joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Saulius Kubiliūnas

Saulius Kubiliūnas (1947 m. sausio 4 d. Nemunėlio Radviliškyje, Biržų apskritis – 2012 m. kovo 7 d. Nemunėlio Radviliškyje) – pedagogas, Lietuvos ir Biržų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Gimė kolūkiečių šeimoje, 1964 m. baigė Nemunėlio Radviliškio vidurinę mokyklą. 1964–1969 m. studijavo Kauno politechnikos institute, įgijo radijo inžinieriaus specialybę.

1969–1971 m. Klaipėdos žvejybos laivyno radijo navigatorius, Klaipėdos uosto radijo centro pamainos inžinierius. 1972–1995 m. Biržų rajono Nemunėlio Radviliškio vidurinės mokyklos fizikos mokytojas, taip pat dėstė pradinį karinį rengimą, matematiką, braižybą, astronomiją, informatiką.

Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys nuo partijos įkūrimo. 1995–1997 m., 1997–1998 m., 2000–2003 m. ir 2003 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Biržų rajono savivaldybės meras. 1997 m. rugsėjo-spalio mėn. Biržų „Saulės“ vidurinės mokyklos mokytojas. 1997–2000 m. LR Seimo narys.  Vėliau mokytojavo Biržų „Atžalyno“ ir „Aušros“ vidurinėse mokyklose.

Praeityje aktyvus meno saviveiklininkas ir radijo sporto treneris. Domėjosi kaimo kultūra bei netradicinių sporto šakų puoselėjimu.

Žmona Valerija – matematikos mokytoja. Šeimoje išaugo du vaikai: sūnus Tomas ir duktė Jurga.

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos radijo inžinieriai
Lietuvos jūrininkai
Biržų merai
Sosnovecas

Sosnovecas (, ) – miestas-apskritis Lenkijos pietuose. Svarbiausias Dombrovos Baseino miestas. Industrijos ir kalnakasybos centras.

Istorija 

Sosnoveco istorija siekia XII amžių, kai buvo gyvenvietė Zagórze, tačiau pats Sosnovecas gavo miesto statusą tik 1902 m.

Vidurmažiais kaimas priklausė Krokuvos vaivadijai. 1335 m. kaimyninėms Silezijos kunigaikštystėms perėjus Bohemijos karūnai, jis tapo pasienio miestu. 

1795 m. po trečiojo Lenkijos padalijimo jį užėmė Prūsijos karalystė ir įtraukė į naujai įsteigtą provinciją, kuri buvo žinoma kaip Naujoji Silezija. 

Napoleono karų metu 1807 m. tapo Varšuvos kunigaikštystės dalimi. Vėliau teritorijas užėmė carinė Rusija.

1863 m. vasario mėn. įvyko Sosnoveco mūšis, kuriame lenkų sukilėliai, vadovaujami Apolinaro Kurovskio, sumušė rusus. Pergalė leido lenkams kontroliuoti ir aplinkinius miestelius, tačiau netrukus Rusija permetė į kraštą savo kariuomenės dalis ir žiauriai numalšino sukilimą. 

Gamtos ištekliai ir gera geografinė padėtis turėjo didelę įtaką Sosnoveco raidai. Varšuvos-Vienos geležinkelio atšakos atidarymas 1859 m. buvo gyvybiškai svarbus miesto augimui. Pramonės plėtra su nauja virvių ir vielos gamykla, valcavimo gamykla, plieno gamykla, geležies liejykla, garo katilų gamykla, vėliau verpykla, dažykla ir popieriaus fabrikas patvirtino naują miesto, kaip visiškai urbanistinio, įvaizdį. Buvo įkurtas Vasaros teatras, o 1887 m. – Žiemos teatras.

1902 m. birželio 10 d. Rusijos caras Nikolajus II suteikė miesto statusą. Tuo metu gyveno 60 000 gyventojų. Miesto teisių įgijimas prisidėjo prie ekonominio ir kultūrinio miestelio vystymosi. Be plieno liejyklų ir anglies kasyklų bei daugybės sunkiosios ir lengvosios pramonės įmonių, buvo atidarytos ir naujos kultūros ir socialinės įstaigos.

Lenkijai atgavus nepriklausomybę 1918 m., Sosnovecas tapo Kielcų vaivadijos dalimi. 

Po Antrojo pasaulinio karo miestas toliau vystėsi. 1975 m. birželio 1 d. buvo išplėstas, kai į miestą įtrauktos aplinikinės vietovės. Iki 1977 m. miesto gyventojų skaičius pasiekė 200 000. Tolesnį augimą paspartino Katovicų plieno gamyklos statyba, o 1981 m. Sosnoveco gyventojų skaičius siekė 250 000, o aukščiausią tašką pasiekė 1987 m., kai buvo 259 000. Vėlesniais metais gyventojų skaičius mažėjo. 1992 m. miestas tapo Romos katalikų vyskupijos buveine.

Žymūs žmonės 
 Vladislavas Špilmanas – pianistas, kompozitorius
 Jonas Kepura – tenoras
 Edvardas Gerekas – komunistinis politikas

Sportas 
 Zagłębie Sosnowiec SA futbolo klubas;
 Stadion Ludowy – namų arena, kurios talpa 4,7 tūkst. žiūrovų; iš jų 4,9 tūkst. vietų sėdimos.
 Czarni Sosnowiec – moterų futbolo ekipa; daugakrtinės šalies čempionės.
 Namų rungtynes žaidžia Jan Ciszewski's stadionas (), kuris talpina vieną tūkstantį žiūrovų; iš jų– 400 vietų sėdimos.

Išnašos

Nuorodos 
 Sosnoweco miesto svetainė

Lenkijos miestai
Kęstutis Vaitukaitis

Kęstutis Vaitukaitis (g. 1958 m. spalio 29 d. Antanave, Kapsuko rajonas) – Lietuvos ir Elektrėnų savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1965–1973 m. mokėsi Antanavo 8-metėje mokykloje, 1973–1976 m. – Pilviškių vidurinėje mokykloje, 1976–1981 m. studijavo Kauno politechnikos institute, inžinierius technologas.

1981–1986 m. – Kauno namų statybos kombinato Surenkamų namų detalių gamyklos meistras, technologas, viršininko pavaduotojas. 1986–1988 m. – Lietuvos elektrinės Kapitalinės statybos skyriaus meistras, 1988–1990 m. – Kaišiadorių hidroakumuliacinės elektrinės hidrocecho meistras. 1990–1992 m. – Trakų rajono savivaldybės statybos valstybinės priežiūros inspektorius, 1992–1993 m. – Trakų rajono savivaldybės valdytojo pavaduotojas, 1993–1994 m. – valdytojas, 1995–1996 m. – Trakų rajono savivaldybės meras. 1996–2000 m. – Lietuvos Respublikos Seimo narys. 2000–2007 m. ir nuo 2011 m. Elektrėnų savivaldybės meras. 2007–2011 m. UAB „Traku akmuo“ projekto vadovas.

Nuo 1995 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, Elektrėnų skyriaus pirmininkas.

1995–1997 m. Trakų rajono savivaldybės tarybos, 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Elektrėnų savivaldybės tarybos narys. 

Trakų Rotary klubo narys, Elektrėnų Katalikų parapijos pastoracinės Tarybos narys. Laisvalaikiu domisi filatelija. Žmona Zita, dukros Vigilija (g. 1982 m.), Skaistė (g. 1987 m.).

Nuo 2014 m. priklauso Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžiui, Elektrėnų skyriaus pirmininkas.

