joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Gvalegvaiču

Gvalegvaiču () – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos pietryčiuose, prie Gvalegvaiču upės (netoli jos santakos su Urugvajaus upe). Gvalegvaiču departamento centras. 76 tūkst. gyventojų.

Miestas įkurtas 1764 m. Miesto pavadinimas kilo nuo upės, kurios pavadinimas indėnų gvaranių kalba yaguar guazú, reiškia „didžiojo jaguaro upė“. Mieste kasmet vyksta vienas didžiausių karnavalų visoje Argentinoje. Netoli nuo Gvalegvaiču yra karštosios versmės, paplūdimiai. Kazino ir kitos pramogos. Per Libertador General San Martín tiltą virš Urugvajaus upės, veda kelias į Urugvajaus miestą Mersedesą.

Šaltiniai

Nuorodos 
 www.gualeguaychu.gov.ar
 www.gualeguaychu.info

Entre Rioso provincijos miestai
Paprastasis smauglys

Paprastasis smauglys, arba boa (Boa constrictor) – smauglinių (Boidae) šeimos roplys. Dydis 1.8-2.5m., retais atvejais apie 3m. Iš Meksikos regiono kilę smaugliai yra nykštukiniai ir išauga ne didesni nei 1.2-1.5m. Paplitęs Amerikoje nuo Meksikos iki Argentinos. Gyvavedis.

Smaugliniai
Nanga Parbatas

Nanga Parbatas (Nanga Parbat) – devintas pagal dydį pasaulio kalnas.
 Aukštis: 8125 m
 Vietovė: Pakistanas (Himalajai).

Pakistano kalnai
Himalajai
Šimtametis karas

Šimtametis karas – Anglijos ir Prancūzijos karas, vykęs 1337–1453 m. Jo priežastis – abiejų valstybių nesutarimai dėl anglų valdomų Prancūzijos teritorijų. Karo pretekstas – Anglijos karaliaus (Edvardo III) pretendavimas į Prancūzijos sostą. Šimtametį karą galima suskirstyti į kelis etapus:
 1337–1360 m., šiuo laikotarpiu Anglija turėjo didelę iniciatyvą kare ir sumušė Prancūzijos laivyną, užėmė Normandiją. Prancūzija taip pat pralaimėjo labai svarbius mūšius – prie Kresi (1346 m.) ir Puatjė mūšį (1356 m.). Tai sudarė sąlygas plisti Prancūzijoje neramumams, padėtį apsunkino ir prasidėjusi maro epidemija. 1358 m. kilo valstiečių maištas, vėliau pavadintas Žakerijos vardu. 1360 m. buvo pasirašyta taikos sutartis – pagal ją Prancūzija pripažino Anglijai užkariautas teritorijas;
 1369–1396 m.; Prancūzija atsiėmė prarastas žemes; 1396 m. sudaryta palanki Prancūzijai taika;
 1415–1420 m.; Anglija užėmė visą Prancūzijos šiaurę ir Paryžių; 1420 m. pasirašyta taikos sutartis – pagal ją Anglija ir Prancūzija turėjo susijungti į vieną valstybę, valdomą Anglijos karaliaus, taip Prancūzija prarado nepriklausomybę;
 1428–1453 m.; anglai puolė Orleano tvirtovę, kadangi prancūzai nesilaikė taikos sutarties sąlygų; per šį mūšį ypač pasižymėjo Žana d’Ark, dar vadinama Orleano mergele. Jos ryžtingų pastangų dėka buvo išvaduoti Orleanas ir visa Prancūzija; pagal 1453 m. pasirašytą taikos sutartį Anglijai Prancūzijos teritorijoje liko tik Kalė uostas.

Karo rezultatai ir reikšmė 
 Anglija karą pralaimėjo ir neteko visų žemių Prancūzijoje, išskyrus Kalė uostą;
 Susidarė sąlygos galutiniam Prancūzijos susivienijimui, XV a. pabaigoje Prancūzija tapo centralizuota valstybe;
 Anglijoje prasidėjo feodalų tarpusavio kovos dėl sosto, jos peraugo į pilietinį Baltosios ir Raudonosios Rožių karą (Rožių karai) tarp Lankasterių ir Jorkų; karas vyko 1455–1485 m., jį laimėję Lankasteriai į sostą iškėlė savo šalininką, jis tituluotas karaliumi Henriku VII ir XV a. pabaigoje galutinai centralizavo šalį.

Prancūzijos karai
Jungtinės Karalystės karai
Ispanijos karai
Konsepsion del Urugvajus

Konsepsion del Urugvajus () – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos vakaruose, Urugvajaus upės dešiniajame krante, 320 km į šiaurę nuo Buenos Airių. Urugvajaus departamento centras. 65 tūkst. gyventojų. 

Miestas įkurtas buvusios indėnų gyvenvietės vietoje 1783 m. birželio 25 d. Tomo de Rokamoros kaip Arroyo de la China. Konsepsion del Urugvajus buvo pirmoji provincijos sostinė. Miesto apylinkėse gimė „Argentinos konfederacijos“ vadovai Chustas Chosė de Urkiza, Rikardo L. Chordanas, Fransiskas Ramiresas. XIX a. į miestą atvyko daug imigrantų iš Europos. 

Uostas prie Urugvajaus upės. Medienos apdirbimo, mašinų pramonė. Paukštininkystė. Aukštasis Urugvajaus koledžas. Tautinės Istorijos monumentas, San Chosė rūmai, kuriuose yra Ch. Urkizos muziejus. Turizmas (vandens pramogos ir kt.).

Entre Rioso provincijos miestai
Gvalegvajus

Gvalegvajus () – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos pietuose, prie Gvalegvajaus upės. Departamento centras. 39 tūkst. gyventojų.

Miestą 1782 m. kovo 19 d. įkūrė Tomas de Rakamora (Tomás de Rocamora). Gvalegvajuje gyvena nemažai portugalų kilmės imigrantų. Gvalegvajus – gyvulininkystės centras. Apylinkėse auginami kviečiai, kukurūzai, sojos, linai.

Lankytinos vietos ir pramogos 
 paplūdimiai prie Gvalegvajaus ir Klė upių,
 sportinė žūklė,
 jodinėjimas,
 plaukiojimas pirogomis,
 Gvalegvajaus karnavalas,
 San Antonio bažnyčia,
 Juan Bautista Ambrosetti muziejus (miesto istorija),
 operos teatras Italia,
 Quintana ir Pezzutti parkai.

Nuorodos 
 www.gualeguay.net 
 www.gualeguay – online.com.ar 
 www.gualeguay.gov.ar 
 www.turismoentrerios.com puslapis apie Gvalegvajų

Entre Rioso provincijos miestai
Variagalvis skydasnukis

Variagalvis skydasnukis (Agkistrodon contortrix) – skydasnukių (Agkistrodon) genties roplys, priklausantis angių (Viperidae) šeimai, duobagalvių angių (Crotalinae) pošeimiui. Tai nuodingas roplys, paplitęs Šiaurės Amerikos centrinėje ir pietrytinėje dalyje. Ilgis 60-100 cm. Išmargintas didelėmis kaštono rudumo juostomis. Gyvavedis. Patelė kas antrus metus atveda iki 15 jauniklių. 

Minta varlėmis, driežais, graužikais, kurių tyko pasislėpęs tarp nukritusių lapų ar akmenų. Savo auką tamsoje aptinka tarp akių ir šnervių esančiais termolokatoriais. Pavasarį ir rudenį dienomis šildose saulėje.

Žinomi 5 porūšiai.

Angys
Viljagvajus

Viljagvajus () – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos centrinėje dalyje, prie Paranos–Konkordijos kelio. Departamento centras. 32 tūkst. gyventojų.

