežeras Ignalinos seniūnijoje, šalia Gaveikėnų kaimo;
 Bedugnis – ežeras Ignalinos seniūnijoje, šalia Siūrių kaimo;
 Bedugnis – ežeras Kaišiadorių rajone;
 Bedugnis – ežeras Kupiškio rajone;
 trys ežerai Lazdijų rajone:
 Bedugnis – ežeras Kapčiamiesčio seniūnijoje, šalia Kapčiamiesčio;
 Bedugnis – ežeras Kapčiamiesčio seniūnijoje, šalia Semoškų kaimo;
 Bedugnis – ežeras Kučiūnų seniūnijoje;
 Bedugnis – ežeras Molėtų rajone;
 Bedugnis – ežeras Rokiškio rajone;
 du ežerai Švenčionių rajone:
 Bedugnis – ežeras Labanoro seniūnijoje;
 Bedugnis – ežeras Magūnų seniūnijoje;
 du ežerai Utenos rajone:
 Bedugnis – ežeras Sudeikių seniūnijoje;
 Bedugnis – ežeras Užpalių seniūnijoje;
 penki ežerai Varėnos rajone:
 Bedugnis – ežeras Jakėnų seniūnijoje, šalia Pabezninkų kaimo;
 Bedugnis - ežeras Jakėnų seniūnijoje, šalia Puodžių kaimo;
 Bedugnis – ežeras Kaniavos seniūnijoje;
 Bedugnis – ežeras Merkinės seniūnijoje, šalia Pelekiškės kaimo;
 Bedugnis – ežeras Merkinės seniūnijoje, šalia Vilkiautinio kaimo;
 du ežerai Zarasų rajone:
 Bedugnis – ežeras Turmanto seniūnijoje, šalia Barteliškės kaimo;
 Bedugnis – ežeras Turmanto seniūnijoje, šalia Pasmalvės kaimo;
 Bedugnis – ežeras Trakų rajone.
Argentinos vyrų krepšinio rinktinė

Argentinos vyrų krepšinio rinktinė – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Argentinos Respubliką. Daugakartinė Pietų Amerikos čempionatų, Amerikų čempionatų, Panamerikos čempionatų, pasaulio čempionatų ir olimpinių žaidynių dalyvė.

Laimėjimai 

 Vasaros olimpinių žaidynių auksas 2004 m. Atėnuose; užėmė 3 vietą 2008 m. Pekine
 Pasaulio krepšinio čempionate užėmė 1 vietą 1950 m.; užėmė 2 vietą 2002 ir 2019 m.
 Pietų Amerikos čempionatą laimėjo 1934, 1935, 1941, 1942, 1943, 1966, 1976, 1979, 1987, 2001, 2004, 2008, 2012 m.
 Amerikų čempionate užėmė 1 vietą 2001, 2011, 2022 m.; užėmė 2 vietą 1995, 2003, 2005, 2007, 2015, 2017 m.; užėmė 3 vietą 1980, 1993, 1999, 2009, 2013 m.
 Panamerikos čempionate užėmė 1 vietą 1995 ir 2019 m.; užėmė 2 vietą 1951, 1955 m.

Pasiekimai olimpiadoje 
 1948 m. – 15 vieta
 1952 m. – 4 vieta
 1996 m. – 9 vieta
 2004 m. – 1 vieta 
 2008 m. – 3 vieta 
 2012 m. – 4 vieta
 2016 m. – 8 vieta
 2020 m. – 7 vieta

Pasiekimai pasaulio čempionatuose 

 1950 m. – 1 vieta 
 1959 m. – 10 vieta
 1963 m. – 8 vieta
 1967 m. – 6 vieta
 1974 m. – 11 vieta
 1986 m. – 12 vieta
 1990 m. – 8 vieta
 1994 m. – 9 vieta
 1998 m. – 8 vieta
 2002 m. – 2 vieta 
 2006 m. – 4 vieta
 2010 m. – 5 vieta
 2014 m. – 11 vieta
 2019 m. – 2 vieta

Pasiekimai Amerikos čempionatuose 

 1980 – 3 vieta 
 1984 – 7 vieta
 1988 – 5 vieta
 1989 – 8 vieta
 1992 – 6 vieta
 1993 – 3 vieta 
 1995 – 2 vieta 
 1997 – 4 vieta
 1999 – 3 vieta 
 2001 – 1 vieta 
 2003 – 2 vieta 
 2005 – 2 vieta 
 2007 – 2 vieta 
 2009 – 3 vieta 
 2011 – 1 vieta 
 2013 – 3 vieta 
 2015 – 2 vieta 
 2017 – 2 vieta 
 2022 – 1 vieta

Žymiausi žaidėjai 

 Luisas Skola
 Emanuelis Chinobilis
 Hugas Skonočinis
 Pepė Sančesas
 Fabrisijus Obertas
 Fakundas Kampacas
 Gabrielis Dekas
 Nikolasas Laprovitola
 Andresas Nosionis
 Karlosas Delfinas
 Valteris Hermanas
 Rubenas Volkoviskis
 Pablas Prichionis
 Leonardas Gutjeresas
 Alechandras Montekija
 Gabrielis Fernandesas
 Oskaras Furlongas
 Chorchė Raka
 Ernestas Gėrmanas
 Chulijus Rodrigesas
 Ernanas Montenegras
 Luisas Viljaras
 Marselas Milanesijas
 Chuanas Espilis
 Diegas Oselja
 Hektoras Kampanja
 Fakundas Sukackis

Treneriai 
  Leonas Nachnudelis (1985 m.)
  Floras Melendesas (1986–1987 m.)
  Albertas Fingeris (1987–1989 m.)
  Karlosas Boismenė (1989–1992 m.)
  Valteris Garonė (1992 m.)
  Giljermas Vekijas (1993–1996 m.)
  Chulijus Lamasas (1997–1999, 2011–2014 m.)
  Rubenas Manjanas (2000–2004 m.)
  Serchijus Hernandesas (2005–2010, 2015–2020, 2021 m.)
  Gabrielis Pikatas (2020–2021 m.)
  Nestoras „Če“ Garsija (2021–2022 m.)
  Pablas Prichionis (2022-)

Šaltiniai

Nuorodos 
 FIBA Argentinos puslapis 
 Argentinos rinktinės puslapis 

Vyrų krepšinio rinktinės
Argentinos krepšinis
Argentinos sporto rinktinės
Petras Kriaučiūnas

Petras Kriaučiūnas (slapyvardis Kazimiero sūnus, 1850 m. rugsėjo 16 d. Papečkiuose, dab. Girėnai, Kaupiškių valsčius – 1916 m. sausio 20 d. Jaroslavlyje, Rusija, kapinės neišlikusios) – Lietuvos mokytojas, knygnešys.

Biografija 
Tėvai buvo pasiturintys valstiečiai. Baigė Vištyčio pradinę mokyklą, 1863–1871 m. mokėsi Marijampolės gimnazijoje, 1871–1875 m. Seinų kunigų seminarijoje. 1875–1879 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje. Peterburge pažintis su tuo metu studijavusiais Kazimieru Jauniumi ir Silvestru Gimžausku turėjo įtakos Petro Kriaučiūno tolesnei veiklai.

