Lenkijos–Ukrainos karas

Lenkijos-Ukrainos karas – karinis konfliktas tarp Antrosios Lenkijos Respublikos ir Ukrainos pajėgų (Vakarų Ukrainos Liaudies Respublikos ir Ukrainos Liaudies Respublikos) vykęs 1918 m. lapkričio–1919 m. liepos mėn. Konflikto šaknys – etniniai, kultūriniai ir politiniai nesutarimai tarp regione gyvenusių lenkų ir ukrainiečių. Karas prasidėjo rytų Galicijoje po Austrijos-Vengrijos imperijos iširimo ir paskui persimetė į Chelmo žemę ir Voluinės regionus, anksčiau priklausiusius Rusijos imperijai, į kuriuos pretendavo tiek Ukrainos valstybė (Vokietijos imperijos klientinė valstybė), tiek Ukrainos Liaudies Respublika. 1919 m. liepos 18 d. Lenkija vėl okupavo ginčijamą teritoriją.

Istorinis kontekstas 
Konflikto ištakos glūdi sudėtingoje tautinėje situacijoje Galicijoje XX a. pradžioje. Dėl santykinio Habsburgų atlaidumo tautinių mažumų atžvilgiu Austrija-Vengrija buvo puiki terpė lenkų ir ukrainiečių nacionaliniams judėjimams plėtotis. Per tautų pavasarį austrai, susirūpinę dėl lenkų reikalavimų suteikti didesnę autonomiją provincijoje, parėmė nedidelę rusėnų grupę – taip vadinosi rytų slavų tauta, kuri vėliau pati save įvardijo kaip „ukrainiečius“ arba „rusinus“. Jų tikslas buvo būti pripažintiems kaip atskira tautybė.

Buvo steigiamos mokyklos, kuriose buvo mokoma rusėnų kalbos, kuriamos rusėnų politinės partijos, bandoma plėtoti tautinę kultūrą. Tai nustebino kai kuriuos lenkus, kurie iki revoliucijos manė, kad rusėnai yra lenkų tautos dalis, kuri tuo metu buvo apibrėžiama politiniu, o ne etnografiniu požiūriu. XIX a. pabaigoje ir pirmaisiais kito amžiaus dešimtmečiais rusėnų inteligentija savo tautybei apibūdinti priėmė terminą „ukrainiečiai“. Nuo XX a. pradžios tautinė sąmonė pasiekė daugelį rusėnų valstiečių.

XIX a. pabaigoje ir XX a. pradžioje tarp abiejų tautų įvyko daugybė incidentų. Pavyzdžiui, 1897 m. Lenkijos administracija pasipriešino ukrainiečiams parlamento rinkimuose. Kitas konfliktas kilo 1901–1908 m. dėl Lvovo universiteto, nes ukrainiečių studentai reikalavo atskiro ukrainiečių universiteto, tačiau lenkų studentai ir dėstytojai bandė nuslopinti šį judėjimą. 1903 m. lenkai ir ukrainiečiai Lvove surengė atskiras konferencijas: lenkai – gegužę, ukrainiečiai – rugpjūtį. Vėliau abu nacionaliniai judėjimai plėtojosi turėdami prieštaringus tikslus, o tai buvo vėlesnio susipriešinimo priežastis.

Galicijos etninė sudėtis lėmė lenkų ir ukrainiečių konfliktą. Austrijos Galicijos provinciją sudarė Rusios vaivadijos teritorija, kuri nuo 1434 m. priklausė Lenkijai, o 1772 m., per Pirmąjį ATR padalijimą, buvo užgrobta Austrijos. Žemė apėmė istoriškai svarbią Lenkijai teritoriją, įskaitant senąją sostinę Krokuvą, ir joje didelę dalį gyventojų sudarė lenkai, tačiau rytinė Galicija apėmė istorinės Haličo-Volynės teritorijos šerdį ir joje gyventojų daugumą sudarė ukrainiečiai. Rytų Galicijoje ukrainiečiai sudarė apie 65 % gyventojų, o lenkai – tik 22 % gyventojų.