Gyvenvietė kūrėsi nuo 1790 m., tačiau didesnę svarbą įgijo, kai 1823 m. buvo pastatyta koplyčia. XIX a. į miesto atvyko daug žydų, prancūzų, italų, vokiečių, belgų imigrantų. Mieste daug renesansinės architektūros pastatų. Viljagvajaus centre kolonijinio stiliaus Plaza 25 de Mayo aikštė. Daug kitų aikščių ir parkų. Istorijos muziejus. Vandens pramogos, paplūdimiai.

Nuorodos 
 Villaguay.net
 TurismoEntreRios.com puslapis apie Viljagvajų
 www.villaguay.gov.ar

Entre Rioso provincijos miestai
Čachari

Čachari () – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos šiaurės rytuose, į vakarus nuo Urugvajaus upės (Salto Grandės tvenkinio). Departamento centras. 30 tūkst. gyventojų. Dauguma – italų kilmės. 

Miestas įkurtas kaip Villa Libertad 1872 m. gegužės 28 d., vykdant teritorijų įsisavinimo planą. 1942 m. pervadintas į Čachari. Dažnai vadinamas Ciudad de amigos („draugų miestas“). Vystomas žemės ūkis. Apylinkėse auginami citrusai; gyvulininkystė, miškininkystė.

Lankytinos vietos ir pramogos 
vandens atrakcionų parkas,
poilsiavietės prie Salto Grandės tvenkinio,
sportinė žūklė,
Čachari karnavalas,
parkai, paminklai.

Nuorodos 
www.turismochajari.com.ar 
www.turismoentrerios.com puslapis apie Čachari

Entre Rioso provincijos miestai
Kinčiuliai

Kinčiuliai – kaimas Telšių rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurę nuo Luokės, prie Virvytės upės.

Gyventojai 

Žymus tuo, kad jame gimė „svieto lygintojas“ Tadas Blinda (1846–1877).

Šaltiniai 

Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Viktorija (Argentina)

Viktorija () arba Siudad de Viktorija (Ciudad de Victoria) – miestas Argentinoje, Entre Rioso provincijos pietvakariuose, Paranos žemupio kairiajame krante. Departamento centras. 28 tūkst. gyventojų.

Iki XVIII a. dabartinėje miesto teritorijoje gyveno vietinės indėnų gentys. Miestas įkurtas 1824 m. (pavadintas La Matanza). 1831 m. pervadintas į Viktoriją („pergalę“). 2003 m. buvo atidarytas 59 km Nuestra Señora del Rosario tiltas virš Paranos žemupio, sujungęs Viktoriją su Rosariju (Santa Fė provincijoje). Žvejyba (27 000 t per metus) ir žuvies apdirbimas.

Lankytinos vietos ir pramogos 
 El Barrio de Las Caleras įtvirtinimai,
 1872 m. statyta, viduramžiška Virgen de Aranzazú bažnyčia,
 1899 m. benediktinų vienuolių pastatyta Niño Dios abatija,
 Monte de los Ombúes gamtos rezervatas,
 Viktorijos karnavalas,
 paplūdimiai prie Paranos upės,
 jodinėjimas, vindserfingas, sportinė žūklė ir kt. pramogos gamtoje.

Nuorodos 
 www.victoriaglobal.com.ar
 www.turismoentrerios.com puslapis apie Viktoriją

Entre Rioso provincijos miestai
Lietuvos TSR himnas

Lietuvos Tarybų socialistinės respublikos (LTSR) himnas buvo Lietuvos TSR himnas nuo 1950 iki 1988 metų. Muziką himnui parašė kompozitoriai Balys Dvarionas ir Jonas Švedas, žodžius parašė Antanas Venclova.

Po Josifo Stalino mirties, antrojo posmo žodžiai buvo pakeisti Vacio Reimerio, nes buvo uždrausta minėti Stalino vardą.

Tekstas

Nuorodos 
 MIDI file 
 Vokalinė versija, mp3
 Instrumentinė versija, mp3

Lietuvos TSR
TSRS atributika
Ratnyčia

Ratnyčia – Druskininkų miestui priklausanti gyvenvietė, esanti į pietryčius nuo miesto centro. Pro ją teka Ratnyčėlės upelis, Druskininkuose įtekantis į Nemuną. Yra Ratnyčios Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia, dvejos kapinės (Ratnyčios ir žydų). Miestui nepriklausanti rytinė Ratnyčios dalis yra Ratnyčios kaimas.

Istorija 

Įsikūrė XVII a. prie kelio iš Gardino į Kauną ir Vilnių.

XIX a. Ratnyčios miestelis pateko į Trakų apskrities Merkinės valsčių, Neravų apylinkę. 1866 m. buvo 44 namai, 217 gyventojų (171 žydas, 46 katalikai).

1919 m. birželio 18 d. nustatyta pirmoji Lietuvos-Lenkijos demarkacinė linija ėjo per Ratnyčią. Nuo 1921 m. iki 1925 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Pariečės valsčiui.

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 150 žmonių, iš kurių visi buvo užrašyti lenkais, o iš jų 126 buvo katalikai ir 24 judėjai.

1925–1950 m. priklausė Marcinkonių valsčiui.

Vėliau Ratnyčia priklausė Varėnos rajonui, buvo Ratnyčios apylinkės centras.

1991 m. gruodžio 31 d. Vyriausybės nutarimu Nr. 617 Ratnyčia (išskyrus jos rytinį pakraštį) perduota Druskininkų miestui.

Kultūros paveldas 
 Žalvario amžiaus senovės gyvenvietė
 Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia
 Žydų senosios kapinės

Gyventojai

Nuotraukos

Nuorodos

Šaltiniai 

Druskininkų miesto dalys
Rimantas Juknevičius

Rimantas Juknevičius (1966 m. rugpjūčio 9 d. Kapsuke – 1991 m. sausio 13 d. Vilniuje) – viena iš Sausio 13-osios įvykių aukų, žuvo sausio 13 d. naktį, gindamas Lietuvos Respublikos laisvę ir nepriklausomybę.

Biografija 

Baigęs Marijampolės 6-ąją vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno 23-ąją technikos mokyklą, nes iš jos neimdavo į armiją. Bet tais metais visus mokinius pašaukė. Grįžęs iš armijos įstojo į Kauno politechnikos instituto Radiotechnikos fakultetą.

1991 m. sausio 13 d. nuo sovietinių desantininkų saugojo Televizijos bokštą, Nukautas per TSRS kariuomenės puolimą, gindamas Lietuvos nepriklausomybę.

1991 m. sausio 15 d. už pasižymėjimą didvyrišku narsumu ir ištverme ginant Lietuvos Respublikos laisvę ir nepriklausomybę po mirties apdovanotas I laipsnio Vyčio Kryžiaus ordinu.

Palaidotas Marijampolėje.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Rimantas JUKNEVIČIUS (1966–1991)

Lietuvos nepriklausomybės gynėjai
Vyčio Kryžiaus ordino Didžiojo kryžiaus kavalieriai
Skaruliai

Apie kaimą Pakruojo rajone žr. Skaruliai (Pakruojis).

Skaruliai – Jonavos miesto dalis (ilgą laiką – bažnytkamis), esanti pietrytinėje miesto dalyje, kairiajame Neries krante (41 km nuo žiočių), į vakarus nuo AB „Achema“. Stovi mūrinė Skarulių Šv. Onos bažnyčia (pastatyta 1622 m.; II Jonavos parapijos bažnyčia), greta jos Skarulių koplyčia, kapinės, išlikęs Skarulių dvaras. Toliau pietryčiuose prasideda Gaižiūnų miškai. Skaruliuose į Nerį įteka Lankis (Lipka). Autukų sodyboje auga sena liepa. Skaruliuose buvo mokykla.

Pietinėje Skarulių dalyje yra dvi įmonės: AB „Jonavos montuotojas“ ir UAB „Taurosta“. Skaruliuose kertasi keliai  ir , praeina Vilniaus–Šiaulių geležinkelis. Su Jonava jungia Taurostos tiltas.

