joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Pranas Lapė

Pranas Lapė (g. 1921 m. sausio 11 d. Klaipėdoje – 2010 m. sausio 13 d.) – Lietuvos tapytojas, grafikas.

Biografija 
1941–1943 m. studijavo Kauno taikomosios dailės institute. 1944 m. pasitraukė į Vakarų Europą, nuo 1945 m. gyveno Švedijoje. 1945–1946 m. studijavo A. Bekmano meno mokykloje Stokholme, 1946–1949 m. joje dėstė piešimą. Iliustravo žurnalą „Pragiedruliai“. Nuo 1949 m. gyveno JAV Niujorke, nuo 1957 m. Roveitone, Konektikuto valstija, nuo 1978 m. Čemberlene, Meino valstija. 1950–1956 m. dirbo Niujorko leidyklose „Donbleday“, „Scribners“, „Random House“, 1957–1978 m. – privačiose mokyklose, jose sukūrė dailės mokymo programų. 1998 grįžo į Lietuvą. Palaidotas šeimos kape Veiviržėnų kapinėse (Klaipėdos raj.).

Kūryba 
Tapybai įtakos turėjo P. Sezano kūryba, vėliau abstraktusis ekspresionizmas („Kompozicija“ 1981 m., 1983 m., „Traukinys į Sibirą“). Iliustravo daugiau kaip 300 JAV ir lietuvių autorių knygų (Antanas Baranauskas. Anykščių šilelis, 1961 m., Maironis. Baladės, 1966 m., Antanas Mackus. Augintinių žemė, 1984, Algirdas Gustaitis. Pakelėje į pažadėtąją žemę, 1987 m. ir kitų), sukūrė sienų tapybos (apipavidalino Pasaulio sporto parodą, 1948 m., Pasaulio medicinos seserų kongreso salę, 1949 m., abi Stokholme), scenografijos, taikomosios dailės kūrinių. Kūrinių turi Lietuvos nacionalinis muziejus. Nuo 1955 m. dalyvauja parodose.

Individualios parodos:
 Long Ailendas, 1965 m.
 Čikaga, 1969 m.
 Niu Kanaanas, 1980 m.
 Bruklinas, 1981 m.
 Bostonas, 1985 m.
 Vilnius, 2006 m.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos grafikai
JAV lietuviai
Švedijos lietuviai
Donatas Lapienis

Donatas Lapienis (g. 1936 m. balandžio 8 d. Kaune - 2014 m. balandžio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos konstruktorius, išradėjas, šachmatininkas, tarptautinis korespondencinių šachmatų didmeistris (ICCGM, 1979 m.), FIDE meistras (FM).

Gimė Lietuvos kariuomenės majoro, karo lakūno Petro Lapienio (1901 - 1984) šeimoje. 1945 m.įkalinus tėvą, su motina ir broliais ištremtas į Sibirą.

Biografija 
1960 m. baigė Uralo miško technikos institutą Sverdlovske. 1960-1971 m. Vilniaus Elektrografijos mokslinio tyrimo instituto konstruktorius, 1971-1973 m. – skaičiavimo konstravimo biuro „Orgtechnika“ vyr. projekto konstruktorius, 1973-1983 m. Vilniaus specializuotos olimpinio rezervo vaikų ir jaunių, 1983-1992 m. Elektrėnų vaikų ir jaunių sporto mokyklos šachmatų treneris. 11 išradimų autorius.

Sportiniai pasiekimai 
 1972 m. Korespondencinių šachmatų komandinių varžybų Europos čempionas
 1978 m. tarptautinio turnyro Lenkijoje nugalėtojas
 1979 m. tarptautinis didmeistris (ICCGM)
 1989-1991 m. turėjo aukščiausią pasaulyje ELO reitingą (2715)
 1990 m. pasiekė aukščiausią reitingą iš 3227 žaidėjų korespondenciniuose šachmatuose
 2009 m. gruodžio 26 d.  Lietuvos greitųjų šachmatų čempionatas (Ukmergės sveikatingumo centras "Sinergija"): 3 vieta tarp 40 šachmatininkų

Šaltiniai 

Lietuvos korespondenciniai šachmatininkai
Korespondencinių šachmatų didmeistriai
Lietuvos šachmatų treneriai
Lietuvos išradėjai
Lietuvos konstruktoriai
Pranciškus Ramanauskas

Pranciškus Ramanauskas (1893 m. lapkričio 21 d. Kudoniuose, Betygalos valsčius – 1959 m. spalio 15 d. Telšiuose) – Telšių vyskupas, teologijos mokslų daktaras, profesorius, kankinys, spaudos darbuotojas.

Biografija 
Mokėsi Kauno kunigų seminarijoje. 1917 m. birželio 5 d. įšventintas kunigu. Dirbo vikaru Pumpėnų (1917–1920 m.), Raseinių, Telšių parapijose. 1926 m. pakviestas į Telšių vyskupijos kuriją dirbti sekretoriumi ir tribunolo notaru. Vėliau mokėsi Romoje, kur baigė studijas, įgydamas teologijos daktaro laipsnį. 1932 m. kunigas paskirtas Telšių kunigų seminarijos profesoriumi ir kartu ėjo inspektoriaus pareigas. Vėliau pakeltas Garbės kanauninku. Telšių seminarijoje dėstė dogminę teologiją ir religinę pedagogiką. 1940 m. kunigas paskiriamas Telšių kunigų seminarijos rektoriumi, jam suteikiamas prelato titulas. 1944 m. vasario 28 d. konsekruotas Telšių vyskupu augziliaru.

1946 m. gruodžio 18 d. vyskupas suimtas, apkaltintas antisovietine veikla, 1947 m. rugpjūčio 16 d. nuteistas 10 m. lagerio. Kalėjo Oršos (Baltarusija) kalėjime, Karlago (Karagandoje), Minlago, Vorkutlago, Abezės (visi Komijoje) lageriuose. Paleistas 1957 m. liepos 20 d., tačiau vyskupo pareigų eiti nebuvo leista. Sovietų valdžiai neleidus sugrįžti į Telšius, prieglobstį surado Švėkšnoje, pas Švėkšnos parapijos kleboną Stanislovą Mažeiką.

Bendradarbiavo spaudoje, nuo 1932 m. sausio mėn. Telšių kunigų seminarijoje leido ir redagavo leidinį „Spauda ir gyvenimas“, nuo 1935 m. oficialus savaitraščio „Žemaičių prietelius“ redaktorius ir leidėjas.  1934 m. išleido knygą „Tikybos pamokos praktikoje“.

Įvertinimas 
2000 m. vyskupas Pranciškus Ramanauskas įrašytas į Lietuvos naujųjų kankinių Bažnyčios martirologą. 2006 m. apdovanotas Vyčio Kryžiaus ordino Komandoro didžiuoju kryžiumi.

Literatūra 
 Kun. Kazys Žąsytis. Švėkšnos parapijos istorija. – Klaipėda: Eldija, 1993 m., p. 56.
 Vyskupas, katechetas, katechetų ugdytojas Pranciškus Ramanauskas. – Vilnius: Lietuvių katalikų mokslo akademija, 2010. – 219 p.: iliustr. – Orig. išleid. duom.: Telšiai, 1934. – ISBN 978-9986-592-61-7

Šaltiniai

Nuorodos 
 Pranciškus Ramanauskas, vyskupas (1893-1959)
 SSRS okupacinės valdžios represuotų, sunaikintų Telšių vyskupijos dvasininkų žinynas 

Lietuvos vyskupai
Lietuvos teologai
Lietuvos kanauninkai
Lietuvos redaktoriai
Telšių kunigų seminarijos rektoriai
Dainius Gleveckas

Dainius Gleveckas (g. 1977 m. kovo 5 d.) – Lietuvos buvęs futbolininkas, žaidęs saugo pozcijoje.