Nenorėdamas dirbti Mogiliavo arkivyskupijos parapijose, šventintis į kunigus atsisakė. Baigęs mokslus Varšuvos universitete ir gavęs mokytojo diplomą, įsidarbino Marijampolės gimnazijoje. Čia dėstė lotynų ir lietuvių kalbą. Gimnazijos bibliotekos lietuviškų knygų skyriuje turėjo lietuviškų knygų, tarp jų Peterburge išleistus Kristijono Donelaičio raštus, naudojo juos pamokose lietuvių kalbos ir raštijos istorijai atskleisti. Subūrė gimnazistų būrelį lietuviškai spaudai skaityti ir platinti.

Pasirodžius „Aušros“ laikraščiui, rėmė jį pinigais, taisė rankraščius, padėjo laikraštį platinti. Užsisakydavo apie 200 egzempliorių, skleisdavo juos gimnazijoje tarp moksleivių ir visoje Suvalkijoje. „Aušrą“ gaudavo per muitininką Jakubauską iš Virbalio, parsivežti lietuviškos spaudos į Mažąją Lietuvą vykdavo pats. Palaikė ryšius su draudžiamos spaudos platintojais kunigais ir buvusiais mokslo draugais. Tai Adomas Grinevičius, Simonas Norkus, Antanas Radušis, Jonas Kriaučiūnas ir kiti.

Dalyvavo pirmajame varpininkų susirinkime, redagavo „Varpo“ straipsnius. Buvo Marijampolėje įsikūrusios Sietyno draugijos narys. Kazio Griniaus duomenimis, turėjo apie 80 įžymių mokinių (23 iš jų buvo nukentėję nuo persekiojimų). Bendradarbiavo, o vėliau ir padėjo sunkiai sergančiam Vincui Kudirkai. Manoma, kad V. Kudirkos satyra „Cenzūros klausimas. Pasaka ne pasaka“ remiasi P. Kriaučiūno gyvenimo medžiaga. 

1887 m. buvo atleistas iš mokytojo pareigų, įsidarbino apygardos teismo suvažiavimo raštvedžiu. 1889 m. sausio 30 d. paskirtas Plokščių (Šakių raj.) teisėju. Čia su studentais, kunigais, šviesuomene, aptardavo lietuvybės gaivinimo, spaudos leidimo bei platinimo klausimus. 1889 m. vedė Petro Armino našlę Sofiją Zalevskaitę-Arminienę. 1899 m. iš teisėjo pareigų atleistas. Grįžo į Marijampolę, dirbo advokatu. 1906-1914 m. vėl Marijampolės gimnazijos mokytojas. Pirmojo pasaulinio karo metu kartu su gimnazija pasitraukė į Rusiją, apsigyveno Jaroslavlyje. 

Mokėjo lietuvių, lotynų, graikų, latvių, lenkų, rusų, vokiečių, prancūzų kalbas. Jo vardu pavadinta Vištyčio Petro Kriaučiūno vidurinė mokykla.

Šaltiniai 

Knygnešiai
Varpininkai
Sietyno organizacijos nariai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos teisininkai
Pervalka

Apie gyvenvietę prie Nemuno, netoli Druskininkų, dabartinėje Baltarusijoje žr. Pervalkas.

Pervalka – gyvenvietė Kuršių nerijoje, Neringos savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Preilos ir 15 km į pietus nuo Juodkrantės, prie Kuršių marių Pervalkos įlankoje. Šiaurinis įlankos kyšulys yra Arklių ragas, pietinis – Pervalkos ragas. Į gyvenvietę veda .

Išlikę XIX–XX a. sandūros pastatų, yra valčių prieplauka, pažintinis takas į mirusias kopas, pro gyvenvietę nutiestas Neringos dviračių takas (taku į Nidą 12 km). Netoli į šiaurę nuo Pervalkos driekiasi Pilkosios (Mirusios) kopos. Ties Arklių ragu pastatytas Pervalkos švyturys. Ant Skirpsto kalno, už 100 m į šiaurę nuo gyvenvietės privažiuojamojo kelio stovi paminklas Liudvikui Rėzai (1975 m.; skulptorius – liaudies meistras Eduardas Jonušas). Pietinėje gyvenvietės dalyje yra senosios kapinės. Dauguma senųjų Pervalkos pastatų stovi abipus pagrindinės gatvės, einančios Kuršių marių pakrante. Išlikę medinių vienaukščių XX a. 1 pusės žvejų gyvenamųjų namų su dvišlaičiais čerpių, nendrių stogais (kai kurie jų XX a. 2 pusėje rekonstruoti arba restauruoti). XX a. 2 pusėje pastatyta poilsio namų pagal architektų P. Grecevičiaus, V. Guogio, V. Makaraičio, V. Stausko, A. Zavišos projektus. Yra 2 nedidelės prieplaukos ir molas.

Etimologija 

Spėjama, kad gyvenvietė taip pavadinta dėl to, kad naujiesiems gyventojams ją įkuriant reikėjo pervilkti iš Naujųjų Naglių kaimo – kaimo gyventojai išsikėlė piečiau Arklių rago, išardydami trobas ir sienojus vilkte pervilkdami.

Kita kilmės versija – nuo žodžio „pervalkas“, reiškiančio sausumą tarp dviejų vandenų, per kurią velkami laivai. Būtent taip, keičiantis metų laikams, Kuršių nerijos žvejai vilkdavo savo laivus nuo jūros prie marių ir atvirkščiai.

Istorija 

Iki XIX a. pradžios Pervalkos rago pietiniame krante, prie Karvaičių įlankos buvo Karvaičiai – kaimas, vėliau užpustytas smėlio.

1836–1843 m. Pervalkos gyvenvietę (tarp Žirgų ir Pervalkos rago) įkūrė užpustyto Naujųjų Naglių kaimo gyventojai. XIX a. viduryje čia buvo 5 sodybos ir 45 gyventojai, kurie daugiausia vertėsi žvejyba. 1871 m. buvo 11 namų, juose gyvenantys žvejai žuvis kitame marių krante keisdavo į būtiniausias prekes. 1880–1881 m. ir naujoje vietoje pradėjus pulti smėliui, jie persikėlė apie 1,5 km šiauriau. Apie 1895 m. pradėta želdinti kopas. 1901 m. Pervalkoje įsteigta mokykla ir pastatytas Pervalkos švyturys.

1933 m. Pervalka tapo kurortu, atsirado naujų pastatų, žvejų uostelis, veikė karčema ir parduotuvė. 1945 m. iš esmės visi gyventojai pasitraukė su Vokietijos kariuomene.

1961 m. Pervalka prijungta prie Neringos miesto. Nuo XX a. septintojo dešimtmečio Pervalka plėtėsi kaip kurortas, pastatyti poilsio namai suardė žvejų kaimelio vaizdą.