Šaltiniai 

Elektrėnų merai
Elektrėnų politikai
Lietuvos filatelistai
Lietuvos inžinieriai
Egidijus Sinkevičius

Egidijus Sinkevičius (g. 1956 m. balandžio 30 d. Jonavoje, Lietuva) – Lietuvos ir Jonavos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1979 m. Vilniaus valstybinio universiteto Ekonomikos fakultete baigė ekonomikos studijas, diplomuotas ekonomistas.

2000–2003 m. Jonavos rajono savivaldybės meras, nuo 2003 m. AB „Ūkio bankas“ Jonavos filialo valdytojas ir Jonavos Jeronimo Ralio vidurinės mokyklos mokytojas, nuo 2005 m. UAB „Sūručio sanatorija“ direktorius, E. Sinkevičiaus įmonės savininkas, AB „Jonavos šilumos tinklai“ direktoriaus pavaduotojas ekonomikai.

1995 m. Lietuvos centro sąjungos, 2002–2012 m. Liberalų ir centro sąjungos narys.

2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011–2015 m. Jonavos rajono savivaldybės tarybos narys. 

1999–2000 m. futbolo klubo „Lietava“ prezidentas, Druskininkų miesto Rotary klubo narys.

Išsiskyręs, vaikai Akvilė, Monika brolis Eligijus, motina Birutė Rūta  .

Šaltiniai 

Jonavos merai
Lietuvos ekonomistai
Voldemaras Bandžiukas

Voldemaras Bandžiukas (g. 1959 m. sausio 27 d. Užventyje, Kelmės rajonas) – zooinžinierius, Lietuvos ir Joniškio rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1985 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zooinžinierius.

1985-1991 m. agrofirmos „Sidabra“ zooinžinierius, 1991-1995 m. Joniškio rajono valdytojas, 1995-1997 m. Akcinio inovacinio banko Joniškio skyriaus vadovas, 1997–2003 m. Joniškio rajono savivaldybės meras. 2003-2007 m. UAB „Arvi ir ko“ direktorius. UAB „Paslauga jums“ vadybininkas. Nuo 2011 m. Joniškio rajono savivaldybės administracijos direktorius.

Nuo 1994 m. Lietuvos centro sąjungos, nuo 2005 m. Liberalų ir centro sąjungos narys.

1995–1997 m., 1997–2000 m., 2000–2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir 2011 m. (atsistatydino) Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys. 

Žmona Virginija, dukros Deimantė, Roberta.

Šaltiniai 

Joniškio politikai
Lietuvos zootechnikai
Joniškio merai
Juozas Sperauskas

Juozas Sperauskas (g. 1955 m. kovo 14 d.) – Lietuvos ir Joniškio rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

Nuo 1993 m. iki 1999 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių) narys. Nuo 2020 m. gegužės  partijosTėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys

1990 m., 1995 ir 1997 m. Joniškio rajono savivaldybės tarybos narys, 1995–1997 m. Joniškio rajono savivaldybės meras. Nuo 1998 m. iki 2000 m. Mažeikių rajono savivaldybės administratoriaus pavaduotojas, nuo 2000 m. iki 

2020 m. Mažeikių rajono savivaldybės administracijoje įvairių skyrių vedėjas.

Vedęs

Joniškio merai
Fryzai

Fryzai (Frisan; , frisones) – germanų tauta, gyvenanti Šiaurės jūros pajūryje tarp Emso ir Reino upių ir Helgolando saloje. Ramūs, lėti, drąsūs (geri jūreiviai), laisvės mylėtojai, linkę į plastinį meną, nemuzikalūs, ištvermingi ir kantrūs, giliai religingi, mėgsta kelionių nuotykius, bet prisirišę prie savo tėviškės. Jie nepaprastai švariai laiko savo gyvenamus namus ir juos puošia pjaustiniais. Dėvi senoviniais tautiniais drabužiais.

Šiaurės pajūryje fryzai gyvena nuo priešistorinių laikų ir sumaniai grūmėsi su jūros transgresijomis, darydami pylimus, užtvankas ir dirbtines kalvas. I a. pavergti romėnų nenurimo kovoję dėl nepriklausomybės. Jų dalis išsikėlė Anglijon. VII a. frankų pakrikštyti prievarta, bet kelis kartus mėgino krikšto nusikratyti. X a. susijungė prieš normanų užpuldinėjimus į „7 laisvų fryzų žemių“ sąjungą. Jų mėginimai XVI a. sudaryti savo valstybę nepasisekė. Patekę Danijos valdžion, turėjo kai kurių autonominių teisių, bet 1864 m. užėmusi š. Fryziją Prūsija jas panaikino.

Nyderlanduose yra apie 350 000 fryziškai kalbančių žmonių.

Fryzai ir prūsai 
Rusų istorikas О. Trubačiovas (О. Н. Трубачев) yra iškėlęs hipotezę, kad fryzai savo šalies vardą Fruza suteikė prūsams – Prūsa. Remiamasi tuo, kad prūsai tik nuo IX amžius minimi etnonimu prūsai (bruzzi). Iki tol šis kraštas minimas kaip apgyvendintas estijų (Aestii). Etnonimo pasikeitimo priežastys yra neaiškios, todėl bandoma remtis istoriniais įvykiais: 689–719 m. frankai kariavo su fryzais, galutinai nukariauti 785 m. Dalis fryzų išsikėlė ir apgyvendino Šiaurės Fryzų salas. Todėl daroma prielaida, kad dalis galėjo laivais pasiekti ir rytinę Baltijos jūros pakrantę tarp Vyslos ir Nemuno.

Šaltiniai 
 Lietuviškoji enciklopedija. VIII tomas. Kaunas 1940, p. 657.
 The history of the ancient Frisian people  
 History of the frisian folk  

Germanai
Nyderlandai
Fryzija
Šuneliai (Pagėgiai)

Šuneliai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 6 km į vakarus nuo Rukų. Pietiniu kaimo pakraščiu teka Gėgė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Spengiai (Pagėgiai)

Spengiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 1 km į šiaurės rytus nuo Rukų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Stumbragiriai

Stumbragiriai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 3 km į šiaurės rytus nuo Rukų. Pro kaimą teka Eisra. Kaimo centre yra apleistos evangelikų liuteronų kapinės.

Istorija 
Kaimas šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1540 m. Veikė pradinė mokykla nuo XIX a. vidurio iki 2003 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Aleknai (Pagėgiai)

Aleknai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Rukų. Pro kaimą eina geležinkelis Pagėgiai–Šilutė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Tutliai

Tutliai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Rukų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Pleinė

Pleinė – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Rukų, prie  ir geležinkelio Šilutė – Pagėgiai.

Istorija 
Pleinė — vienas iš seniausių kaimų Pagėgių krašte, kaimo pavadinimas pirmą kartą buvo paminėtas 1338 metais.

Pavadinimas 
Nuo seno kaimas įgijo Pleikiškių vardą, tačiau 1944 metais kaimas buvo pervadintas į Pleinę.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Kovgiriai

Kovgiriai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 1 km į pietvakarius nuo Rukų.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Anužiai

Anužiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Rukų, kairiajame Vilkos krante. Kaimo šiaurėje eina , pro kaimą eina geležinkelis, yra stotis.