Etimologija 

Skaruliai yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo dvarininko Andriejaus Skorulskio pavardės. Būtent ši giminė įsigijo dvarą XVI a. – iki tol vietovė vadinosi Lipnikai.

Istorija 

IX–XII a. datuojami Skarulių pilkapiai.

1522 m. minimi Lipnikai (rusėnų kalba Лепиники) ir Lipnikų dvaras. XVI a. dvaras priklausė Skorulskiams, tad jau 1592 m. gyvenvietė vadinosi Skaruliais. XVIII a. viduryje Skarulių dvarą įsigijo didikai Kosakovskiai, po kiek laiko šalia dvaro ėmė kurtis miestelis, vėliau tapęs Jonava. Tai buvo svarbus amatininkų (medžio apdirbimo) centras, čia į krantą buvo velkama Nerimi atplukdyta statybinė mediena. Skarulių parapija garsėjo kaip lenkybės centras.

Tarpukariu veikė Skarulių parapijinė pradžios mokykla. Sovietmečiu – Jonavos rajono Skarulių aštuonmetė mokykla. Kaimas ėmė nykti 1962 m. pradėjus statyti „Achemą“. XX a. devintąjį dešimtmetį į Jonavą buvo iškelti Skarulių, Meištonių bei Gudžionių (dešiniajame Neries krante) kaimų gyventojai.

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

 
 Mano gimtinė gyva atmintyje: sunaikinto Skarulių kaimo atminimui (sud. Regina Kasperavičiūtė-Karaliūnienė). – Jonava: Linotipas, 2005. – 80 p.: iliustr. – ISBN 9955-654-02-3
Kuresarė

Kuresarė (ist. vokiečių ir švedų k. Arensburg) – miestas vakarų Estijoje, Saremos salos pietvakarinėje dalyje, Rygos įlankos pakrantėje. Sarės apskrities ir Saremos valsčiaus centras. Kuresarė yra į labiausiai į vakarus nutolęs Estijos miestas. Gyventojų skaičius 2018 m. sausio 1 d. buvo 13 276 žm.

Yra XIII a. pilis, apsupta miesto parko, XVII a. barokinė miesto rotušė, XVIII a. bajorų rūmai, Šv. Lauryno bažnyčia, Šv. Nikolajaus cerkvė. 1999 m. atidarytas miesto teatras, yra sanatorijos. Yra nedidelis oro uostas (skrydžiai į Taliną, Piarnu, Ruhnu). Keltų prieplauka Romasarėje, jachtų uostas. Per Muhu salą keliais ir keltais sujungta su žemynu. Plėtojama žvejybos ir žuvies apdirbimo, žemės ūkio pramonė. Vystomas turizmas.

Istorija 
Saremos salą Kalavijuočių ordino magistras Folkvinas iš Naumburgo užkariavo 1227 m., netrukus Kalavijuočių ordinas buvo įjungtas į Vokiečių ordiną. Pirmąkart rašytiniuose šaltiniuose pilis (arx aquilae) minima lotyniškuose tekstuose tarp 1381 ir 1422 m. Arensburgo pilis buvo Ozelio-Vikos vyskupo rezidencija. Ilgainiui prie pilies išaugo gyvenvietė, vadinama Arensburgu. Arensburgas tapo 1228 m. Rygos arkivyskupo įsteigtos Ozelio-Vikos vyskupijos, įėjusios į Livonijos konfederaciją, centru.

Ozelio-Vikos vyskupas nuo 1542 m. Johanas fon Miunchhauzenas (Johann von Münchhausen) atsivertė į liuteronybę. Livonijos karo metu į Livoniją veržiantis Rusijos caro Ivano IV kariuomenei Miunchhauzenas 1559 m. pardavė savo žemes Danijos karaliui Frederikui II ir grįžo į Vokietiją. Frederikas į Kuresarę atsiuntė savo jaunesnįjį brolį princą Magnusą, kur jis kitais metais buvo išrinktas vyskupu. Jo įtakoje Arensburgas 1563 m. gavo miesto teises Rygos pavyzdžiu. 1572 m. vyskupystė buvo sekuliarizuota ir Kuresarė prijungta prie Danijos karalystės.

1645 m., Danijai pralaimėjus Torstensono kare, pagal Briomsebro sutartį perleista Švedijai. 1710 m., per Didįjį Šiaurės karą, Arensburgas buvo sudegintas rusų kareivių. Pagal Nyštato sutartį, 1721 m. miestas atiteko Rusijai. XVIII a. tapo populiaria poilsiaviete. 1887 m. mieste buvo 3509 gyventojai. 1918 m., Estijai tapus nepriklausoma valstybe, oficialiai pavadinta Kuresare. 

1952–1988 m. vadinosi Kingisepu (; čia gimusio Estijos bolševikų politiko, Viktoro Kingisepo garbei). Sovietų valdžios metais čia pastatytos žuvies perdirbimo ir konservų gamyklos, mėsos ir pieno kombinatai, baldų fabrikas.

Dabar Kuresarė plėtojama kaip kurortinis miestas.

Geografija 

Miestas yra pietinėje Saremos salos pakrantėje. Po 2017 m. administracinės reformos Kuresarės miestas su buvusiomis kaimiškomis Kihelkonos, Vakarų Sarės (Kaarma, Kerla ir Liumanda), Laimjala, Leisio, Mustjalos, Orisarės, Pihtlos, Pioidės, Salmės, Torgu ir Valjalos savivaldybėmis sudaro Saremos valsčių (Saaremaa vald), vieną iš trijų Sarės apskrities savivaldybių.

Sportas 
 FC Kuressaare (futbolas)

Miestai partneriai 
  Šiovdė, Švedija
  Vamalas, Suomija
  Marianhamina, Suomija
  Ekeniasas, Suomija
  Turku, Suomija
  Talsai, Latvija
  Rionė, Danija
  Kurnė, Belgija

Galerija

Nuorodos 

Estijos miestai
Kuresarė
Estijos kurortai
Žvirgždaičių seniūnija

Žvirgždaičių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Šakių rajono savivaldybės pietuose.

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 838 || 1 miestelis (Žvirgždaičiai), 20 kaimų
|-
| 2009-09-01  || 56 || 883 || 1 miestelis, 21 kaimas
|-
| 2011 m.  || || 653 || 1 miestelis, 20 kaimų
|-
| 2016-08-13  || || || 1 miestelis, 20 kaimų
|-
| 2021 m.  || || 490 || 9 gyvenvietės, turinčios >9 gyventojus
|}

Seniūnai 
 Algimantas Baubonis, ~2010 m.

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Bliuvai, k. || || 4
|-
| Gudaičiai, k. || || 0
|-
| Janukiškiai, k. || 137 || 167
|-
| Jurgbūdžiai, k. || || 0
|-
| Karniai, k. || || 0
|-
| Murinai, k. || || 0
|-
| Pavingrupiai, k. || 20 || 27
|-
| Piečiškiai, k. || || 0
|-
| Ramoniškiai, k. || 13 || 16
|-
| Raugalai, k. || 10 || 30
|-
| Stoškai, k. || || 11
|-
| Šlyžiai, k. || || 0
|-
| Trakiniai, k. || || 0
|-
| Tumpai, k. || 13 || 17
|-
| Tupikai, k. || 117 || 76
|-
| Valiai, k. || || 4
|-
| Viltrakiai, k. || || 7
|-
| Vyžpiniai, k. || 17 || 23
|-
| Žalvėderiai, k. || || 1
|-
| Žėgliai, k. || 17 || 28
|-
| Žvirgždaičiai, mstl. || 132 || 242
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 2 seniūnaitijos:
 Janukiškių seniūnaitija: Karnių kaimas, Pavingrupių kaimas, Stoškų kaimas, Trakinių kaimas Tumpų kaimas, Viltrakių kaimas, Vyžpinių kaimas, Žalvėderių kaimas
 Žvirgždaičių seniūnaitija: Bliuvų kaimas, Gudaičių kaimas, Ramoniškių kaimas, Raugalų kaimas, Valių kaimas, Žeglių kaimas, Žvirgždaičių miestelis

Šaltiniai 

 Sakiai.lt 

Šakių rajono savivaldybės seniūnijos
Morelosas

Morelosas () – valstija vidurio Meksikoje. Sostinė – Kuernavaka.