Gyventojai

Galerija 

Tradiciniai žvejų namai:

Kitos nuotraukos:

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 
 
  

Kuršių nerija
Preila

Preila – gyvenvietė Neringos savivaldybėje (Kuršių nerija), piečiau Pervalkos, prie Preilos įlankos. Senieji pastatai išdėstyti išilgai Kuršių marių, pietinėje dalyje išliko nemažai medinių vienaukščių žvejų gyvenamųjų namų su dvišlaičiais čerpių ar nendrių stogais (du iš 1890 m., kiti – XX a. 1 pusės, dalis XX a. antroje pusėje rekonstruoti arba restauruoti). XX a. antroje pusėje poilsio namų suprojektavo L. Gedgaudienė, J. Putna, G. Prikockis, G. Tiškus.

Etimologija 

Miesto vardas veikiausiai yra susijęs su Latvijos miestu Preiliais. Galbūt tai asmenvardinis vietovardis – nuo pavardės Preilis, kuri savo ruožtu kilusi nuo latvių preilis – „neprašytas svečias“ arba „du sukryžiuoti virbai audeklui sutvirtinti“. Anksčiau Preila vadinosi Preiliais – ši forma minima iki 1960 m.

Geografija 

Preila yra už 6 km į šiaurę nuo Nidos (skiriamoji riba – Bulvikio ragas), prie Kuršių marių. Stūkso daug kalvų: Preilos kalnas (53 m), Vecekrugo kopa (67 m), Karvaičių kalnas (59 m).

Preiloje yra viena pagrindinė gatvė, einanti palei marias, tai senasis pašto kelias. Daugelis namų vasarą nuomojami poilsiautojams. Iki jūros – maždaug du kilometrai. Išlikę XIX a. pabaigos – XX a. pradžios namelių. Veikia biblioteka (nuo 1954 m.), valčių prieplauka. Pietinėje gyvenvietės dalyje yra etnografinės kapinės. Per Preilą eina Neringos dviračių takas, jungiantis Nidą ir Juodkrantę.

Istorija 

Kaimą 1843 m. įkūrė užpustytų Naujųjų Naglių gyventojai (1846 m. buvo 12 namų), kurie čia perkėlė netgi mokyklą (1849 m.). 1878 m. pastatyta smuklė, kur pardavinėtos būtiniausios prekės. To meto nelengvą Preilos žvejų gyvenimą aprašė vokiečių rašytojas Ludvigas Pasargė.

XX a. pradžioje čia jau buvo virš 200 gyventojų, 1907 m. buvo pastatyta nauja mokykla, atidarytas viešbutis „Preilos briedis“, keli pensionai. 1933 m. Preilai suteikus vasarvietės–kurorto statusą daugumą sodybų imta pertvarkyti – ūkinės patalpos iškeltos iš gyvenamųjų namų, stogai perdengti čerpėmis, pastatyta žuvų rūkyklų. Vis daugiau polsiautojų ilsėdavosi kaimelyje: 1934 m. jų buvo 158, o 1935 – jau 176. Ieškodami įkvėpimo savo kūrybai, kaimelyje lankydavosi menininkai iš Nidos dailininkų kolonijos. Veikė Lietuvių žvejų draugijos skyrius, Lietuvos pasieniečių punktas. 1945 m. dauguma senųjų gyventojų pasitraukė į Vokietiją.

1946 m. rugpjūčio 3 d. Preila tapo miesto tipo gyvenviete, 1947 m. buvo prijungta prie Klaipėdos, o 1961 m. įėjo į naująjį Neringos miestą. Po karo kėlėsi gyventojai iš kitų Lietuvos vietovių, buvo statomi žvejų kaimui nebūdingi pastatai. Sovietmečiu iškilo „Žinijos“ draugijos pensionas (architektė L. Gedgaudienė).

|}

Gyventojai

Botelių byla 

2010–2012 m. Lietuvoje garsėjo rezonansinė Preilos botelių istorija, susijusi su Arvydo Sabonio bendrovės „Sabonio klubas ir partneriai“ statybomis rekreacinėje teritorijoje. Vadinamieji „Sabonio boteliai“ buvo pripažinti neteisėtais, ir Lietuvos Aukščiausiasis Teismas dar 2010 m. įpareigojo įmonę per pusę metų nugriauti visus 14 botelių.

Šaltiniai 

 
 
 
 
 Preilos istorinė raida 

 
Kuršių nerija
Danguolė Beinarytė

Danguolė Beinarytė (g. 1971 m. balandžio 29 d. Kaune) – Lietuvos choro dirigentė.

Vargonininko, chorvedžio, kompozitoriaus Pranciškaus Beinario ir dainininkės Danguolės Bereckaitės-Beinarienės duktė.

Biografija 
1978–1988 m. Kauno Juozo Naujalio vidurinėje meno mokykloje mokėsi smuikuoti (mokyt. I. Krušaitė), 1988–1990 m. mokėsi smuikuoti Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Kristina Domarkienė). 1990–1996 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Kauno fakultetuose (doc. Romaldo Misiukevičiaus klasė, pas doc. Mariją Čepinskienę mokėsi vargonuoti).

1987–1996 m. Kauno arkikatedros bazilikos vargonininkė, 1994–1996 m. Kauno Šv. Mykolo Archangelo bažnyčios vargonininkė. Nuo 2002 m. Kauno Kristaus prisikėlimo paminklinės ir Mažosios bažnyčių vargonininkė, nuo 2007 m. Kauno Kristaus prisikėlimo paminklinės bažnyčios vargonininkė.

1991–1994 m. vadovavo 12 asmenų vokaliniam ansambliui „Ad libitum“, su kuriuo dalyvavo bažnytinės muzikos festivaliuose „Cantate Domino“, giedojo bažnyčiose. 1994 m. J. Naujalio jaunųjų dirigentų konkurse Vilniuje laimėjo pirmąją vietą.

1993–1994 m. Kauno technologijos universiteto studentų mišriojo choro „Jaunystė“ chormeisterė, nuo 1994 m. rudens – meno vadovė ir dirigentė. Choras dalyvavo 1994, 1995, 1996 m. tradiciniuose Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų festivaliuose Vilniuje, 1995 m. Baltijos studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XII“ Tartu (Estija), 1996 m. Kauno miesto dainų šventėje, koncertais pažymėjo „Jaunystės“ gyvavimo 70-metį. 1997 m. atgaivintame tarptautiniame studentų mišriųjų chorų konkurse „Juventus-VIII“ už Zitos Bružaitės kantatos „Amžių dainos“ atlikimą „Jaunystė“ pelnė specialųjį prizą. Choras dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. 

1994–1998 m. Vilkaviškio vyskupijos krikščioniškosios kultūros centro Česlovo Sasnausko kamerinio choro (Marijampolė) meno vadovė ir dirigentė.  Choras yra parengęs Č. Sasnausko „Requiem“ ir „Miserere“, Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“, D. Buxtehudes „Magnificat“, J. Rutterio „Magnificat“, I. Stravinskio „Mišias“ ir kitų kompozitorių religinių kūrinių. 1997 m. tarptautiniame konkurse Bad Ischlyje (Austrija) choras laimėjo antrąją vietą, 1998 m. dalyvavo II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, gerai pasirodė ir chorų konkurse.