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Anužiai 1944-12-23 iš oro 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Vičiai (Pagėgiai)

Vičiai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 5 km į pietus nuo Rukų, dešiniajame Gėgės krante.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Peleniai (Pagėgiai)

Peleniai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 6 km į pietus nuo Rukų, tarp Gėgės, Nemuno, Pirdės ir Nemuno senvagės.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Nausėdai (Stoniškiai)

Nausėdai – kaimas Pagėgių savivaldybėje, Stoniškių seniūnijoje, 7 km į pietryčius nuo Rukų, kairiajame Gėgės krante. Pietuose teka Nemunas, vakaruose į jį įteka, Nemuną ir Gėgę jungiantis, upelis – Pirdė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Pagėgių savivaldybės gyvenvietės
Aloyzas Zairys

Aloyzas Zairys (1940 m. balandžio 8 d. Satarečiuje, Utenos rajonas – 2009 m. balandžio 3 d. Jurbarke) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Ankstyvoje vaikystėje neteko tėvų. 1941 m. dėl galvos traumos darbe mirė tėvas, 1942 m. dėl ligos mirė motina. Augo pas senelę Stasiškiuose, nuo 1956 m. – pas motinos brolį. Baigė Vaiskūnų pradžios, 1955 m. Dubuliškio septynmetę mokyklas, 1959 m. Klaipėdos žemės ūkio technikumą, 1965 m. Lietuvos veterinarijos akademiją. Įgijo veterinarijos gydytojo specialybę.

1964–1966 m. Šilutės rajono Veiviržos paukštininkystės sovietinio ūkio vyriausiasis veterinarijos gydytojas, 1966–1970 m. Stoniškių sovietinio ūkio direktorius. 1970–1975 m. Šilutės rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1975–1989 m. Jurbarko rajono Vykdomojo komiteto pirmininkas.  LKP CK narys, LKP Jurbarko rajono komiteto I sekretorius.

1989–1995 m. Alytaus UAB „Vijūnė“ direktorius, UAB „Eudora“ Vilniaus filialo direktorius. 1995–1997 m. Tauragės apskrities viršininko administracijos Jurbarko rajono žemės ūkio valdybos viršininkas.

1990–1995 m. Jurbarko rajono tarybos deputatas, 1995–2009 m. Jurbarko rajono savivaldybės tarybos narys. 1997–2007 m. Jurbarko rajono savivaldybės meras.

Lietuvos demokratinės darbo partijos Jurbarko rajono tarybos pirmininkas. 1995 m. Lietuvos valstiečių partijos, 2001 m. Valstiečių ir Naujosios demokratijos partijų sąjungos narys, nuo 2005 m. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narys.

Palaidotas Jurbarko miesto senosiose kapinėse.

Žmona – Birutė, sūnus Robertas, Arūnas, Audronis.

Įvertinimas 
 2009 m. Jurbarko rajono garbės pilietis (po mirties)

Šaltiniai 

Lietuvos veterinarijos gydytojai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Jurbarko merai
Darius Mikučauskas

Darius Mikučauskas (g. 1966 m. liepos 1 d.) – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

Kaišiadorių miškų urėdijos urėdo pavaduotojas miškininkystei, Rumšiškių girininkijos girininkas.

1993 m. Tėvynės sąjungos narys.

1997 ir 2000 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys, 1997–2000 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras.

Žmona Rita, vaikai Rokas, Pranas.

Kaišiadorių merai
Lietuvos girininkai
Juozas Matulevičius (1946)

Juozas Matulevičius (1946 m. lapkričio 4 d. Sutartiškėse, Kaišiadorių apskritis – 2016 m. vasario 20 d.) – gydytojas, Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1952–1956 m. mokėsi Kaišiadorių rajono Dainių pradinėje mokykloje, 1956–1959 m. Kaišiadorių rajono Mičiūnų septynmetėje mokykloje, 1959–1963 m. Žiežmarių vidurinėje mokykloje. 1963–1970 m. studijavo Kauno medicinos instituto Gydomosios medicinos fakultete.

1970–1971 m. Ukmergės rajono centrinės ligoninės gydytojas internas. 1971–1972 m. tarnavo sovietinėje armijoje. 1972–1973 m. Ukmergės rajono centrinės ligoninės gydytojas terapeutas. 1973–1978 m. Kaišiadorių rajono centrinės ligoninės gydytojas terapeutas, gydytojas anesteziologas reanimatologas, 1978–1981 m. vyriausiojo gydytojo pavaduotojas laikinam nedarbingumui, 1981–1996 m. vyriausiojo gydytojo pavaduotojas medicinos reikalams, 1996–1997 m. vyriausiasis gydytojas.

1997–2000 m. Kaišiadorių ligoninės direktorius. 2000 m. balandžio-lapkričio mėn. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. 2000–2004 m. LR Seimo narys.  Nuo 2005 m. VšĮ Kaišiadorių ligoninė gydytojas terapeutas, 2008–2016 m. Kaišiadorių greitosios medicinos pagalbos stoties direktorius. 

1995 m. Lietuvos liberalų sąjungos narys, 1997–2000 m. Lietuvos liberalų sąjungos Kaišiadorių skyriaus pirmininkas. Nuo 2007 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 2000 m. balandžio-lapkričio mėn., 2003 m., 2007 m. ir 2011 m. (atsisakė mandato) Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys. 

Žmona Rita, dukros Dovilė, Jurgita.

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos gydytojai
Kaišiadorių politikai
Kaišiadorių merai
Pranas Zaveckas

Pranas Zaveckas (g. 1946 m. kovo 11 d.) – pedagogas, Lietuvos ir Kaišiadorių rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1968 m. baigė Šiaulių pedagoginį institutą, fizikos mokytojas, vokiečių kalbos mokytojas.

Kaišiadorių Vaclovo Giržado vidurinės mokyklos direktorius. 2000–2003 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. 2003–2011 m. vėl Kaišiadorių Vaclovo Giržado vidurinės mokyklos direktorius.

Lietuvos liberalų sąjungos, 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys. 2000–2003 m., 2003–2004 m. ir 2007 m. (mandato atsisakė dėl užimamų pareigų) Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys.

Kaišiadorių merai
Kaišiadorių politikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokyklų direktoriai
Romualdas Urmilevičius

Romualdas Urmilevičius (g. 1951 m. vasario 1 d. Belazaravoje, Panevėžio rajonas) – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1969 m. baigė Panevėžio 2-ąją vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno politechnikos institutą, tačiau nebaigė.

Nuo 1972 m. Kauno kelių tiltų eksploatacijos tresto technikas laborantas, 1975 m. SMT „Kauno statyba“ inžinierius, 1976 m. „Kaišiadorių paukštynas“ elektrikas, vėliau Jagelonių kolūkio inžinierius elektrikas, 1976–1996 m. SSD „Nemunas“, vėliau – SSD „Žalgiris“ Kaišiadorių rajono tarybos pirmininkas, 1993–1999 m. UAB „Baltija“ direktoriaus pavaduotojas, 1994–1996 m. UAB „Baltijos statyba“ vyr. energetikas, 1999–2003 m. Kaišiadorių UAB „Komrita“ direktoriaus pavaduotojas. 2003–2015 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras.

Lietuvos liberalų sąjungos narys, 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, nuo 2006 m. Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio narys, LRLS Valdybos narys. 2003–2007 m., 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys. 

Dukart Lietuvos šaškių čempionas kartu su Kauno miesto komanda, daugkartinis prizininkas kartu su Kauno ir Kaišiadorių rajono komandomis. Daugiau nei 15 metų dirbdamas treneriu paruošė 12 kandidatų į sporto meistrus. Lietuvos šaškių federacijos narys, 1991–1993 m. prezidentas, vėliau federacijos vykdomojo komiteto narys.

Žmona Regina, vaikai Ramūnas, Raimundas.

Šaltiniai 

Kaišiadorių merai
Kaišiadorių politikai
Lietuvos šaškininkai
Lietuvos sporto veikėjai
Lietuvos treneriai
Kęstutis Jakelis

Kęstutis Jakelis (g. 1950 m. rugpjūčio 5 d. Kaišiadoryse) – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1968 m. baigė Vilkijos vidurinę mokyklą, 1974 m. – Kauno politechnikos institutą, inžinierius elektrikas, 1999 m. – Kauno technologijos universitetą, viešojo administravimo magistras.