Moreloso valstijos plotas yra apie 4 941 km², ji – antra iš mažiausių šalies administracinių vienetų. Ribojasi su Meksiko valstija šiaurėje ir vakaruose, Puebla rytuose ir Gereru pietuose.

Didžiausi miestai 
 Kuernavaka – 789,1 (tūkst. gyv., 2007 m.)
 Kuautla – 681,3
 Chiutepekas – 110,3
 Temiskas – 88,5
 Jautepek de Saragosa – 84,5

Meksikos valstijos
Kohtla Jervė

Kohtla Jervė – pramoninis miestas šiaurės rytų Estijoje, prie Talino–Narvos geležinkelio ir kelio. Sudarytas iš kelių susijungusių gyvenviečių, tarp kurių atstumas net 30 km. Yra skalūnų muziejus, išlikęs dvaras.

Istorija 
Pirmosios gyvenvietės dabartinėje miesto teritorijoje ėmė kurtis viduramžiais. 1241 m. rašytiniuose šaltiniuose minimos Jeruius, Kukarus ir Soenpe gyvenvietės. 1916 m. atradus degiųjų skalūnų sankaupas, pradėta jų gavyba prie Jervės kaimelio. 1919 m. pradėta plačiais mastais kasti skalūnus tiek atviruoju, tiek šachtiniu būdu. 1924 m. Kohtlos kaimelyje pastatyta skalūnų alyvos gamykla, sujungta geležinkeliu su Jerve. Gyvenvietės susijungė ir ėmė sparčiai augti. Antrojo pasaulinio karo metais skalūnų alyva įgijo itin didelę svarbą. Sovietinės okupacijos metais dar labiau padidinti gavybos tempai.

Kohtla Jervė miesto statusą gavo 1946 m. birželio 15 d. Prie miesto pradėjo jungtis ir kitos toliau esančios gyvenvietės, kuriose buvo vykdoma skalūnų gavyba. 1949 m. prie miesto prijungta Kukrusė (Kukruse), 1960 m. Jehvis, Ahtmė (Ahtme) ir Sompa, 1964 m. Kivielis (Kiviõli), Oru, Piusis (Püssi) ir Vyvikona (Viivikonna). Į miestą atvyko daug darbininkų iš visos Sovietų Sąjungos. 1990 m. Jehvis, Kivielis ir Piusis atsiskyrė nuo Kohtla Jervės. Dėl skalūnų paklausos mažėjimo ir nesveikos aplinkos daug gyventojų paliko miestą, išaugo nedarbas. Miestas ir šiuo metu apgriuvęs ir nesutvarkytas. Kohtla Jervę supa terikonų (kasybos atliekų) „kalnai“.

Gyventojai 
Kohtla Jervėje gyvena apie 40 tautybių žmonių. Dauguma rusai, ukrainiečiai, baltarusiai. Estų – 21 %.

Ekonomika 

Kohtla Jervė – didžiausias Estijoje skalūnų gavybos ir perdirbimo centras. Skalūnai išgaunami atviruoju ir šachtiniu būdu. Skalūnų alyvos gamykla, statybinių medžiagų kombinatas. Chemijos pramonė. Skalūnai gabenami į vietinę ir į Narvos šiluminę elektrinę.

Sportas

Futbolas 
 FC Lootus
 JHK Keemik Kohtla-Järve

Miestai partneriai 
  Viškuvas, Lenkija
  Saranskas, Rusija
  Slancai, Rusija
  Kingisepas, Rusija
  Nordštetas, Vokietija
  Outkumpu, Suomija
  Umėjas, Švedija
  Kemis, Suomija 
  Kėdainiai, Lietuva

Nuorodos 
 Miesto oficiali svetainė
 Jervės dvaras
 Kukrusės dvaras
 www.k-jarve.ee
 www.kohtlavv.ee 

Estijos miestai
Kordobos provincija

Kordobos provincija (isp. Provincia de Córdoba) – provincija centrinėje Argentinoje, tarp Katamarkos ir Santjago del Estero provincijų šiaurėje, Santa Fė – rytuose, Buenos Airių – pietryčiuose, La Pampos – pietuose, San Luiso ir La Riochos – vakaruose. Sostinė – Kordoba.

Geografija 
Rytinė provincijos dalis – pampų lygumos, vakarinė – kalnų masyvai (Sierras de Córdoba), perkirsti slėnių (Valle de Punilla, Valle de Calamuchita ir kt.). Aukščiausia vieta – Champaquí kalnas (2790 m). Šiaurės vakarinę dalį užima Salinas Grandes druskos dykynė. Rytinė Kordobos provincijos dalis patenka į vidutinių platumų klimato juostą, likusi dalis – į subtropikų juostą. Rytuose kritulių kiekis nemažas, tačiau centriniuose ir vakarinuose rajonuose dažnos sausros. Dauguma upių trumpos ir dažnai išdžiūstančios. Svarbiausios upės išteka Sierra Chica kalnagūbryje (Río Primero, Río Segundo, Río Tercero ir kt.) ir teka rytų kryptimi. Provincijos šiaurės rytuose yra didelis Mar Čikitos ežeras, šiaurės vakaruose – Salinas Grandes druskos ežeras, pietuose – Bañados de la Amarga lagūna. Valje Puniljos slėnyje yra Quebrada del Condorito nacionalinis parkas.

Ekonomika 
Provincijoje auginami sorgai, kukurūzai, kviečiai, bulvės, sojos, saulėgrąžos, žemės riešutai (kitur Argentinoje neauginami), alyvogės, vynuogės. Gyvulininkystė (galvijai, kiaulės, arkliai, ožkos). Paukštininkystė. Kalkių, druskos, granito, kvarco, mangano gavyba. Maisto, mašinų, chemijos, baldų, cemento pramonė.

Gyventojai 
Kordobos provincijoje gyvena beveik 8 % Argentinos gyventojų. Tankiausiai gyvenama centrinė dalis (ypač Sierra Chica šlaitai), rečiausiai gyvenama provincijos vakarinė ir šiaurės rytinė dalys. Didžiausi miestai:
 Kordoba,
 Vilja Karlos Pasas,
 Rio Kuartas,
 San Fransiskas,
 Chesus Marija,
 Koskinas,
 Vilja Marija,
 Alta Grasija.

Nuorodos 
 Provincijos žemėlapis
 Turistinis puslapis 
 www.cordobaglobal.com.ar

Argentinos provincijos
Bangis

Bangis () – Centrinės Afrikos Respublikos (CAR) sostinė. Išsidėstęs šalies pietvakariuose, vakariniame Ubangio upės krante – upės, kuri yra pagrindinis prekybos kelias šalyje. Tai pagrindinis šalies uostas, administracinis, ekonominis ir švietimo centras. Parduodama medvilnė, kava, mediena, deimantai. Pramonė: žemės riešutai, palmių produktai, tekstilė, odos gaminiai, mediena, muilas. 1970 m. įkurtas Bangio universitetas.

Istorija 
Miestas pradėjo vystytis aplink prancūzų karinį postą 1889–1890 m. Tai buvo Prancūzijos kolonijos Ubangis-Šaris administraciniu centru, 1960 m. tapo nepriklausomos CAR sostine. XX a. 8-ojo dešimtmečio pabaigoje kilo dideli neramumai, kuomet valdė Žanas Bedelis Bokasa, save vadinęs imperatoriumi Bokasa I.