Laimėjimai 
 Geriausias Lietuvoje žaidžiantis futbolininkas (1): 1998
 LFF taurė (2): 1998, 2010
 A Lyga (5): 2008, 2009, 2010, 2011, 2012
 Vyscha Liha (1): 2002
 Ukrainos futbolo taurė (2): 2002, 2004

Nuorodos 
 Futbolinis.lt
 National-football-teams.com

Lietuvos futbolininkai
Deimantas Bička

Deimantas Bička (g. 1972 m. vasario 13 d.) – Lietuvos futbolininkas saugas.

Nors po 2008–2009 m. sezono galvojo apie karjeros pabaigą, tačiau 2009 m. gruodžio mėn. jam buvo paskirtos naujos, sporto direktoriaus, pareigos. Taip pat jis dar vieną sezoną žais komandoje.

2010 m. lapkričio 17 d. baigė profesionalaus futbolininko karjerą.

Laimėjimai 
 Geriausias Lietuvoje žaidžiantis futbolininkas: 2008 m.
 A Lyga: 1997, 1998, 2008, 2009, 2010 m.
 LFF taurė: 1996, 1999 ir 2010 m.
 Moldavijos lygos čempionas: 2001 m.
 Moldavijos futbolo taurės čempionas: 2001 m.
 Latvijos futbolo lygos čempionas: 2006 m.
 Latvijos futbolo taurės čempionas: 2003, 2004, 2005 m.

Nuorodos 
 Fkekranas.lt
 Futbolinis.lt
 National-football-teams.com

Lietuvos futbolininkai
Juozas Lapšys

Juozas Lapšys (1911 m. lapkričio 6 d. Radviliškis – 2001 m. liepos 5 d. Adelaidė) – Lietuvos kariuomenės karininkas, Australijos lietuvių veikėjas.

Biografija 
1933 m. baigė Karo mokyklą Kaune, 1939 m. – Klaipėdos prekybos institutą.

1933–1934 m. tarnavo Penktajame pėstininkų pulke. Dėl dalyvavimo voldemarininkų puče 1934 m. priverstas palikti Lietuvos kariuomenę dirbo Lietuvos Baltijos Loydo laivininkystės bendrovėje. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1948 m. atvyko į Australiją. 1952 m. vadovavo Australijos lietuvių bendruomenės Adelaidės lietuvių apylinkės valdybai, vėliau kelerius metus Baltų tarybai, buvo Lietuvių bendruomenės krašto valdybos vicepirmininkas. 1974 m. prisidėjo prie bendro baltų imigrantų reikalavimo atšaukti Australijos ministro pirmininko Dž. Vaitlemo sprendimą pripažinti Lietuvą TSRS sudėtine dalimi, o ne okupuotu kraštu. Nuo 1974 m. Vyriausiojo Lietuvos išlaisvinimo komiteto atstovas Australijoje. Nuo 1978 m. Australijos lietuvių bendruomenės garbės narys.

Šaltiniai 

Lietuvos karininkai
Australijos lietuviai
Voldemarininkai
Algirdas Lašas

Algirdas Lašas (1929 m. lapkričio 15 d. Kaune – 2016 m. balandžio 3 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius elektronikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
Tėvai Vladas Lašas ir Janina Lašienė, brolis Liudvikas Lašas, sesuo Aldona Janina Lašaitė-Šliažienė.

1946 m. baigė Kauno „Aušros“ berniukų gimnaziją (28 laida).  1946–1951 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI) Technologijos fakultete.

1952–1994 m. KPI (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1963–1992 m. Atpažinimo sistemų grupės vadovas, 1970–1981 m. Elektronikos katedros vedėjas; nuo 1962 m. docentas. 1960 m. technikos mokslų kandidatas.  Stažavo Maskvos, Prahos, Vašingtono universitetuose.

Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Mokslinė veikla 
Tyrimų svarbiausios sritys – elektroniniai matavimo prietaisai, atpažinimo sistemų sudarymas ir tyrimas. 7 išradimų, daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių autorius.

Bibliografija 
 Pramoninė elektronika: mokymo priemonė (su kitais), 2 d. – Vilnius, 1962–1971.
 Impulsinė technika (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1976. – 386 p.: iliustr.
 Pramoninė elektronika (su kitais), 2 d.:
 Puslaidininkiniai prietaisai ir stiprintuvai. – Kaunas, 1988. – 252 p.: schem. – ISBN 5-420-00147-0
 Impulsinės bei skaitmeninės schemos ir energetiniai bei technologiniai įtaisai. – Vilnius, 1991. – 254 p.: iliustr. – ISBN 5-420-00146-2
 Eugenija Mikšytė-Lašienė. Apie save bei kitus ir kiti apie Ją. – Kaunas-Vilnius: Gedimino Lašo dizaino studija, 2012. – 462 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95412-0-4
 Mano auto moto istorijos. – Vilnius: Gedimino Lašo dizaino studija, 2019. – 158 p.: iliustr. – ISBN 978-609-95412-1-1

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai elektronikai
Lietuvos išradėjai
KTU dėstytojai
Liudvikas Lašas

Liudvikas Lašas (g. 1933 m. birželio 4 d. Kaune) – Lietuvos biotechnologas endokrinologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
Tėvai Vladas Lašas ir Janina Lašienė, brolis Algirdas Lašas, sesuo Aldona Janina Lašaitė-Šliažienė, žmona Danutė Lašienė. Baigė Kauno politechnikos institutą. 1964 m. technikos mokslų daktaras.

1956–1959 m. Organopreparatų fabriko Kaune technologas, 1959–1966 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas. 1978–1991 m. TSRS medicinos mokslų akademijos Eksperimentinės endokrinologijos ir hormonų chemijos instituto Kauno filialo Hormonologijos (iki 1991 m. Hormonų chemijos ir veikimo mechanizmų) laboratorijos vadovas ir Endokrinologijos instituto tarybos pirmininkas, 1991–2004 m. Kauno medicinos universiteto (iki 1998 m. Kauno medicinos akademija) Endokrinologijos instituto direktorius. Nuo 1994 m. Lietuvos endokrinologijos centro direktorius, nuo 1993 m. profesorius.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – natyvinių ir modifikuotų baltyminių hormonų, daugiausia hipofizės, pramoninės kompleksinės biotechnologijos, hormoniniai preparatai žemaūgiškumui, kai kurioms nevaisingumo formoms, kaulų ir kitoms ligonis gydyti. Stažavo Didžiosios Britanijos 1970 m., 1971 m. Mančesterio, 1985 m., 1991 m. Birmingemo, 1978 m. JAV Kalifornijos ir Merilendo universitetuose. Su kitais paskelbė apie 300 mokslinių straipsnių. 21 išradimas ir 9 patentai

Pakaunės įvykiai 
1993 m. Lietuvoje plačiai nuskambėjo istorija apie Pakaunės savanorių maištą ir jų dalyvių savivalę užgrobtoje profesoriaus šeimos sodyboje Riogliškių miške.  Pasibaigus šiems įvykiams, niekas iš savanorių nepasiūlė pagalbos sutvarkant sodybą, galiausiai šeimininkai rado ją sudegintą.

Bibliografija 
 Žmogaus somatotropinas (augimo hormonas), monografija, su D. Lašiene, 1981 m., rusų kalba
 Nutukimas ir jo gydymas, su D. Lašiene, 1998 m.
 Žmogaus augimo hormonas, jo deficitas ir gydymas, su D. Lašiene, 2003 m.
 Lietuvos endokrinologijos ištakos ir raida: Kas yra kas, sudarytojas ir vyr. redaktorius, 2006 m.

Šaltiniai 

Lietuvos biotechnologai
Lietuvos endokrinologai
Lietuvos išradėjai
LSMU dėstytojai
Lašinių skutimo byla

Lašinių skutimo byla – baudžiamoji byla už sukčiavimą 1923–1925 tiekiant kariuomenei lašinius. Procesas vyko 1929 m. spalio 15-26 Kaune.