Nuo 1996 m. Kauno A. Kačanausko muzikos mokyklos mokytoja metodininkė, nuo 1999 m. Estradinio skyriaus pop grupių „Dangiukai“, „Dangi“ vadovė.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos vargonininkai
Antanas Belazaras

Antanas Belazaras (1913 m. gruodžio 22 d. Upytėje, dab. Panevėžio raj. – 1976 m. lapkričio 15 d. Panevėžyje) – kompozitorius, pedagogas, choro dirigentas.

Biografija 
Pirmąsias muzikos žinias gavo iš savo tėvo vargonininko ir chorvedžio. Mokėsi Šeduvos „Saulės“ gimnazijoje. Pramokęs muzikos, ėmė vadovauti tėvo įkurtam „Dainos“ draugijos Smilgių skyriaus mišriajam chorui. Vėliau savanoriu tarnavo Lietuvos kariuomenėje.

1934–1942 m. studijavo Kauno konservatorijoje – Jono Bendoriaus vargonų ir Juozo Gruodžio kompozicijos klasėse. Studijuodamas Kaune mokytojavo ir vadovavo moksleivių chorui. Nuvykęs į Panevėžį, iš pradžių dirbo Mykolo Karkos 1940 m. įsteigtuose muzikos kursuose, o nuo 1944 m. Panevėžio muzikos mokykloje dėstė teorines disciplinas, buvo Dramos teatro muzikos dalies vedėjas.

1962–1970 m. – Panevėžio muzikos technikumo direktorius, kurį laiką vadovavo muzikos kursų ir muzikos mokyklos moksleivių chorams, konsultavo Panevėžio rajono kaimų chorus. Iš muzikos mokyklos dėstytojų ir moksleivių buvo subūręs kamerinį orkestrą.

Buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, parašė vokalinių ir instrumentinių kūrinių. Minėtina muzikinė komedija „Auksinės marios“ (1955 m.), kantata „Mylimai žemei“ (1957 m.), opera „Kupriukas muzikantas“ (1972 m.). Sukūrė muziką dramos spektakliams ir kino filmams, kūrinių fortepijonui, choro ir solo dainų, harmonizavo lietuvių liaudies dainų.

1963 m. suteiktas nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas. 1996 m. Upytės pagrindinei mokyklai suteiktas Antano Belazaro vardas. Duktė Danguolė Belazaraitė, violončelininkė ir pedagogė.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos pedagogai
Irena Budriūnienė-Jurgelėnaitė

Irena Budriūnienė-Jurgelėnaitė (1936 m. gegužės 10 d. Utenoje – 2021 m. spalio 14 d.) – lietuvių chorvedė ir pedagogė.

Biografija 
Baigusi Utenos 2-ąją vidurinę mokyklą, 1954–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. D. Einikienė). 1958–1963 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. P. Bekerio klasė).

Nuo 1956 m. kurį laiką dirbo muzikos vadove Vilniaus 8-ajame vaikų darželyje, o 1959–1964 m. buvo muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų chorų vadovė Vilniaus 22-ojoje vidurinėje mokykloje. Jaunučių ir jaunių chorus parengė 1964 m. I respublikinei moksleivių dainų šventei.

1965–1967 m. Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Fizikos – matematikos fakulteto meno būrelių vadovė, studentų dainų ir šokių ansamblio „Šviesa" chormeisterė. Su šiuo kolektyvu gastroliavo Lietuvoje, Rusijoje, Vokietijoje ir Suomijoje.

Nuo 1966 m. buvo choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, dieninio ir neakivaizdinio skyriaus choro studijų chormeisterė Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (konservatorijoje). Išugdė apie 50 jaunųjų chorvedžių, kurių dalis sėkmingai pasirodė ir respublikiniuose jaunųjų atlikėjų konkursuose. Parašė metodinį darbą „Kai kurie choro dirigavimo individualių mokymo planų sudarymo principai", tris diplomus pelnė respublikiniuose pedagoginiuose skaitymuose. Nuo 1993 m. buvo Lietuvos muzikų sąjungos narė. Išaugino du sūnus: Antaną ir Romualdą.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos pedagogai
Malaga (krepšinio klubas)

Unicaja Málaga (oficialiai Club Baloncesto Málaga) – Ispanijos krepšinio komanda, žaidžianti ACB lygoje bei Eurolygos turnyrė. Klubas įsikūręs Andalūzijos regione, Malagoje.

Pasiekimai 
 1999-2000 laimėjo Koračo taurę.
 2004-2005 laimėjo Ispanijos karaliaus taurę.
 2005-2006 laimėjo Ispanijos lygą
 2006-2007 Eurolygos finalo ketverte užėmė 3 vietą.

Žaidėjai 
2008 m. lapkričio 27 d.

Nuorodos 
Eurolygos puslapis apie Malagos Unicaja
Oficiali svetainė

Ispanijos krepšinio klubai
Evelina Čepkauskienė-Juozapavičiūtė

Evelina Čepkauskienė-Juozapavičiūtė (1928 m. vasario 24 d. Bostone, MA-JAV), muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija 

1932 su tėvais grįžo į Lietuvą ir apsigyveno Papilėje (Šiaulių r.), kur baigė pradžios mokyklą, o vėliau mokėsi Viekšnių ir Kuršėnų gimnazijose. Baigusi gimnaziją, 1947–1952 mokytojavo Šiaulių rajono Medragių, Steponiškės ir Kuršėnų pradžios mokyklose, o nuo 1954 Urkuvėnų pradžios mokykloje. 1955–1959 choro dirigavimo mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje (dėst. B. Beganskaitė). 1959–1964 Pavenčių cukraus kombinato klubo vedėja ir meno vadovė. Suorganizavo mišrųjį chorą, kurį parengė 1960 respublikinei dainų šventei, o vyrų chorą 1963 I respublikiniam vyrų chorų sąskrydžiui Vilniuje. Taip pat vadovavo ir kitiems meno mėgėjų būreliams, organizavo koncertus ir išvykas.

Nuo 1964 rudens Kuršėnų 1-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytoja ir vaikų choro vadovė, kartu dirbo ir vaikų darželyje. 1967–1986 Kuršėnų vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir 1970–1991 Kuršėnų vaikų namų meno vadovė. Jungtinį muzikos mokyklos ir vaikų namų jaunių chorą (60 dalyvių) parengė 1969, 1970, 1975, 1977, 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms, konkursuose pelnė prizinių vietų. Vadovavo vaikų namų ne tik chorams, bet ir vokaliniams ansambliams bei solistams, kuriuos parengdavo „Dainų dainelės" konkursams. Su savo auklėtiniais koncertavo Šiaulių, Pakruojo, Ignalinos ir kituose rajonuose, dalyvavo rajoninėse ir zoninėse dainų šventėse. Vaikų namuose organizavo koncertus – susitikimus su žymiais kultūros ir meno veikėjais.

E. Čepkauskienė konsultavo Šiaulių rajono meno mėgėjų būrelius, buvo Šiaulių rajono dainų švenčių vyr. dirigentė ir dirigentė. 1973 apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, o 1975 jai suteiktas nusipelniusios mokytojos vardas.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Čepkauskienė-Juozapavičiūtė, Evelina
Eglė Čigriejūtė

Eglė Čigriejūtė (1960 m. spalio 9 d. Vilniuje), choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

Biografija 

Žinomo poeto ir rašytojo Henriko Cigriejaus duktė. 1968–1979 choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K.

Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. S. Rachlina ir J. Kavaliauskas). 1979–1984 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. J. Barausko klasė). Vėliau žinias gilino įvairiuose kursuose Lietuvoje, Austrijoje (1991) ir Prancūzijoje (1994).

Dar būdama studentė pradėjo dirbti Lietuvos valstybinės konservatorijos Pedagogikos katedros vaikų choro studijoje (1981–1984), nuo 1982 „Ąžuoliuko“ muzikos mokyklos jaunučių choro vadovė, balso lavinimo ir dirigavimo mokytoja, nuo 1994 vyresnioji mokytoja. Su choru koncertavo Vilniuje ir kituose Lietuvos miestuose, padarė įrašų Lietuvos radijui, 1983–1987 rengė koncertus Lietuvos valstybinėje filharmonijoje „Tau, mamyte“, dalyvavo įvairiuose spektakliuose. 1985 „Ąžuoliuko" 25-mečio jubiliejiniame koncerte dirigavo antrokų chorui, jaunučių chorą parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje.

Nuo 1989 kartu su R. Nenėnaite Vilniaus Arkikatedros Bazilikos vaikų choro įkūrėja ir vadovė. Choras kiekvieną sekmadienį gieda vaikų šv. Mišiose Arkikatedroje ir koncertuoja kitose Lietuvos bažnyčiose. Jis 1992 dalyvavo tarptautiniame muzikos festivalyje „Gaida“, dalyvauja naujų religinės muzikos kūrinių konkursuose, padarė įrašų Lietuvos radijui ir televizijai, 1994 gastroliavo Ispanijoje, dalyvavo 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje. Mažuosius solistus E. Čigriejūtė yra parengusi „Dainų dainelės“ ir „Daina motinai tėvynei" konkursams. Aranžavo nemaža dainų vaikų chorams, dirigavo 1988 tarprespublikiniame berniukų chorų festivalyje Kaune ir 1995 Kauno miesto moksleivių dainų šventėje.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Čigriejūtė, Eglė
Jonas Čiurlionis

Jonas Čiurlionis (1891 m. rugpjūčio 15 d. Druskininkuose – 1955 m. rugpjūčio 26 d. Vilniuje, palaidotas Rasų kapinėse šalia brolio M. K. Čiurlionio) – vargonininkas, muzikos mokytojas, vienas iš penkių vargonininko Konstantino Čiurlionio sūnų.

Biografija 

1910–1919 m. (su pertraukomis) vargonų ir kitų muzikos disciplinų mokėsi Varšuvos konservatorijoje, baigė suaugusiųjų vakarinių kursų šešias klases. Baigęs konservatoriją, įgijo muzikos mokytojo specialybę. 1914–1915 m. tarnavo carinės Rusijos kariuomenėje netoli Varšuvos, sužeistas pateko į Petrogrado ligoninę.

1915–1917 m. Lietuvių pabėgėlių komiteto tarnautojas Maskvoje ir laisvasis klausytojas konservatorijoje. Nuvykęs pas brolį Stasį Čiurlionį į Kijevą, 1917–1918 m. buvo Muzikos meno darbuotojas ir privatus mokytojas Kijeve ir jo gubernijos miestuose. 1919 m. baigęs muzikos studijas Varšuvoje, pusmetį mokėsi Kauno karo mokykloje, 1920–1926 m. tarnavo Lietuvos kariuomenės įvairiuose daliniuose – buvo būrio ir kuopos vadas, užsitarnavo vyr. leitenanto karinį laipsnį.

1927–1930 m. dirbo Finansų ministerijoje Kaune. 1930–1933 m. privatus muzikos mokytojas Kaune, 1933–1935 m. progimnazijos muzikos mokytojas Širvintose, 1935–1939 m. muzikos mokytojas Palangos progimnazijoje, 1939–1942 m. muzikos mokytojas Skapiškio progimnazijoje, 1942–1944 m. muzikos mokytojas Pandėlio progimnazijoje, 1944–1945 m. muzikos mokytojas Rokiškio mergaičių gimnazijoje, 1945 m. muzikos mokytojas 4-ojoje berniukų gimnazijoje Vilniuje, 1945–1946 m. lietuvių kalbos mokytojas ir vertėjas Vilniaus valstybinėse įstaigose, 1947–1953 m. Vilniaus Salomėjos Nėries ir Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklos dėstytojas – atleistas kaip nepatikimas sovietų valdžiai.

Mokėjo vokiečių, rusų ir lenkų kalbas, nuo 1940 m. priklausė Meno ir mokslo darbuotojų profesinei sąjungai. Be pedagoginės ir kitokios veiklos, vargonininkavo Lietuvos bažnyčiose.

Šaltiniai 
 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Čiurlionis, Jonas
Čiurlionis, Jonas
Čiurlionis, Jonas
Rasa Brundzaitė-Gelgotienė

Rasa Brundzaitė-Gelgotienė (g. 1958 m. balandžio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija 
1965–1976 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. N. Kazakauskienė). 1976–1979 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. J. Motiekaičio klasė), 1979–1980 m. Leningrado N. Rimskio-Korsakovo valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Michailovo klasė), o studijas baigė 1982 m. Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Jozėno klasė).

1977–1987 m. su pertrauka dirbo koncertmeistere Lietuvos valstybinėje konservatorijoje.

Nuo 1983 m. Vilniaus valstybinio universiteto Filologijos fakulteto merginų choro (60-70 dalyvių) „Virgo“ chormeisterė, nuo 1990 m. meno vadovė ir dirigentė. Chorą išmokė nemaža užsienio ir lietuvių kompozitorių kūrinių, atliko A. Martinaičio naują kūrinį „Cantus ad futurum“, koncertavo ir prizinių vietų pelnė tarptautiniuose konkursuose Belgijoje, Danijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje, JAV ir Kanadoje, Kanarų salose, Italijoje, Portugalijoje, Šveicarijoje, Anglijoje, Graikijoje, taip pat 1995 m. X ir 1997 m. XI tarptautiniuose Stasio Šimkaus chorų konkursuose Klaipėdoje, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų švenčių konkursuose Vilniuje. „Virgo“ dalyvavo Baltijos šalių studentų dainų šventėse „Gaudeamus-XI“ ir „Gaudeamus-XII" Latvijoje ir Estijoje, Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų festivaliuose Vilniuje, išleido dvi plokšteles, o 1996 m. Šveicarijoje įdainavo ir išleido kompaktinį diską. Merginos parengtos 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei ir tų metų I tarptautiniam studentų chorų festivaliui Vilniuje.

Nuo 1983 m. R. Gelgotienė taip pat Lietuvos radijo ir televizijos vaikų choro chormeisterė.