Centrinės Afrikos Respublikos miestai
Sostinės
Naujieji Valkininkai

Naujieji Valkininkai (iki 2010 m. Valkininkų geležinkelio stotis) – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Valkininkų miestelio. Gyvenvietė ėmė formuotis nutiesus geležinkelį Vilnius–Gardinas, dabar joje gyvena daugiau žmonių nei pačiuose Valkininkuose. Naujųjų Valkininkų seniūnaitija. Pro kaimą eina plentas , atsišakoja , .

Kaime yra Valkininkų sanatorijos mokykla, lopšelis-darželis „Žibutė“, Valkininkų vaikų ligoninė „Pušelė“ (pastatyta 1970 m., architektai Zigmantas Liandzbergis ir Eduardas Chlomauskas, freskų autoriai Birutė Žilytė-Steponavičienė ir Algirdas Steponavičius), Valkininkų kardiologinė sanatorija, biblioteka (bibliotekininkė Danutė Blažulionienė), paštas (LT-65067), girininkija, geležinkelio stotis (viršininkė Inga Kovalčiukienė), dvi parduotuvės, R. Kuodienės kaimo turizmo sodyba.

Geležinkelio stoties statinių kompleksą (XIX–XX a.) sudaro istorizmo stilistikos stoties pastatas (1929 m.) ir ūkinis pastatas (1902 m.), 2 namai, sandėlis ir vandens bokštas.

Istorija 

Gyvenvietė ėmė kurtis aplink Valkininkų geležinkelio stotį ir kurį laiką buvo vadinama Valkininku, vėliau Valkininkų geležinkelio stotimi.

Naujuosiuose Valkininkuose nuo 2003 m. aktyviai veikia kaimo bendruomenė (pirm. Alvydas Valeiša). 150-osioms kaimo metinėms (2014 m.), bendruomenės narių iniciatyva, buvo išleista knyga „Vis dar ūkia garvežiai. Naujųjų Valkininkų kaimo istorija“.

2010 m. gruodžio 29 d. Vyriausybės nutarimu gyvenvietė pervadinta Naujaisiais Valkininkais.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kazimieras Jončys (Sanatorijos „Pušelė“ vyr, gydytojas), Jonas Vencius – padiatras chirurgas, Modestas Juozaitis – kardiologas, fizinės medicinos ir reabilitacijos gydytojas, Rūta Glinskytė Kavaliauskienė – skulptorė, restauratorė ir jos vyras Nerijus Kavaliauskas – skulptorius.

Netoli Naujųjų Valkininkų esančiame Vaitakarčmio kaime vasaromis gyveno ir kūrė poetas Martynas Vainilaitis (1933–2006).

Naujuosiuose Valkininkuose gimė ir augo poetė Daiva Molytė-Lukauskienė (g. 1967).

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Šilai (Panevėžys)

Šilai – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo magistralės , kelyje . Seniūnaitijos centras. Stovi Šilų Šv. Jėzaus Vardo bažnyčia (pastatyta senosios medinės bažnyčios vietoje 1909 m.), 2004–2009 m. veikė Raguvos mokyklos skyrius (buvusi pagrindinė mokykla), biblioteka, medicinos punktas, stovi paminklas savanoriams.

Istorija 

Pirmą kartą paminėtas 1567 m. dvaro dokumentuose.

Prieš I pasaulinį karą veikė Blaivybės draugijos skyrius. Po II pasaulinio karo apylinkėse kovojo Krikštaponio rinktinės Lietuvos partizanai. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Bažnyčia 

Miestelyje veikia Šilų Šv. Jėzaus Vardo bažnyčia. Ji buvo pastatyta iš plytų mūro 1909 m. ir vėliau ne kartą buvo rekonstruojama. Iš viso parapija Šiluose veikia jau daugiau nei du šimtus metų.

1779 m. Šilų dvaro savininko Franckevičiaus (Pronskevičius) iniciatyva čia buvo pastatyta medinė bažnytėlė. 1909 m. pastačius mūrinę, medinė bažnytėlė nugriauta. 1924 m. pastatyta nauja medinė klebonija ir ūkiniai trobesiai. Senosios bažnytėlės šventoriuje buvo palaidoti Prezidento Antano Smetonos tėvai Jonas Smetona ir Julija Kartanaitė–Smetonienė.

1925 m. naujajai Šilų bažnyčiai iš JAV buvo atsiųsti nauji varpai. Jie buvo nuliedinti Čikagoje išeivių iš Šilų rūpesčiu.

Bažnyčios pastatas turi neoromaninės ir neogotikinės architektūros bruožų, yra stačiakampio plano, vienabokštis, su bokšteliu. Gyvatvore apsodintame šventoriuje yra medinė varpinė.

Istorinis paveldas 

Šalia kaimo yra išsaugota ir atkurta Lietuvos partizanų žemė – Vyčio apygardos kapitono Juozo Krištaponio rinktinės štabas ir paminklas partizanams. Kaime yra pastatytas paminklas savanoriams, kryždirbio V. Svirskio (1835–1916 m.) koplytstulpis (šiuo metu perkeltas į bažnyčią).

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Eligijus Smetona (1924–2009), Tautininkų sąjungos aktyvistas, rezistentas 
 Petras Tarutis (1902–1973), vienas lietuvių profesionaliojo cirko kūrėjų, cirko artistas

Šaltiniai 

 

Lietuvos miesteliai
Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Miškinis

Miškinis:

 Miškinis (dvasia) – miško dvasia.

Ežero pavadinimas:
 Miškinis – ežeras Kelmės rajone
 Miškinis - ežeras Lazdijų rajone
 Miškinis – ežeras Obelių seniūnijoje (Rokiškio raj.), šalia Degučių kaimo
 Miškinis – ežeras Obelių seniūnijoje (Rokiškio raj.), šalia Kumpuoliškio kaimo
 Miškinis – ežeras Švenčionių rajone

Pavardės 

 Albertas Miškinis – signataras
 Algimantas Miškinis – architektas, urbanistikos istorikas, kolekcininkas
 Algirdas Miškinis (1953) – ekonomistas, diplomatas, politologas
 Algirdas Miškinis (1958) – teisininkas, advokatas, teisėtyrininkas
 Algis Miškinis – politikas
 Antanas Miškinis – poetas, vertėjas
 Gediminas Miškinis – ekonomistas, valstybės tarnautojas
 Kęstas Miškinis – edukologas, sporto veikėjas
 Motiejus Miškinis – literatūrologas, vertėjas
 Petras Algirdas Miškinis – teisininkas, politikas
 Vaclovas Miškinis – inžinierius elektrikas, energetikos planavimo ekspertas
 Vincentas Miškinis – kunigas, spaudos platintojas
 Vytautas Miškinis – choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius

Pavardės
Antakalnis (reikšmės)

Antakalniu vadinamos kelios gyvenamosios vietovės Lietuvoje:

 Elektrėnų savivaldybėje;
 Kaišiadorių rajone:
 Paparčių seniūnijoje,
 Rumšiškių seniūnijoje;
 Molėtų rajone;
 Prienų rajone;
 Trakų rajone;
 Ukmergės rajone:
 Lyduokių seniūnijoje:
 Antakalnis I,
 Antakalnis II,
 Pabaisko seniūnijoje,
 Pivonijos seniūnijoje;
 Utenos rajone:
 Leliūnų seniūnijoje,
 Saldutiškio seniūnijoje;
 Varėnos rajone;
 Vilniaus mieste;
 Geležių Antakalniai Vilniaus rajone;
 Zarasų rajone.
Akmenis

Akmenis tai:

 Akmenis – ežeras Rokiškio rajone;
 Akmenis – ežeras Zarasų rajone;
 Akmenis – upelis Karaliaučiaus krašte.
Bajorai (reikšmės)

Bajorais vadinama:

 Viduramžiais susiformavęs bajorų luomas;
 gyvenvietės Lietuvoje:
 Anykščių rajone:
 Skiemonių seniūnijoje,
 Svėdasų seniūnijoje;
 Elektrėnų savivaldybėje;
 Ignalinos rajone:
 Bajorai I,
 Bajorai II,
 Bajorai III;
 Naujieji Bajorai,
 Senieji Bajorai;
 Kauno rajone;
 Kretingos mieste;
 Kupiškio rajone;
 Molėtų rajone:
 Alantos seniūnijoje,
 Luokesos seniūnijoje;
 Rokiškio rajone:
 Kriaunų seniūnijoje,
 Rokiškio kaimiškojoje seniūnijoje;
 Šalčininkų rajone;
 Širvintų rajone;
 Švenčionių rajone;
 Ukmergės rajone;
 Utenos rajone:
 Tauragnų seniūnijoje,
 Užpalių seniūnijoje;
 Vilkaviškio rajone:
 Bartninkų seniūnijoje,
 Kybartų seniūnijoje;
 Vilniaus rajone:
 Avižienių seniūnijoje,
 Medininkų seniūnijoje;
 Vilniaus mieste:
 Fabijoniškių seniūnijoje.