Byla 
Iškelta aštuoniems Lietuvos ūkininkų sąjungos (LŪS) vadovaujantiesiems veikėjams, tarp jų 4 buvusiems Seimo atstovams ir 3 karininkams. Nuo JAV gamybos lašinių nuskutus antspaudus būdavo dedami nauji. LŪS atstovai tvirtino, kad lašiniai tiekiami iš Klaipėdos krašto. Iš JAV importuoti lašiniai Lietuvos kariuomenės intendantūrai būdavo parduodami aukštesnėmis, lietuviškų lašinių kainomis – po 6,5 Lt vietoj 5,7 Lt. Pasisavinta daugiau kaip 215 000 Lt valstybės pinigų. Byla iškelta 1926 m. gegužės 21 d., po Trečiojo Seimo rinkimų. Siekdama susilpninti LŪS, kaip politinio konkurento, įtaką tautininkų vyriausybė bylą atnaujino.

7 kaltinamieji nuteisti nuo 3 mėn. paprasto iki 1 m. ir 3 savaičių sunkiųjų darbų kalėjimo. Jiems priteista padengti dalį valstybei padarytų nuostolių (119 000 Lt). 4 kaltinamieji išteisinti.

Šaltiniai 

Bylos
Lietuvos teisė 1918-1940 m.
Byron Brown

Baironas Braunas (:, g. 1958 m. rugsėjo 24 d.) – amerikiečių politikas, tapęs pirmuoju afroamerikiečiu išrinktu į Bafalo (Niujorko valstija) merus (2005 m., lapkričio 8 d.)

Nuorodos 

 Buffalo, NY

JAV miestų merai
Charles Bradlaugh

Charles Bradlaugh (1833 m. rugsėjo 26 d. – 1891 m. sausio 30 d.) – Jungtinės Karalystės politikas, vienas žymiausių anglų ateistų. 1866 m. įkūrė britų sekuliaristų draugiją – National Secular Society, veikiančią iki dabar.

Bradlaugh buvo kelis sykius išrinktas į Parlamentą, tačiau Parlamento nariai privalo ištarti priesaiką, pasibaigiančia „Tepadeda man Dievas“. Kaip ateistas, jis iš pradžių atsisakė sakyti priesaiką, vietoje jos siūlė tiesiog pasižadėti. Ši galimybė politikui nebuvo suteikta, taip pat neleido ir sakyti priesaikos vien kaip formalumo. Bradlaugh vis tiek bandė dalyvauti posėdžiuose, tačiau buvo areštuotas ir trumpam įkalintas Vestminsterio bokšte. Jo vieta paskelbta vakuojančia, į ją pradėti nauji rinkimai. Keturis kartus iš eilės tuos rinkimus vėl laimėdavo jis pats ir jam vis nebūdavo leidžiama dalyvauti posėdžiuose. Prieš jo dalyvavimą pasisakydavo Konservatorių partija, Kenterberio arkivyskupas ir kitos to meto įtakingos krikščionių jėgos. Už leidimą jam dalyvauti posėdžiuose pasisakė Džordžas Bernardas Šo, John Stuart Mill, William Gladstone, taip pat šimtai tūkstančių žmonių pasirašė viešą peticiją, reikalaujančią leisti Bradlaugh posėdžiauti.

1883 m. jis vėl be leidimo dalyvavo posėdyje ir balsavo keturis kartus, kol buvo nubaustas 1500 svarų bauda už nelegalų balsavimą. 1866 m. politikui pagaliau leido prisiekti, ir jis tą padarė rizikuodamas būti nubaustas pagal Parlamento priesaikų aktą už nenuoširdžią priesaiką.

Bradlaugh mirus, jo laidotuvėse dalyvavo apie tris tūkstančius žmonių, įskaitant Mohandą Gandhį. Politikas buvo palaidotas Brukvudo kapinėse. Nortamptone jo garbei pastatyta statula, Bradlaugh vardu pavadintos kelios vietovės (pvz., Bradlaugh fields rezervatas).

Nuorodos ir šaltiniai 
 Biografija National Secular Society svetainėje .

Jungtinės Karalystės Parlamento nariai
Ateizmas
Kertuoja

Kertuoja – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, tarp Kertuojų ir Juodųjų Lakajų ežerų bei juos jungiančio Kertuojos upelio. Kertuojos miške auga dvikamienė pušis (gamtos paminklas), stūkso Kertuojos piliakalnis.

Istorija 
1901 m. kaimas minimas Inturkės juodraštinėje priešvedybinių apklausų knygoje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Valiai (Molėtai)

Valiai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje. Stūkso Valių akmuo (su dviem „žmogaus pėdomis“).

Istorija 
1916 m. minimas juodraštinėje Balninkų priešvedybinės apklausos knygoje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Petrauskai (Molėtai)

Petrauskai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės vakaruose. Stūkso akmuo Moliapestis (su įvairiomis pėdomis).

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Didžiokai

Didžiokai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje. Yra Didžiokų dvaras, mauzoliejinė Didžiokų koplyčia.

Istorija 

1704 m. kaimas minimas Videniškių santuokų metrikų knygoje. Anksčiau gyvenvietė buvo vadinama Didžiadvariu.

Gyventojai

Išnašos 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Ruth Prawer Jhabvala

Ruth Prawer Jhabvala (g. 1927 m. gegužės 7 d. Kelne, Vokietijoje) – Indijos rašytoja ir daugelio scenarijaus autorė, Bookerio premijos laureatė bei dviejų Oskarų laimėtoja.

Biografija 
Ruth Prawer gimė  lenkų–žydų šeimoje. Artėjant karui, šeimai pavyko išvažiuoti į Didžiąją Britaniją. 1948 metais Ruth Prawer gavo Didžiosios Britanijos pilietybę, o 1951 metais ištekėjo už Indijos gyventojo, architekto, Cyruso H. Jhabvale, apsigyveno Naujajame Delyje, Indijoje.

Debiutavo kaip rašytoja aprašanti savo naująjį gyvenimą. Šešiasdešimtųjų metų pradžioje pradėjo bendradarbiavimą su Merchant Ivory Productions režisieriumi Jamesu Ivoriu ir prodiuseriu Ismailiu Merchantu. Tapo daugelio Ivorio filmų scenarijų bendraautorė.

1975 metais jos romanas Heat and Dust laimėjo Bookerio premiją, pati tuo tarpu išvažiavo į Niujorką ir nuo to laiko gyvena Amerikoje arba Indijoje.

1980 metų viduryje Ivorio kūriniai triumfavo filmų festivaliuose. 1986 metais laimėjo pirmąjį Oskaro apdovanojimą už scenarijų Room with a View, parašytą remiantis to paties pavadinimo E. M. Forsterio romanu. Antrąjį Filmų Akademijos pelnė tos pačios kategorijos apdovanojimą (geriausias adaptuotas scenarijus) 1992 metais (Howards End, vėlgi parašytą Forsterio romano pagrindu). Be to, liko nominuota statulėlei už Remains of the Day (Kazuo Ishiguro).

Filmui taip pat panaudojo savo prozos perdarytus kūrinius.

Indijos rašytojai
Liubomiras Laucevičius (1905)

Liubomiras Laucevičius (1905 m. sausio 12 d. Švobiškis, Joniškėlio valsčius – 1993 m. birželio 25 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas terapeutas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1933 m. baigęs Vienos universitetą iki 1945 m. dirbo Kazlų Rūdoje. 1945–1987 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1951–1984 m. Hospitalinės terapijos, 1984–1987 m. terapijos katedros vedėjas, nuo 1963 m. medicinos mokslų daktaras, 1965 m. profesorius. 1964–1971 m. dar ir Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto direktorius.

Tyrė raumenų ligas, kepenų cirozę, skausmo patogenezę, hipertoninę ligą. 

Sūnus gydytojas Aleksandras Laucevičius.