Nuo 1995 m. Vilniaus universiteto studentų mišriojo choro "Gaudeamus" (60-70 dalyvių) meno vadovė ir dirigentė. Sutvirtėjęs kolektyvas jau išmoko nemaža įvairių kūrinių, koncertavo Lietuvoje, Vokietijoje, Ispanijoje ir Bulgarijoje, 1997 m. universitetų chorų konkurse Slovakijoje laimėjo sidabro medalį. Choras dalyvavo Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų festivaliuose, rengia tradicinius šv. Kalėdų ir šv. Velykų koncertus universiteto Vilniaus Šv. Jono bažnyčioje, dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje; gerai pasirodė ir chorų konkurse.

Nuo 2004 m. vadovauja VU chorui "Pro musica".

R. Gelgotienė aranžuoja kūrinius moterų chorui, nuo 1995 m. Lietuvos chorų sąjungos prezidiumo narė, 1991 ir 1995 m. Baltijos studentų dainų švenčių „Gaudeamus-XI“ Rygoje ir „Gaudeamus-XII“ Tartu, 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventės Vilniuje dirigentė.

Šaltiniai 
 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos koncertmeisteriai
Tarptautinio Stasio Šimkaus chorų konkurso dalyviai
Nelė Gricienė-Narbutaitė

Nelė Gricienė-Narbutaitė (g. 1937 m. kovo 11 d. Raubonių k., Pasvalio r.) – choro dirigentė ir pedagogė.

Biografija 

1952–1956 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos technikume (dėst. A. Karaška). 1965–1970 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Budriūno, doc. P. Bekerio ir dėst. A. Jurgučio klasės).

1956–1958 m. dėstė muziką ir vadovavo moksleivių chorams Eišiškių vidurinėje mokykloje. 1958–1960 m. mokytojavo Vilniuje. 1960–1963 m. Maskvos Žaliosios zonos Mytiščių rajono Dolgoprudnos vidurinės mokyklos, 1963–1965 m. Kaliningrado srities Černiachovskio 2-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų vadovė. 1965–1968 m. Černiachovskio pedagoginės mokyklos muzikos skyriaus vedėja, dirigavimo ir chorvedybos dėstytoja, choro studijos vadovė. Su choru parengė ir stambių šiuolaikinių kompozitorių kūrinių.

Nuo 1968 m. Klaipėdos pedagoginės mokyklos dėstytoja, 1969–1997 m. Klaipėdos Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1975–1985 m. vaikų choro studijos prie minėtos mokyklos vadovė. Choras dalyvavo koncertuose ir kituose kultūros renginiuose. 1990–1991 m. Stasio Šimkaus aukštesniosios muzikos mokyklos mišriojo choro vadovė. Parengė J. Naujalio „Mišias Švenčiausių Kristaus Žaizdų garbei" ir su mokyklos kameriniu orkestru atliko Kretingos pranciškonų bažnyčioje ir Klaipėdoje. Choras dalyvavo dainų šventėse ir kituose kultūros renginiuose.

Nuo 1968 m. Klaipėdos berniukų choro „Gintarėlis" chormeisterė, 1969–1973 m. meno vadovė ir dirigentė. Chorą paruošė įvairiems kultūros renginiams Klaipėdoje ir 1970 m. respublikinei dainų šventei Vilniuje. 1973–1975 m. dirbo Klaipėdos jūrų prekybos kultūros rūmų vaikų choro vadove – parengė jį 1975 m. respublikinei dainų šventei. 1969–1970 m. talkino Klaipėdos dramos teatrui parenkant spektakliams muzikinį apipavidalinimą ir rengiant chorinius numerius.

N. Gricienė buvo Klaipėdos miesto dainų švenčių dirigentė, dirigavo jungtiniams moksleivių chorams Jurbarko ir Šilalės dainų šventėse.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Gricienė-Narbutaitė, Nelė
Gricienė-Narbutaitė, Nelė
Klaipėdos miesto chorinės bendrijos „Aukuras“ nariai
Rimvydas Griauzdė

Rimvydas Griauzdė (1967 m. rugpjūčio 25 d. Namišiuose, Pasvalio rajone – 2022 m. birželio 16 d. Anykščiuose) – Lietuvos vargonininkas, chorvedys, Anykščių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1984 m. baigė Pasvalio vaikų muzikos mokyklą, 1985 m. ir Pasvalio vidurinę mokyklą. Dar būdamas moksleivis pradėjo vargonininkauti Pasvalio raj. Kyburių bažnyčioje. 1985–1987 m. mokėsi Aviacijos mokymo centre Ukrainoje, kur įgijo malūnsparnio piloto specialybę. Grįžęs į Lietuvą, vargonininkavo Rokiškio rajono Kriaunų ir Obelių parapijose, nuo 1989 m. vargonininkas ir chorų vadovas Anykščiuose. 1989–1992 m. mokėsi Lietuvos muzikos akademijos Vargonų katedros surengtuose vargonininkų – chorvedžių kursuose, vargonuoti mokė Balys Vaitkus ir Renata Marcinkutė, diriguoti Petras Vaičekonis. 2006 m. baigė Vilniaus pedagoginį universitetą, mokytojas.

Anykščių Šv. Mato bažnyčioje, be jau veikusių didžiojo ir vyrų choro, suorganizavo kamerinį mišrųjį chorą, kurį išmokė daug giesmių ir dainų, parengė nemažą A. Baranausko giesmių programą, kurią įrašė į kasetę. Choras gieda Lietuvos bažnyčiose, dalyvauja koncertuose, koncertavo Lenkijoje ir Austrijoje, parengtas 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje. Taip pat vadovavo Savanoriškosios krašto apsaugos tarnybos Anykščių bataliono vokaliniam vyrų ansambliui, kuris rengė koncertus, dainavo Lenkijoje, Utenos apskrities „Sidabrinių balsų“ konkurse pelnė antrąją vietą. 

Buvo Anykščių kultūros centro vyrų ansamblio vadovas, Politinių kalinių ir tremtinių choro vadovas.

Lietuvos krikščionių demokratų partijos, nuo 2008 m. partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Anykščių rajono savivaldybės tarybos narys.

Žmona Romualda, vaikai Paulina, Gabrielė.

Šaltiniai 

Anykščių politikai
Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos vargonininkai
Lietuvos muzikos pedagogai
Genovaitė Jaseliūnienė-Veličkaitė

Genovaitė Jaseliūnienė-Veličkaitė (1945 m. sausio 6 d. Naujatriobių k., Kauno r.), pedagogė ir chorvedė.

Biografija 

Baigusi Raubatonių septynmetę mokyklą, 1960–1961 mokėsi vienerių metų chorvedžių kursuose (diriguoti mokė I. Petraškevičiūtė) Ukmergėje. 1961–1965 choro dirigavimo mokėsi Kauno J. Gruodžio muzikos technikume (dėst. D. Vaitkutė), o 1975–1980 choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (dėst. Z. Kariniauskienė).