Iš 44 Austrijos rytinės Galicijos administracinių vienetų Lvovas, didžiausias miestas, buvo provincijos sostinė ir vienintelis, kuriame lenkai sudarė gyventojų daugumą. Lvove 1910 m. apie 60 % gyventojų sudarė lenkai ir 17 % ukrainiečiai. Miestas, kuriame gyveno lenkų tautybės gyventojai, daugelio lenkų buvo laikomas viena iš Lenkijos kultūros sostinių. Daugeliui lenkų buvo neįsivaizduojama, kad jų miestas nebūtų kontroliuojamas Lenkijos.

Galicijos vyriausiasis socialinis sluoksnis buvo lenkų bajorai arba Kijevo Rusios bajorų palikuonys, kurie praeityje buvo polonizuoti, tačiau provincijos rytuose daugumą valstiečių sudarė ukrainiečiai.

XIX a. ir XX a. pradžioje vietiniai ukrainiečiai bandė įtikinti austrus padalyti Galiciją į Vakarų (lenkų) ir Rytų (ukrainiečių) provincijas. Šioms pastangoms priešinosi ir trukdė vietos lenkai, kurie bijojo prarasti Lvovo ir Rytų Galicijos kontrolę. Galiausiai austrai iš esmės sutiko padalyti Galicijos provinciją. 1916 m. spalio mėn. imperatorius Karolis I pažadėjo tai padaryti pasibaigus karui.

Pasekmės 

Per šį karą žuvo apie 10 000 lenkų ir 15 000 ukrainiečių, daugiausia karių. Ukrainiečių karo belaisviai buvo laikomi buvusiose Austrijos karo belaisvių stovyklose Krokuvoje, Lancute, Pikulicėse, Strazalkove ir Vadovicėse.

Abi pusės vykdė masinius civilių areštus. Iki 1919 m. liepos mėn. net 25 000 lenkų atsidūrė Ukrainos internuotų asmenų stovyklose Žovkvoje, Zoločive, Mykulynciuose, Jazlovece, Kolomyjoje ir Kosive. Internuoti lenkų civiliai, kareiviai ir katalikų kunigai žiemos mėnesiais buvo laikomi nešildomuose barakuose ar geležinkelio vagonuose su mažai maisto, daugelis vėliau mirė nuo šalčio, bado ir vidurių šiltinės.

Po karo, 1920–1921 m., Lenkijos vyriausybė daugiau kaip šimtą tūkstančių žmonių patalpino į stovyklas (dažnai vadintas internuotų asmenų stovyklomis, kartais – koncentracijos stovyklomis). Daugeliu atvejų kaliniams nebuvo tiekiamas maistas ir medicininė pagalba, o kai kurie kaliniai mirė iš bado, nuo ligų arba nusižudė. Tarp aukų buvo ne tik ukrainiečių kareivių ir karininkų, bet ir kunigų, teisininkų ir gydytojų, kurie rėmė Ukrainą. Apskaičiuota, kad šiose stovyklose nuo ligų mirė 20 000 arba 30 000 žmonių.

Po karo Lenkiją diplomatiniais ir kariniais veiksmais rėmę prancūzai labai nepalankiomis Lenkijai sąlygomis įgijo rytinės Galicijos naftos telkinių kontrolę.

Antrojo pasaulinio karo pradžioje šią teritoriją aneksavo Sovietų Sąjunga ir prijungė prie Ukrainos, kuri tuo metu buvo Sovietų Sąjungos respublika. Pagal Jaltos konferencijos sprendimus rytų Galicijos lenkų gyventojai buvo perkelti į Lenkiją, kurios sienos buvo perkeltos į vakarus, o pats regionas po karo liko Sovietų Ukrainos sudėtyje ir šiuo metu sudaro labiausiai į vakarus nutolusią dabartinės nepriklausomos Ukrainos dalį.

Išnašos 

Lenkijos karai
Ukrainos karai