Gyvenvietės Lenkijoje ():
 Bojarai (Palenkės vaivadija);
 Bojarai (Mazovijos vaivadija);
 Bojarai (Liublino vaivadija).
Baltupiai

Apie kaimą Ašmenos rajone žr. Baltupiai (Baltarusija).

Baltupiai – Vilniaus miesto dalis, esanti į šiaurę nuo miesto centro, prie Kalvarijų gatvės. Išsidėstę Baltupio kairiajame ir Neries dešiniajame krante. Yra Jamonto parkas. Veikia Vilniaus Baltupių progimnazija. Yra saugoma augalų rūšių, įrašytų į Raudonąją knygą, augavietė, telkšo Cedrono tvenkinys.

Istorija 

Baltupių mikrorajono vietoje nuo XIV amžiaus žinoma stovėjus dvarui. 1905 m. Riešės valsčiaus Baltupių užusienyje ir Hofmano Baltupių-Paneriškių palivarke gyveno 52 žmonės. Senieji Baltupiai buvo įsikūrę prie dab. Kalvarijų gatvės, o dabartinis Naujakiemio gatvės kvartalas buvo atskira Naujakiemio gyvenvietė (Новоселки). 1931 m. Baltupių kaime buvo 341 gyventojas.

1978 m. Baltupių kaimo vietoje plečiantis Vilniui pradėtas statyti gyvenamasis mikrorajonas. Dalis kaimui priklausiusių namų išlikę iki šiol, tačiau sparčiai nyksta.

Pagrindinė Baltupių rajono gatvė – Didlaukio – pavadinta pagal lenkišką vietovardį, reiškiantį „didelis laukas“ ().

Nuorodos 

 
 
 

Vilniaus miesto dalys
Oskar Minkowski

Oskaras Minkovskis (Oskar Minkowski, 1858 m. sausio 13 d. Aleksote, Kaune – 1931 m. birželio 18 d. Visbadene) – vokiečių patofiziologas, terapeutas. Matematiko ir fiziko Hermano Minkovskio brolis.

Biografija 
1867 m. pradėjo mokytis Kauno gubernijos gimnazijoje. 1872 m. su šeima persikėlė gyventi į Karaliaučių, kur įstojo į Senamiesčio gimnaziją. Vėliau studijavo mediciną Strasbūro ir Fryburgo universitetuose. Medicinos daktaro disertaciją apgynė Karaliaučiuje.

Dirbo, vėliau profesoriavo: nuo 1888 m. – Strasbūro, nuo 1904 m. – Kelno, nuo 1905 m. – Greifsvaldo, nuo 1909 m. – Breslau universitetuose. 1926 m. išėjo į pensiją.

Darbai 
Minkovskis tyrinėjo tuo metu nepagydomą ligą – cukrinį diabetą, išaiškino kasos vaidmenį. 1889 m. kartu su Jozefu fon Meringu eksperimentais įrodė, kad diabetas išsivysto dėl kasos pažeidimo. Atradimas atvėrė kelią išskirti kasos hormonui – insulinui ir leido jį sukurti.

1887 m. O. Minkovskis nustatė hipofizės vaidmenį akromegalijos atradimui. Jis tyrinėjo kepenų veiklą, šlapimo ir pieno rūgšties apykaitą, podargos patogenezę. 1900 m. ištyrė ir aprašė 8 hemolizinės anemijos atvejus, pasireiškiančius paveldima chroniška gelta. O. Minkovskio ir šį hemolizinės anemijos atvejį aprašiusio prancūzų terapeuto Šorafo garbei liga vadinama Minkovskio-Šorafo liga.

Po Oskaro Minkovskio mirties buvo surinkti jo moksliniai darbai: 14 monografijų, straipsniai vadovėliams, daugiau nei 170 publikacijų ir paskaitų.

Nuorodos 
 Trumpa biografija

Minkovskis, Oskaras
Vilja Karlos Pasas

Vilja Karlos Pasas () arba Karlos Pasas – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, Puniljos slėnyje, 36 km į vakarus nuo Kordobos, San Rokės ežero pakrantėje. 80 tūkst. gyventojų.

Miestas įkurtas Karloso Ninkardo Paso 1914 m. Per miestą teka San Antonio ir Los Chorrillos upės. Karlos Pasas – turistinis provincijos centras. Kasmet į miestą atvyksta apie 2 mln. turistų.

Pramogos 
 Pramogos gamtoje (buriavimas, vindserfingas, plaukiojimas kanojomis, motorinėmis valtimis, laipiojimas uolomis, nardymas ir t. t.),
 eklektinė architektūra,
 diskotekos, naktiniai klubai,
 centrinėje miesto aikštėje pastatytas gegutinis laikrodis,
 paplūdimiai,
 960 m aukščio Cerro La Cruz kalnas, nuo kurio atsiveria puikūs kraštovaizdžiai,
 kino salės, teatrai,
 parkai,
 golfo aikštelės,
 pramogų parkai,
 automobilių lenktynės.

Miestų partnerystė 
  Termas de Rio Ondas, Argentina
  Peskiera del Garda, Italija

Nuorodos 
 www.villacarlospaz.gov.ar,
 Villa Carlos Paz,
 guiacarlospaz.com.ar 

Kordobos provincijos miestai
Stelmužė

Stelmužė – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 14 km į šiaurę nuo Zarasų, prie pat Lietuvos ir Latvijos valstybės sienos (už 1,5 km). Iš Zarasų į Stelmužę veda labai siauras, vingiuotas ir kalnuotas keliukas. Seniūnaitijos centras.

Kaimas garsėja didžiuoju Stelmužės ąžuolu. Stovi medinė Stelmužės bažnyčia (pastatyta 1650 m., architektūros paminklas, joje įrengtas liaudies skulptūros muziejus) su XVIII a. varpine, yra parkas su mauzoliejumi (statytas XVIII a., buvo laidojami dvaro valdytojai), greta ąžuolo yra Pirmojo pasaulinio karo aukų kapinės. Išlikęs Stelmužės dvaras. Kaimo vakaruose telkšo Stelmužės ežeras, miške į vakarus stūkso Lygumų akmuo.

Etimologija 

Stelmužės vardas yra nelietuviškas, jį sudaro du etimologiniai sandai – Stel- ir mužė. Pirmasis nėra aiškus – jis gali būti asmenvardinis (gal dvarininkas Steler), gali būti ir bendrinis (pvz.,  – „vieta“), o antrasis yra latvių kilmės, kadangi  – „dvaras“. Savo ruožtu  yra finizmas, plg.  – „dvaras“.

Iki XX a. tarpukario kaimas vadintas Štenenzais ().