1974 m. Vilniaus įmonės „Venta“ vyr. energetiko skyriaus inžinierius, padalinio vadovas, vedantysis grupės inžinierius. 1977 m. persikėlė gyventi į Kaišiadoris, 1977–1995 m. su trumpomis pertraukomis Kaišiadorių žemės ūkio mokyklos profesijos mokytojas, padalinio vadovas, direktorius. 1980 m. dirbo Gydomajame darbo profilaktoriume Pravieniškėse laisvai samdomu vyr. meistru.

1985 m. baigė Leningrado universiteto anglų kalbos kursus. 1986–1988 m. dirbo Sirijoje profesijos mokytoju profesinėje mokykloje.

1995–1999 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės meras. Nuo 1999 m. liepos 18 d. iki 2000 m. spalio 18 d. Seimo narys. 2001 m. UAB „Metalgrinding“ direktorius. Žuvininkystės tarnybos prie Lietuvos Respublikos žemės ūkio ministerijos skyriaus vedėjas. 2011–2021 m. Strėvininkų socialinės globos namų direktorius.

1995–1999 m., 2000–2018 m. ir nuo 2019 m. Kaišiadorių rajono savivaldybės tarybos narys. 

Nuo 1994 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatorių), nuo 2008 m. partijos Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narys, 2000–2012 m. Kaišiadorių skyriaus pirmininkas.

Sutuoktinė Alma, vaikai Vaiva, Ieva, Monika.

Šaltiniai 

Seimo nariai
Kaišiadorių merai
Kaišiadorių politikai
Lietuvos inžinieriai elektrikai
Thom Yorke

Thomas Edward Yorke (g. 1968 m. spalio 7 d.) – Anglijos muzikantas, geriausiai žinomas kaip grupės Radiohead vokalistas. Taip pat yra įrašinėjęs muziką kaip solo atlikėjas, dirbo su daugybe kitų muzikantų, o 2006 metų liepą išleido savo pirmąjį solo albumą The Eraser. Yorke daugiausia groja elektrine gitara, akustine gitara ir pianinu, yra grojęs ir būgnais bei bosine gitara. Thom Yorke taip pat kuria ir elektroninę muziką (albumas The Eraser buvo įkvėptas elektroninės muzikos). 2021 m. Yorke'as su Radiohead gitaristu Jonny Greenwoodu ir būgnininku Tomu Skinneriu įkūrė naują grupę The Smile.

Diskografija 
Albumai
 The Eraser (2006)

Singlai

 Black Swan (2006 liepa)
 Harrowdown Hill (2006 rugpjūtis)
 Analyse (2006 lapkritis)

Yorke
Yorke
Krokšlys

Krokšlys – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie Ūlos upės, Ūlos kraštovaizdžio draustinyje, Dzūkijos nacionaliniame parke. Seniūnaitijos centras. Išsidėstęs 4 km piečiau Rudnios, 10 km į vakarus nuo Dubičių, 3 km iki Lietuvos-Baltarusijos valstybės sienos, greta Čepkelių gamtinio rezervato. Kaimą upė Ūla dalina į dvi dalis – Krokšlį ir Šumą. Kuomet Ūlos upe ėjo siena, gudiškoji jo pusė vadinosi Šumy, o lietuviškoji – Krokšlys; neva Ūla ten garsu savo tėkmę rodžiusi. Nuo Dubičių iki Krokšlio Ūla teka kanalu. Pro kaimą eina vieškelis , atšaka į Lynežerį.

Netoli kaimo yra „sausas ežerėlis“, kuriame anksčiau kaimo jaunimas lošdavo futbolą ir ganydavo arklius. Šiuo metu ten stovi Česnulio paminklas kaimo futbolininkui. Šumo pusėje auga du ąžuolai, pasodinti 1933 m., S. Dariaus ir S. Girėno žūties dieną jų skrydžiui įamžinti (sodino Kazimieraičių draugija). Vėliau skrydžiui atminti pastatytas ąžuolinis baublys.

Istorija 

Iki XX a. vid. buvo dvi gyvenvietės: į šiaurę nuo Ūlos buvo Krokšlys, priklausęs Vilniaus gubernijai, o į pietus Šumas, priklausęs Gardino gubernijai, Beržtų valsčiui.

Labai didelis gaisras, apėmęs apie 400 ha miškų bei pelkių, įvyko 1959 m. Varėnos rajone, prie Kriokšlio kaimo. Kol vyrai padėjo gesinti miškus, moterys ir vaikai saugojo gyvulius, kurie buvo suvaryti į Ūlos upę. Laimei, gaisro liepsnos nepasiekė kaimų.

Gyventojai 

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 105 žmonės, iš kurių 95 užsirašė lietuviais, 9 lenkais ir 1 baltarusiu.

Galerija

Šaltiniai 

 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Nidos švyturys

Nidos švyturys (arba Urbo kalno švyturys) – navigacinis ženklas, esantis Kuršių nerijoje, Nidoje, 900 metrų nuo Baltijos jūros ant Urbo kalno. Aukštis – 79 m virš jūros lygio. Signalas matomas už 22 jūrmylių (apie 40 kilometrų).

Istorija 

Pirmojo Nidos švyturio statyba pradėta po Vokietijos suvienijimo XIX amžiaus aštuntojo dešimtmečio pradžioje. 27 metrų aukščio bokštas buvo sumūrytas iš raudonų plytų. Jo link vedė karo belaisvių statytas akmenimis grįstas takas su 200 laiptelių, kurie išlikę iki šių dienų. Statant švyturį buvo apželdintas ir 51,4 m aukščio Urbo kalnas. Per smėlį nuo Nidos iki laiptelių buvo nutiestas specialus lentinis takas. Švyturys pradėjo veikti 1874 m. spalio 24 d.

1944 m., baigiantis Antrajam pasauliniam karui, besitraukiantys vokiečių kareiviai švyturio bokštą susprogdino. Tačiau jau 1945 m. jis buvo atstatytas, o 1953 m. – perstatytas. Dabartinis Nidos švyturys – tai gelžbetoninis bokštas su horizontaliomis raudonomis ir baltomis juostomis. Jo aukštis 29,3 m. Jo krištolo lęšis pagamintas Charkovo srities (Ukraina) Iziumio gamykloje. Prieš įmontuojant jį į šį švyturį krištolas pabuvojo parodoje Prancūzijoje ir pelnė apdovanojimą.

1991 m. šventinant Nidos švyturį jam buvo suteiktas Šv. Petro, žvejų globėjo, vardas.

Veikimas 
Šio navigacinio ženklo paskirtis – padėti orientuotis jūreiviams jūroje ir specialiu sutartiniu ženklu (2 trumpi blyksniai kas 5,8 sek.) informuoti, jog čia nėra uosto. Veikia automatiškai, be aptarnaujančio personalo. Švyturys siunčia baltos šviesos signalus, kurie matomi jūroje. Šviesos signalai siunčiami tik tamsiu paros metu, temstant lempa automatiškai įsijungia, o švintant – išsijungia. Švyturyje yra 6 lempos, bet nuolat šviečia tik viena, kuriai perdegus automatiškai užsidega kita. Radijo švyturio signalai siunčiami į erdvę visą parą. Švyturys turi savo elektros stotį, kuri automatiškai įsijungia, jeigu nutrūksta energijos tiekimas iš elektros tinklų.

Nidos, kaip ir Klaipėdos švyturys, įrašytas į pasaulio šviesos ženklų knygas, pažymėtas jūrlapiuose, aprašytas locijose.