Bibliografija 
 Chlorelilio blokada, 1967 m., rusų kalba
 Viscerorefleksinės segmentinės miopatozės sergant išemine širdies liga, su D. Kaunaite, 1975 m.
 Gydytojas Liubomiras Laucevičius: gyventi, mylėti, būti mylimam (sud. Inga Liutkevičienė). – Vilnius: Tyto alba, 2010. – 380 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-16-758-7

Įvertinimas 
1969 m. LSSR valstybinė premija

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos pedagogai
LTSR valstybinės premijos laureatai
John Major

Džonas Meidžoras (; g. 1943 m. kovo 29 d.) – D. Britanijos politikas, 1990–1997 metais Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas.

1994 m. rugpjūčio 2 dieną viešėjo su vizitu Lietuvoje.

Išnašos 

Jungtinės Karalystės premjerai
Jungtinės Karalystės socialinės apsaugos ministrai
Jungtinės Karalystės finansų ministrai
Jungtinės Karalystės užsienio reikalų ministrai
Alfonsas Maldonis

Alfonsas Maldonis (1929 m. rugpjūčio 22 d. Naujaplentėje – 2007 m. spalio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas, vertėjas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Pocelonių ir Alovės pradinėse mokyklose, 1941–1949 m. Alytaus gimnazijoje, Vilniaus I-oje gimnazijoje. 1949–1954 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Studijų metais dirbo laikraščio „Lietuvos pionierius“ redakcijoje stilistu-korespondentu.

1954–1959 m. Valstybinės grožinės literatūros leidyklos redaktorius. Nuo 1958 m. LSSR rašytojų sąjungos narys, 1959–1962 m. rašytojų sąjungos poezijos konsultantas. 1962–1970 m. „Vagos“ leidyklos vyriausiasis redaktorius. 1970–1976 m. LSSR rašytojų sąjungos valdybos pirmininko pavaduotojas, 1976–1988 m. pirmininkas.

1981–1989 m. LKP CK narys. Nuo 1979 m. SSRS AT deputatas. 

1988 m. birželio 3 d. buvo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės, išrinktos Mokslų akademijos salėje vykusiame susirinkime, narys.

Kūryba 
Pirmieji literatūriniai bandymai prasidėjo 1946 m., pirmuosius eilėraščius išspausdino 1956 metais. Nuo to laiko išleido eilėraščių rinkinius: „Viduvasaris“ (1958 m.), „Veja vėtra debesį“ (1960 m.), „Saulėti lietūs“ (1962 m.), „Auga medžiai“ (1965 m.), „Šitie metai“ (1966 m.), „Vandens ženklai“ (1968 m.), „Pėdsakai“ (1971 m.), „Rytas vakaras“ (1978 m.), „Rugiaveidė“ (1982 m.), „Artėjimas“ (1991 m.), „Mūs baltas ratas“ (1996 m.), „Tirpstantys ledynai“ (2003 m.); rinktines: „Kelionė“ (1975 m.), „Kai saulė teka“ (1978 m.), „Baltasis skersgatvis“ (1993 m.); „Rinktinius raštus“ (1984 m., 2 t.). 

Jo kūrybai budingi egzistenciniai klausimai, tautos likimo apmąstymai, meilės tėvynei apraiškos, santūri kalbėsena, nutylėjimai, nesvetima ir ironija.

A. Maldonis taip pat vertė užsienio autorių poezijos kūrinius. Jo kūryba versta į užsienio kalbas: rusų, latvių, baltarusių, ukrainiečių, lenkų, anglų, vokiečių, prancūzų, ispanų, italų, estų ir kt. Atskirų eilėraščių versta ir į egzotiškas mongolų, hindi, bengalų, sorbų, svachilių kalbas.

Įvertinimas 
 1965 m. LSSR valstybinė premija (už rinkinį „Saulėti lietūs“)
 1974 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1979 m. LSSR valstybinė premija (už rinkinį „Rytas vakaras“)
 1984 m. LSSR liaudies poetas
 1996 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordinas 
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis 
 2004 m. Vytauto Didžiojo ordino Komandoro kryžius 
 2004 m. „Poezijos pavasario“ laureatas
 2010 m. atminimo medalis „Lietuvos nepriklausomybės atkūrimui 20 metų“ (po mirties)

Atminimo įamžinimas 
 2009 m. Novoplentos kaime atidengtas koplytstulpis

Šaltiniai 

Vytauto Didžiojo ordino kavalieriai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos redaktoriai
Japonijos imperija

Japonijos imperija (Kyūjitai: ; Shinjitai: , Dai Nippon Teikoku, pažodžiui „Didžiosios Japonijos imperija“) – buvo nuo 1868 m. iki 1945 m. egzistavusi imperija, dabartinės Japonijos pirmtakė.

Šalies sparti industrializacija ir militarizacija lėmė Japonijos virtimą galinga imperija, II pasaulinio karo metais įstojusią į Ašies sąjungą ir užkariavusią didžiąją Pietryčių Azijos dalį. Nors kariaujant Ramiajame vandenyne Japonijai sekėsi, karui besibaigiant patyrusi daugybę sutriuškinimų, o galų gale JAV subombardavus Hirosimą ir Nagasakį, Japonija 1945 m. rugsėjo 2 d. kapituliavo. JAV okupavus Japoniją, panaikinta imperija ir, spaudžiant amerikiečiams, paskelbta nauja konstitucija. Šalis išbuvo okupuota iki 1952 m.

Imperialistinės Japonijos egzistavimo laikotarpiu šalį valdžiusių imperatorių pomirtiniais vardais (Meidži, Taišio, Šiova) pavadinti ir laikotarpiai, kurių metu viešpatavo šie imperatoriai.

Istorija 

Du šimtmečius Edo laikotarpiu šiogūnų vykdyta valstybės izoliavimo politika, dar vadinama Sakoku, Kanagavos konvencija panaikinta 1854 m. Nuo to laiko buvo atnaujinta Japonijos prekyba su užsienio šalimis, pasirašyta daug prekybos sutarčių tarp Tokugavos šiogūnato ir Vakarų valstybių. Dėl tokių šiogūnato veiksmų kilo vidinis nepasitenkinimas, peraugęs į radikalų, ksenofobišką judėjimą, vadinamą sonnō jōi („gerbkime imperatorių, šalin barbarus“).

1863 m. kovą buvo išleistas „įsakas išvyti barbarus“ (jap. 攘夷勅命 arba 攘夷実行の勅命; jōi chokumei arba jōi jikkō no chokumei). Nors šiogūnatas nesistengė priversti įsakymą vykdyti, tas sukėlė atakas prieš šalyje gyvenančius užsieniečius ir patį šiogūnatą. 1862 m. per Namamugi incidentą samurajų būrys iš Sacumos nužudė anglą Čarlazą L. Ričardsoną, tuo užrūstindami Britų imperiją, kuri pareikalavo reparacijų, o 1863 m. bombardavo Kagošimos uostą, galop privertusi Tokugavų valdžią sumokėti kompensaciją. Užsieninių laivų apšaudymas Šimonosekyje ir atakos prieš užsieniečių nuosavybę privertė ne vien britus imtis griežtų priemonių – Didžioji Britanija, kartu su Nyderlandais, Prancūzija ir JAV ne kartą atakavo Šimonosekį.. Čiošiū klano nariai taip pat buvo surengę nepavykusį Hamaguri maištą. 1866 m. Sacumos ir Čiošiū klanai sudarė aljansą, kurio pagrindinis tikslas buvo bendromis jėgomis nuversti Tokugavų bakufu. 1867 m. pradžioje, nuo raupų mirus imperatoriui Komei, sostą užėmė jo sūnus Mutsuhito (Meiji).

Tų pačių metų lapkričio 9 d. Tokugava Jošinobu užleido savo pareigas ir valdžią imperatoriui, sutikdamas būti „įrankiu, vykdančiu imperatoriaus nurodymus“. Taip baigėsi Tokugavos šiogūnato viešpatavimas. Tačiau jis vis dar išliko valstybės galva, o tuo buvo nepatenkinti imperialistai.