Istorija 

Stelmužė minima nuo XVI a. 2-osios pusės. Manoma, kad kadaise prie Stelmužės ežero stovėjo Stelmužės pilis. Vėliau čia iškilo Stelmužės dvaras, kurį iš pradžių valdė vokiečių baronai Folkerzambai, po jų – rusų dvarininkai Valujevai (žymiausias iš jų buvo Piotras Valujevas), nuo XX a. pradžios – vokiečiai baronai Hanai.

Iki 1921 m. Stelmužė ir apylinkės priklausė Latvijai (iki 1915 m. – latviškai Kurliandijos gubernijai (didžioji dabartinio Zarasų r. dalis tuomet buvo Kauno gubernijoje), buvo valsčiaus centras.

Tarybiniais metais buvo Imbrade veikusio Stelmužės tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt 

Zarasų rajono savivaldybės gyvenvietės
Dituva

Dituva – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, už 4 km į šiaurę nuo Priekulės, Minijos dešiniajame krante. Seniūnaitijos centras. Veikia Dituvos pagrindinė mokykla, biblioteka. Pro Dituvą eina geležinkelis Klaipėda–Pagėgiai-senasis Klaipėdos-Tilžės geležinkelis. Kolektyviniai sodai (sodų bendrija „Dituva“). Prie Minijos pakrantės kabo „beždžionių tiltas“. Pro kaimą eina kelias . Piečiau prasideda Priekulės aplinkkelis.

Piečiau Dituvos yra kolektyvinių sodų bendrija Klaipėdos rajono savivaldybėje, pati didžiausia kolektyvinių sodų bendrija Vakarų Lietuvoje (Dercekliai). Ji yra į pietus 17–18 km atstumu nuo Klaipėdos miesto. Į rytus eina kelias  ir geležinkelis. Plečiasi nausėdijos, Dituvos kolektyviniai sodai perauga į Klaipėdos miesto priemiestį.

Istorija 

Kaimas įkurtas prieš XVI a. 1736 m. įkurta mokykla veikia iki šiol. 1785 minimas kaip mišrus kaimas su 8 sodybomis, nuo 1903 m. Dituva buvo valsčiaus centras. Kaimo branduolys buvo įsikūręs prie Klaipėdos–Šilutės kelio, šalia Minijos. XIX a. kaimas augo į pietvakarius, prie geležinkelio.

Vietovardis Dituva kildinamas nuo Ditupės upelio, kuris seniau irgi, matyt, vadintas *Dituva.

Gyventojai

Šaltiniai 

Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Dovainonys

Dovainonys (arba Dovainonys I) – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijos vakaruose, rytiniame Kauno marių krante, regioniniame parke. Seniūnaitijos centras. Yra Rumšiškių mokyklos skyrius (buvusi Dovainonių pagrindinė mokykla), stūkso Dovainonių piliakalnis, aptikti Dovainonių pilkapynai.

Geografija 

Per kaimą teka Nemuno intakas Uolė, įtekanti į marias. Prie marių atsiveria Dovainonių atodanga su paskutinio ledynmečio klodais, kaime stūkso Mergakalnis.

Istorija 

Tarp Dovainonių ir Kapitoniškių kaimų, Kauno marių šiaurrytiniame krante yra I tūkstantmečio vidurio – XIII a. Dovainonių piliakalnis, apie 1 km į pietryčius nuo jo – Dovainonių pilkapynai, prie Kapitoniškių miško, Nemuno dešiniajame krante – Kapitoniškių pilkapynas, 1959 m. užlietas Kauno marių. Apylinkėse yra ir daugiau ankstyvųjų gyventojų pėdsakų. 1908 m. Dovainonių stovyklą tyrinėjo T. Daugirdas ir L. Kšivickis. 

Prieš pastatant Kauno HE, Dovainonių kaimas buvo į šiaurės vakarus nuo dabartinės gyvenvietės . 1918 m. įsteigta pradinė mokykla.

1950–1992 m. buvo Dovainonių paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1962 m. įsteigtas medicinos punktas, biblioteka, 1988 m. įkurtas Neįgaliųjų darbo terapijos centras. 

2010 m. rugsėjį pašventintas paminklinis akmuo komunizmo aukoms atminti.

Ekonomika 

Kaime veikia gyvulininkystės produktų perdirbimo ŽŪB „Nematekas“, paukštienos („Dovainonių paukštynas“), medžio apdirbimo įmonės, automobilių atsarginių detalių gamybos bendrovės „Dovaina“, „Arostė“, „Gambera“.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Kaime gimė:
 Algirdas Genevičius (g. 1952), politikas, ekonomistas
 Jonas Kietavičius (g. 1974), Trakų rajono politinis bei visuomenės veikėjas.
Kaime yra:
 Poeto J. Aisčio sodybvietė, 1988 m. liepos 8 d. buvusioje tėvų sodyboje, atkeltoje iš numelioruotų laukų, pirmąkart Lietuvoje 85 m. gimimo metinių proga oficialiai paminėtas Jonas Aistis. Tų pačių metų lapkričio 6 d. sodybvietėje pašventintas kryžius (autorius Vytautas-Aleksandras Markevičius) ir stogastulpis (autorius Leonas Juozonis) prie kelio į Rumšiškes.
 Dailininko V. Didžioko (1889–1942) memorialinis namas, kuriame jis gyveno 1936–1942 m. Šiame name gyveno ir jo žmona, dailininkė Barbora Didžiokienė (1896–1976).
 I pasaulinio karo vokiečių karių kapai.

Šaltiniai
Drąsučiai

Drąsučiai – kaimas Šiaulių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Kuršėnų, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Yra Kuršėnų geležinkelio stotis, biblioteka, mokykla (1910 m. įsteigta pradinė mokykla, nuo 1949 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1993 m. Drąsučių pagrindinė mokykla).

Istorija 

Drąsučiai susikūrė Kresų palivarko žemėje. Senoji Kuršėnų geležinkelio stotis pastatytas 1873 m. Sovietinės okupacijos metais iš jos tremtin buvo vežami viso Kuršėnų krašto žmonės. Prie stoties pastatytas paminklinis akmuo ištremtiems į Sibirą atminti. Drąsučiuose yra per Pirmąjį pasaulinį karą žuvusių vokiečių karių kapinės.

Po Antrojo pasaulinio karo gyvenvietėje įkurtas medicinos punktas, kultūros namai, biblioteka. XX a. pabaigoje prijungta Kuršėnų GS gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Drąsučiuose gimė:
 Algimantas Gaubas, Šiaulių rajono savivaldybės meras

Šaltiniai 

Šiaulių rajono savivaldybės gyvenvietės
Drobūkščiai

Drobūkščiai – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Šilalės, 4 km į pietryčius nuo Kvėdarnos, 3 km į rytus nuo kairiojo Jūros upės kranto, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Pro kaimą teka Jūros intakas Skurbynas, didesnė kaimo dalis yra jo dešiniajame krante.

Drobūkščiuose yra 1930 m. statyta, o 1990 metais restauruota dviaukštė koplytėlė, o kairiajame Skurbyno krante stūkso 3,5 m aukščio ir 9,6 m apimties granotogneisas, gamtos paminklas – Drobūkščių akmuo.

Istorija 

Pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose paminėti 1561 m. 1953–1962 m. buvo Drobūkščių apylinkės centras.

Gyventojai

Šaltiniai 

Šilalės rajono savivaldybės gyvenvietės
Dubičiai

Dubičiai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės rytus nuo Rakų, 24 km į pietryčius nuo Varėnos, netoli Baltarusijos sienos. Seniūnaitijos centras. Dubičiai yra Ūlos aukštupyje, už kelių kilometrų – valstybės siena su Baltarusija. Pro kaimą eina kelias . Stovi medinė Dubičių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (nuo 1908 m.), yra Dubičių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-65015). Nuo Dubičių iki Krokšlio eina Ūlos kanalas. Dubičių kapinėse palaidoti 1863 m. sukilimo dalyviai, pastatytas paminklas jiems atminti (1933 m.).