Nuorodos
 Nidos švyturys

Šaltiniai 

 Kuršių nerijos nacionalinis parkas  (leista naudotis)

Lietuvos jūriniai švyturiai
Nida
II Europos futbolo čempionatas

II Europos futbolo čempionatas (Nacijų taurė) vyko 1964 metais, finalinis čempionato etapas surengtas Ispanijoje. Varžybas, vykusias atkrintamųjų rungtynių principu, laimėjo Ispanijos rinktinė, finale 2:1 įveikusi titulą gynusią Tarybų Sąjungą.

Turnyre dalyvavo 29 komandos (Graikija pasitraukė iš turnyro, po to kai burtai lėmė jai žaisti su Albanijos rinktine). Tarybų Sąjunga, Austrija ir Liuksemburgas iš karto pateko į antrąjį etapą. Komandos sužaisdavo po 2 rungtynes (1 namie, 1 išvykoje) iki pat finalinio ketverto. Finalinio ketverto varžybų vieta buvo išrinkta iš 4 į jį patekusių dalyvių.

Liuksemburgas tapo labiausiai nustebinusia rinktine. Bendru santykiu 3:2 (1:1 ir 2:1) nugalėję Olandijos rinktinę ir patekę į aštunfinalį, kuriame sužaidė 5:5 (2:2 ir 3:3) su Danijos rinktine. Pakartotines rungtynes rezultatu 1:0 laimėjo Danija ir netikėtai pateko į finalinį ketvertą.

Atrankos varžybos

Pirmasis etapas 

|-
|  ||  || 0-2 || 1-1
|-
|  ||  || 6-1 || 3-1
|-
|  ||  || 4-2 || 1-1
|-
|  ||  || 1-1 || 2-5
|-
|  ||  || 0-2 || 0-2
|-
|  ||  || 6-0 || 1-3
|-
|  ||  || 3-2 || 1-0
|-
|  ||  || 3-1 || 1-3 
|-
|  ||  || 3-1 || 1-1
|-
|  ||  || 3-1 || 1-1
|-
|  ||  || 2-1 || 1-1
|-
|  ||  || 6-0 || 1-0
|-
|  ||  || colspan=2 | 
|}

Aštuntfinalis 

|-
|  ||  || 1-1 || 1-0
|-
|  ||  || 0-0 || 2-3
|-
|  ||  || 4-0 || 0-1
|-
|  ||  || 1-1 || 1-2
|-
|  ||  || 0-0 || 2-3
|-
|  ||  || 1-0 || 1-3
|-
|  ||  || 2-0 || 1-1
|-
|  ||  || 1-2 || 3-3
|}

Ketvirtfinalis 

|-
|  ||  || 3-3 || 2-2 
|-
|  ||  || 5-1 || 2-0
|-
|  ||  || 1-3 || 1-2
|-
|  ||  || 1-1 || 1-3
|}

Stadionai

Finalinis turnyras 

Finalinis turnyras surengtas Ispanijoje 1964 m. birželio 17–21 d. Rungtynės vyko Barselonoje ir Madride. Pusfinalyje TSRS rinktinė nugalėjo Daniją, o ispanai po pratęsimo 2:1 nugalėjo vengrus. Finalinėse rungtynėse turnyro šeimininkai nugalėjo TSRS.

Pusfinalis 

|-
| rowspan=2 | 06-17 || Camp Nou, Barselona || 38 556 ||  ||  || 0:3
|-
| colspan=5 | Valerij Voronin 19', Viktor Ponedelnik 40', Valentin Ivanov 87'
|-
| rowspan=2 | 06-17 || Santiago Bernabéu, Madridas || 34 713 ||  ||  || 2:1 (po pratęsimo)
|-
| colspan=5 | Jesus Maria Pereda Ruiz de Temino 35', Amancio 115'; Ferenc Bene 84'
|}

Dėl III vietos 

|-
| rowspan=2 | 06-20 || Camp Nou, Barselona || 3 869 ||  ||  || 3:1 (po pratęsimo)
|-
| colspan=5 | Ferenc Bene (11'), Deszo Novak (107', 110'); Carl Bertelsen (82')
|}

Finalas 

|-
| rowspan=2 | 06-21 || Santiago Bernabéu, Madridas || 79 115 ||  ||  || 2:1
|-
| colspan=5 | Jesus Maria Pereda Ruiz de Temino (6'), Marcellino Martinez Cao (84'); Galimzan Husajnov (8')
|}

Statistika

Rezultatyviausi žaidėjai 
Rezultatyviausi žaidėjai finaliniame turnyre įmušė po 2 įvarčius:
 Jesus María Pereda ()
 Ferenc Bene ()
 Dezső Novák ()

Greičiausias įvartis 
 Jesus María Pereda (rungtynės Ispanija-TSRS), 6 minutė.

Vidutinis įvarčių skaičius per rungtynes 
 3,25 įvarčio per rungtynes

Nuorodos 
 UEFA informacija

02
Ispanijos futbolo varžybos
Europos futbolo varžybos 1963–1964 m.
1964 sporte
SS Lazio

Romos „Lazio“ – Italijos futbolo klubas iš Romos (Lacijas). Klubas išlaiko ir kitų sporto šakų komandas.

Futbolo komanda žaidžia šviesiai mėlynais marškinėliais, baltais šortais ir kojinėmis. „Lazio“ vardas buvo pasirinktas todėl, kad klubo įkūrėjai norėjo jį pavadinti kaip nors įspūdingiau nei vien tik miestas, kuriame jie gyveno – tai Lacijo regionas, kuriame įsikūrusi Roma. Šviesiai mėlyna ir balta komandos spalvos buvo pasirinktos dėl Graikijos vėliavos ir šalies, pagimdžiusios olimpines tradicijas, o erelį kūrėjai pasirinko kaip Romos imperijos simbolį. „Lazio“ yra pirmasis klubas istorijoje, kuris Romoje pradėjo žaisti organizuotą futbolą.

Istorija 

Klubas buvo įkurtas 1900 metų sausio 9 dieną pavadinimu Società Podistica Lazio. Buvo devyni įkurėjai – neįgaliotasis Italijos Bersaglieri karinių pajėgų pareigūnas Luigi Bigiarelli, taip pat Giacomo Bigiarelli, Odoacre Aloisi, Arturo Balestrieri, Alceste Grifoni, Giulio Lefevre'as, Galileo Massa, Alberto Mesonesas, ir Enrico Venieras. Klubas buvo įkurtas kaip atletikos, tačiau 1901 metais klube įsikūrė ir futbolo sekcija, kuri pradėjo žaisti oficialias varžybas 1902 m. Šiuolaikinis Lazio yra vienas iš didžiausių sporto klubų Europoje – jame propaguojamos net 37 sporto šakos, nuo kriketo iki krepšinio ar parašiutizmo. 

2006 metais po rezultatų derinimo skandalo, į kurį įsivėlė ir Lazio, futbolo klubas buvo nubaustas perkeliant į žemesnę Serie B lygą ir neteko teisės kitais metais atstovauti Italijai UEFA taurės varžybose, tačiau po apeliacijos buvo sugrąžintas į Serie A.

Spalvinė gama 
Žydra ir balta spalvos.

Pasiekimai 

 Alpių taurės laimėtojas (1972 m.)

Sezonai 

|}

Lietuviai 
 Marius Stankevičius, gynėjas 2011–2013 m.

Nuorodos 

 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra

Romos sportas
Lazio
Arvydas Garbaravičius

Arvydas Garbaravičius (g. 1953 m. kovo 27 d. Kaune) – Lietuvos ir Kauno miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Tėvas – Jonas Garbaravičius, pirmasis diplomuotas energetikas Lietuvoje, Kauno politechnikos instituto dėstytojas, mama – Kaune žinoma pediatrė Gražvyda Sofija Murkaitė-Garbaravičienė, brolis – Ramūnas Garbaravičius, verslininkas, visuomenės veikėjas.

Mokėsi Kauno Juozo Aleksonio vidurinėje mokykloje, 1976 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius mechanikas.

Baigęs studijas pasirinko mokslinį darbą, paskirtas į Fizikinių techninių energetikos problemų institutą, kur dirbo iki nepriklausomybės metų. Nuo 1992 m. užsiėmė verslu. Vadovavo Statybos remonto tresto požeminių darbų statybos remonto valdybai (dab. AB „Požeminiai darbai“). 2000–2001 m. Kauno apskrities viršininko pavaduotojas. 2003–2007 m. Kauno miesto savivaldybės meras.

2000–2019 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 

Nuo 1998 m. Lietuvos centro sąjungos narys, nuo 2002 m. Kauno skyriaus pirmininkas, nuo 2003 m. Liberalų ir centro sąjungos narys, nuo 2005 m. Liberalų ir centro sąjungos pirmininko pavaduotojas, nuo 2013 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys.

Jaunystėje buvo krepšininkas ir boksininkas. „Sugiharos fondo Diplomatai už gyvybę” valdybos narys, klubo „Santara-Šviesa“ narys, vienas iš „Kauno plėtros forumo“ steigėjų.

Žmona Rita lituanistė, sūnūs – Linas, Rytis.

Šaltiniai 

|-

Kauno miesto merai
Kauno politikai
Lietuvos inžinieriai
Kolombas

Apie miestą netoli Paryžiaus žr. Kolombas (Prancūzija).

Kolombas (sinh. කොළඹ, ) – miestas vakarinėje Šri Lankoje, didelis uostas prie Kelanio (Kelani) upės žiočių. Tai didžiausias miestas šalyje, pagrindinis verslo centras. Uostas – didelis, apsaugotas didelių bangolaužių. Beiros (Beira) ežeras jungiasi su uostu kanalais ir šliuzais. Per Kolombą keliauja dauguma šalies importo ir eksporto prekių, tai svarbus degalų papildymo taškas. Mieste išvystyta metalo, tekstilės, drabužių, chemijos pramonė.

Kotė (Šri Džajavardenepura), viena iš Šri Lankos sostinių, yra faktiškas Kolombo priemiestis.

Kolombo verslo kvartalas vadinasi Fort, kadangi apima buvusios tvirtovės teritoriją. Mieste yra plačių prospektų, šiuolaikinių pastatų, tačiau gausu ir siaurų gatvelių, lūšnų(ypač Pettah kvartale). Žymiausia ligoninė – pastoriškoji (Pasteur Institution). Yra krikščionių bažnyčių, musulmonų mečečių, budistų šventyklų. 1967 m. čia įkurtas Kolombo universitetas, yra Šri Lankos technikos kolegija (įkurta 1893 m.), kitos švietimo įstaigos.

Istorija 

Senasis miesto pavadinimas buvo Kalan-totta, tačiau uoste įsivyravę arabai jį pavertė Kolambu (Ibn Batutas XIV a. mini Kalanpu), o 1517 m. atvykę portugalai K. Kolumbo garbei pavadino Colombo. 1656 m. miestą užėmė olandai, 1796 m. jis atiteko britams.

Pavadinimo kilmė 

Yra dvi miesto pavadinimo versijos:
 sinhalų kalba Kola-amba-thota reiškia „uostas su lapuotais mango medžiais“;
 Kalan-totta – „keltas per Kelanio upę“.

Sostinės
Šri Lankos miestai
Kotonu

Kotonu () – miestas pietų Benine, sausumos ruože tarp Gvinėjos įlankos ir Nakujės (Nokoué) ežero Vakarų Afrikoje. 761,1 tūkst. gyventojų (2006). Tai didžiausias šalies miestas ir uostas, pagrindinis verslo ir susisiekimo centras, faktiškoji šalies sostinės (oficiali – Porto Novas). Yra geležinkelis.

Ekonominė veikla: žvejyba, tekstilės, cemento, medienos, žemės ūkio, žuvies pramonė. Eksportuojama palmių produktai, žemės riešutai, kava, kakava, medvilnė. Mieste yra vyriausybės pastatų, taip pat parlamento, aukščiausiojo teismo pastatai, užsienio ambasados. Valstybinis Benino universitetas (įkurtas 1970 m.), botanikos sodas.

Istorija 
1851 m. prancūzų kolonistai čia įkūrė karinę gyvenvietę, kurią naudojo palaipsniškai regiono okupacijai. Miesto komercinei raidai esminis postūmis buvo 1965 m. įrengtas modernus dirbtinis uostas.

Pavadinimo kilmė 
Fonų kalboje Cotonou reiškia „Mirties upės žiotys“.

Sostinės
Benino miestai
Porto Novas

Porto Novas () – miestas pietų Benine, oficiali šalies sostinė (faktiškoji – Kotonu). 223,6 tūkst. gyventojų (2002). Išsidėstęs Porto Novo lagūnoje (Gvinėjos įlankos dalis). Tai vienas didžiausių šalies miestų, didelis uostamiestis, administracinis ir verslo centras. Apylinkėse vystoma žemės ūkio veikla. Mieste yra Valstybinė biblioteka, archyvas, Taikomųjų mokslų institutas, sena portugalų statyta katedra.

Istorija 

Gyvenvietė tikriausiai buvo įkurta XVII a. pabaigoje kaip mažos fonų valstybėlės Hogbonu sostinė. Ji buvo įkurta išeivio iš adžų Ardros valstybės, vieno iš trijų brolių, Te-Agbanlin, kuris, kaip ir Dahomėjoje, titulavosi ahosu.

XVII a. pab. portugalai čia įkūrė savo prekybos postą, gyvenvietė palaipsniui tapo Afrikos vergų prekybos su Amerika tašku. XVIII a. valstybę nukariavo Dahomėjos karalystė, tačiau ji išlaikė autonomiją ir vietinę dinastiją. Maždaug nuo to laiko ji buvo vadinama Mažaja Ardra arba Adžače (Adjatché).

XIX a. viduryje Prancūzai sudarė sutartį su Adžačės valdovu Tofa II (1874-1908), įkurdami čia Porto Novo protektoratą, kuris tapo svarbiausia prancūzų baze Vergų krante. 1894 m. nukariavę Dahomėjos karalystę, prancūzai Porto Novą pavertė savo Dahomėjos kolonijos (būsimo Benino) administraciniu centru. 1960 m. šaliai gavus nepriklausomybę, Porto Novas tapo sostine. 

Nors prancūzų laikais išlaikyta tradicinė Adžačės monarchija, 1975 m., įkūrus Benino Liaudies Respubliką, karalystė panaikinta.

Pavadinimo kilmė 
Portugalų kalba porto novo reiškia „naujas uostas“. Vietos gyventojai miestą kartais vadina Hogbonou arba Adjacé.

Benino miestai
Sostinės
Kuveitas (miestas)

Kuveitas (arba al Kuveitas; ) – Kuveito sostinė, uostamiestis, prie Persijos įlankos Kuveito užutėkio (Kuwait Bay). 32,4 tūkst. gyventojų (2005). Tai vienas moderniausių Vidurio Rytų miestų – jam išaugti padėjo dideli naftos klodai pakrantės dykumose. Tai svarbos naftos uostas, jame apdirbami naftos produktai.

Kuveito miestas – taip pat svarbus verslo, prekybos ir finansų centras. Įlankoje gaudomos krevetės ir perlai. 1962 m. čia įkurtas Kuveito universitetas, yra profesinė, technikos, pedagogikos kolegijos, valstybinis muziejus.

Istorija 

Miestas įkurtas XVIII a. pradžioje. Kurį laiką jis buvo numatyto Berlyno-Bagdado geležinkelio ruožo galinė stotis. Labiausiai augti Kuveito miestas ėmė po Antrojo pasaulinio karo. 1990 m. įsiveržus Irako karinėms pajėgoms (Persijos įlankos karas), Kuveitas buvo smarkiai apgriautas.

Nuorodos 
 Kuveito miesto dangoraižių diagrama

Sostinės
Kuveito miestai
Vytautas Laurušas

Vytautas Laurušas (1930 m. gegužės 8 d. Šiauliuose – 2019 m. balandžio 29 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas, partinis veikėjas.

Biografija 
Brolis Ignas Laurušas.

1941–1949 m. mokėsi Šiaulių J. Janonio vidurinėje mokykloje, vėliau Šiaulių muzikos mokykloje.  1956 m. baigė LSSR konservatorijos profesoriaus Juliaus Juzeliūno kompozicijos klasę.

Nuo 1957 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys. 1963–1975 m. LSSR operos ir baleto teatro direktorius, meno vadovas. 1971–1989 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos valdybos pirmininkas. 1983–1994 m. LSSR konservatorijos (nuo 1992 m. Lietuvos muzikos akademija) rektorius, 1985 m. profesorius.  1994–2003 m. Lietuvos muzikos akademijos Kompozicijos katedros profesorius. 1996–2003 m. ir 2004–2009 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos Muzikos fondo pirmininkas.

1971–1986 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1986 m. LKP CK narys. Nuo 1975 m. LSSR AT deputatas, nuo 1980 m. AT pirmininko pavaduotojas.

Kūryba 
 Simfoninė poema „Audronaša“ (1960 m.)
 Vokalinis ciklas „Bangos“ (1961 m.)
 Opera „Paklydę paukščiai“ (1967 m.)
 Kantata „Lietuva dainuoja Leninui“ (1969 m.)
 Kantata „Ąžuolų vainikas“ (1972 m.)
 Kantata „Liepsnoja naktis“ (1982 m.)
 Koncertas balsui ir styginių kvartetui (1983 m.)
 „Maldų simfonija“ (2001 m.)
 Trio „Paukščių turgus“ (2001 m.)
 „Septyni paveikslėliai“ (2002 m.)
 Koncertas dviem violončelėms „Concerto di corde“ (2002 m.)
 Koncertas orkestrui „Discorso concitato“ (2003 m.)

Įvertinimas 
 1975 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1980 m. LSSR liaudies artistas
 1980 m. LSSR valstybinė premija
 2003 m. Vyriausybės premija
 2003 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius 
 2005 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Šaltiniai

Literatūra 
 Rita Aleknaitė-Bieliauskienė. Vytautas Laurušas: gyvenimo realybės ir kūrybos interpretacijos: monografija – Vilnius: Lietuvos kompozitorių sąjunga, 2009. – 267 p.: iliustr. + 1 garso diskas (CD). – ISBN 978-9986-9069-9-5

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos muzikos ir teatro akademijos rektoriai
Panevėžiuko Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia

Panevėžiuko Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia – bažnyčia, stovinti Panevėžiuko kaime, 2 km į šiaurės rytus nuo Žemaičių plento, prie Strebuko ir Striūnos santakos, Nevėžio slėnio dešiniajame krante. Vėlyvojo baroko stiliaus, turi klasicizmo bruožų. Architektūros paminklas.

Istorija 
Vitebsko pilininkas Simonas Sirutis 1743 m. pastatė mūrinę bažnyčią. Ji buvo Josvainių parapijos filija. Panevėžiuko filialistas kunigas Antanas Norvaiša 1863 m. išėjo į sukilimą (jo likimas nežinomas). 1928 m. įsteigta Panevėžiuko parapija, kuri tuo metu priklausė Kėdainių dekanatui.

Pagal XIX a. vizitacijų duomenis, XIX a. I pusėje tuometinis dvaro savininkas Koreva remontavo bažnyčią – reikėjo atstatyti dalį sienų. Tvarkybos darbus 1839 m. pabaigė kunigas Andrius Mikutavičius. Manoma, jog dvarininkų Korevų lėšomis XIX a. buvo pristatyta zakristija. 

1904 m. išmūrytas naujas rūsys. Bažnyčios rūsiai buvo naudoti laidoti jos fundatoriams, mecenatams ir kitiems diduomenės atstovams. Palaidojimai buvo sunaikinti Antrasis pasaulinis karas|Antrojo pasaulinio karo metu]]. Bažnyčios sienose, tvoroje yra išlikusių atminimo lentų.

Palaidojimai 

Bažnyčios rūsiuose buvo palaidoti:
 Juzefa Strumilaitė Gucevičienė (?-1826) 
 Tadeusz Ciszkiewicz (1811-1882)
 Ignacy Ciszkiewicz (1781-1851)
 Teressa z Olechnowiczów Ciszkiewiczowa (1791-1849)
 Bogumila Syrucowa (1770-1854)
 Onufry Korewa (1804-1862)
 Konstancja z Ciszkiewiczów Korewina (1810-1904)
 Jan Borowski (?-1892)
 Tomasz Łyko (1838-1890)
Šventoriaus tvoros paminklinėse lentose įvardinti Tadeusz Korewa (1852-1911),  Onufry Korewa (1860-1912),  Zofia Korewa (1870-1941) palaidoti Korevų šeimos kape, šventoriuje.

Architektūra 
Bažnyčia vėlyvojo baroko stiliaus, turi klasicizmo bruožų. Viena iš dviejų trikampio plano mūrinė Lietuvos bažnyčia (kita yra medinė Degučių Šv. Vincento Ferero bažnyčia). Šventoriuje stovi varpinė. Viduje, navos šiauriniame ir pietiniame kampuose (abipus įėjimo durų) įrengti du vargonų chorų balkonai.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Panevėžiuko parapija (dekanato inf.)

Panevėžiukas
Kauno rajono bažnyčios
Paparčių Šv. vyskupo Stanislovo ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia

Paparčių Šv. vyskupo Stanislovo ir Šv. Pranciškaus Asyžiečio bažnyčia – bažnyčia, stovinti Paparčių kaimo šiaurėje, 1,1 km į šiaurę nuo kelio , Žiežmaros slėnio kairiajame šlaite, 10 km į šiaurės rytus nuo Žaslių.

Parapijoje veikia Mikalaučiškių ir Dainavos koplyčios; yra Aušrinės Marijos vienuolyno ir dominikonų koplyčios.

Istorija 
Pirmoji bažnyčia pastatyta iki 1522 m. XVI a. 2-ojoje pusėje bažnyčią pasisavino evangelikai reformatai. Iki 1614 m. ji grąžinta katalikams. LDK paiždininkis Stanislovas Beinartas Paparčiuose 1649 m. įsteigė dominikonų vienuolyną ir jam dovanojo Kazokiškių, Paparčių, Tunilų (Tunilovičių) palivarkus. Dominikonai įsteigė naujokyną, 1797 m. padidino bažnyčią (pristatė Šv. Domininko koplyčią), įkūrė pradžios mokyklą. Vienuoliai turėjo 1072 tomų biblioteką. 1782 m. vienuolyne buvo 16 kunigų, 30 klierikų, 10 brolių. 1812 m. bažnyčia ir vienuolynas apiplėšti.

1832 m. vienuolynui priklausė šie kaimai: Bekštonys, Diržonys, Klykūnai, Laukagalis, Naravas, Paaliosė, Pakalniškiai, Paparčiai, Vereikonys. 1864 m. M. Muravjovo įsakymu Paparčių vienuolynas uždarytas ir jame įkurdinti Rusijos kareiviai. Vienuolyno viršininkas kunigas Silvestras Babinovskis ir kunigas Augustinas Kodelskis perduoti karo lauko teismui. Vienuolyno bibliotekoje rasta 6000 knygų. Po 2 savaičių uždaryta ir bažnyčia. Apie 1890 m. vienuolynas ir bažnyčia nugriauti, iki šių dienų išliko mūrinė Paparčių koplyčia ir vienuolyno vartai. 1907 m. parengtas mūrinės bažnyčios projektas.

1915 m. į Paparčius paskirtas kunigas Jurgis Zimkus. Jo ir parapijiečių rūpesčiu 1916 m. pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (1 km nuo buvusios bažnyčios ir vienuolyno), įkurta parapija. 1919 m. lenkų kareiviai apiplėšė Paparčių kleboną, nužudė jo šeimininkę. 1949 m. bažnyčia suremontuota.

Architektūra 
Bažnyčia stačiakampio plano, vienabokštė, su bokšteliu. Vidus 3 navų, atskirtų apvalių kolonų eilėmis. Šalia bažnyčios yra kapinės. Jose stovi medinis kryžius su koplytėle (XX a. pr.), yra kolumbariumas. Šventorius apjuostas nauja medine tvora.

Nuorodos 

 Dekanato informacija
 Apie Paparčių bažnyčią (kaisiadoriumuziejus.lt)

Paparčiai (Kaišiadorys)
Kaišiadorių rajono bažnyčios
Parudaminio Kristaus Atsimainymo bažnyčia

Parudaminio Kristaus Atsimainymo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Parudaminio kaime, 18 km į pietus nuo Vilniaus. Pamaldos laikomos lietuvių ir lenkų kalbomis.

Istorija 

Kunigaikštis Konstantinas Ostrogiškis Parudaminyje pastatytai stačiatikių cerkvei davė dirvų ir pievų Terešiškių apylinkėse. Po 1596 m. buvo unitų bažnyčia. 1662 m. ir vėliau Ašmenos pakamaris J. Ziemla iš Parudaminio unitų bažnyčios atėmė turėtas privilegijas, žemes. 1700 m. unitų bažnyčia dar tebebuvo.

Jonas ir Johana Horainai Parudaminio dvarą 1726 m. paskyrė Vilniaus moterų benediktinių vienuolynui. 1744 m. minima koplyčia. Benediktinės 1776 m. pasistatė naują koplyčią. Ją aptarnavo nuolatinis kunigas. Caro valdžia 1866 m. kunigo skirti neleido. 1867 m. koplyčia uždaryta ir nugriauta. Varpai perduoti Inturkės cerkvei.

1906 m. patvirtintas inžinieriaus A. Filipovičiaus-Duboviko mūrinės bažnyčios projektas. 1908 m. pastatyta medinė bažnyčia, 1922 m. – dabartinė mūrinė, kuriai sklypą skyrė ir statybas fundavo Oskar Rouck.  1925 m. įkurta parapija.

Architektūra 

Bažnyčia neogotikinė, stačiakampio plano, vienabokštė, su bokšteliais. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

Vilniaus rajono bažnyčios
Pasvalio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia

Pasvalio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Pasvalyje, prie Lėvens ir Svalios santakos. Turi baroko ir istoristinių bruožų.

Istorija 

Didysis kunigaikštis Aleksandras Jogailaitis 1497 m. dovanojo kunigo Jono Groto pradėtai statyti bažnyčiai žemės ir leido kurti miestą. 1498 m. J. Grotas paskirtas pirmuoju Pasvalio klebonu. 1580 m. dvaro valdos skirtos Vilniaus kapitulai. Bažnyčia turėjo jurisdiką miestelyje ir 2 kaimus. Vilniaus kapitula bažnyčią perstatė. Jai 1775 m. priklausė Karkliškių ir Šlamu kaimai.

1776 m. sudegė. Nuo 1773 m. veikė parapinė mokykla. 1779–1787 m. pastatyta nauja mūrinė bažnyčia. Ji buvo stačiakampio plano (34 × 17 m), be bokštų. 1851 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Motiejus Valančius. Klebono prelato Vlado Dambrausko rūpesčiu 1885–1887 m. bažnyčia padidinta, pristatyti bokštai. Buvusi bažnyčia paversta vidurine nava su presbiterija. 1902 m. įsigyta naujų Kryžiaus kelio stočių paveikslų.

1904 m. klebono J. Banevičiaus iniciatyva išmūryta prieglauda. Tarp bažnyčios ir klebonijos nutiestas tiltas per Lėvenį. Pastatyta mūrinė varpinė (joje 3 varpai), įsteigta parapijos bibliotekėlė. 1911–1914 m. veikė Lietuvių katalikų blaivybės draugijos skyrius. Jam valdžia 1911 m. neleido įsteigti bibliotekos - skaityklos. 1926–1929 m. ištiesinta, paaukštinta šventoriaus tvora. Po 1933 m. gaisro bažnyčia suremontuota. 1933 m. įsteigta altarija.

1954–1976 m. Pasvalyje kaip altarista gyveno ir čia mirė iš Vladimiro kalėjimo grįžęs visuomenė veikėjas, filosofijos daktaras kunigas Juozapas Čepėnas (1880–1976). Nuo 1981 m. klebonavo Alfonsas Jančys (1921–1992), palaidotas šventoriuje.

Architektūra 

Bažnyčia turi baroko ir istoristinių bruožų, stačiakampio plano (40 × 30 m), su 5 priestatais, dvibokštė. Vidus 3 navų, atskirtų pilioriais. Yra 5 altoriai. Šventoriaus tvora tinkuoto mūro.

Nuorodos 

 Parapijos tinklalapis 
 Pasvalio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia 

Pasvalio rajono bažnyčios
Neoromaninė architektūra Lietuvoje
Baroko architektūra Lietuvoje
Istorizmo architektūra Lietuvoje
Pašaltuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia

Pašaltuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia – bažnyčia, stovinti Pašaltuonio kaime, prie Labaukšto ir Šaltuonos santakos. Liaudies architektūros formų. Bažnyčia, varpinė, šventoriaus tvora su vartais – architektūros paminklas.

Istorija 

1755 m. Labaukštus (Pašaltuonį) Andrius ir Felicija Jasenskiai dovanojo Senųjų Trakų benediktinų vienuolynui. 1756 m. dvarininkas Janavičius pastatydino bažnyčią. 1805 m. ji sudegė. Dėl 1806 m. nederliaus atstatinėti nepradėta. 1832 m. vienuolynas ir bažnyčia uždaryti.

Vyskupas Motiejus Valančius, sužinojęs, kad bažnyčia neįrašyta į valstybės turtų inventorius, 1858 m. paskyrė kunigą. Bažnyčia suremontuota. 1840 m. buvusi vienuolyno žemė išdalinta valstiečiams. Vieną sklypą valstiečiai skyrė kunigui ir už jį iki 1858 m. mokėjo mokesčius. 1890 m. kunigo Vrublevskio ir parapijiečių rūpesčiu pastatyta dabartinė medinė bažnyčia (buvo Gaurės parapijos filija). Parapija garsėja Žolinės atlaidais.

Architektūra 
Bažnyčia liaudies architektūros formų, stačiakampio plano, su 2 bokšteliais. Joje yra 3 altoriai. Šventoriuje stovi dviaukštė medinė varpinė, yra kapinės.

Bažnyčioje stovi nežinomo meistro sumontuoti istoriniai vargonai.

Galerija

Literatūra 
 Nuo benediktinų vienuolyno iki Pašaltuonio parapijos (sud. Ona Žemaitytė-Narkevičienė). - Kaunas: Pasaulio lietuvių kultūros, mokslo ir švietimo centras, 2003. - 70 p.: iliustr. - ISBN 9986-418-28-3

Šaltiniai

Nuorodos 

 Pašaltuonio parapija (dekanato inf.)

Jurbarko rajono bažnyčios