1965–1966 Pūstapėdžių (Vilkaviškio r.) kultūros namų meno vadovė, vyrų ir moterų vokalinių ansamblių vadovė, aštuonmetės mokyklos muzikos mokytoja ir vaikų choro vadovė. 1966–1967 Girėnų (Šakių r.) kultūros namų meno vadovė ir vyrų vokalinio ansamblio vadovė. 1968–1970 Novgorodo (Rusija) 25-ojo vaikų darželio muzikos vadovė. 1970–1971 Šakių vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja bei jaunučių choro vadovė. 1971–1977 Šakių vaikų muzikos mokyklos mokytoja, jaunučių ir jaunių choro vadovė. Jaunių chorą parengė 1975 ir 1977 respublikinėms dainų šventėms. 1977–1980 muzikos ir dainavimo mokytoja Šiaulių 12-ojoje sustiprinto muzikos mokymo vidurinėje mokykloje. 1980–1985 direktoriaus pavaduotoja muzikos reikalams, jaunių choro ir mergaičių vokalinio ansamblio vadovė, vyresniųjų klasių mišriojo choro chormeisterė. Jaunių chorą parengė 1980 ir 1985 respublikinėms dainų šventėms.

1985–1992 Šiaulių vaikų muzikos mokyklos direktorė, 1986 įkūrė chorinio dainavimo skyrių ir vadovavo jaunučių chorui.

Nuo 1992 Šiaulių 1-osios vaikų muzikos mokyklos mokytoja, chorinio dainavimo skyriaus vedėja ir jaunių choro vadovė. Chorą parengė 1990 Lietuvos tautinei dainų šventei, 1991 vaikų ir jaunimo festivaliui „Dainuok, jaunoji Lietuva“, 1993 Lietuvos jaunimo mažajai, 1994 I ir 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Jaunių choras dalyvavo 1996 Vilniaus jaunimo menų šventėje ir Šiaulių krašto vaikų muzikos mokyklų jaunųjų atlikėjų sąskrydyje, 1997 I tarptautiniame chorinės muzikos festivalyje „Klasikai vaikams“ Vilniuje, kur pelnė prizą už geriausiai atliktą M. K. Čiurlionio harmonizuotą lietuvių liaudies dainą „Ar vėjai pūtė". Jaunių chorą taip pat parengė 1997 Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje – dalyvavo konkurse. Choras įvairiuose konkursuose pelnė prizinių vietų.

Nuo 1978 su mokyklų mergaičių vokaliniais ansambliais dalyvauja respublikiniuose „Dainų dainelės" konkursuose – pelnė prizinių vietų.

G. Jaseliūnienė buvo 1987 respublikinės moksleivių dainų šventės dirigentė, nuo 1986 Šiaulių miesto moksleivių dainų švenčių vyr. dirigentė, nuo 1985 Šiaulių miesto muzikos mokytojų metodinės tarybos pirmininkė. 1982 apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu, 1994 jai suteikta vyresniosios muzikos mokytojos kvalifikacijos kategorija.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Jaseliūnienė-Veličkaitė, Genovaitė
Jaseliūnienė-Veličkaitė, Genovaitė
Antanas Kojelis

Antanas Kojelis (1903 m. vasario 5 d. Viekšnaliuose, Telšių raj. – 1976 m. liepos 4 d. Prienuose) – vargonininkas, pedagogas ir chorvedys.

Biografija 

Iš mažens tėvas mokė skambinti pianinu ir vargonuoti. Mokyklą lankė Skaudvilėje, vėliau vargonininkavo Viekšneliuose.

Nuo 1921 m. mokėsi vargonuoti Juozo Naujalio privačioje muzikos mokykloje Kaune.

1923–1924 m. lankė Kražių „Žiburio“ gimnaziją, o 1927–1932 m. mokėsi vargonavimo pas Juozą Naujalį ir Nikodemą Martinonį, skambinti fortepijonu pas Balį Dvarioną, chorvedybos pas Nikodemą Martinonį Kauno muzikos mokykloje. Kartu lankė suaugusiųjų gimnaziją, vargonininkavo ir vadovavo mėgėjų chorui Šančiuose.

1930–1940 m. muzikinį darbą dirbo Jonavoje, 1940–1941 m. – Veiverių gimnazijoje, 1942–1944 m. – Švenčionių mokytojų seminarijoje, 1945–1947 m. – Utenos gimnazijoje, 1947–1951 m. – Anykščių gimnazijoje. Visur turėjo subūręs chorus ir rengė koncertus.

Sovietų ištremtas į Sibirą, 1952–1955 m. muzikinį darbą dirbo Sverdlovsko srityje. 1956 m. grįžo į Lietuvą ir ėmė vadovauti Kauno finansų technikumo ir Kūno kultūros instituto chorams.

1956 m. pabaigoje persikėlė į Prienus ir daug metų mokė muzikos ir dainavimo vidurinėse mokyklose, vadovavo moksleivių ir suaugusiųjų chorams. 1957–1969 m. vadovavo Prienų rajkoopsąjungos mišriajam chorui, 1960–1965 m. – Prienų statybos valdybos vyrų chorui. Vėliau kurį laiką mokytojavo Birštono ir Garliavos vidurinėse mokyklose, taip pat Išlaužo aštuonmetėje mokykloje. Buvo Prienų rajono dainų švenčių vyr. dirigentas, moksleivių meno mėgėjų būrelių konsultantas.

Šaltiniai 
 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos vargonininkai
Juozas Kreivėnas

Juozas Kreivėnas (1912 m. kovo 3 d. Padovinyje, Marijampolės apskr. – 1987 m. gegužės 24 d. Sisere (Ilinojaus valstija)) – pedagogas, vargonininkas, chorvedys, muzikologas.

Biografija 

Iki 1927 mokėsi Marijampolės Rygiškių Jono gimnazijoje, 1932 baigė Marijampolės mokytojų seminariją ir 1942 Vilniaus pedagoginį institutą. 1942–1943 Vilniaus universitete studijavo istoriją. Muzikos mokėsi pas J. Kamaitį Marijampolėje, o vėliau muzikos žinias gilino įvairiuose kursuose.

1931–1933 vargonininkavo Rudaminoje ir Plutiškėse. Atlikęs karinę tarnybą, nuo 1935 mokytojavo Seinų apskrityje, nuo 1939 Vilniaus apskrityje – 1941 – 1944 buvo pradžios mokyklų inspektorius.

Nuo 1929 su pertraukomis vadovavo ir chorams. 1938 dainų šventei Klaipėdoje parengė Rudaminos jaunalietuvių 76 dalyvių mišrųjį chorą. 1944 pasitraukęs į Vokietiją, mokytojavo įvairiose mokyklose, buvo Miuncheno apygardos lietuvių pradžios mokyklų inspektorius, vadovavo lietuvių tremtinių chorui. 1948 rotatoriumi išleido dainų rinkinį pradžios mokykloms, o 1949 I. Vasyliūno liaudies dainų, paskui J. Žilevičiaus ir J. Gaubo dainų rinkinius.

1950 atvyko į JAV ir apsigyveno Sisere. Tuoj įsijungė į Amerikos lietuvių kultūrinį ir muzikinį gyvenimą. Pradėjo vadovauti Šv. Antano parapijos lituanistinių mokyklų – pradžios ir aukštesniosios – moksleivių chorui ir Sisero lietuvių chorui, kurį parengė 1966 3-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Čikagoje.

Nuo 1951 ėmė dirbti L. Simučio pavaduotoju Aušros Vartų lietuvių parapijoje, o apie 1972 tapo šios parapijos vargonininku ir choro vadovu. Taip pat vadovavo Sisero lietuviškų mokyklų chorams – 1971 4-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Čikagoje parengė 70 dalyvių mišrųjį chorą.

J. Kreivėnas atliko didelį visuomeninį darbą. Įstojęs į ALRK Vargonininkų sąjungą – jo pasiūlymu vėliau ši organizacija pavadinta Šiaurės Amerikos lietuvių muzikos sąjunga – kurį laiką buvo Centro valdybos pirmininkas, 1983–1987 rinktas žurnalo „Muzikos žinios“ redaktoriumi, nuo 1955 JAV LB Kultūros fondo pirmininkas. Buvo 1956 1-osios JAV ir Kanados lietuvių dainų šventės Čikagoje vykdomojo komiteto generalinis sekretorius ir Dainų šventės leidinio redaktorius, 1957 Lietuvių tautinių šokių šventės vykdomojo komiteto vicepirmininkas ir šventės leidinio redaktorius. Daug prisidėjo prie lietuvių kompozitorių kūrinių natų dauginimo ir platinimo, parašė nemaža muzikinių straipsnių ir recenzijų „Muzikos žiniose“, „Drauge“, „Vienybėje" ir kitur, aprašė kompozitoriaus V.

Jakubėno kūrybinį palikimą, redagavo J. Žilevičiaus parengtą muzikų vardyną, tvarkė J. Žilevičiaus muzikologijos archyvą ir jam perdavė daug įvairios medžiagos. Dalyvavo mokytojų konferencijose, parašė mokymo priemonę „Lietuvių kalbos pratimai“, sudarė ir leido dainynus. Ypač populiarus buvo jo sudarytas ir redaguotas dainynas „Lėk, sakalėli" (1962).

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Kreivėnas, Juozas
Kreivėnas, Juozas
Kreivėnas, Juozas
Kazimieras Kruopis

Kazimieras Kruopis (1918 m. balandžio 24 d. Leveikonių k., Vaškų valsč., Biržų apskr. – 1994 m. vasario 11 d. Vilniuje) – muzikos pedagogas ir chorvedys.

Biografija 

Baigęs pradžios mokyklą, 1931–1936 mokėsi Pasvalio gimnazijoje, o 1937–1939 Dotnuvos technikos mokykloje. 1939 pašauktas į karinę tarnybą Kaune, kurį laiką grojo 7-ojo pulko pučiamųjų orkestre. 1940 dėl pablogėjusios sveikatos paleistas į atsargą. 1941–1945 su pertraukomis mokėsi Vilniaus muzikos mokykloje, o 1945–1951 choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė).

1942–1946 Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio artistas – koncertmeisteris.

Nuo 1945 vadovavo Vilniaus medicinos seserų mokyklos chorui, 1946 meno olimpiadoje Kaune pelnė garbės raštą, o 1946 respublikinės dainų šventės varžybose 60 dalyvių merginų choras laimėjo antrąją vietą. 1947–1950 Vilniaus miesto medicinos darbuotojų profsąjungos choro vadovas, 1951–1953 Vilniaus 1-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, 1950–1952 Vilniaus valstybinio universiteto, 1951–1953 Lietuvos valstybinės konservatorijos, 1953–1960 Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto dėstytojas ir meno mėgėjų kolektyvų vadovas. Pedagoginiame institute 1954 suorganizavo studentų dainų ir šokių ansamblį, 1958–1960 vadovavo Fizikos – matematikos fakulteto studentų mišriajam chorui (100–150 dalyvių), kurį parengė 1960 respublikinei dainų šventei. 1953–1955 buvo Vilniaus moksleivių rūmų meno skyriaus vedėjas ir styginių instrumentų būrelio vadovas. 1955 suorganizavo Vilniaus miesto vyrų chorą, 1955 respublikinei dainų šventei parengė Vilniaus statybos technikumo moksleivių mišrųjį chorą ir Politechnikumo vyrų chorą. Atgaivino Varėnos kultūros namų mišrųjį chorą ir 100 dainininkų atvežė į 1960 respublikinę dainų šventę Vilniuje – dalyvavo ir konkurse. 1963 Vilniaus statybos tresto klube suorganizavo 70 dalyvių mišrųjį chorą ir keletą metų jam vadovavo. Chore dainavo ir Statybos technikumo moksleiviai. Vilniaus miesto meno mėgėjų apžiūrose choras pelnė prizinių vietų, koncertavo Klaipėdoje, Palangoje, Trakuose, Aukštadvaryje, lankėsi Kijeve ir Leningrade.

1960–1983 Vilniaus kultūros mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, kurį laiką vadovavo moksleivių choro studijai. Išėjęs į pensiją, iki 1991 dar dirbo mokyklos ūkio ir administracijos įvairius darbus.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Kruopis, Kazimieras
Kruopis, Kazimieras
Kruopis, Kazimieras
Valdereza Laurinavičienė

Valdereza Laurinavičienė-Skugaraitė (g. 1959 m. balandžio 10 d. Kaune) – Lietuvos pedagogė, muzikos mokytoja metodininkė, chorvedė.

Biografija 
1973 m. baigė Radviliškio vaikų muzikos mokyklą (V. Pakšto fortepijono klasė), o 1973–1977 m. mokėsi Telšių 3-ojoje vidurinėje mokykloje, dainavo chore ir estradiniame ansamblyje. 1977–1982 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose, dėst. Zita Kariniauskienė.

Nuo 1982 m. rudens Telšių Kranto vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir vyresniųjų klasių merginų choro vadovė. Kurį laiką buvo „Žemaičių“ vyrų choro chormeisterė, kur įgijo ir chorvedybos darbo patirties. Buožėnų pagrindinės mokyklos, Telšių kultūros centro muzikos vadovė, Žemaitijos kolegijos dėstytoja asistentė.

Mokyklos jaunučių choras gieda Telšių bažnyčiose, pasirodo koncertuose, dalyvavo 1991 m. ir 1993 m. moksleivių chorų festivalyje „Dainuok, jaunoji Lietuva“ Klaipėdoje. Merginų choras dalyvavo 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėse Vilniuje, 1995 m. vaikų ir jaunimo chorų festivalyje „Pavasario balsai“ Plungėje ir 1996 m. Jaunimo menų šventėje Vilniuje. Abu chorai 1996 m. dalyvavo Žemaičių ir Pamario krašto vaikų ir jaunimo šventėje „Mes Lietuvos vaikai“ Klaipėdoje, tradicinėje religinių giesmių šventėje „Žodžiai Šv. Cecilijai“ Kretingoje, merginų choras dalyvavo 1997 m. chorų festivalyje „Pavasario balsai" Jurbarke, jaunučių ir merginų chorai – 1997 m. Mažeikių regioninėje dainų šventėje, o merginų choras parengtas 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei Vilniuje. Diriguoja Mažeikių rajono dainų šventėse.  Nuo 2000 m. visuomeninės organizacijos „Mūza“ direktorė. Programos „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ ambasadorė.

Partijos Naujoji sąjunga (socialliberalai) narė. Sutuoktinis Edvardas, vaikai Lauris, Rokas.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos pedagogai