Etimologija 

Kaimas tikriausiai yra vandenvardinis vietovardis, pavadintas pagal išnykusį Dubo ežerą, kuris buvo už kelių kilometrų į vakarus nuo kaimo, prie pat Ūlos upės. 1850 m. ežero plotas buvo 221 ha, o 1900 m. – jau tik 20 ha. XX a. 1-ojoje pusėje ežeras galutinai išnyko.

Istorija 

Prie kaimo yra Dubičių piliakalnis ir senovės gyvenvietės (siekia akmens amžių). Apie 1365 m. kryžiuočių  karo kelių aprašymuose minima Dubičių pilis ir miestas. Iš pradžių pilis buvo gynybinė, vėliau Ldk Vytautas Didysis pavertė ją savo medžioklės sodyba. 1487–1489 m. karaliaus Kazimiero žemių skyrimo knygoje minimas Dubičių valsčius. XIV a. pr.- XV a. pab. pastatyta pirmoji bažnyčia, 1529 m. ji tapo Nočios bažnyčios filija. 1504 m. šias vietas nusipirko kunigaikštis Vasilijus Glinskis. XVI a. Dubičiuose buvo dvi smuklės, 1512 m. minimas Ldk dvaras.

Per 1655–1661 m. okupaciją Dubičius labai nuniokojo rusai. XVIII a. minima Dubičių seniūnija. Per 1863 m. sukilimą prie Dubičių gegužės 4 d. įvyko kautynės tarp L. Narbuto (istoriko T. Narbuto sūnus) vadovaujamų sukilėlių būrio ir caro kariuomenės. Mūšyje žuvo vadas ir 12 sukilėlių. 1933 m. pastatytas ant 1863 m. sukilimo dalyvių kapų pastatytas paminklas, prie jo 1988 m. įkurtas medinių skulptūrų skveras.

Po sukilimo caro valdžia nugriovė bažnyčią. 1920 m. kraštą okupavo Antroji Lenkijos Respublika. Nuo 1940 m. sausio 15 d. iki 1940 m. rugpjūčio 3 d. priklausė Baltarusijos TSR, Rodūnios rajonui. Nuo 1941 m. vasario 17 d. priklausė Rudnios valsčiui. Per Antrąjį pasaulinį karą 1943 m. vokiečiai sudegino dalį kaimo sodybų. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2005 m. gruodžio 9 d. įregistruota Dubičių krašto bendruomenė. 2015 m. liepos 16 d. Prezidentės dekretu Nr. 1K-397 patvirtintas Dubičių herbas.

|}

Gyventojai 

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 330 žmonių, iš kurių 296 užsirašė lietuviais, 31 lenkais ir 3 žydais.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Kai Dubičiai miestu vadinti

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Rakai

Rakai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 38 km į pietus nuo Varėnos, 5 km nuo Dubičių prie pat Lietuvos valstybės sienos su Baltarusija. Seniūnaitijos centras. Yra koplyčia, pasienio kontrolės punktas (su Baltarusijos gyvenviete Petuliavecai). Kaimas gatvinis. Iki Rakų veda vieškelis . Yra kapinės (gudų ir lenkų), kaime stovi keletas kryžių.

Istorija 

1919–1939 m. kaimas priklausė Antrosios Lenkijos Respublikos, Naugarduko vaivadijos, Lydos apskrities, Užubalio valsčiui. Nuo 1940 m. sausio 15 d. iki 1940 m. rugpjūčio 3 d. priklausė Baltarusijos TSR, Baranovičių srities, Rodūnios rajonui. 1940 m. rugpjūčio 3 d. kaimas prijungtas prie Lietuvos TSR, Alytaus apskrities. Nuo 1941 m. vasario 17 d. tapo naujai sukurto Rudnios valsčiaus dalimi. 1946 m. balandžio 24 d. prijungtas prie Varėnos apskrities. 1950 m. birželio 20 d. tapo Varėnos rajono dalimi.

Gyventojai 

Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 101 žmogus, iš kurių 57 buvo užrašyti lenkais ir 44 baltarusiais.

Galerija

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Dupulčiai

Dupulčiai – kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Kretingos. Seniūnaitijos centras. Veikia Kretingos S. Daukanto mokyklos pradinio ugdymo skyrius (įkurtas 1995 m.).

Per kaimą teka Jaurykla, išteka Dupultis (abu Akmenos upės kairieji intakai). Prie Jauryklos stūkso mitologinis akmuo, vadinamas Paltaneikio kūliu.

Etimologija 

Gyvenvietei vardą davė Dupulčio upelis (vandenvardinis vietovardis).

Istorija 

Su kaimu siejama 1253 m. Kuršo vyskupo Henriko rašte minima Duppie vietovė, kuri priklausė kuršių Mėguvos žemei.

Kaimas pradėjo kurtis XVIII a., pirmąkart paminėtas 1769 m. Kretingos dvaro inventoriuje. Jam priklausė 4 valakai žemės, kurią 1771 m. iš dvaro nuomavo 6 valstiečių šeimos. 1846 m. kaime buvo 4 dūmai, o 1923 m. – 12 ūkių.  1927 m. išskaidytas į vienkiemius.

1963–1977 m. buvo Žalgirio apylinkės centras ir pagrindinė Kretingos sodininkystės tarybinio ūkio gyvenvietė. Sovietmečiu prie Dupulčių buvo prijungtas Miežečių kaimas.

1963–1997 m. veikė biblioteka, 1995 m. atidaryta pradinė mokykla, kuri vėliau tapo Kretingos S. Daukanto vidurinės mokyklos pradinio ugdymo skyriumi.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Dusinėnai

Dusinėnai – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 13 km į pietus nuo Vilniaus, į pietus nuo Juodšilių. Šalia eina geležinkelis į Šalčininkus. 2 seniūnaitijos (Dusinėnų ir Melioratorių).

Per kaimą teka Vokės dešinysis intakas Rudaminėlė, prie jos yra senas malūnas. Į pietvakarius nuo Dusinėnų, miške, yra apie 70 pilkapių, juose rasta VIII a. – XII a. dirbinių.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė ir augo dailininkas Tadeušas Goreckis (1825–1868), poeto A. Mickevičiaus žentas.

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Dvarčionys

Dvarčionys – Vilniaus miesto dalis miesto šiaurės rytuose, netoli Antakalnio, 7 km į šiaurės rytus nuo miesto centro. Pro Dvarčionis prateka Dvarčios upelis, ties juo plyti Dvarčionių geomorfologinis draustinis. Aplink plyti miškai. Yra parduotuvė, biblioteka, Dvarčionių pradinė mokykla, lopšelis-darželis, vaistinė, prekybos centras. Į pietus nuo Dvarčionių yra sodininkų bendrija.

Dvarčionis aptarnauja 18, 38 ir 114 nr. autobusai (Lazerių st., Dvarčionių st., Juodvarnių sodai).

Istorija 

1866 m. Dvarčionių kaime gyveno 64 gyventojai. 1905 m. Mickūnų valsčiaus Dvarčionių kaime gyveno 60 žmonių. 1931 m. – 157 gyv.

Tarybiniais metais Dvarčionys buvo keraminių dirbinių gamyklos darbininkų gyvenvietė. Prie Vilniaus miesto teritorijos prijungti 1959 m. Ilgą laiką Dvarčionyse veikė garsi keraminių plytelių gamintoja AB „Dvarčionių keramika“.

|}

Nuorodos 

 
 Dvarčionių bendruomenė

Vilniaus miesto dalys
Pabezninkai

Pabezninkai – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Varėnos ir apie 10 km į vakarus nuo Valkininkų gel. stoties. Šalia kaimo telkšo Pabezninkų ežeras, eina plentas . Pro kaimą eina kelias į Sarapiniškes. Yra kapinės.

Istorija 
XIX a. pab. minimi du Pabezninkų kaimai Trakų apskrities Varėnos valsčiuje, Jakėnų apylinkėje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės