joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kauno gubernija

Kauno gubernija () – Rusijos imperijos administracinis vienetas nuo 1843 iki 1915 metų. Centras – Kaunas. Buvo dabartinės Lietuvos centrinėje, vakarinėje ir šiaurinėje dalyje bei Baltarusijos šiaurės vakariniame pakraštyje. Gubernija įėjo į Vilniaus generalgubernatoriją. Plotas 38 400 km².

Apskritys 

Gubernija buvo sudaryta iš 7 apskričių, iki tol priklausiusių Vilniaus gubernijai:
 Kauno apskritis
 Novoaleksandrovsko apskritis (Zarasų, buvusi Breslaujos apskritis)
 Panevėžio apskritis (buvusi Upytės apskritis)
 Raseinių apskritis
 Šiaulių apskritis
 Telšių apskritis
 Vilkmergės apskritis

Bendrai apskritys užėmė 37 000 tūkstančius kvadratinių varstų (38400 km²), buvo 830 tūkst. gyventojų. Didžiausios – Šiaulių apskrities – plotas 1897 m. buvo 6 498 kvadratiniai varstai su 3 937 gyvenamų vietovių, kuriose gyveno 239 000 gyventojų.

Istorija 
Įkurta 1842 m. gruodžio 18 d. Rusijos caro Nikolajaus I įsakymu iš septynių Vilniaus gubernijos apskričių. Faktinė Kauno gubernijos įsteigimo data – 1843 m. liepos 1 d., kai iškilmingai paskelbta apie gubernijos įkūrimą.

Įkūrus guberniją, paskirtas gubernatorius, vicegubernatorius, gubernijos valdyba, finansų rūmai, prokuroras ir du striapčiai, sudarytas sąžinės teismas, visuomenės priežiūros prikazas, statybos komisija, paskirti gydymo valdybos inspektorius, gubernijos matininkas, miesto magistrato nariai (ratmanai ir burmistrai), mokyklų inspektorius, muitinės viršininkas, pasienio valdininkai, miesto viršininkas, miesto seniūnai, gubernijos bajorų vadas, policmeisteris, valstybės turtų apygardos viršininkas, girininkas, zemskinis teismas, apskaitos iždininkas.

Kauno gubernija be pakeitimų išliko iki 1915 m.

Apskritis priklausė Rusijos imperijos nepramoninėms gubernijoms, žemės ūkio lygiu buvo viena pirmaujančių, gyventojai – vieni raštingiausių (1897 m. 55,3 proc.).

|-
| 1857 || || 969.369 || ||
 251 miestelis
 25.465 kaimai
|-
| 1895 || || || 144 valsčiai ||
|-
| 1897 || || 1.544.564 || ||
|-
| 1913 || || 1.774.000 || ||
|-
| 1914 || 40.260 || 1.857.100 || 7 apskritys: Kauno apskritis, Panevėžio apskritis, Raseinių apskritis, Šiaulių apskritis, Telšių apskritis, Vilkmergės apskritis, Zarasų apskritis ||
|}

Nuorodos 
 
 
 Gubernijos žemėlapiai 

Kauno gubernija
Kauno istorija
Meilė

Meilė – psichologinė, dvasinė būsena; tarpasmeninis jausmas, kuris reiškiasi tam tikrose situacijose kylančiomis ir kintančiomis susižavėjimo, džiaugsmo, baimės, nerimo, pavydo emocijomis. Viena iš esminių tarpusavio santykius ir savęs suvokimą lemiančių ir apibrėžiančių sąvokų.

Vienos psichologijos kryptys nepagrįstai pabrėžia biologinį, romantinį meilės pradą, kurį kursto geismas, lytinis potraukis, instinktyvus poreikis sukurti savo šeimą ir pratęsti savo giminę. Kitos kryptys nepakankamai įvertina šį pradą, traktavo meilę kaip taurų, dvasinį jausmą, išreiškiamą platoniškąja meile.

Pagal R. Sternberg trikampę meilės teoriją romantinė meilė turi tris dedamąsias: artimumą (atsivėrimas, dalinimasis mintimis ir emocijomis su kitu asmeniu); atsidavimą (sprendimas būti su vieninteliu žmogumi ir nekreipti dėmesio į kitus potencialius partnerius) bei aistrą (erotinis susidomėjimas ir artimi santykiai).

Neuromokslai atskleidė, kad susižavėjusio ir palaikančio ilgalaikius poros santykius  žmogaus smegenyse randama daugiau testosterono, estrogeno, dopamino, adrenalino, kortizolio, serotonino, oksitocino, vazopresino. Iš pradžių organizmas į įsimylėjimą reaguoja kaip į stresą. Tada išsiskiria adrenalinas ir kortizolis. Testerono ir estrogeno taip pat padaugėja įsimylėjus, serotonino ir vazopresino – esant tvirtiems ir ilgalaikiams santykiams.

Prieraišumo teorijos tyrimai rodo, kad suaugusiųjų romantinė meilė yra besitęsiantis prieraišumo procesas, kurio kokybė priklauso nuo asmens prieraišumo istorijos vaikystėje tarp jo ir jo globėjų. Motinos ir palikuonio santykis yra kertinis žinduolių gyvenime. Manoma, kad kai kurie biocheminiai mechanizmai atsakingi už pastarąjį ryšį evoliucijos eigoje buvo pasirinkti reguliuoti saitus ir tarp romantinių partnerių, globėjų bei šeimos narių, kitų socialinių tinklų.

Antikos filosofai skyrė aistringą (), draugišką, () šeimyninę, () ir dvasinę () meilę. Pastaroji paveikė krikščioniškąją meilės sampratą, kurioje išaukštinama meilė Deivui, pasireiškianti meile žmonijai bei Jo kūrinijai. Supriešinama su geismą keliančia, kančias nešančia meile.

Daugelyje religijų meilės sąvoka išreiškia tikinčiojo ryšį su dievybe ar religiniu mokytoju. Abraominių religijų (krikščionybės, judaizmo, islamo) pasaulėžiūroje meilė yra asmeninis santykis su Dievu. Hinduizme meilė pasireiškia kaip santykis su konkrečia dievybe, advaita vedantos tradicijoje – atmano susiliejimas su brahmanu. Budizme, džainizme, neigiančiuose konkretaus Dievo egzistavimą, meilė – žmogaus santykis su Visata. Bet kurios religinės tradicijos misticizmas meilę laiko vienio su dievybe ir visa kūrinija išgyvenimu.

Išnašos 

Filosofiniai terminai
Meilė
Sąmonė

Sąmonė ( „žinojimas kartu“) psichikos dalis, apimanti įvairias mentalines būsenas, mintis, emocijas, suvokimą ir prisiminimus. Sąmonė yra intencionali, nukreipta į išorinį bei iš dalies ir į subjekto vidinį pasaulį (savimonė).

Svarbiausia sąmonės savybė yra dėmesys.

Reikšmė 
Terminas „sąmonė“ buvo pasiūlytas Kristijano Volfo kaip kitas lotyniškojo conscientia vertimo variantas. Lotyniškasis terminas anksčiau reiškė sąžinę. Bendrąja prasme pirmą kartą panaudojo filosofas Renė Dekartas.

Neurologija 
Pagrindinė neurologinių sąmonės tyrinėjimų kryptis yra sąmonės neuroninės koreliacijos.
Tam tikroms sąmonės būsenoms bandoma priešpastatyti neuroninį substratą. Šios koreliacijos paieškai trukdo faktas, kad atskiros smegenų dalys (arealai) atsako už skirtingas funkcijas. Žinoma, kad Broca centras (taip pat Brodmano arealas Nr. 44 ir 45) iš esmės atsako už kalbą. Šių regionų sužalojimai sąlygoja kalbos sutrikimus, vad. Brokos afazija.

Aktyvumo matavimai, aktyvizuojant kalbos funkcijas, rodo atitinkamai padidėjusį aktyvumą šioje smegenų dalyje. Stimuliacija gali sąlygoti didelius kalbos sutrikimus. Tačiau toks funkcinis smegenų regionų ir sąmonės būsenų priskyrimas yra sąlyginis, kadangi dirginimai apdirbami vienu metu daugelyje smegenų arealų. Toks priskyrimas tokiu atveju turi daugiausia tik euristinę reikšmę.

Taip pat skaitykite 
 Pasąmonė
 Viršsąmonė
 Sąmonės filosofija
 Psichika
 Sąmonė budizme

Psichologija
Neurologija
Nuošliauža

Nuošliauža – uolienų masės atitrūkimas ir nuslinkimas šlaitu žemyn dėl sunkio jėgos. Nuošliaužos įvyksta dėl įvairių priežasčių, išsibalansavus natūraliai pusiausvyrai. Šios priežastys gali būti:
 padidėjęs šlaito statumas, dėl vykstančios erozijos,
 sumažėjusio uolienų patvarumo (vibracija, kritulių pagausėjimas, požeminio vandens prietaka),
 dėl seisminių smūgių,
 dėl žmonių veiklos.

Nuošliaužos gali vystytis pamažu, bet gali būti labai staigios. Staigių nuošliaužų pasekmės gali būti katastrofinės – sugriauti įvairūs pastatai, žmonių aukos ir kt. Nuošliaužos formavimosi procesas gali būti suskaidytas keliais etapais:
 Dalies šlaito atitrūkimas per pagrindinę plyšio plokštumą,
 Atitrūkusio šlaito slinkimas žemyn, išlaikant pirminę struktūrą,
 Pirminės struktūros suirimas.

Nuošliaužos formavimasis gali sustoti bet kuriame etape. Kartais neįmanoma nustatyti šių etapų. Tai atsitinka, pavyzdžiui, tada, kai nuošliaužos uolienos prisotintos vandeniu. Tokia nuošliauža vadinama purvo srautu. Purvo srautas gali judėti iki 100 km/h greičiu. Susidariusi laikina tėkmė griauna viską savo kelyje. Purvo srautai ugnikalnių aktyvumo zonose vadinami laharais. Laharai susiformuoja tada, kai po vulkano išsiveržimo nusėdę pelenai įmirksta nuo kritulių vandens. Smulkūs pelenai patys pavojingiausi, nes lengvai sudaro takią masę. Laharui nuslinkus ši masė sukietėja kaip cementas.
Nuošliaužos taip pat gali susiformuoti ir po vandeniu. Jos vadinamos turbididais. Jei pakankamai didelės – gali sukelti cunamius.

Didžiausios nuošliaužos 
 Kinija 1920 m. žuvo per 200 000 žmonių
 Italija 1963 m. – 2 600 žmonių
 Peru 1970 m. – 18 000 žmonių
 Kolumbija 1985 m. – 23 000 žmonių

Nuošliaužos Lietuvoje 
Lietuvoje taip pat pasitaiko nuošliaužų. Jos susidaro upių šlaituose, tvenkinių šlaituose ar kitose vietose. Dažniausiai susidaro dėl žmogaus ūkinės veiklos. Kelios nuošliaužos pridarė materialinių nuostolių, pažeidė statinius, keli pastatai sugriuvo. Taip pat kelios nuošliaužos pareikalavo žmonių aukų.

Taip pat skaitykite 
 Lavina

 

de:Bergsturz
no:Skred
Kairas

Kairas ( – 'nugalėtojas') – miestas šiaurės Egipte, prie Viduržemio jūros, didžiausias šalies ir visos Šiaurės Afrikos miestas. Tai ilgametė Egipto sostinė, kurioje gyvena ~10 mln. gyventojų (su priemiesčiais apie 21 mln., 2021 m.). Svarbus transporto mazgas, tarptautinis oro uostas, yra metropolitenas.

Kairas – pasaulio arabų kultūrinis ir politinis centras. Arabų lygos (1945–79 m. ir nuo 1991 m.), Afrikos ir Azijos šalių solidarumo organizacijos sekretoriato, Pasaulinės sveikatos organizacijos atstovybės būstinė.

Metalurgijos, mašinų, tekstilės, chemijos pramonė. Metalo ir odos dirbiniai. Veikia 4 universitetai, akademija, Egipto institutas, 10 muziejų (tarp jų – Egipto, koptų). Veikia pirmasis Afrikoje operos teatras (įkurtas 1869 m.), muzikos ir lėlių, dramos teatrai, nacionalinė filharmonija, botanikos ir zoologijos sodai, hipodromas. Kairas – kino pramonės centras (5 kino studijos). Vyksta kasmetinis tarptautinis kino festivalis (nuo 1976 m.).

Architektūra: ibn Tuluno mečetės (IX a.), Azharo mečetė (X a.), miesto vartai (XI a.), Kairo citadelė (XII a.), sultono Hasano mečetė (XIV a.), mameliukų mauzoliejai (XV–XVI a.).

Miestas išsidėstęs abipus Nilo, prie šios upės žiočių. Šioje vietoje gyventa jau daugiau kaip 6000 metų, ir tai buvo svarbi vieta daugeliui Egipto civilizacijų. Kartais Kairas vadinamas Misr – arabišku paties Egipto pavadinimu, pabrėžiant miesto svarbą visam Egiptui. Šiame mieste yra daug tiek vakarietiškos, tiek ir rytietiškos kultūros bruožų, čia susilieja sena ir nauja. Tačiau Kaire yra daug socialinių-ekonominių problemų, dideli skurstančiųjų kvartalai, nevisiškai išvystyta infrastruktūra.

Istorija 
Senovės Egipte netoli dabartinio Kairo stovėjo Aukštutinio Egipto sostinė Memfis.

Romėnų ir Bizantijos laikais Kairo vietoje buvo Babilono miestas (), vėliau – Fustatas () . 641–969 m. buvo arabų vietininkų Egipte sostinė, nuo 969 m. Fatimidų rezidencija (jau Kairo vardu), 973–1171 m. buvo Fatimidų valstybės sostinė. XIII–XVI a. svarbus prekybos, amatų ir kultūros centras, mameliukų sultonų sostinė, paskutinių Abasidų dinastijos chalifų sostinė. XVI a. pr. užgrobtas turkų-osmanų, 1882 m. – anglų kariuomenės. 1914–1922 m. buvo britų protektorato administracinis centras, 1922–1953 m. Egipto Karalystės sostinė, 1953–1958 m. Egipto Respublikos sostinė, 1958–1971 m. Jungtinės Arabų Respublikos sostinė, nuo 1971 m. – Egipto Arabų Respublikos sostinė.

Galerija

Sportas 
 Al Ahly SC (Kairas) sporto klubas;

Yra Kairo tarptautinis stadionas. Mieste vyko 2006 m. Afrikos Tautų taurė, Afrikos žaidynės, 2007 m. Arabų šalių žaidynės. Iki 2002 m. Kaire buvo įsikūrusi Afrikos futbolo konfederacija.

Šaltiniai
Giza

Giza (‎, Kairo tarme Gīza) – miestas šiaurės Egipte, prie Nilo upės, į pietvakarius nuo sostinės Kairo. Trečiasis pagal dydį šalies miestas, turintis >2,5 mln. gyventojų.

Administacinis, kultūros ir verslo centras, išvystyta chemijos, tabako, mašinų pramonė, statomi filmai. Mieste yra tradicinių musulmonų kvartalai, palei Nilą yra prabangūs kvartalai, Gizoje daug užsienio ambasadų ir vyriausybės įstaigų. Čia yra Kairo universitetas (įkurtas Kaire 1908 m. ir perkeltas į Gizą 1924 m.), arabų kalbos akademija (įkurta 1932 m.), oftalmologijos mokslo institutas, muzikos institutas.

Istorija 
Gizos vietoje ar šalia jos svarbus miestas buvo jau nuo IV faraonų dinastijos laikų (2575–2467 m. pr. m. e.). Gizoje yra istorinės įžymybės – Didysis sfinksas (apie 2500 m. pr. m. e.) ir trys garsiausios Gizos piramidės – Cheopso (147 m aukščio), Chafro ir Mikerino – vienintelis išlikęs iš 7 pasaulio stebuklų.

Sportas 
 Zamalek SC futbolo klubas;

Milijoniniai miestai
Egipto miestai
Merida (Meksika)

Merida (isp. Mérida) – miestas pietryčių Meksikoje, Jukatano valstijos lygumose. 793 tūkst. gyventojų (2003). Miestas išsidėstęs Jukatano pusiasalio pietvakariuose. Yra XVI a. katedra, majų kultūros griuvėsiai. 1624 m. čia įkurtas Jukatano autonominis universitetas, 1961 m. – Meridos technologijos institutas, yra archeologijos muziejus. Meridą 1542 įkūrė ispanai majų miesto Tiho (T’ho) vietoje. Indėnų kultūros įtaka vis dar matoma kalboje ir aprangoje. Pro miestą eina automagistralė ir geležinkelis.

Meksikos miestai
Baku

Baku – Azerbaidžano sostinė ir didžiausias miestas, pietiniame Apšerono pusiasalio krante. Didelis geležinkelio mazgas, uostas prie Kaspijos jūros, su rytiniais jūros uostais, esančiais Turkmėnijoje, susisiekia keltais. Išvystyta naftos, dujų, chemijos, mašinų, prietaisų, statybinių medžiagų, lengvoji, maisto pramonė.

Nuo 1967 m. Baku veikia metropolitenas. Mieste yra Mokslų akademija, 11 aukštųjų mokyklų (iš jų – 3 universitetai), 7 teatrai, apie 30 muziejų (žinomiausi – meno, kilimų, liaudies taikomųjų menų). Baku senamiestyje yra tvirtovė Icherisheher (valstybinis istorinis-architektūrinis draustinis). Yra Širvanšachų rūmai, Synyk-Kala minaretas (XI a.), Mergelių bokštas, Baili akmenys (XIII a.) ir kt. paminklai. Į pietus nuo Baku, jūroje statomos dirbtinės Khazar salos, Apšerono rajone – naujasis Baku zoologijos sodas. Mieste yra Azerbaidžano nacionalinis dailės muziejus.

Istorija 
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas VI a. VII a. priklausė arabams, vėliau Širvos chanams, XVI–XVII a. dažniausiai buvo valdomas persų. 1723 m. birželio 26 d., po ilgos apgulties naudojant patrankas, Baku užėmė rusai, kurie miestą išlaikė iki 1735 m.

Nuo 1747 m. buvo Baku chanato sostinė, 1806 m. užimtas Rusijos. 1860 m. buvo 14000 gyventojų, 1880 m. – 20000. Vėliau ėmė sparčiai augti, nes 1870 m. netoliese buvo surasti dideli naftos ištekliai. Baku netrukus tapo didžiausia Europos žibalo gamybos vieta. 1913 m. išgauta 7,7 mln. t naftos, 1920–1921 m. 2,5 mln. t, 1931 m. 13,5 mln. t.

Pavadinimo kilmė 
Vyrauja nuomonė, kad Baku pavadinimas kilęs iš senovės persų kalbos – Badkube reiškė „miestas, kuriame pučia vėjai“. Kita versija, kad persiškai tai reiškia „Dievo kalnas“. Anot kitos teorijos, miesto pavadinimas siekia Zaratustros laikus: Baga reiškia saulę arba dievą. Be to, Turkijos islamo enciklopedija teigia, kad miestas kilo iš turkų kalbos Bey-Köy, kas reiškia „pagrindinis miestas, sostinė“.

Gyventojai 
XX a. pirmoje pusėje tautinė miesto gyventojų sudėtis buvo gana marga – 31,5 proc. azerbaidžaniečių, 29 proc. rusų, 15 proc. armėnų, 15 proc. persų, 6 proc. žydų. Šiuo metu daugiau nei 90 proc. Baku gyventojų yra azerbaidžaniečiai.

Sportas

Šaltiniai

Nuorodos 
 Baku svetainė 

Sostinės
Azerbaidžano miestai
Milijoniniai miestai
Lima

Lima () – Peru sostinė ir didžiausias miestas. 7,74 mln. gyventojų (2005). Tai yra kultūrinis, pramonės ir finansinis šalies centras, išsidėstęs šalies vidurio vakaruose, prie Ramiojo vandenyno, Andų pašlaitėje. Kaljao (Callao) yra Limos uostas.

Išvystyta maisto, tekstilės, chemijos, naftos ir metalo apdorojimo pramonė. Yra tarptautinis oro uostas, universitetų, daug muziejų (istorijos, archeologijos, Peru kultūros, meno, antropologijos, etnografijos ir kt.), bažnyčių, vienuolijų. Lima dar žinoma kaip karalių miestas, čia gausu rūmų. Mieste išlikęs stačiakampis gatvių tinklas (iš dalies rekonstruotas XX a. viduryje). Į pietus nuo Rimako upės yra senamiestis, į šiaurės vakarus nuo senamiesčio – pramoniniai rajonai, į pietvakarius – administraciniai kvartalai (pastatyti XIX a.), į pietus ir pietryčius – vilų rajonai.

Istorija 

Miestą 1535 m. sausio 18 d. įkūrė ispanų konkistadoras Fransiskas Pisaras (Francisco Pizarro), pavadinęs jį „Karalių miestu“ ().

Iki 1821 m. Lima buvo Peru vicekaralystės, vėliau – nepriklausomos Peru Respublikos sostinė. 1881–1883 m. Lima buvo okupuota Čilės kariuomenės.

1687 m., 1746 m., 1966 m., 1970 m., 1974 m. miestas nukentėjo nuo žemės drebėjimų.

Daugiau kaip tris amžius Lima buvo pats svarbiausias ir didžiausias metropolis Pietų Amerikoje.

XX a. pabaigoje prie Limos prijungtas kiek į vakarus nuo jos esantis Kaljao uostamiestis.

Pavadinimo kilmė 

Manoma, kad Limos pavadinimas kilęs iš indėnų kalbos, tačiau neaišku kurios. Labiausiai tikėtina, kad tai arba aimarų kalbos žodis (lima-limaq – geltona gėlė), arba kečujų (rimaq – šneka, kalbėjimas).

Nuorodos 
 Lima-geographia.com
 Lima-GlobalAmity.net
 Limos klimatas 
 Limos žemėlapiai (ispaniškai)

Sostinės
Milijoniniai miestai
Lima
Vilkų Kampas

Vilkų Kampas – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Švėkšnos, prie kelio į Žemaičių Naumiestį. Ribojasi su Vilkėno II, Gedikų, Vilkėno III, Žiogų, Stankiškių ir Šiaulių kaimais. Vilkų Kampo-Tvaskučių seniūnaitijos centras. Yra 3 gatvės. Pietiniu pakraščiu teka Ašvos upė (Veiviržo intakas), upėje yra didžiulis riedulys – Ašvos akmuo, Alkos kalnas (Ašvos deš. krante) ir kapinynas, prie kurio 2005 m. pastatytos 4 ąžuolinės skulptūros: „Kario“ (V. Bliūdžius), „Bičiaus“ (R. Sūdžius), „Krivio“ ir „Perkūno“ (P. Balsys). Kaime yra išlikęs Vilkėno malūnas, aptiktas kapinynas.

Istorija 

Radiniai Vilkų Kampo kapinyne byloja, kad kaimo teritorijoje gyventa jau IV a.

Priklausė Švėkšnos dvaro valdai (XV a. vid. – 1820 m.), Vilkėno dvarui (1820–1861 m.), Švėkšnos valsčiui, Švėkšnos apylinkei. 1880–1882 m. Vilkų Kampo gyventojai kovojo su Vilkėnų dvaru dėl žemių atribojimo. 1864–1904 metais kaime veikė „daraktorių mokykla“, gyveno aktyvių knygnešių. Yra buvusi pradinė mokykla (įsteigta 1919 m.). Sovietmečiu priklausė „Ašvos“ tarybiniam ūkiui (1959–1992 m.), pastatyta karvidė. Kaime veikia klojimo teatras (nuo 1997 m.). 2006 m. trims gatvėms suteikti pavadinimai: Vilkų Kampo, Ašvos ir Švėkšnelės.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Vilkų Kampe gimė:
 Marija Čepulienė (Balčėnaitė), mokytoja
 Andrius Balčėnas, knygnešys
 broliai Jonas ir Petras Balčėnai, Lietuvos armijos savanoriai
 Stasys Balčėnas, sportininkas, treneris, mokytojas
 Leonas Balčėnas, gydytojas dermatovenerologas
 Elena Klumbytė-Petkienė, sportininkė, trenerė
 Vytautas Majoras, tautodailininkas, medžio drožėjas
 Kostancija Lukočienė (Majoraitė), mokytoja
 Kazys Oželis, gydytojas, profesorius
 Stasys Oželis, sportininkas, treneris
 Algimantas Kiminius, poetas

Visoje seniūnijoje ir už jo ribų žinomi jo gyventojai: nagingas stalius Stasys Jucius, muzikantas, klojimo teatro įkūrėjas Mindaugas Nogaitis, Vytautas Auškalnis, važinėjąs po apylinkę „arkliamobiliu“ (automobilis, tempiamas arklio) ir kt.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Bandonijų ir armonikų muziejus Vilkų Kampe

Šilutės rajono savivaldybės gyvenvietės
Austrija-Vengrija

Austrija–Vengrija arba Austrijos-Vengrijos imperija (, ) – dualistinė valstybė, sukurta pertvarkant Habsburgų monarchiją 1867 m. ir gyvavusi iki 1918 m.

Karų nualintai Habsburgų valstybei XIX a. antroje pusėje yrant, valstybė 1867 m. vasario 8 d. padalinta į dvi – Cisleitaniją (Austrijos imperiją) bei Transleitaniją (Vengrijos Šv. Stepono karūnos karalystę), valdomas bendro vadovo (Austrijos imperatorius ir Vengrijos karalius). Valstybėse veikė atskiri parlamentai bei vyriausybė, tačiau buvo bendra kariuomenė, pinigų ir muitų sistema, Užsienio reikalų, Karo ir jūrų bei Finansų ministerijos.

Valstybei priklausiusios sritys:

 Austrijos imperija:
 Austrija:
 Žemutinė Austrija
 Aukštutinė Austrija
 Štirija
 Zalcburgas
 Karintija
 Karniola
 Tirolis
 Vorarlbergas
 Goricija
 Istrija
 Čekija
 Moravija
 Silezija
 Dalmatija
 Bukovina
 Galicija
 Vengrijos karalystė:
 Vengrija
 Slovakija
 Kroatija ir Slavonija
 Transilvanija
 Vojvodina

 Bendrai valdomos teritorijos:
 Bosnija ir Hercegovina (nuo 1878 m.)
 Novi Pazaro sandžakas (1878–1913 m.)
Pirmajame pasauliniame kare Austrijos–Vengrijos politika Balkanuose buvo vienas iš karo pretekstų, kare ji prisijungė prie Vokietijos. 1916–1917 m. nesėkmingai bandyta pertvarkyti valstybę į tautinių valstybių konfederaciją, o po pralaimėjimo kare, išaugus nacionalinei tautų savimonei, valstybė suskilo – jos teritorijoje susikūrė Vokiečių Austrija, Čekoslovakija bei Vengrija, o likusi dalis atiteko Lenkijai, Rumunijai, Italijai bei Serbų, Kroatų ir Slovėnų karalystei.

Austrija-Vengrija
Blogo simbolio taisyklė

Blogo simbolio taisyklė (arba Boyer-Moore algoritmas) – teksto paieškos ilgoje eilutėje algoritmas. 

Algoritmas ieško palyginti trumpos eilutės kitoje (paprastai daug ilgesnėje) iš anksto nežinomoje eilutėje. Tuo jis skiriasi nuo priesagų medžius naudojančių algoritmų, kuriems ilgąja eilutę reikia žinoti iš anksto – medžiui sukurti.

Klasikinis Boyer-Moore algoritmas remiasi trimis paprastomis taisyklėmis:

 Trumpoji eilutė (kurios ieškoma) prieš paiešką analizuojama, sudarant lentelę. Kiekvienai eilutės padėčiai įsimenama, kiek toli į kairę nuo jos eilutėje yra kiekviena abėcėlei priklausanti raidė. Specialiu kodu pažymimi atvejai, kai tokios raidės į kairę nuo šios padėties ieškomoje eilutėje nėra.
 Nors pati paieška vyksta iš kairės į dešinę, simboliai lyginami iš dešines į kairę („atbulai“).
 Nustačius kad duotojoje padėtyje ieškomos eilutės nėra, pirmajame žingsnyje atliktos analizės rezultai panaudojami nustatyti, kur pradėti ieškoti iš naujo:
 a) Jei nesutampančio ilgosios eilutės simbolio kairiojoje trumposios eilutės dalyje nėra, lyginimo rėmels patraukiamas tiek, kad šis simbolis į jį nebepatektų.
 b) Jei šis simbolis trumpojoje eilutėje labiau į kairę yra, rėmelis patraukiamas tiek, kad šieji du simboliai atsidurtų vienas virš kito.

Pavyzdys 

Blogo simbolio taisyklės taikymas ieškant žodžio LIULA frazėje LŪGNĖS LAPAI LIULA EŽERE.

 a) Kažkuriame etape lyginant pastebima, kad U nesutampa su tarpu. Kadangi tarpo ieškomame žodyje nėra, rėmelis patraukiamas paliekant tarpą kairėje.
 b) Patraukus nustatoma jog A nelygus I, tačiau I ieškomoje eilutėje sutinkamas už dviejų simbolių į kairę nuo lyginamos padėties. Rėmelis patraukiamas tris žingsius (vienu daugiau, kad simboliai atsidurtų vienas virš kito).
 c) Ir vėl iš karto paaiškėja, jog I nelygus A. Pagal tą pačią informaciją patraukus rėmelį dar tris žingsnius…
 d) …ieškoma eilutė randama.

Taigi skirtingai nuo naiviojo algoritmo, kuris paieškos rėmelį kiekvieną kartą patraukia tik per vieną simbolį, Boyer-Moore algoritmas paprastai rėmelį patraukia gerokai daugiau ir todėl yra pastebimai greitesnis. Jis gerai tinka ieškant teksto fragmentų žmonių kalboje arba baltymų sekose ir sunkiau pritaikomas DNR sekoms, kur abėcėle apribota keturiais simboliais.

Šaltiniai 

Bioinformatika
Algoritmai
GNU Classpath

GNU Classpath buvo svarbi GNU projekto dalis, kurios tikslas – sukurti atviro kodo Java sisteminę biblioteką. Praeityje tai buvo svarbus FSF projektas, nes sparčiai augant Java kalbos populiarumui juos visgi labai neramino jog tai nėra atviro kodo programavimo platforma. 

Nors taip galutinai ir nebaigta, GNU Classpath biblioteka buvo naudojama daugelyje projektų, nes yra reikalinga kiekvienai Java virtualiai mašinai. GNU Classpath domėjosi įvairūs moksliniai projektai, nes Sun Microsystems bibiliotekos kodą buvo draudžiama keisti ir todėl su juo eksperimentuoti nebuvo galima. Biblioteką taip pat naudojo įvairios specifinės virtualios mašinos (nuo vien Java ir Asembleriu parašytos operacinės sistemos JNode iki kreditinių kortelių programinės įrangos). 2006 metais buvo apie 30 tokių projektų.

Praeityje šis projektas kėlė tikslus pasiūlyti visiškai paruoštą naudoti Java aplinką ir turėjo savo virtualią mašiną (Japhar). GNU Classpath pamažu tampant bendro pobūdžio, įvairioms mašinoms skirta biblioteka, Japhar buvo skiriama vis mažiau dėmesio, kol ji liko visiškai nebepalaikoma. Dabartinės GNU Classpath versijos reikalauja vienos iš daugelio šiuo projektu besiremiančios išorinės mašinos palaikymo.

GNU Classpath kūrė tipiška atviro kodo programuotojų bendruomenė. Vienu metu aktyviai dirbo maždaug 30 žmonių iš viso pasaulio, bendram skaičiui siekiant apie 60. Didžioji Java 1.4 klasių dalis buvo pabaigta, projektas buvo ekspertų vertinamas milijoninėmis sumomis.

GNU Classpath naudoja sujungimo išimtimi papildytą GPL licenciją.

Bendruomenės reakcija į Sun Microsystems perėjimą prie atviro kodo 
Nors Sun Microsystems paskelbė, jog jų originali sisteminė java biblioteka ateityje bus platinama su beveik tokia pat kaip ir GNU Classpath licencija (GPL bei sujungimo išimtis), alternatyva buvęs GNU Classpath kurį laiką aktyvumą išsaugojo. GNU Classpath 0.93 buvo paskutinė java 1.4 palaikymui skirta versija. Bendruomenė teigė pereinanti prie 1.5.

Sveikindama Sun Microsystems apsisprendimą, GNU Classpath bendruomenė visgi teigė dėl viso pikto parūpinsianti dar vieną laisvą alternatyvą. Sun Microsystems tuo metu derėjosi dėl jai nepriklausančių java komponentų savininkais dėl kodo atvėrimo. 

Egzistavo platformos, į kurias Sun Microsystems java apskritai buvo neperkelta. Yra virtualių mašinų projektų, reikalaujančių būtent GNU Classpath standartą atitinkančios klasių bibliotekos. Taip pat buvo minima, jog GNU Classpath bendruomenė yra laisva panaudoti Sun Microsystems GPL kodą ir vystyti jį kitaip negu numato oficiali Sun Microsystems strategija.

Visgi nepaisant bandymų rasti savo nišą ir toliau vystyti projektą, Sun atvėrus Java kodą GNU Classpath reikšmė sumažėjo ir projektas pradėjo nykti. Formaliai jis tebeegzistuoja bet nebėra tiek aktyvus kiek buvo anksčiau.

Nuorodos 
 GNU Classpath tinklalapis

Šaltiniai 

Java (kalba)
GNU
Arabijos jūra

Arabijos jūra – Indijos vandenyno dalis tarp Arabijos pusiasalio ir Indijos. Indams ši jūra buvo žinoma, kaip Sindhu Sagar.

Didžiausias Arabijos jūros plotis apie 2400 km, o gylis 4 652 m. Indo upė, dar žinoma kaip Sindhu upė, įteka į šią jūrą.

Su Arabijos jūra besiribojančios šalys: Indija, Iranas, Omanas, Pakistanas, Jemenas, Jungtiniai Arabų Emyratai, Somalis ir Maldyvai.

Salos 
Arabijos jūroje yra keletas salų, didžiausios iš jų: Sokotra (Jemenas), Masirahas (Omanas), Astola (Pakistanas) ir Androtas (Indija).

Astolos sala yra maža ir negyvenama sala šiaurinėje Arabijos jūros dalyje, esanti Pakistano teritoriniuose vandenyse. Tai yra populiari regiono ekoturizmo kryptis. Populiarus kempingas, žvejybos ir nardymo ekspedicijos. Vieta taip pat yra tinkama stebėti vėžlių veisimąsį. Nykstantys gyvūnai – žaliasis vėžlys ir bisa suka lizdus paplūdimyje ties uolų papėde. Sala taip pat yra labai svarbi endeminiams ropliams – angims (Echis carinatus astolae).

Sokotra yra didžiausia jūros sala, kuri priklauso keturių salų salynui. Ji yra nutolusi 240 km nuo rytų Somalio pusiasalio ir 380 km į pietus nuo Arabijos pusiasalio. Sala yra labai izoliuota, trečdalis joje gyvenančių rūšių nėra randamos niekur kitur pasaulyje.

Masirahas yra sala prie Omano rytinės pakrantės. Pagrindiniai verslai saloje yra žūklė ir tradicinė tekstilės gamyba.

Taip pat skaitykite 
 Piratavimas Somalyje

Jūros
Indijos vandenynas
Azijos geografija
Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas

Pirmasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas buvo pirmasis iš trijų Abiejų Tautų Respublikos padalijimų, vykusių XVIII a. pabaigoje.

Ketverius metus vykęs pilietinis karas susijęs su Baro konfederacija, Rusijos dalyvavimas tame kare, valstiečių sukilimai Ukrainoje gerokai susilpnino valstybę ir jos vidinę tvarką.

Pasinaudodami kilusios anarchijos sustabdymo pretekstu trys kaimyninės monarchijos Prūsija, Austrija ir Rusija nusprendė pasidalinti Abiejų Tautų Respublikos žemes. Pagrindiniu tokio sandorio iniciatoriumi buvo Prūsijos karalius Frydrichas II, kuris siekė sujungti savo valdas Brandenburge ir Rytprūsiuose, kuriuos skyrė lenkų Pamarys.

Padalinimo sutartys buvo sudarytos 1772 metais Sankt Peterburge, 1773 m. jas patvirtino specialiai sušauktas seimas Varšuvoje, 1773 metų spalio 18 d. Adomo Poninskio vadovaujama ATR Seimo delegacija pasirašė tris sutartis, kuriuose ji ATR vardu atsisakė Austrijos, Prūsijos ir Rusijos naudai nuo visų pretenzijų užimtose jų Lenkijos žemėse.

Taip pat skaitykite 
 Antrasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas
 Trečiasis Abiejų Tautų Respublikos padalijimas

ATR padalijimai
Charkovas

Charkovas (arba Charkivas; , ) – miestas rytinėje Ukrainoje, antrasis pagal dydį šalies miestas; srities centras. Išsidėstęs prie Charkovo, Lopanės ir Udos upių. Tai didelis pramonės ir transporto centras, jis yra netoli anglies šachtų, esančių Doneco baseine, geležinkeliu susisiekia su Krivoj Rogu, kuriame gausu geležies. Charkove yra išvystyta daug gamybos rūšių: žemės ūkio reikmenų, šachtų, elektros ir geležinkelio, mašinų; yra chemijos, maisto apdirbimo pramonė. Mieste yra daug plačių gatvių, ilgų pastatų. Istoriniai pastatai: Pokrovskio cerkvė (XVII a. pab.), Uspenskio (XVIII a. pab.), Patriarcho (XIX a.), varpinė (įrengta 1812 m. pergalei prieš Napoleoną atminti). Yra Charkovo universitetas, mokslinių tyrimų centrai, keletas teatrų ir muziejų.

Istorija 

Charkovas įkurtas 1656 m. kaip tvirtovė ginantis nuo totorių. Miestas augo kaip prekybos ir kultūros centras, 1765 m. tapo visos Ukrainos administraciniu centru. XIX a. pabaigoje pradėjus vystyti mineralų gavybos infrastruktūrą, Charkovas tapo svarbiu pramonės ir transporto centru. Pirmojo pasaulinio karo metu jame vyko aršūs mūšiai, iš pradžių tarp rusų ir vokiečių, o vėliau – tarp Rusijos revoliucijos sekėjų ir priešininkų. 1920–1934 m. Charkovas buvo Ukrainos Tarybų Socialistinės Respublikos sostinė (jį pakeitė Kijevas). Antrojo pasaulinio karo metu, 1941–1943 m., miestą buvo okupavę vokiečiai, miestas buvo smarkiai sugriautas.

Miestai partneriai 
  Bolonija, Italija
  Poznanė, Lenkija
  Lilis, Prancūzija
  Niurnbergas, Vokietija
  Cincinatis, JAV
  Bania Luka, Bosnija ir Hercogovina
  Varna, Bulgarija
  Kutaisis, Gruzija
  Kaunas, Lietuva

Sportas

Futbolas 
 Metalist 1925
 FK Metalìst Harkìv
 FK Harkìv
 „Metalist“ stadionas

Žymūs žmonės 

 Viktoras Estrovičius (1881–1941), Lietuvos žydų kilmės architektas, projektavęs miesto gyvenamuosius namus ir gydymo įstaigas.

Išnašos 

Milijoniniai miestai
Charkovo srities miestai
Charkovas
Zaporožė

Zaporožė, arba Zaporižia () – miestas pietryčių Ukrainoje, prie Dniepro upės; srities centras. Svarbus geležinkelio mazgas, transporto centras, prekių iš Doneco baseino perkrovimo vieta. Aliuminio, magnio, geležies, plieno pramonė, chemikalų ir žemės ūkio reikmenų gamyba, automobilių pramonė (čia gaminami garsieji ZAZ automobiliai arba zaporožiečiai) – čia gaminama daugiausia Ukrainos lengvųjų automobilių. Zaporožėje yra Dniepro vandens jėgainė (Dniprohes), pradėta statyti 1932 m. ir atstatyta 1947 m. po Antrojo pasaulinio karo. Yra medicinos institutas, mechanikos ir inžinerijos institutas.

Istorija 
Miestas įkurtas 1770 m. kaip tvirtovė, iki 1921 m. žinoma kaip Aleksandrovskas. Netoliese, prie Dniepro upės, yra Chortycios sala, kurioje XVI-XVIII a. buvo karingųjų Zaporožės kazokų autonomijos (Zaporožės Sečė) centras.

Pavadinimo kilmė 
1770 m. pavadinta Aleksandro tvirtove () Pirmosios rusų armijos generolo Aleksandro Golicyno garbei. Nuo 1806 m. žinoma kaip miestas Aleksandrovskas. 1921 m. pervadinta Zaporože – „esanti prie upės krioklių“ (). Šiose vietose iki 1932 m. pastatant Dniepro HE užtvanką upė buvo netolygi, ypač prie uolėtų krantų buvo krioklių, kurie trukdė laivybą.

Miestai partneriai 
Zaparožė yra užmezgusi partnerystės ryšius su šiais miestais:

Sportas

Futbolas 
 MFK Metalurg Zaporìžžâ
 FK Metalurg Zaporìžžâ
 FK Torpedo Zaporìžžâ
 Slavutič Arena
Dnipras

Dnipras arba Dniepras (1776–1796 m. ir 1802–1926 m. Jekaterinoslavas, 1796–1802 m. Novorosijskas, 1926–2016 m. Dniepropetrovskas) – milijoninis miestas pietryčių Ukrainoje; srities centras.

Istorija 

1776 m. miestą įkūrė rusas Grigorijus Potiomkinas ir carienės Jekaterinos Didžiosios garbei pavadino Jekaterinoslavu. Miesto teisės suteiktos 1783 m. Dabartiniu pavadinimu miestas žinomas nuo 2016 m. gegužės 19 dienos, kai Rada pakeitė pavadinimą.

1789 m. pastatyti klasicistiniai G. Potiomkino rūmai (archit. I. Starovas; perstatyti XIX a., vėliau sugriauti, atstatyti 1953 m.). XVIII a. pab. pastatytas gelumbės fabrikas. 1835 m. pastatytas Viešpaties Atsimainymo soboras (archit. A. Zacharovas). XIX a. pab.– XX a. pr. mieste iškilo eklektiniai pastatai.

1926 m. miestas pervadintas Dniepropetrovsku komunistų partijos lyderio Grigorijaus Petrovskio garbei.

1932 m. pastačius vandens jėgainę ant Dniepro upės paskatino miesto pramonės augimą, kuris prasidėjo apie 1880 m. nutiesus geležinkelį. Antrojo pasaulinio karo metu (1941–1943) Dniepropetrovską okupavo vokiečiai. Iki 1991 m. dėl raketinės pramonės miestas buvo uždaras užsieniečiams.

Per Pirmąjį pasaulinį karą Jekaterinoslave apsigyveno lietuvių karo pabėgėlių. Po 1917 m. Spalio perversmo ir Rusijos pilietinio karo dauguma lietuvių grįžo į Lietuvą.

2016 m. gegužės 19 d. Ukrainos Aukščiausioji Rada, siekdama panaikinti komunistinio režimo simbolius, pakeitė miesto pavadinimą iš Dniepropetrovskas į Dnipras.

Geografija 
Miestas išsidėstęs abiejuose Dniepro upės krantuose.

Klimatas 
Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis.

Gyventojai 
2007 m. mieste gyveno 1 080 846 gyventojų ir buvo trečias pagal gyventojų skaičių tarp visų Ukrainos miestų.

Švietimas ir kultūra 

Yra Ukrainos mokslų akademijos filialas. Dnipro universitetas (anksčiau – Dniepropetrovsko universitetas), įkurtas 1918 m., žemės ūkio universitetas, kasybos (įk. 1899 m.), metalurgijos (įk. 1930 m.) institutai. Veikia dailės ir istorijos muziejai, 5 teatrai, tarp jų operos ir baleto teatras, atidarytas 1974 m., filharmonija, Botanikos sodas.

Ekonomika 
Didelis pramonės centras, mineralais gausiame regione. Gerai išvystytas geležinkelio ir vandens transportas, leidžiantis susisiekti su geležimi gausiu Krivoj Rogu Doneco baseine ir mangano kasyklomis Nikopolyje, yra upių uostas ir oro uostas. Dnipre išplėtota juodoji metalurgija, metalo apdirbimas, plieno, elektrovežių, metalurgijos ir kasybos įrangos, žemės ūkio mašinų, staklių, presų, radijo imtuvų gamyba, chemijos (kokso chemijos, padangų, plastikų, dažų, lakų, azoto trąšų, sintetinių dervų), siuvimo, trikotažo, avalynės, statybinių medžiagų, medžio apdirbimo, baldų, popieriaus, maisto (mėsos, alaus) pramonė.

Sportas 
 FK Dnìpro (futbolas)

Miestai partneriai 
Dniepropetrovskas yra užmezgęs partnerystės ryšius su šiais miestais:

Šaltiniai 

Milijoniniai miestai
Dniepropetrovsko srities miestai
Nesahualkojotlis

Nesahualkojotlis – miestas vidurio Meksikoje, už administracinių Meksiko miesto ribų, tačiau laikomas jo priemiesčiu. Miestas pavadintas actekų vado ir poeto, kuris gyveno ir valdė XV amžiuje, vardu. Autostrada jungia Nesahualkojotlį su vakaruose esančiu Meksiku. Dauguma gyventojų dirba pramonės įmonėse.

Istorija 
Gyvenvietė dabartinėje vietoje atsirado apie 1900 m., nusausinus greta esantį Teskoko (Texcoco) ežerą. Čionai ėmė migruoti Meksiko gyventojai, turintys mažas pajamas – ypač didelė tokių žmonių banga plūstelėjo po 1946 m. Žemė čia buvo pigi, tačiau infrastruktūra ir viešosios paslaugos buvo menkai išvystytos. 1963 ši gyvenvietė gavo savivaldos statusą. 1960–1970 m. miestas ėmė nepaprastai sparčiai augti, ir šiandien čia jau stinga vietos gyvenamiesiems namams, komunikacijoms ir net pagrindinėms paslaugoms teikti. Nepaprastą gyventojų skaičiaus augimą sąlygojo tai, jog Meksike būstų kainos itin aukštos, ir daugelis nepasiturinčių sostinės gyventojų migravo į Nesahualkojotlį.

Sportas 

Mieste 1986 m. vyko XIII pasaulio futbolo čempionatas.

Milijoniniai miestai
Meksikos miestai
Siudad Chuaresas

Siudad Chuaresas ( arba Ciudad Juárez) – miestas šiaurės Meksikoje, Čihuahua valstijoje, prie Rio Grandės upės. 1,40 mln. gyventojų (2005). Kitame upės krante yra JAV miestas El Pasas (Teksasas), su kuriuo Chuaresas sujungtas tiltu. Tai verslo, maisto pramonės, turizmo centras, uostas. 1973 m. įkurtas Chuareso autonominis universitetas.

Istorija 
Miestas įkurtas XVII a. pabaigoje ir vėliau pavadintas Meksikos prezidento B. P. Chuareso (Benito Pablo Juárez) garbei, kuris rezidavo šiame mieste Meksikai kovojant prieš prancūzus apie 1860 m. Apie 1960 m., po to kai buvo išspręsti nesutarimai su JAV dėl Čamisalo (Chamizal) sienos, miestui priskirta keletas greta esančių gyvenviečių ir miestelių.

Nuorodos 
 Oficialus Chuareso tinklalapis (ispaniškai)

Milijoniniai miestai
Meksikos miestai
Čihuahua (miestas)

Čihuahua () – miestas šiaurinėje Meksikoje, Čihuahua valstijos sostinė. 688 200 gyventojų (2003), aglomeracijoje – 832 700. Miestas yra apie 1400 m virš jūros lygio, plynaukštėje, kurią iš rytų, pietų ir vakarų supa kalnai. Miesto centre yra graži aikštė, kurioje stovi paminklas Migeliui Hidalgui (Miguel Hidalgo) ir jo generolams, 1810 m. revoliucijos lyderiams. Čihuahua – kalnakasybos centras (apylinkėse išgaunama švino ir cinko rūdos, sidabras), taip pat išvystyta tekstilės pramonė, metalurgija, mašinų gamyba. 1954 įkurtas Čihuahua autonominis universitetas. Yra 1725–1825 metų katedra, kurioje įkurtas sakralinio meno muziejus.

Šio miesto vardu pavadinta viena šunų veislė.

Istorija 
 
Čihuahua įkurta 1709 m. ispanų, XVIII amžiuje buvo gen.kapitonijos centras. Per 1846–1848 metų JAV-Meksikos karą du kartus užimtas JAV kariuomenės. 1864 m. trumpai buvo Meksikos sostinė valdant prezidentui P. B. Chuaresui.

Meksikos miestai
Sikhizmas

Sikhizmas () – monoteistinė religija, kurią pagrindė Guru Nanakas, gimęs 1469 m. Talvandyje (dabar Pakistanas), itin pabrėžęs žmonių lyčių lygybę. Priskaičiuojama iki 20 mln. pasekėjų.
 
Sikhų religija panaši į hinduizmą (sielų persikūnijimas, majos samprata). Svarbi žinių ir religijos harmonija, lygiateisiškumas, Dievo įkvėptos mintys ir darbai.

Tarnystė – itin svarbi sikhų religijoje (visa, kas daroma Dievo garbei, guru, žmonių labui).

Ši religija susiformavo XV a. pabaigoje Pakistane ir šiaurės vakarų Indijoje, vadinamajame Pandžabe, „penkių upių šalyje“.

Šaltiniai
Kumanai

Kumanai (pavadinimas vartojamas Vakarų Europos ir Bizantijos), taip pat žinomi kaip polovcai, poloviečiai (, pagal istorijos šaltinius, senovės rusų metraščius) – ankstyvųjų vidurinių amžių vakarų tiurkų klajoklių gentis, gyvenusi Šiaurės Kaukaze, į šiaurę nuo Juodosios jūros, palei Volgą. Jie siejami su vakarine kipčiakų šaka. Vertėsi klajokline gyvulininkyste, XI–XIII a. buvo sukūrę genčių sąjungų, kurioms vadovavo chanai.

Šaltiniai 

Senovės tiurkai
Ponto stepės istorija
Štirija

Štirija () – antra pagal plotą žemė Austrijos vidurio pietuose. Sostinė – Gracas. Plotas – 16 392 km²; 1,243 mln. gyventojų (2013).

Didžiausi miestai

Nuorodos 
 Štirijos kunigaikštystė

Austrijos žemės
Centrinių valstybių sąjunga

Centrinių valstybių sąjunga () – pirmojo pasaulinio karo metu susiformavusi Trilypės sąjungos dalyvių sąjunga prieš Antantės bloko valstybes (Rusija, Prancūzija ir Jungtinė Karalystė) ir jų sąjungininkes. Trilypė sąjunga buvo sudaryta 1879-1882 metais tarp Vokietijos, Austrijos-Vengrijos ir Italijos. Pastaroji  iš Sąjungos pasitraukė 1902 metais, o pasauliniame kare nuo 1915 metų palaikė Antantės pusę. Karo metu suformavusią Centrinių valstybių sąjungą nuo 1914 m. rugpjūčio sudarė Vokietija bei Austrija-Vengrija, spalio 29 d. prisijungė Osmanų imperija, o 1915 m. spalio 14 d. – Bulgarija. Pavadinta centrinėmis valstybėmis, nes šios valstybės išsidėsčiusios per vidurį tarp Rusijos rytuose bei Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės vakaruose.

Taip pat skaitykite 
 Trilypė Sąjunga

Karinės sąjungos
Austrijos įpėdinystės karas

Austrijos įpėdinystės karas – karas dėl Šventosios Romos imperatoriaus Karolio VI dukters Marijos Teresės teisės paveldėti Habsburgų dinastijos valdas, vykęs 1740 m. gruodžio 16 d. – 1748 m. spalio 18 d. Karas vyko Europoje ir Šiaurės Amerikoje, į jį įsitraukė beveik visos Europos valstybės, tačiau po karo įvyko tik nedideli teritoriniai pokyčiai.

Pradžia 
Karas prasidėjo 1740 metais, spalio 20 dieną mirus Karoliui VI. Pagal Pragmatinę sankciją Marija Teresė turėjo paveldėti Vengriją, Bohemiją (Čekiją), Austriją ir kitas žemes, o jos vyras Prancižkus Steponas turėjo tapti imperatoriumi, tačiau Prūsijos valdovas Frydrichas II nesutiko su Pragmatine sankcija ir 1740 m. gruodžio 16 d. įsiveržė į Austrijos valdomą Sileziją. Vėliau į karą prieš Austriją įsitraukė Prancūzija, Ispanija, Saksonija, Švedija ir Bavarija. Austriją palaikė Didžioji Britanija ir Jungtinės Nyderlandų Provincijos, o vėliau ir Rusija, kurios įsikišimas paspartino taikos sudarymą.

Pasekmės 

1742 metais Austrija atidavė Prūsijai Sileziją, bet išstūmė buvusius Prūsijos sąjungininkus iš Bohemijos ir 1743 m. įsiveržė į Bavariją. Po šių žingsnių Prūsija vėl įsitraukė į karą, pradėdama II Silezijos karą ir įsiverždama į Bohemiją. 1745 metais mirė imperatorius Karolis VII, jo sūnus Maksimilianas sutiko remti Marijos Teresės vyrą rinkimuose į Šventosios Romos Imperijos sostą su sąlyga, kad austrai grąžins užimtas Bavarijos žemes, tais pačiais metais užbaigtas Silezijos karas, dar kartą patvirtinant Silezijos atitekimą Prūsijai.

Pabaiga 
Karas baigėsi 1748 m. spalio 18 d., pasirašant Acheno sutartį, pagal kurią patvirtinta Prancižkaus I teisė į imperatoriaus sostą, bet austrai neteko Silezijos ir žemių Italijoje (Parmos, Pjančenzos ir dalies Milano kunigaikštystės). Karo metu Austrija buvo susilpninta, tuo tarpu Prūsija po karo gerokai sustiprėjo.

Europos karai
Austrijos karai
Habsburgų monarchija
Ivano Frankivskas

Ivano Frankivskas (arba Ivano Frankovskas) – miestas vakarų Ukrainoje.

Geografija 
Srities to paties pavadinimo centras yra išsidėstęs prie Bistricos upės, apie 115 km į pietryčius nuo Lvovo. Tai verslo, pramonės ir kultūros centras, esantis derlingų žemumų regione šiaurinių Karpatų papėdėje. Išsidėstęs 120 metrų virš jūros lygio aukštyje. 

Automobilių ir traukinių pramonė, metalo apdirbimas, naftos ir dujų įranga, plataus vartojimo prekės. Veikia universitetas, medicinos institutas, teologijos institutas, verslo mokykla. Taip pat yra dramos teatras, lėlių teatras, filharmonijos orkestras, huculų dainų ir šokių ansamblis, regioninės istorijos muziejus. Centre yra sena rotušė, XVIII a. jėzuitų kolegija, buvusi armėnų bažnyčia, miesto tvirtovės liekanos.

Istorija 
Miestą 1662 m. įkūrė lenkų feodalas buvusio Zabolotivo () kaimo vietoje. XVII-XVIII a. miestas buvo prekybos centras. 1772 m. atiteko Austrijai-Vengrijai. 1848 m. čia prasidėjo ukrainiečių tautinis judėjimas, 1885 m. mieste įsikūrė Ukrainos unitų bažnyčios vyskupija. 1918 m. gruodį – 1919 m. gegužę, lenkams okupavus Lvovą, miestas buvo trumpalaikės Vakarų Ukrainos Liaudies Respublikos sostine, tačiau 1919 m. irgi buvo okupuotas Lenkijos. 1939 m. buvo perduotas Ukrainos Tarybų Socialistinei Respublikai. Nuo 1991-ųjų nepriklausomos Ukrainos miestas.

Iki 1962 m. miestas vadinosi Stanislavivas (Станиславів), tačiau buvo pervadintas garsiojo ukrainiečių poeto Ivano Franko (1856–1916) garbei.

2006–2015 m. Ivano Frankivsko meru buvo lietuvis Viktoras Anuškevičius, pripažintas labiausiai matomu tarp Ukrainos miestų merų.

Klimatas

Miestai partneriai 
Miestai, su kuriais Ivano Frankivskas yra užmezgęs partnerystės ryšius:

  Baja Marė, Rumunija
  Chšanuvas, Lenkija
  Serpuchovas (Maskvos sritis), Rusija
  Trakų rajono savivaldybė, Lietuva
  Žešuvas, Lenkija
  Rybnikas, Lenkija
  Zeliona Gura, Lenkija
  Oradia, Rumunija
  Mazovijos Tomašuvas, Lenkija
  Nyredhaza, Vengrija
  Opolė, Lenkija
  Tirgovištė, Rumunija
  Ochota (Varšuvos rajonas), Lenkija
  Jelgava, Latvija
  Svidnica, Lenkija
  Liublinas, Lenkija
  Košalinas, Lenkija
  Nova Sulės apskrities (Liubušo vaivadija), Lenkija
  Pršerovas, Čekija
  Arlingtonas, JAV
  Rustavis, Gruzija

Sportas 
 FC Prykarpattia Ivano-Frankivsk (1998) futbolo klubas.
 NFK Spartak Ìvano-Frankìvsʹk – buvęs futbolo klubas.

Išnašos 

Ivano Frankivsko srities miestai
Forarlbergas

Forarlbergas () – žemė Austrijos vakaruose, Alpėse. Sostinė – Brėgencas. Plotas 2601 km²; 351,6 tūkst. gyventojų (2001).

Didžiausi miestai 
 Brėgencas
 Bliudencas
 Feldkirchas
 Dornbirnas
 Hohenemsas
 Lustenau

Habsburgų monarchijos teritorijos
Austrijos žemės
Aukštutinė Austrija

Aukštutinė Austrija () – Austrijos žemė. Sostinė – Lincas. Ribojasi su Žemutine Austrija, Štirija ir Zalcburgu. Turi pasienio ruožus su Vokietija ir Čekija. Plotas – 11 980 km²; 1,436 mln. gyventojų (2015 m. duomenys).

Aukštutinė Austrija padalinta į 15 rajonų (), 3 statutinius miestus ir 442 savivaldybes.

Didžiausi miestai 
 Lincas
 Šteiras
 Velsas

Habsburgų monarchijos teritorijos
Austrijos žemės
Zalcburgas (žemė)

Zalcburgas () – Austrijos žemė. Sostinė – Zalcburgo miestas. Plotas – 7154 km²; 533 tūkst. gyventojų (2001).

Didžiausi miestai 
  Zalcburgas (150 269 gyv.)
  Haleinas (19 473 gyv.)
  Zalfeldenas prie Akmens jūros (15 661 gyv.)
  Valsas-Zycenheimas (11 100 gyv.)
  Sankt Johan prie Pongau (10 259 gyv.)
  Bišofshofenas (10 061 gyv.)
  Cel am Zė (9 991 gyv.)
  Zekirchen am Valerzė (9 513 gyv.)

Habsburgų monarchijos teritorijos
Austrijos žemės
Žemutinė Austrija

Žemutinė Austrija (vok. Niederösterreich) – žemė Austrijos rytuose. Sostinė – Sankt Peltenas. Plotas – 19 174 km²; 1,58 mln. gyventojų (2001).

Žemutinė Austrija susideda iš keturių regionų: Waldviertel, Mostviertel, Industrieviertel ir Weinviertel.

Per Žemutinę Austriją iš vakarų į rytus teka Dunojus. Į šiaurę nuo Dunojaus – neaukšti kalnai ir plynaukštės (300–700 m), į pietus – priekalniai ir Rytų Alpių kalnagūbriai (iki 2075 m).

Žemutinėje Austrijoje gaunama nafta, gamtinės dujos, grafitas. Žemutinės Austrijos žemės ūkis duoda apie 60 % Austrijos žemės ūkio produkcijos vertės.

Nuorodos 
Žemutinės Austrijos internetinis puslapis  (vokiečių ir anglų k.)

Habsburgų monarchijos teritorijos
Austrijos žemės
Sevastopolis

Sevastopolis – miestas Krymo pusiasalyje prie Juodosios jūros; valstybinio pavaldumo miestas (į Krymo AR sudėtį neįeina). Šiuo metu, tai ginčytina Ukrainos ir Rusijos teritorija. Rusija ir vietos valdžia Sevastopolį laiko Rusijos federaciniu miestu, kuris priklauso Krymo federalinei apygardai. Tuo tarpu didžioji dalis pasaulio šalių laiko Ukrainos dalimi. Pati Ukraina Krymą ir patį miestą oficialiai pripažįsta – „Rusijos Federacijos laikinai okupuota teritorija“.

Istorija 

Senovėje miesto vietoje buvo graikų kolonija Chersonesas. Sevastopolis buvo įkurtas 1783 m. kaip karinis jūrų uostas ir tvirtovė. 1797–1801 m. laikinai vadinosi Achtiaru.1830 m. choleros epidemijos metu miesto gyventojai, jūreiviai ir kareiviai sukilo prieš karantininius ribojimus. 1854–1855 m. Krymo karo metu ir 1941–1942 m. Antrajame pasauliniame kare išgarsėjo savo didvyriška gynyba. 1965 m. suteiktas miesto-didvyrio vardas. 1991–2014 m. nepriklausomos Ukrainos miestas; suteiktas specialus valstybinio pavaldumo miesto statusas. Per Krymo krizę okupavo Rusijos armija.

Gyventojai 
Sevastopolio savivaldybės teritorijoje gyvena apie 15 % viso Krymo pusiasalio gyventojų.

Transportas 
Geležinkelio mazgas. Tai pagrindinė Juodosios jūros laivyno bazė, kuria naudojasi Rusijos Juodosios jūros laivynas. Sevastopolyje vyksta laivų statybos ir remontas. Po miestą kursuoja troleibusai bei autobusai.

Švietimas ir kultūra 

Svevastopolyje yra du teatrai. Muziejai: Didvyriškos gynybos ir miesto išlaisvinimo, Juodosios jūros laivyno, dailės muziejus. Jūrų instituto akvariumas.

Ekonomika 
Yra prietaisų fabrikas, maisto apdirbimo, lengvoji, medienos apdirbimo pramonė.

Ekonominiai rodikliai

Savivaldybė 

Sevastopolio miesto savivaldybei (taryba; ) priklauso 1 savarankiškas miestas (Inkermanas) ir 47 gyvenvietės. Pagal Ukrainos konstituciją savivaldybei suteiktas Valstybinio pavaldumo miesto statusas ir savivaldybė Krymo AR nepriklauso.

Sportas 
 PFK Sevastopolʹ (futbolas)

Panorama

Miestai partneriai 
  Sankt Peterburgas, Rusija

Išnašos 

Ukrainos miestai
Rusijos miestai
Ginčytinos teritorijos