Nuorodos
Algirdas Laucius

Algirdas Laucius (1928 m. liepos 6 d. Gyvakaruose, Kupiškio valsčius – 1995 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas keramikas.

Biografija 
1953 m. baigė LSSR dailės institutą. 1953–1961 m. Vilniaus statybinių medžiagų kombinato Keramikos cecho viršininkas. 1961–1964 m. Lietuvos dailės muziejaus Parodinio ir dailės propagandos skyriaus vedėjas. 1964–1986 m. LSSR dailės fondo direktorius.  1973–1982 m. LSSR dailininkų sąjungos Taikomosios dailės sekcijos pirmininkas.

Kūryba 
Kūrė daugiausia dekoratyvinių vazų komplektus („Kontrastai“ 1972 m., „Ruduo“ 1973 m., „Jurginai“ 1976 m., „Ažūrinės“ 1978 m., „Sausra“ 1987 m.) ir dekoratyvines vazas, dubenis („Velnių šokis“, „Ąsotis“, abu 1966 m., „Tinklai“ 1967 m., „Archainis“ 1976 m., „Obels žiedai“ 1988 m.), servizus. Sukūrė keramikos interjerams (18 dekoratyvinių vazų komplektas Iževsko mašinų gamyklos kultūros namams, 1968 m.). Kūriniai monumentalūs, architektoniški, dekoratyvūs, liaudies buitinių indų ir gamtos įkvėptų formų. Dažniausiai naudojo šamotinį molį, įvairių spalvų žvilgančias, matines, kraklė glazūras, derino faktūrinius, lygius ir ažūrinius paviršius. 

Nuo 1955 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje (Italija, Kanada, Prancūzija, Lenkija, Vokietija ir kitur). Individualios parodos:
 Vilnius – 1978 m., 1988 m., 1993 m., po mirties 1996 m., 1998 m.
 Kaunas, Šiauliai, Panevėžys – visos 1978 m.
 Maskva – 1984 m.
 Suomija – 1994 m.

Įvertinimas 
 1971 m., 1973 m. Tarptautinės keramikos parodos Faenzoje I laipsnio diplomai
 1978 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos keramikai
Lietuvos muziejininkai
Alfonsas Laučka

Alfonsas Laučka (g. 1927 m. birželio 30 d. Mieliūnuose, Vabalninko valsčius – 2015 m. gegužės 25 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1951 m. baigė anglų kalbą Vilniaus universitete. 1954 m. filologijos mokslų kandidatas.  1954–1997 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1955–1958 m. Svetimų kalbų, 1958–1962 m. Romanų ir germanų filologijos, 1962–1971 m. Anglų kalbos katedros vedėjas; nuo 1970 m. docentas.

Tyrinėjo anglų k. istoriją, germanų filologijos problemas. Parengė anglų k. mokomųjų knygų studentams.

Bibliografija 
 Anglų-lietuvių kalbų žodynas = English-Lithuanian Dictionary, bendraautoriai Bronislovas Piesarskas ir Elena Stasiulevičiūtė, 1975 m., 2 d., 4 leid. 1992 m.

Įvertinimas 
 1977 m. LTSR nusipelnęs dėstytojas

Šaltiniai 

Lietuvos kalbininkai
Lietuvos pedagogai
Skaruliai (Pakruojis)

Skaruliai – kaimas [Pakruojo rajono savivaldybė]]je. Seniau stūksojo Skarulių akmuo („su dubeniu“). Dabar akmuo saugomas Žiemgalos muziejuje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pakruojo rajono savivaldybės gyvenvietės
Kareiviškis

Kareiviškis – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pakruojo, prie kelio į Šiaulius. Stūkso Perkūnijos akmuo.

Istorija 

XIX a. pradžioje kaimas priklausė Pakruojo dvarui.

Gyventojai

Žymūs žmonės
 Kaime gimė poetas Eduardas Mieželaitis (1919–1997).

Šaltiniai 

Pakruojo rajono savivaldybės gyvenvietės
Rogožinė

Rogožinė – miestas Albanijos vidurio vakaruose, 15 km į pietryčius nuo Kavajės ir 17 km į rytus nuo Adrijos jūros pakrantės. Svarbus susisiekimo mazgas, eina geležinkelis. Pramonė išvystyta menkai. Pro miestą teka Škumbinis.

Istorija 
Spėjama, kad miestas įsikūręs romėnų gyvenvietės Asparagium vietoje.

Sportas 
 KS Egnatia Rrogozhinë (futbolas)

Albanijos miestai
Antanas Laukaitis (1926)

Antanas Laukaitis (1926 m. sausio 10 d. Leipalingyje, Seinų apskritis – 2014 m. lapkričio 5 d. Sidnėjuje, Australija) – Australijos lietuvių žurnalistas, sporto veikėjas.

Biografija 
Leipalingyje jo tėvai turėjo privačią vaistinę. 1938 m. mirus tėvui, Antanas su motina ir seserimi persikėlė gyventi į Kauną. 1942 m. suimtas ir išvežtas darbams į Vokietiją. 1943 m. baigė Kauno 4-ąją gimnaziją. 1946–1949 m. tarnavo JAV kariuomenėje Vokietijoje, dirbo Niurnberge inžinerijos kuopoje, kuri statė kartuves, kuriose buvo vykdomi mirties nuosprendžiai Antrojo pasaulinio karo nusikaltėliams. Bendradarbiavo laikraščiuose „Mintis“, „Mūsų kelias“.

1949 m. atvyko į Australiją. Dirbo imigrantams privalomus darbus vakarinės šalies dalies dykumose, kur su likimo broliais tiesė vandentiekį. 1951 m. pasitaikė proga apsilankyti Sidnėjuje, kur ir pasiliko. Dirbo gumos ir stiklo fabrikuose, 1970 m. baigė pašto mokyklą. 25 metus dirbo Sidnėjaus pašte, dalį iš jų – skyriaus vedėju. 

1953–1973 m. laikraščių „Australijos lietuvis“ ir „Mūsų pastogė“ sporto skyriaus vedėjas, nuo 1952 m. JAV lietuvių dienraščio „Draugas“ ir savaitraščio „Dirva“ korespondentas Australijoje. Kaip sporto žurnalistas dalyvavo penkiose olimpinėse žaidynėse, pradedant 1972 m. Miuncheno olimpiada. Nuo 1952 m. JAV lietuvių žurnalistų sąjungos, nuo 1955 m. Australijos žurnalistų sąjungos narys. 1962–1967 m. Sidnėjaus kultūros klubo „Plunksnos“ pirmininkas. Sporto klubo „Kovas“ Sidnėjuje vienas steigėjų, Australijos lietuvių fizinio auklėjimo sąjungos valdybos vienas pirmininkų. 2000 m. oficialus Lietuvos tautinio olimpinio komiteto atstovas Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse.  Palaidotas Sidnėjuje.

Bibliografija 
 Gyvenimo sūkuriuose: autobiografinė apybraiža, draugų prisiminimai, spauda apie Antaną Laukaitį, nuotraukos. – Vilnius: Homo liber, 2003. – 191 p.: iliustr. – ISBN 9955-449-49-7

Įvertinimas 
 2001 m. DLK Gedimino 5 laipsnio ordinas 
 2003 m. KKSD 2 laipsnio ordinas „Už nuopelnus Lietuvos sportui“
 2005 m. KKSD 1 laipsnio ordinas su grandine „Už nuopelnus Lietuvos sportui“

Šaltiniai 

Apdovanotieji medaliu Už nuopelnus Lietuvos sportui
Lietuvos sporto veikėjai
Lietuvos sporto žurnalistai
Australijos lietuviai
Laukstyčių pilis

Laukstyčių pilis, Laukstetų pilis () – pilis XIII a. antrojoje pusėje Vokiečių ordino pastatyta strategiškai svarbioje prūsų sembų vietovėje – Sembos kyšulyje ant Aismarių šiaurinio kranto, į šiaurę nuo Piliavos, prie buvusios protakos iš marių į Baltijos jūrą, į pietus nuo buv. Kaliningrado srities kaimo Pavlovo ().

Istorija 
Vietovė Lochstete minima nuo 1299 m. Kryžiuočiai XIII a. apie septintąjį dešimtmetį sugriovė sembų pilį ir pastatė savo, iš pradžių medinę, devintame dešimtmetyje – mūrinę. Apie 50 x 50 m kvadratinis plotas buvo apjuostas mūro siena, viduje pastatytas konventas, koplyčia, ūkiniai pastatai, pilies šiaurės rytiniame kampe – pagrindinis bokštas, pačiose mariose – danskeris, su pilimi jį jungė dengta galerija). Greta pilies įrengtas priešpilis. Iš Laukstyčių pilies buvo kontroliuojama Aismarių ir pajūrio laivyba.

Nuo 1305 m. pilyje rezidavo komtūras, XIV a. joje įkurta riterių prieglauda. 1429 m. pilyje mirė Heinrichas fon Plauenas. Laukstyčių sąsiaurį visiškai apnešus smėliu XV a. pabaigoje pilis prarado karinę reikšmę. Prūsijos karaliaus Frydricho I įsakymu XVIII a. pr. per 1700–1721 m. Šiaurės karą nugriauti du korpusai ir didysis bokštas, pusiau apgriautas danskeris, išardyta galerija, gynybinė siena. Akmenys ir plytos panaudotos Piliavos tvirtovei statyti. 1884 m. pilis pertvarkyta į mokyklą. Po 1888 m. gaisro sunyko priešpilis. XX a. pr. pilis suremontuota. Pilis nukentėjo per 1945 m. TSRS–Vokietijos kariuomenių kovas dėl Piliavos. Po karo iki 1989 m. ją sugriovė Kaliningrado sritis gyventojai – ieškota Gintaro kambario. 2000 m. liekanos su rūsiais visiškai išgriautos.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pilyje buvo paslėpta dalis Prūsijos slaptojo valstybės archyvo Karaliaučiuje dokumentų. 1945 m. vasarą P. Pakarklio ekspedicija rado svarbios lituanistikos ir prūsistikos – K. Donelaičio „Metai“, M. Pretorijaus „Prūsijos įdomybės, arba Prūsijos regykla“ (Deliciae Prussicae, oder Preussische Schaubuhne) rankraščius.

Literatūra 
 Oskar Schlicht, Das Westliche Samland, H. 1., Fischchausen, Sankt Adalbert, Lochstädt, Dresden, Kolbe und Schlicht, 1919
 Georg Dehio, Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler, neu bearb. von Ernst Gall, Deutschordensland Preussen, unter Mitw. von Bernhard Schmid und Grete Tiemann, München; Berlin, Deutscher Kunstverlag, 1952
 Handbuch der historischen Stätten, Ost- und Westpreussen, hrsg. von Erich Weise, Stuttgart, Kröner, 1981, ISBN 3-520-31701-X (unveränd. Nachdr. d. 1. Aufl. 1966)
 Walter Dignath, Herbert Ziesmann, Die Kirchen des Samlandes. Eine Dokumentation, Leer, Rautenberg, 1987, ISBN 3-7921-0355-9
 Tadeusz Jurkowlaniec, Gotycka rzeźba architektoniczna w Prusach, Wrocław, Ossolineum, 1989, ISBN 83-04-02935-9
 Juri Iwanow, Königsberg und Umgebung, Dülmen, Laumann-Verl., 1994, ISBN 3-87466-185-7
 Anatolij Bachtin, Gerhard Doliesen, Vergessene Kultur. Kirchen in Nord-Ostpreussen. Eine Dokumentation, 2. Aufl., Husum, Husum, 1998, ISBN 3-88042-849-2

Šaltiniai 

Vokiečių ordino pilys
Kaliningrado srities pilys
Madidi nacionalinis parkas

Madidi nacionalinis parkas () – nacionalinis parkas aukštutiniame Amazonės upės baseine, Le Paso departamente, Bolivijoje. Įkurtas 1995 m. rugsėjo 21 dieną. Parko plotas yra 18 958 kvadratinių kilometrų. Tai viena iš didžiausių saugomų teritorijų pasaulyje.

Saugomos rūšys 
Madidi nacionalinis parkas yra vienintelė vieta, kur gyvena Titi genties beždžionės. Parkas taip pat yra žinomas dėl to, kad jame aptinkama daugiau kaip 1 000 paukščių rūšių (tai sudaro 11 % nuo egzistuojančių 9000 paukščių rūšių).

Bolivijos nacionaliniai parkai
Faustina Laurinaitytė

Faustina Vitalija Laurinaitytė-Šaltienė (g. 1943 m. liepos 17 d. Žagarėje) – Lietuvos teatro aktorė.

Biografija 
1966 baigė Lietuvos konservatoriją. 1966-2004 vaidino Šiaulių dramos teatre. Sukūrė daugiau kaip 80 vaidmenų. Vaidyba emocionali, jautri.

Vyras dailininkas Bonaventūras Šaltis, duktė aktorė Monika Šaltytė.

Vaidmenys 
 Lika – Aleksejus Arbuzovas. Mano vargšas Maratas, 1968 m.
 Gerda – Vincas Mykolaitis-Putinas. Valdovas, 1974 m.
 Skaitovė – Kaip žydėjimas vyšnios…, pagal S. Nėrį, 1974 m.
 Julija Filipovna – Maksimas Gorkis. Vasarotojai, 1978 m.
 Abė – Judžinas O Nilas. Meilė po guobomis, 1979 m.
 Erdmė – Hermanas Zudermanas. Jonas ir Erdmė, 1979 m.
 Marija – Georgas Buchneris. Voicekas, 1980 m.
 Magdalena – Frederikas Garsija Lorka. Bemardos Albos namai, 1982 m.
 Dina Fiodorovna – Semionas Zlotnikovas. Vyras atėjo pas moterį, 1983 m.
 Žemaitė – Vidmantė Jasukaitytė. Žemaitė, 1986 m.
 Normantienė – Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė. Pinigėliai, 1992 m.
 Mėli – Atolas Fugardas. Čia gyvena žmonės, 1994 m.
 Kitė – Šeila Deleini. Įsimylėjęs liūtas, 1997 m.

Įvertinimas 
 1987 m. Teatro draugijos premija už geriausią moters vaidmenį pjesėje „Žemaitė“
 2008 m. Šiaulių apskrities viršininko garbės ženklas

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Gustavas Dorė

Gustavas Dorė (1832 m. sausio 6 d. – 1883 m. sausio 23 d.) – Prancūzijos tapytojas, graviruotojas, iliustratorius ir skulptorius, nemažai dirbęs su medienos ir plieno graviravimu.

Gyvenimas 
Gustavas Dorė gimė Strasbūre. Būdamas 15 metų sukūrė pirmąją iliustraciją. Paryžiuje pradėjo darbą kaip literatūros iliustratorius. 1853 m. Dorė buvo paprašytas iliustruoti Bairono darbus. Vėliau sekė užsakymai iš Jungtinės Karalystės. 1863 m. sukūrė vieną labiausiai išgarsėjusių savo iliustracijų romanui „Don Kichotas“. Išgarsėjęs Dorė pasirašė penkerių metų projektą su leidėjais Grant & Co. Projektas vertė iliustratorių tris mėnesius per metus gyventi Londone. Už darbą jis gaudavo po 10 000 £ kiekvienais metais. Knyga "Londonas:Kelionė" su 180 graviūrų buvo išleista 1872 metais ir turėjo didelį komercinį pasisekimą.

Gustavas Dorė mirė Paryžiuje 1883 m. sausio 23 d.

Galerija

Šaltiniai 

Dorė
Dorė
Dorė
Grandė (Bolivija)

Grandė () arba Guapajus (, ) – upė Bolivijoje; Mamorės upės (Amazonės baseinas) dešinysis intakas, kartais laikomas ir viena jos ištakų. Prasideda Potosi departamente, susiliejus Kainės ir San Pedro upėms, kurios ištakas gauna Andų kalnuose. Grandė teka pradžioje į rytus, Kočabambos Siera, vėliau pasuka į šiaurės vakarus, kur teka lygumomis. Prateka Santa Kruso ir Beni departamentus.

Didžiausi intakai: Miskė, Pirai, Japakani (kairieji), Tomina, Aseras, Pailasas (dešinieji).

Bolivijos upės
Mitsubishi Estate

Mistubishi Estate Co., Ltd (三菱地所株式会社; Mitsubishi Jisho Kabushiki - gaisha) - Japonijos korporacija, viena svarbiausių Mistubishi koncerno dukterinių kompanijų. Tai antras didžiausių nekilnojamojo turto supirkėjų Japonijoje (po Mitsui Fudosan).

Įmonė įkurta 1937 m.

Nuorodos 
 Mitsubishi Este Co., Ltd. oficiali svetainė

Japonijos įmonės
Mitsubishi
Monteras

Monteras () – Bolivijos miestas, esantis Santa Kruso departamente, 50 km į šiaurę nuo Santa Kruso. Pagrindinė pramonės šaka – žemės ūkis, parduodama medvilnė, kukurūzai ir ryžiai.

Geografija ir klimatas 

Monteras iškilęs maždaug 300 metrų virš jūros lygio, o vidutinė oro temperatūra – +23°C.

Bolivijos miestai
Trinidadas (Bolivija)

Trinidadas (, ), oficialiai – La Santisima Trinidadas (La Santísima Trinidad; 'Švenčiausioji Trejybė') – miestas centrinėje Bolivijoje, Beni lygumoje, 130 m aukštyje virš jūros lygio, 13 km nuo Mamorės upės. Beni departamento sostinė. 89,6 tūkst. gyventojų (2005 m.). Priemiestyje Varadore yra upių uostas. Be to, yra oro uostas.

Istorija 

Miestas įkurtas prie Mamorės upės 1686 m. tėvo Cipriano Barace ir priklausė jėzuitams. 1769 m. dėl dažnų potvynių Trinidadas perkeltas į dabartinę vietą.

Bolivijos miestai
Arsenijus Jaceniukas

Arsenijus Petrovyčius Jaceniukas (; g. 1974 m. gegužės 22 d. Černivciuose) – Ukrainos premjeras, verslininkas.

Biografija 

Tėvas Černivcių valstybinio universiteto docentas Petro Jaceniuk, motina prancūzų kalbos mokytoja Marija Jaceniuk.
 
1991 m. baigė sidabro medaliu Panasa Mirnogo specializuotą anglų kalbos mokyklą. Tais pačiais metais įstojo į Černivcių valstybinį universitetą. Specialybė – jurisprudencija. Diplominį darbą gynė užsienio kalba. 1991 m. su draugu įsigijo automobilį ir vakarais dirbo taksistu. Dėstytojai apibūdina Arsenijų kaip žmogų turinti „fenomenalią atmintį“. Jis taip pat baigė karinę katedrą ir yra atsargos kapitonas, karinė specialybė – „artileristas-žvalgybininkas“.

Politinė karjera 
 Krymo autonominės respublikos ekonomikos ministras (2001–2003);
 Ukrainos ekonomikos ministras (2005–2006);
 Sekratoriato darbuotojas (2006–2007);
 Užsienio reikalų ministras (2007 kovas–gruodis);
 Ukrainos parlamento 6 kadencijos pirmininkas nuo 2007-ųjų iki 2008 m. lapkričio 22 d. Šalyje kilus politinei krizei ir prezidentui V. Juščenkai paleidus Tarybą atsisakė palikti savo postą; nušalintas Tarybos balsavimu.
 Po Ukrainos revoliucijos tapo premjeru (2014 m. vasario 27 d. – 2016 m. balandžio 14 d.).

Išnašos

Nuorodos 
 Ukrainos Aukščiausiosio Tarybos tinklalapis  (ukr. ir angl. k.).

|-

|-

Ukrainos Aukščiausiosios Rados pirmininkai
Ukrainos ūkio ministrai
Ukrainos ministrai pirmininkai
Juozas Lazauskas (1931)

Juozas Lazauskas (1931 m. vasario 8 d. Vilkininkuose, Leipalingio valsčius – 2010 m. spalio 11 d.) – Lietuvos agronomas.

Biografija 
1958 m. su pagyrimu baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Agronomijos fakultetą. 1958–2001 m. dirbo Žemdirbystės instituto Vokės filiale; 1961–1965 m. ir 1998–2001 m. Selekcijos sektoriaus vedėjas, 1965–1998 m. direktorius. 1972 m. žemės ūkio mokslų daktaras. 1986 m. profesorius. 

Nuo 1972 m. SSRS Žemės ūkio mokslų akademijos narys korespondentas, nuo 1990 m. Lietuvos mokslų akademijos (LMA) tikrasis narys. 1991–1995 m. LMA Biologijos, medicinos ir žemės ūkio mokslų skyriaus Žemės ūkio mokslų sekcijos pirmininkas. Nuo 1995 m. LMA Žemės ūkio ir miškų mokslų skyriaus pirmininko pavaduotojas. 1994–2006 m. žurnalo „Žemės ūkio mokslai“ vyr. redaktorius, redakcinės kolegijos pirmininkas. Vienas konsultantų ir autorių rengiant „Žemės ūkio enciklopediją“.

Mokslinė veikla 
Kaip agronomo ir mokslininko veikla labiausiai buvo susijusi su Pietryčių Lietuva. Mokslinių tyrimų sritis – augalininkystė, selekcija ir sėklininkystė. Paskelbė apie 130 mokslinių straipsnių. 

Su kitais sukūrė augalų veisles:
 pašariniai geltonieji lubinai – „Smėliai“ (1969 m.), „Pamaina“ (1977 m.), „Augiai“ (1991 m.), „Trakiai“ (1999 m.), „Vilčiai“ (2000 m.)
 seradėlės – „Neris“ (1975 m.)
 esparcetai – „Žilvinai“ (1984 m.), „Meduviai“ (1998 m.)
 bulvės – „Aistės“ (1989 m.)

Bibliografija 
 Agrotechnika lengvose dirvose: monografija, 1976 m.
 Žieminiai rugiai. – Vilnius: Mokslas, 1980. – 93 p.
 Žemdirbystė ir gamtosauga: monografija, 1988 m.
 Lauko augalų selekcija Lietuvoje (su kitais), 1992 m.
 Augalininkystė Lietuvoje 1895–1990 m.: monografija. – LŽI, 1998. – 387 p.
 Žemdirbystė lengvose dirvose, 2000 m.
 Bulvininkystė Lietuvoje 1900–2000 m. (su Almantu Ražuku). – LŽI, 2001. – 155 p.

Įvertinimas 
 1981 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos žemės ūkio teoretikai
Lietuvos agronomai
Lietuvos selekcininkai
R-7

R-7 – tarybinių raketų šeima, kurios visos yra kilusios iš pirmosios pasaulyje tarpžemyninės balistinės raketos, R-7.

Reikšmė 
R-7 grupės raketų pagaminta ir paleista daugiau nei bet kurių kitų didesnių raketų pasaulyje. Plačiai žinomos Sojuz, Voschod bei Vostok raketos iš tiesų yra modifikuoti R-7 variantai. Šiai grupei taip pat priklauso ir pirmąjį pasaulyje dirbtinį palydovą iškėlusi raketa, taip pat pirmojo Mėnulyje minkštai nusileidusio erdvėlaivio Luna 9 raketa.  Iki 2008 m. iš R-7 kildinamas Sojuz tebėra vienintelė bet kada Tarybų Sąjungos ir vėliau Rusijos pilotuojamuose kosminiuose skrydžiuose naudota raketa.

Konstrukcija 
Pirmasis (kovinis) R-7 variantas buvo 34 metrų ilgio, 3 metrų skersmens, svėre 280 tonų ir galėjo nunešti 3000 kg atominį užtaisą į už 8800 km esantį taikinį, pataikydamas iki 5 km tikslumu. 

Kovinis „septynetukas“ buvo dvipakopė raketa. Ji turėjo keturis skysto kuro greitintuvus (kurie buvo pirmoji pakopa) bei centrinį „palaikantį“ variklį, kuris veikdavo visą laiką, tiek pirmosios, tiek ir antrosios pakopos skrydžio metu. Kiekvienas greitintuvas turėjo du mažus raketą valdančius varikliukus, o centrinė šerdis turėjo keturis. Raketos taikymo sistema buvo inercinė, varikliukus valdant nuo Žemės radijo bangomis. Elektroninė valdymo sistema, dabartiniu supratimu gana griozdiška, buvo sumontuota šerdyje tarp degalų bakų. Raketa turėjo ir „skaičiuojantį-sprendžiantį įrenginį“, šaltinyje kompiuteriu nevadinamą.

Starto aikštelės 
R-7 grupės raketos nuo seno leidžiamos iš Baikonuro ir Plesecko kosmodromų. 2009 metais įrengtas dar vienas kosmodromas Prancūzijos Gvianoje, kurio geografinė padėtis palanki kroviniui į geostacionarinę orbitą paleisti.

Budint kovinėje parengtyje, viena starto aikštelė laukė nuolat parengta startui Baikonure, kitos (nuo šešių iki aštuonių) buvo įrengtos Plesecke. Šioms aikštelėms įrengti vienu metu buvo eikvojama net 5 procentai šalies gynybinio biudžeto. Tačiau pirmosios kartos raketoms tai buvo įprasta, ir JAV gynyba taip pat susidūrė su panašiomis didelėmis išlaidomis.

Trūkumai gynyboje 
R-7 buvo didelė, sunki ir galinga raketa, varoma žibalu ir suskystintu deguonimi. Tai labai ribojo jos kaip ginklo galimybes. Prieš startą raketą iš „techninės pozicijos“ specialiu geležinkeliu veždavo prie paleidimo bokšto. Visas pasiruošimas trukdavo ne mažiau dviejų valandų (garantuotas paleidimo laikas buvo 7 valandos). Užpildyta ir parengta startui raketa galėjo laukti ne daugiau nei 30 dienų. 

Raketai reikalingam skystam deguoniui tiekti reikėjo visos atskiros gamyklos. Kadangi didelių starto kompleksų buvo neįmanoma paslėpti, jie iki raketas paleidžiant lengvai galėjo būti subombarduoti. R-7 buvo pritaikyta pirmosioms atominėms bomboms, kurios buvo palyginus labai sunkios. Todėl gynyboje ji nebuvo labai plačiai naudojama (kovinėje parengtyje niekada nėra budėjusios daugiau nei 5 raketos vienu metu) ir gana greitai (1968 m.) buvo pakeista nauja raketų karta.

Nors ir nepraktiška kaip ginklas, R-7 tapo vienos pagrindinių taikiam kosmoso tyrimui skirtos raketų serijos pradininke.

Šaltiniai 

Kosminiai tyrimai
Leonas Gytis Lazėnas

Leonas Gytis Lazėnas (1939 m. sausio 11 d. Kaune – 1985 m. rugsėjo 14 d. ten pat) – Lietuvos inžinierius mechanikas.

Biografija 
1961 m. baigė Kauno politechnikos institutą. Nuo 1961 m. dirbo vyriausiuoju metrologu Kauno Dzeržinskio staklių gamykloje. 1969 m. technikos mokslų kandidatas.

Tyrimų sritis – matavimo metodai ir technika, staklių konstrukcijų kūrimas. 18 išradimų autorius. Su kitais sukūrė ir įdiegė labai didelio tikslumo stakles, t. p. labai didelio tikslumo koordinatinių įrenginių kompleksą. 

Brolis kino režisierius Linas Lazėnas (1941–1986).

Įvertinimas 
 1968 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)
 1975 m. SSRS valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos metrologai
Lietuvos išradėjai
Ičkerijos čečėnų respublika

Ičkerijos Čečėnų Respublika (čeč. lot. Noxçiyn Pachhalkh Noxçiyçö; čeč. krlc. Нохчийн Пачхьалкх Нохчийчоь; ) – de facto likviduota nepriklausomybės nuo Rusijos siekusi valstybė.

Žlugus Sovietų Sąjungai, Čečėnijoje veikiantis demokratinis judėjimas (Sąjūdžio atitikmuo) perėmė valdžią. Vėliau buvo surengti demokratiniai prezidento ir parlamento rinkimai. Patvirtinta šalies Ičkerijos Konstitucija Ičkerijos čečėnų respubliką. Tačiau tarptautinė bendruomenė šalies nepriklausomybės taip ir nepripažino.

Po pirmojo Čečėnijos karo, kurį Rusijos federalinės pajėgos pralaimėjo, nuo 1996 iki 1999 m. valstybė buvo nepriklausoma, bet nepripažinta. Po Antrojo Čečėnijos karo respublika buvo galutinai likviduota.

Žmogaus teisių pažeidimai 
Kai Čečėnija buvo de facto nepriklausoma valstybė, joje vyko daugybiniai žmogaus teisių pažeidimai. Žudynės, grobimai ir prekyba žmonėmis tapo įprastu reiškiniu. Per savaitę įvykdavo 60-70 nusikaltimų, iš kurių 8-10 žmogžudysčių. Respublikos vadovybė ir karinis režimas buvo susiję su šiais nusikaltimais. Vėliau paaiškėjo, kad tuo užsiimdavo Rusijos specialiųjų tarnybų agentai. Didžiausi nusikaltėliai prasidėjus antrajam Čečėnijos karui iš karto perėjo į Rusijos pusę ir gavo aukštus postus.

Po kelių namų sprogdinimų 1999 m., Rusija prisidengdama kova su teroru užpuolė Čečėniją. Sprogimų kaltininkai taip ir nebuvo surasti. Tiesa, vieno sprogimo pavyko išvengti Riazanės gyventojams pastebėjus FSB agentus minuojant namą.

Vykstant karo veiksmams žmogaus teisių pažeidimai tęsėsi. Juos vykdė abi konflikto pusės – Rusija ir Čečėnija.

Čečėnijos-Rusijos konfliktas

Tarptautiniai santykiai 

Laikotarpiu nuo nepriklausomybės paskelbimo 1991 m. iki pat 2000 m. Čečėnija priklausė Pasaulinei valstybingumo siekiančių tautų organizacijai, tačiau egzistavimo laikotarpiu buvo de jure pripažinta vos dviejų valstybių. 1993 m. Čečėnijos nepriklausomybę pripažino Gruzija. Vykstant Antrajam Čečėnijos karui valstybę pripažino ir Talibano valdomas Afganistanas.

Čečėnijos kova už nepriklausomybę sulaukė nemažai palaikymo Baltijos šalyse ir Lenkijoje, tačiau pati Ičkerijos čečėnų respublika niekuomet nebuvo oficialiai pripažinta nė vienos valstybių. Lietuvoje atidarytas ir veikia Čečėnijos informacijos centras. Vienintelis Estijos parlamentas buvo nubalsavęs už šalies nepriklausomybės pripažinimą, tačiau spaudžiant Rusijai ir Rusijai draugingų ES valstybių savo pripažinimo neįvykdė.

Taip pat skaitykite 
 Kavkaz Center

Išnašos 

Buvę UNPO nariai
Istorinės nepripažintos valstybės
Rusijos istorinės valstybės
Čečėnija
Šiaurės Kaukazo istorija