joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Aibė

Aibė – skirtingų objektų, laikomų visuma, rinkinys. Aibės sąvoka yra viena pagrindinių sąvokų matematikoje.

Aibių teorija, atsiradusi tik XIX a. gale, dabar yra viena reikšmingiausių matematikos dalių, pradedama mokyti dar pagrindinėje mokykloje.

Terminai 
Aibės objektai vadinami elementais ar nariais. Paprastai aibės žymimos didžiosiomis raidėmis (A, B, C, ..). Dvi aibės yra lygios (A = B), jei abiejų aibių elementai sutampa.

Aibės, kuriuos turi pasikartojančių elementų vadinamos multiaibėmis.

Aibės dažniausiai apibūdinamos žodžiais arba formaliai:
A = {1, 2, 3}
B = {raudona, balta, mėlyna, žalia}

Aibių apibūdinimas nebūtinai turi sutapti, kad aibės būtų lygios. Elementų eilės tvarka ar pasikartojimas taip pat neturi įtakos, t. y. {2, 4}, {4, 2} ir {2, 2, 4, 2} yra identiškos aibės, nes turi lygiai tokius pat elementus.

Jei aibė neturi nei vieno elemento, ji vadinama tuščia aibe ir žymima ø.

Aibė taip pat gali turėti begalinį elementų skaičių – pavyzdžiui, sveikųjų skaičių aibė.

Poaibis 

Jei kiekvienas aibės A elementas yra ir aibės B elementas, aibė A yra aibės B poaibis ir tai žymima . 

Jei tenkinama sąlyga, kad aibė A nelygi B (tačiau, kai kurie aibės B elementai sutampa su aibės A elementais), tai griežtasis poaibis ir žymima . Šiuo atveju B yra aibės A viršaibis.

Pavyzdžiai:
 Visų vyrų aibė yra griežtas  visų žmonių aibės poaibis
 
 

Taip pat natūrali išvada, kad tuščia aibė yra bet kurios kitos aibės poaibis ir kad kiekviena aibė yra savo pačios poaibis:

Sąjunga 

Aibių sąjunga tai lyg sudėtis – aibių sąjungos rezultatas yra aibė, kurioje yra visi jungiamųjų aibių elementai. Aibių A ir B sąjunga žymima A ∪ B.

Pavyzdžiai:
{1, 2} ∪ {raudona, balta} = {1, 2, raudona, balta}
{1, 2, žalia} ∪ {raudona, balta, žalia} = {1, 2, raudona, balta, žalia}
{1, 2} ∪ {1, 2} = {1, 2}

Pagrindinės sąjungos savybės: 
A ∪ B   =   B ∪ A
A    A ∪ B
A ∪ A   =  A
A ∪ ø   =  A

Sankirta 

Aibių A ir B sankirta yra aibė, sudaryta iš elementų, esančių tiek A, tiek ir B aibėje. Sankirta žymima A ∩ B. Jei A ∩ B  =  ø, tai A ir B yra nesikertančios aibės.

Pavyzdžiai:
{1, 2} ∩ {raudona, raudona} = ø
{1, 2, žalia} ∩ {raudona, raudona, žalia} = {žalia}
{1, 2} ∩ {1, 2} = {1, 2}

Pagrindinės sankirtos savybės:
A ∩ B   =   B ∩ A
A ∩ B      A
A ∩ A   =   A
A ∩ ø   =   ø

Skirtumas 

Aibių A ir B skirtumas yra aibė, kurią sudaro elementai, esantys aibėje A, bet nesantys aibėje B. Aibių skirtumas žymimas A \ B.

Aibių teorija
Kombinatorika

Kombinatorika – matematikos šaka, nagrinėjanti, tam tikros baigtinės aibės elementų junginių (kombinacijų), tenkinančių tam tikrus kriterijus, sudarymo principus ir tų junginių skaičiaus radimo metodus.

Kombinatorika labai dažnai taikoma praktinių uždavinių sprendimui. Jos metodai taikomi sprendžiant tikimybių teorijos, valdymo sistemų, kompiuterijos uždavinius.

Kombinatorinius uždavinius sprendė dar senovės graikų matematikai, tačiau šios matematikos šakos pagrindai sukurti XVII ir XVIII a. matematikų: Paskalio (1623-1662), Leibnico (1646-1716) ir Bernulio (1654-1705).

Pagrindiniai kombinatorikos metodai yra kombinatorinė sudėties ir kombinatorinė daugybos taisyklės junginių skaičiui rasti.

Junginiai pagal jų sudarymo principus skirstomi į gretinius ir derinius.

Pavyzdys 
Kombinatorika sprendžia ir lošimo uždavinius. Pavyzdžiui, Keno loto 20 skaičių iš 60-ties galima pasirinkti

  būdais.

O spėjant 10 skaičių, variantų atspėti visus yra

 

Taigi šansas atspėti visus 10 skaičių yra 1 iš 408 073,5.

Kombinatorika
Realusis skaičius

Realieji skaičiai – visi racionalieji ir iracionalieji skaičiai. Begalinėje skaičių tiesėje kiekvienas taškas atitinka realųjį skaičių.

Realiųjų skaičių aibė žymima .  žymi n-matę realiųjų skaičių erdvę.

Realusis skaičius vadinamas suskaičiuojamu, jei yra algoritmas, pagal kurį galima suskaičiuoti po kablelio esančius skaitmenis. Kadangi algoritmų aibė yra skaiti, o realiųjų skaičių aibė – neskaiti, dauguma realiųjų skaičių nėra suskaičiuojami.

Skaičių teorija
Iracionalusis skaičius

Iracionalusis skaičius – toks realusis skaičius, kurio neįmanoma išreikšti dviejų sveikųjų skaičių santykiu (a/b), t. y. bet kuris realusis skaičius, kuris nėra racionalus.

Žymesni iracionalių skaičių pavyzdžiai – , , π, e.

Taip pat skaityti 
 Transcendentinis skaičius

Skaičių teorija
Geometrija

Geometrija (gr. Γῆ, Gē – Žemė; μέτρεω, metreō – matuoju) – matematikos dalis, tirianti erdvinius ryšius. Dėl praktinio panaudojimo, geometrija buvo viena pirmųjų matematikos šakų.

Intuityviai ar iš patirties žmonės apibūdina erdvę tam tikromis bazinėmis savybėmis, vadinamomis aksiomomis. Aksiomos ne įrodomos, bet naudojamos kartu su matematiniais taško, tiesės, kreivės, plokštumos ir paviršiaus apibrėžimais loginėms išvadoms gauti.

Pirmasis geometrijos aksiomatiką apibrėžė graikų matematikas Euklidas. Praėjus tūkstantmečiui, atsirado analitinė geometrija, kur įvesta koordinačių sistema, o taškai vaizduojami kaip skaičių pora ar trejetas.

Pagrindinės geometrijos sąvokos 

Pagrindinės geometrijos sąvokos yra taškas, tiesė ir plokštuma.

 Taškas – tai bedimensis objektas (neturi nei ilgio, nei pločio). Taškai yra žymimi didžiosiomis abėcėlės raidėmis (A, B, C).
 Tiesė – tai linija, kuri yra begalinė ilgio ir plonumo atžvilgiu. Linijos yra žymimos mažosiomis abėcėlės raidėmis (a, b, c).
 Plokštuma – tai begalinis lygus paviršius. Plokštuma yra nusakoma trimis taškais, pvz., ABC.
Vandenilio potencialas

pH (vandenilio potencialas) – vandenilio jonų (H+) koncentracijos tirpale matas, parodantis tirpalo rūgštingumą ar šarmingumą. Žymėjime raidė p kilusi iš vokiško žodžio Potenz, reiškiančio koncentracijos dydį, o raidė H reiškia vandenilio jonus.

„pH“ reikšmė yra nuo 0 iki 14, kur pH<7 rūgštiniams tirpalams, pH=7 neutraliems tirpalams ir pH>7 šarminiams tirpalams.

Formulė, pagal kurią apskaičiuojamas pH:

kur [H+] reiškia vandenilio jonų koncentraciją, matuojamą moliais litre.

1Šviežiai distiliuoto arba hermetiškai laikomo vandens pH lygus lentelėje nurodytam 6.4. Tačiau atvirame ore distiliuotas vanduo sugeria oro CO2 ir pH greitai sumažėja iki maždaug 5.5.

Nuorodos 
 pH skalė

Chemija
Raudonikis

Raudonikis:
 Raudonviršis, raudonikis – baravykinių šeimos grybų gentis;

 Algimantas Raudonikis (g. 1934) – kompozitorius, kultūros ir meno veikėjas;
 Petras Raudonikis (1869–1950) – farmacininkas, jaunystėje – politinis veikėjas;
Vakarų Krantas

Vakarų Krantas (; ) – teritorija Artimuosiuose Rytuose, į vakarus nuo Jordano upės. Ši teritorija buvo Jordanijos aneksuota per 1948 metų Arabų-Izraelio karą. Nuo 1948 iki 1967 m. Vakarų Krantas priklausė Jordanijai, o vėliau Šešių dienų kare jį perėmė Izraelis. Šiuo metu Vakarų Krantas kartu su Gazos Ruožu sudaro Palestinos autonomiją.

Vakarų Krantas, įskaitant Rytų Jeruzalę, užima 5860 km² plotą, 220 km² šio ploto sudaro šiaurės vakarinė Negyvosios jūros dalis. Populiacija siekia 2 622 544 gyv. (2012 m. birželio mėn. duomenys). 75 % (~2 000 000) gyventojų yra Palestinos arabai, o maždaug 600 000 – šioje teritorijoje gyvenantys žydai (iš jų 192 000 – Rytų Jeruzalėje). Pagal tarptautinės teisės normas, naujakurių gyvenvietės Vakarų Krante yra nelegalios, tačiau Izraelis tai ginčija.

Jungtinės Tautos laiko Vakarų Krantą Izraelio okupuota teritorija, tačiau Izraeliui ir kai kurioms kitoms suinteresuotoms grupėms priimtinesnis terminas – ginčytina teritorija.

Teritorijai priklauso Rytų Jeruzalė, tačiau Izraelis aneksavo rytinę Jeruzalę ir nepripažįsta jos kaip Vakarų Kranto dalies.

Vakarų Kranto ekonomika 

Bendras vidaus produktas (su Gazos Ruožu) – 5,327 mlrd. $
BVP augimas – 4,9 %
Bedarbystė – 20,3 % (2005 m.)

Išnašos 

Palestinos valstybė
Ausūniečiai

Ausūniečiai (Pezizales) – aukšliagrybių (Ascomycetes) eilė.

Šios eilės grybai suformuoja atviro tipo vaisiakūnius, kurie vadinami apoteciais. Jų formų įvairovė didelė: dubenėlio, puodelio, lėkštutės, disko, ausies, taurės, kūgio ir kt. Apoteciai būna rudi, geltoni, raudoni, oranžiniai, melsvi, violetiniai ir kt. Auga ant samanų, pūvančios medienos, žievės, drėgnų sienų. Jiems priklauso gerai žinomi grybai: briedžiukai, bobausiai, trumai, ausūniai, alvytės, plačiataurės ir kt.

Lietuvoje aptikta virš 150 rūšių, priklausančių 9 šeimoms:

Šeima. Metūniniai (Ascobolaceae)
 Metūnis (Ascobolus)
 Lustasporis (Saccobolus)
 Statinaitė (Thecothelus)
Šeima. Alvytiniai (Bobausiniai) (Helvellaceae)
 Godūnas (Choiromyces)
 Bobausis (Gyromitra)
 Alvytė (Helvella)
 Hidnotrija (Hydnotrya)
 Gniaužtenis (Rhizina)
Šeima. Briedžiukiniai (Morchellaceae)
 Plokščiagrybis (Disciotis)
 Briedžiukas (Morchella)
 Aukšliavarpis (Verpa)
Šeima. Ausūniniai (Pezizaceae)
 Jodofanas (Iodophanus)
 Drebulis (Pachyella)
 Ausūnis (Peziza) Pav.
 Plikarija (Plicaria)
Šeima. Pironeminiai (Pyronemataceae)
 Lėkščiagrybis (Aleuria)
 Žarijėlė (Anthracobia)
 Bisonektrija (Byssonectria)
 Gražiataurė (Caloscypha)
 Šeputė (Cheilymenia)
 Mėšliukas (Coprotus)
 Žeminukas (Geopora)
 Tauriukas (Geopyxis)
 Humarija (Humaria)
 Kotlabėja (Kotlabaea)
 Ežiulis (Lasiobolus)
 Baltuolė (Leucoscypha)
 Raudonukė (Melastiza)
 Skenduolė (Miladina)
 Samangrybis (Neottiella)
 Samangrybelis (Octospora)
 Kiškiaausis (Otidea)
 Skritutė (Pseudombrophila)
 Priegalvėlis (Pulvinula)
 Pironema (Pyronema)
 Rodotarceta (Rhodotarzetta)
 Blakstienutė (Scutellinia)
 Smėlinukė (Sepultariella)
 Apskritasporė (Sphaerosporella)
 Tarceta (Tarzetta)
 Tricharina (Tricharina)
 Trichobolas (Trichobolus)
 Pilkšvuolė (Trichophaea)
Šeima. Plačiatauriniai (Sarcoscyphaceae)
 Desmazierėlė (Desmazierella)
 Mikrostoma (Microstoma)
 Pitija (Pithya)
 Plačiataurė (Sarcoscypha) Pav.
Šeima. Taukiniai (Sarcosomataceae)
 Juodausis (Pseudoplectania)
 Taukius (Sarcosoma)
 Taurūnis (Urnula)
Šeima. Pūsleliniai (Thelebolaceae)
 Pūslelis (Thelebolus)
Šeima. Truminiai (Tuberaceae)
 Trumas (Tuber)

Lietuvos raudonosios knygos ausūniečiai 
Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie grybai:
 Puslaisvis briedžiukas (Morchella semilibera)
 Aukštasis briedžiukas (Morchella elata)
 Kūginis briedžiukas (Morchella conica)
 Geltonasis kiškiaausis (Otidea onotica)
 Bohemiškasis aukšliavarpis (Verpa bohemica)
 Pirštuotasis aukšliavarpis (Verpa conica)
 Smiltyninis ausūnis (Peziza ammophila)
 Ilgakotė mikrostoma (Microstoma protracta)
 Paprastasis taukius (Sarcosoma globosum)
 Ryškioji gražiataurė (Caloscypha fulgens)
 Tiulianių hidnotrija (Hydnotrya tulasnei)

 
Aukšliagrybiai
Markizo salos

Markizo salos (, ) – tai salynas Prancūzijos Polinezijoje. Saloms pavadinimą davė Alvaras de Mendanja, aplankęs salas 1595 m.

Bendras salų plotas – 2 090 km², jos yra labiausiai lankomos Prancūzijos Polinezijos salos ir anksčiau buvo Polinezijos civilizacijos centras.

Markizo salos išsidėsčiusios 600–1000 km į pietus nuo pusiaujo ir apie 1600 km nuo Tahičio. Salas galima suskirstyti į dvi grupes:
 šiaurinė grupė su didele Nuku Hiva sala ir dviem mažomis salomis Ua Pu ir Ua Huka,
 pietinė grupė iš Tahuata, Moho Tani ir Fatu Hiva salų, išsidėsčiusių aplink pagrindinę Hiva Oa salą.
Gudobelinis baltukas

Gudobelinis baltukas (Aporia crataegi) yra didelis baltukų (Pieridae) šeimos drugys. 

Drugys 50-60 mm dydžio, stambus, baltas, su aiškiomis juodomis sparnų gyslomis.  Skraido pamiškių pievose V-VI mėn. Kiaušinėlius deda medžių (įskaitant vaismedžius) lapuose. Vikšrai kenkia vaismedžiams ir kitiems lapuočiams medžiams: obelims, kriaušėms, šermukšniams, ievoms, gudobelėms. 

Randamas visoje respublikos teritorijoje, tačiau jo gausumas priklauso nuo šaltų žiemų, todėl ne kasmet gausus. Jauni vikšrai žiemoja susuktame ir šilku prie šakutės pritvirtintame  lape. Lėliukėmis virsta ant mitybinių augalų.

Baltukai
Gazos Ruožas

Gazos Ruožas () – siaura žemės juosta į šiaurės rytus nuo Sinajaus pusiasalio. Pavadinimas kilęs nuo Gazos – pagrindinio miesto šioje teritorijoje. 1948 m. Arabų-Izraelio karo metu teritoriją užėmė Egiptas, o 1967 m. Šešių Dienų kare teritoriją perėmė Izraelis. Tai gana tankiai apgyvendinta, apie 1,8 milijono gyventojų turinti teritorija, de jure nepripažįstama kaip kurios nors nepriklausomos valstybės dalis.

Gazos Ruožas kartu su Vakarų Krantu sudaro Palestinos valstybę. JAV pripažįsta šią teritoriją esant okupuotą Izraelio, o tokia padėtis prieštarauja Izraelio-Palestinos laikinam susitarimui. Teigiama, jog ilgalaikiai susitarimai gali atsirasti tik tolesnėse derybose. Izraelio vyriausybė su tuo nesutinka, ypač po savo kariuomenės atitraukimo iš Gazos ruožo 2005 m. Izraelis kontroliuoja Gazos Ruožo šiaurines sienas, teritorinius vandenis bei oro erdvę. Pagal susitarimą su Izraeliu, Egiptas kontroliuoja pietinę sieną.

Istorija 

Hamas 2006 m. laimėjus rinkimus į Palestinos įstatymų leidybos tarybą, Hamas ir Fatah suformavo nacionalinės vienybės vyriausybę, vadovaujamą Ismail Haniya. Netrukus po to, vykstant Gazos mūšiui, Hamas perėmė Gazos ruožo kontrolę, užimdamas vyriausybines institucijas ir pakeisdamas Fatah bei kitus vyriausybės tarnautojus savais. 2007 m. birželio 14 d. Hamas visiškai kontroliavo Gazos Ruožą. Reaguodamas į tai, Palestinos savivaldos prezidentas Mahmoud Abbas paskelbė nepaprastąją padėtį, paleido nacionalinės vienybės vyriausybę ir sudarė naują, į kurią neįėjo Hamas atstovai. Palestinos savivaldos pajėgos Vakarų Krante areštavo kai kuriuos Hamas narius.

M. Abbas vyriausybė sulaukė plataus tarptautinės bendruomenės palaikymo. 2008 m. birželio pabaigoje Egiptas, Jordanija ir Saudo Arabija paskelbė, jog Vakarų Krante įsikūręs M. Abbas ministrų kabinetas yra vienintelė teisėta Palestinos vyriausybė. Egiptas perkėlė savo ambasadą iš Gazos į Vakarų Krantą. Hamas vyriausybei Gazoje taikoma diplomatinė bei ekonominė izoliacija.

Tiek Saudo Arabija, tiek Egiptas pasisakė už Hamas bei Fatah susitaikymą ir naujos vienybės vyriausybės suformavimą. M. Abbas buvo spaudžiamas pradėti rimtas derybas su Hamas, tačiau jis iškėlė sąlygą, kad Hamas turi grąžinti Gazos Ruožo kontrolę Palestinos savivaldai.

Nepaisant tarptautinės izoliacijos, Hamas judėjimo atstovai buvo pakviesti ir lankėsi kelete šalių, įskaitant Rusiją bei kai kurias ES nares. Įvairių opozicinių partijų atstovai ragino pradėti dialogą su Hamas, nutraukti ekonomines sankcijas.

Hamas perėmus teritorijos valdymą, Izraelis bei Egiptas uždarė sienos perėjas su Gazos Ruožu. Palestiniečių šaltinių duomenimis, ES stebėtojai paliko Rafaho sienos perėją, bijodami būti pagrobti ar sužeisti.

Išnašos

Nuorodos 
 Europos Parlamento rezoliucija apie padėtį Gazoje ir Artimuosiuose Rytuose
Limfoma

Limfoma –  limfinės sistemos (limfmazgių, tonzilių, kt.) piktybinės (onkohematologinės) ligos. Kyla iš nekontroliuojamai besidauginančių limfinės sistemos ląstelių. Pirmieji limfomos simptomai yra  padidėję įvairių grupių limfmazgiai (Limfadenopatija).

Klasifikacija 
Limfomos pagal istoriškai susiklosčiusią klasifikaciją skirstomos į dvi dideles grupes, kurioms būdinga nevienoda ligos eiga, taikomas nevienodas gydymas ir skiriasi ligos prognozė:
 Hodžkino limfoma 
 Ne Hodžkino limfoma
Pagal agresyvumą ir ligos eigą limfomos dažnai skirstomos į indolentines ir agresyvias (žr. ne Hodžkino limfoma), pagal šį kriterijų parenkamas gydymas.

Lietuvoje kasmet diagnozuojama apie 400 piktybinių limfomų atvejų.

Simptomai 
Limfomos simptomai labai priklauso nuo jos rūšies, piktybiškumo laipsnio, pradinės ligos vietos. Dažniausiai pacientai pateikia tokius simptomus:
 Padidėję limfiniai mazgai (Limfadenopatija)
 B simptomai: svorio kritimas, naktinis prakaitavimas, karščiavimas
 Niežulys
 Pablogėjęs apetitas
 Silpnumas, dusulys, fizinio krūvio netoleravimas (dažniausiai dėl anemijos)
 Kepenų, blužnies padidėjimas (hepatomegalija, splenomegalija)

Gydymas 

Limfomų gydymui taikomi multimodalinės vežio terapijos principai, pagal individualius ligonio poreikius, tikslus ir diangnozę kombinuojant įvairius gydymo metodus. Konkretūs gydymo metodai pateikiami atskirų ligų aprašyme. Prieš gydymą jaunesnio amžiaus ligoniams rekomednuojama spermos krioprezervacija, kadangi intensyvus gydymas chemoterapija dažnai sukelia nevaisingumą.
 Stebėti ir laukti () srategija taikoma indolentinėms lifmomoms, kai liga diagnozuojama anksti, nesukelia ženklių simptomų ir progresuoja lėtai, pavyzdžiui smulkios B limfocitų limfomos atveju. Tokiais atvejais ankstyvas gydymas nepagerina ligonių prognozės. 
 Radioterapija taikoma arba ankstyvų stadijų neišplitusios ligos gydymui, arba kaip papildomas gydymas kombinacijoje su gydymu vaistais.
 Chemoterapija citostatikais yra limfomų gydymo pagrindas, vaistai efektyviai sunaikina vėžines ląsteles arba stabdo jų dauginimąsi. Kaip taisyklė, agresyvios ir greitai plintančios limfomos yra jautresnės gydymui citostatikais negu mažo piktybiškumo.
 Citokinai, ypač interferonas kai kuriais atvejais efektyviai stimuliuoja organizmo imuninę sistemą ir lėtina limfomos progresavimą.
 Monokloniniai antikūniai yra didėjanti priešvėžinių medikamentų grupė, kurie jungiasi prie specifinių vėžinių ląstelių paviršiaus receptorių (antigenų) ir jas sunaikina; susijęs gydymo metodas yra radioimunoterapija, kai su antikūniu sujungiamas radiokatyvus elementas, kuris apšvitina vėžio ląstelę, prie kurios prisijungia antikūnis, mirtina spindulių doze. 
 Kamieninių kraujo ląstelių transplantacija taikoma po intensyvios aukštų dozių chemoterapijos, kuri sunaikina ne tik piktybines limfomos ląsteles, bet ir paties paciento kaulų čulpų ląsteles, todėl jas būtina pakeisti naujomis. Transplantacija dažnai naudojama atsinaujinusios po įprasto gydymo agresyvios lifomos gydymui arba gydyti toms indolentinėms limfomoms, kurios pasižymi bloga prognoze. 

Kraujo ligos
 
Onkologinės ligos
Keiptaunas

Keiptaunas (, ) – miestas netoli nuo Gerosios Vilties kyšulio, Pietų Afrikos Respublikos parlamento vieta. 3,43 mln. gyventojų (2005). Keiptaunas buvo pirmasis europiečių įkurtas miestas Pietų Afrikoje.

Keiptaunas žymus savo Stalo kalnu, kuris yra miesto simbolis. Stalo kalno plokščia viršūnė kartu su Signal Hill ir Lion Head viršūnėmis dominuoja miesto panoramoje. Vandenynas šalia Keiptauno pusiasalio laikomas audringu, dėl to per vieną valandą kelionės automobiliu nuo Keiptauno nutolęs Gerosios Vilties kyšulys kartais vadinamas „Audrų“ kyšuliu.

Neteisinga (nors populiari) nuomonė, kad Gerosios Vilties kyšulys yra piečiausias Afrikos žemyno taškas, kadangi iš tikrųjų tas taškas yra mažai žinomas Adatos (Agulhas) kyšulys, ką nesunkiai galima pamatyti pasižiūrėjus į žemėlapį. Taip pat neteisingas yra ir Keiptauno reklamoje dažnas teiginys, kad tai yra vienintelis pasaulio miestas prie dviejų vandenynų, kadangi Atlanto ir Indijos vandenynai „susitinka“ ties Adatos kyšuliu, kuris yra už 200 km nuo Keiptauno.

Keiptauno gyventojų skaičius yra apie 855 000. Įskaitant priemiesčius gyventojų skaičius išauga virš 3 mln. Gyventojai daugiausia „spalvotieji“ (2,1 mln.), baltieji (850 000), juodieji afrikiečiai (630 000) ir azijiečiai (30 000).

Istorija 
Keiptauną įkūrė Nyderlandų Rytų Indijos Kompanija ir pradžioje jo paskirtis buvo burinių laivų aprūpinimas pakeliui į Indoneziją. Vieta pasirinkta dėl to, kad jos įlanka sudarė natūralų uostą. Olandai išstūmė ten gyvenusias vietines Khoi ir San gentis ir apgyvendino azijiečius vergus, kurie vėliau tapo „Cape Coloureds“. Vėliau Keiptauną užkariavo anglai ir perėmė šio strategiškai svarbaus uosto kontrolę.

Sportas 
 Cape Town City FC (2016) – futbolo klubas;
 Keiptaune 2010 m. vyko XIX pasaulio futbolo čempionatas.

Žymūs žmonės 
 Lippy Lipshitz (1903–1980) – Lietuvos žydų kilmės Pietų Afrikos skulptorius ir dailininkas.
John Maxwell Coetzee (1940-) – rašytojas, 2003 m. gavęs Nobelio literatūros premiją.

Pietų Afrikos Respublikos miestai
Sostinės
Milijoniniai miestai
Erškėtis

Erškėtis  (Rosa) – erškėtinių (Rosaceae) šeimos augalų gentis. Įvairios tautos Rosa vardu vadindavo ne tik erškėtį, bet ir daugelį kitų ryškiažiedžių augalų. Genčiai priklauso 0,3-2,5 m aukščio krūmai, kurių stiebai dažniausiai dygliuoti, lapai neporiškai plunksniški. Žiedai ryškūs, susitelkę galinėse bei pažastinėse skėtiškose kekėse. Vaisiai maži riešutėliai, apgaubti mėsinga ryškiaspalve mase.

Rūšys 
Gentyje yra apie 350 rūšių, iš kurių didesnė dalis paplitusių Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato zonoje. Tropinėse ir subtropinėse srityse erškėčiai auga kalnuose, pietų pusrutulyje laisvai jie neauga. Lietuvoje natūraliai auga 9 erškėčių rūšys, bet darželiuose auginama introdukuotų rūšių, kurios atsparios šalčiams ir gerai peržiemoja.

 Paprastasis erškėtis (Rosa canina)
 Grūdėtasis erškėtis (Rosa rubiginosa)
 Švelnialapis erškėtis (Rosa mollis)
 Miškinis erškėtis (Rosa majalis)
 Raukšlėtalapis erškėtis (Rosa rugosa)
 Tankiadyglis erškėtis (Rosa spinosissima)
 Raudonlapis erškėtis (Rosa rubrifolia)
 Geltonasis erškėtis (Rosa foetida)
 Prancūzinis erškėtis (Rosa gallica)

 Kietalapis erškėtis (Rosa caesia)

Pritaikymas 
Erškėčiai plačiai kultivuojami. Nuo seno mėgstamiausi ir dažniausiai auginami dekoratyviniai augalai yra iš laukinio erškėčio išvestos kultūrinės veislės – rožės. Laukinės rūšys taip pat sodinamos gyvatvorėse, iš erškėčių vainiklapių gaminamas eterinis aliejus, iš žievės gaunami raugai ir dažai. Kulinarijoje iš erškėčių vaisių verdama uogienė, susmulkintų šviežių uogų galima įberti į kompotus, džemus ar kisielius.

Alternatyvioji medicina 
Pastaba: Oficialioji medicina ne visada pritaria alternatyviems gydymo būdams. Netinkamai vartojami preparatai ne tik negydo, bet gali ir pakenkti Jūsų sveikatai.Prieš naudodami, pasitarkite su gydytoju!

Erškėtrožių vaisiai vartojami medicinoje kaip vitamino C šaltinis. Labai populiari jų uogų arbata, nes ji tonizuoja, stiprina organizmą, saugo nuo aterosklerozės ir uždegiminių ligų bei skatina raudonųjų kraujo kūnelių gamybą. Arbatą patariama gerti sergant širdies ir kraujagyslių, centrinės nervų sistemos, medžiagų apykaitos ligomis.

Uogų antpilas tinka sergantiems avitaminoze bei sveikstantiems po sunkių ligų. Jis gydo gastritą, skrandžio ir dvylikapirštės žarnos opaligę, lėtines kepenų ir tulžies pūslės ligas, stiprina smulkias kraujagysles, todėl tinka sergantiems hipertenzija bei patyrusiems insulto priepuoplį.

Uogų sėklų aliejus veiksmingai gydo ilgai negyjančias ir pūliuojančias odos žaizdas. Tinka gydyti opinį kolitą, dermatitą, pragulas, nušalimus, maitinančioms kūdikius motinoms tepti įtrūkusius krūtų spenelius.

Erškėtiniai
Dekoratyviniai augalai
Prieskoniniai augalai
Vaistiniai augalai
Trapusis gluodenas

Trapusis gluodenas (Anguis fragilis) – žvynaroplių (Squamata) būrio roplys, priklausantis gluodenų (Anguidae) šeimai. Pagal išvaizdą primena gyvatę, todėl Lietuvoje dar vadinamas geležine gyvate, varine gyvate. Retesnis senovinis lietuviškas pavadinimas – žibulis.

Kūnas 35-45 cm ilgio, panašus į gyvatę, bet nuo jos skiriasi šiais požymiais: akių vokai judantys, uodega ilga ir lengvai nulūžta, galūnės išnykusios, odą keičia lopais, o ne neriasi kaip gyvatės. Liežuvis dvišakas. Kūno viršus padengtas lygiais, vienas kito neperdengiančiais apvaliais žvynais, sidabriškai pilkas, augant pasidaro juosvai rusvas ar pilkas, bronzinio atspalvio, pilvas ir šonai šviesesnės spalvos. Patelėms išilgai nugaros eina dvi ištisinės juodos juostelės, patinams – tamsiai rudų dėmėlių eilės. Galva neryški. Gluodenai (dažniausiai patinėliai), kurie gyvena vandens pakrantėse ar salose, ant kūno turi melsvas dėmes. Dėmės atsiranda ne iškart, o apie 3 gyvenimo metus. Nenuodingas. Svoris iki 1 kg. Tai vieni ilgiausiai gyvenančių driežų. Gluodeno gyvenimo trukmė iki 9-12 metų.

Paplitęs visoje Europoje, taip pat Šiaurės Afrikoje. Gluodenas gyvena spygliuočių ir lapuočių miškuose, miško aikštelėse, kirtavietėse, paprastai pasislėpęs po lapais ar šakomis. Kartais randamas soduose, krūmais apaugusių upių ir upelių slėniuose. Žiemoja graužikų urvuose, plyšiuose po medžių kelmais. Minta šliužais, kirmėlėmis.

Rūšis saugoma Berno konvencijos (III apsaugos kategorija).

Nuorodos 
Ar žinai? portalo straipsnis apie gluodeną 

Ropliai
Pietų Mato Grosas

Pietų Mato Grosas () – Brazilijos Vidurio Vakarų regiono valstija. Sostinė – Kampo Grandė. Įkurta 1979 m., atskyrus nuo Mato Groso.

Didžiausi miestai:
 Kampo Grandė – 765 tūkst. gyv. (2005 m.)
 Douradosas – 182,7
 Korumba – 96,3
 Tres Lagoasas – 87,1
 Ponta Poranas – 72,2
 Akvidauana – 44,9
 Nova Andradina – 43,4

Brazilijos valstijos
Turmantas

Turmantas – miestelis Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Lietuvos ir Latvijos valstybės sienos, 15 km į rytus nuo Zarasų, prie Turmanto ežerėlio. Turmanto geležinkelio stotis (ruožas Vilnius–Daugpilis). Seniūnijos centras, Turmanto seniūnaitija. Miestelio aikštė trikampė. Yra medinė Turmanto Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (pastatyta 1928 m.), Turmanto sentikių cerkvė (pastatyta 1930–1933 m.; senovės pravoslavų pamario cerkvės sentikių religinė bendruomenė), Turmanto pagrindinė mokykla, ikimokyklinio ugdymo skyrius, ambulatorija (nuo 1945 m.), vaistinė, paštas (LT-32004), kultūros namai, biblioteka (nuo 1947 m.), pieno supirkimo punktas, miestelio kapinės, sovietų karių kapinės. Turmante veikia jaunimo klubas „Jaunimas be sienų“, šeštadieninė lenkų mokykla „Usmiech“.

Etimologija 

Turmanto vardas sunkiai paaiškinamas. Kai kurie kalbininkai kelia prielaidą, kad tai galėjo būti asmenvardinis vietovardis, nuo vardo Turmantas, nors jis dabar nėra aptinkamas (kad galėjo egzistuoti toks vardas, leidžia manyti priesaga -mant-, pvz., kaip yra Daumantas, Irmantas ir kiti vardai). Gali būti, kad vardas kilęs nuo dvarininkų Tūrų (pirmieji Turmanto dvaro savininkai) pavardės, nors neatmestina, kad vietovardis buvo pirminis, o dvarininkų pavardė kilo nuo vietovės.

Istorija 

1789 m. minimas Turmanto dvaras ir kaimas. Manoma, kad vietovės pavadinimas kilęs nuo dvaro savininko Tūro pavardės. Turmanto apylinkėse apsigyveno sentikiai. 1862 m. nutiestas geležinkelis Sankt Peterburgas–Varšuva, įrengta stotelė, gyvenvietė ėmė augti. Nuo 1872 m. Turmanto dvaro savininku kurį laiką buvo žymus Rusijos dailininkas peizažistas, Peterburgo meno akademijos profesorius Sokratas Vorobjovas. 1920–1939 m. Turmantas priklausė Lenkijai. 1928 m. pastatyta Turmanto bažnyčia, 1933 m. – Turmanto sentikių cerkvė. 1936 m. įkurta pradinė mokykla.

Sovietmečiu buvo „Lenino atminimo“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė buitinio aptarnavimo paviljonas, ryšių skyrius, ambulatorija, vaistinė, rusų vidurinė mokykla (iki 1951 m. pradinė, 1951–1956 m. septynmetė). 1958 m. gegužės 15 d. suteiktos miesto tipo gyvenvietės teisės, po 1990 m. tapo miestu, o 1999 m. sausio 6 d. Turmantas – miesteliu.

2015 m. liepos 16 d. Prezidentės dekretu patvirtintas Turmanto herbas.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai
Genadijus Konopliovas

Genadijus Konopliovas (1945 m. gegužės 5 d. Vorožboje, Sumų sritis, Ukraina – 1997 m. birželio 23 d. Vilniuje) – sovietinis partinis veikėjas, bankininkas.

Biografija 
1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1968–1979 m. dirbo Alytaus mašinų gamykloje. 1979–1983 m. LKP Alytaus miesto komiteto sekretorius, 1983–1985 m. I sekretorius. 1984 m. baigė Leningrado aukštąją partinę mokyklą. 1985–1989 m. LSSR valstybinio agropramoninio komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas, LSSR žemės ūkio ministras.

1985–1990 m. LSSR AT deputatas. Nuo 1986 m. LKP CK narys. 

1991–1994 m. žurnalo „Aljansas“ vyr. redaktorius. Palaikė glaudžius ryšius su LDDP. 1991–1997 m. korporacijos „Lietverslas“ prezidentas. 1991–1997 m. „Tauro banko“ (iki 1992 m. vadinosi „Geka“) prezidentas. 1997 m. birželio 23 d. LR generalinė prokuratūra iškėlė baudžiamąją bylą dėl „Tauro banko“ turto pasisavinimo arba iššvaistymo dideliu mastu. Tos pačios dienos vakare, palikęs atsisveikinimo raštelį ir testamentą, savo bute nusišovė.  1997 m. liepos 8 d. bankui iškelta bankroto byla. Įtariama, kad iš viso G. Konopliovas su artimaisiais ir kitais banko valdytojais 1991–1997 m. iššvaistė arba pasisavino iki 120 mln. litų. 

Palaidotas Veiverių kapinėse.

Bibliografija 
 Ūkiskaitos diegimo analizė Lietuvos TSR valstybinio agropramoninio komiteto įmonėse. – Vilnius: LIMTI, 1987. – 87 p.: lent.
 Naujo ekonominio mechanizmo samprata agropramoniniame komplekse: analit. apžvalga. – Vilnius: LIMTI, 1989. – 36 p.: lent.
 Dekolektyvizacija; Deindustrializacija: fiktyvios sąjungos pabaiga. – Vilnius: Mokslas, 1990. – 103 p.: lent. – ISBN 5-420-00877-7
 Komandinės ekonomikos gniaužtai: žemės šeimininko problema. – Vilnius: Mintis, 1990. – 151 p. – ISBN 5-417-02879-7
 Komandinė ekonomika: ištakos, vystymasis, šiandiena. – Vilnius: Mokslas, 1990. – 68 p.: iliustr.
 Lietuvos ūkio privatizacijos pagrindai. – Vilnius: Mokslas, 1990. – 29 p.
 Fenomenologiniai nuosavybės ir rinkos teorijos bruožai. – Vilnius: Academia, 1995. – 113 p. – ISBN 9986-08-024-X
 Property as a universal value. – Vilnius: Academia, 1995. – 50 p.: diagr. – ISBN 9986-08-027-4
 Rinktiniai raštai / Genadijus Konopliovas. – Vilnius: Aljansas, 1995. – ISBN 9986-9037-2-6
 T. 1: Nuosavybė. – 1995. – 814 p.: portr. – ISBN 9986-9037-1-8
 Nuosavybės santykiai bankininkystėje: fenomenologijos ir inovacijų aspektai. – Vilnius, 1996. – 185 p. – ISBN 9986-05-284-X
 Bendruomenės ir individualaus intereso įtaka inovaciniams procesams. – Vilnius, 1996. – 86 p.: lent. – ISBN 9986-08-028-2
 The conception of property and market: theoretical aspects. – Vilnius: Academia, 1996. – 71 p. – ISBN 9986-08-029-0

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos žemės ūkio ministrai
Lietuvos bankininkai
Lietuvos redaktoriai
Tūkstantmetis

Tūkstantmetis – laiko tarpas, trunkantis 1000 metų. Pagal pasaulyje šiuo metu plačiai naudojamą Grigaliaus kalendorių atskaitos taškas yra 1 m., o ne 0-ieji metai, pastarojo šioje skalėje išvis nėra. Todėl pagal šią sistemą tūkstantmetis prasideda 1, 1001, 2001 metais ir t. t., o trečiasis tūkstantmetis prasidėjo 2001 m. sausio 1 d. ir baigsis 3000 m. gruodžio 31 d., žr. pavyzdį. 

Kadangi paskutiniu metu metų žymėjimas kai kuriose visuomenėse pradėjo keistis iš kelintinio į kiekinį, t. y., sakoma du tūkstančiai septyni vietoj du tūkstančiai septintieji, atsirado ir du būdai traktuoti tūkstantmetį:

Naudojantys kelintinių skaičių sistemą paprastai renkasi:
 2011-2020 kaip dabartinį dešimtmetį,
 2001-2100 kaip dabartinį šimtmetį (amžių),
 2001-3000 kaip dabartinį tūkstantmetį.

Naudojantys kiekinį įvardijmą paprastai renkasi:
 2010-2019 kaip dabartinį dešimtmetį,
 2000-2099 kaip dabartinį šimtmetį (amžių),
 2000-2999 kaip dabartinį tūkstantmetį.

Kalendorius
Laiko skalės
Tūkstantmečiai
Paprastasis apynys

Paprastasis apynys (Humulus lupulus) – kanapinių (Cannabaceae) šeimos augalų rūšis.

Daugiametis dvinamis, vijoklinis augalas, išaugantis iki 8 m aukščio. Šaknis daugiametė, vertikali, mėsinga, išleidžianti ilgus horizontalius ūglius, kurie kabindamiesi dygliukais, lipa sienomis, medžių kamienais, kitomis atramomis. Jeigu apyniai neturi atramos ir driekiasi pažeme, jie paprastai nežydi. Stiebas šešiabriaunis, šiurkštus, apaugęs kabliškais dygliukais, žiemą sunyksta. Lapai priešiniai, 8-15 cm ilgio ir tiek pat pločio, su 3-5 skiautėmis, širdiškais pamatais, dantyti, su prielapiais. Viršutiniai lapai dažniausiai nesuskaidyti, sveiki. Lapkočiai iki 14 cm ilgio. Lapų pažastyse išauga žiedinės šakutės, ant kurių formuojasi žiedynai. Paprastieji apyniai yra dvinamiai augalai. Vaisiai (spurgai) užsimezga tik  tada, kai kartu ar netoliese auga abiejų lyčių - vyriškieji ir moteriškieji - augalai. Kuokeliniai (vyriškieji) žiedai – stiebų viršūnėse, maži, gelsvai žali, šluotelių pavidalo žiedynuose. Piesteliniai (moteriškieji) žiedai susitelkę į konkorėžio formos trumpakotes varpas. Žydi birželio - rugpjūčio mėnesiais. Žiedus apdulkina vėjas. Vaisiams bręstant, išauga pažiedės ir moteriškieji žiedynai susitelkę į kankorėžį panašias varpas virsta spurgais. Vaisius – vienasėklis, iki 3 mm ilgio, apskritas, truputį iš šonų suplotas riešutėlis. Kankorėžių žvyneliai su liaukutėmis, išskiriančiomis lupuliną ir eterinių aliejų aliejų. 
Apynių vaisiai sunoksta rūgpjūčio-rugsėjo mėnesį.

Auga lapuočių ir mišriuose miškuose, vandens telkinių pakrantėse. Auginamas sodybose, specialiuose ūkiuose. Yra daug kultūrinių veislių.

Paprastojo apynio lapus pažeidžia netikroji miltligė, šaknis - plenodominis puvinys. Kenkėjai: spragės, amarai, voratinklinės erkutės. 

Spurguose yra 10-20 % lupulino, taip pat cholino ir kitokių medžiagų. Jie vartojami alaus pramonėje, vaistų gamyboje, kosmetikoje. Virkščios tinka pluoštui. Alaus gamybai auginamos apynių veislės gerai sunoksta, derlingos, spurguose turi daug karčiųjų medžiagų – iki 16-19 %. Iš apynių gaminamos gydomosios arbatos. 

Lietuvoje paprastieji apyniai buvo auginami nuo senų laikų ir naudojami midaus, alaus gamyboje. 1529 m. Lietuvos statutas numatė pinigines baudas už svetimų apynynų nuraškymą ar iškirtimą. XVIII a. kai kuriuose dvaruose Merkinės ir Raseinių seniūnijose būdavo reikalaujama duoklė apyniais.

Naudojimas medicinoje 
Gydymo tikslais apyniai vartojami nuo XVII a. kaip priemonė dantų skausmui, nerimui slopinti, apetitui gerinti. Apyniai taip pat slopina traukulius, atpalaiduoja lygiuosius raumenis. Apynių spurgų prikimštos pagalvėlės buvo plačiai naudojamos Europoje nemigai gydyti.

Šiuo metu gydymo tikslais vartojamos apynių arbatos ir ekstraktai. Jie labai tinka esant nemigai, nervų sistemos išsekimui dėl ligos ar ilgalaikio streso. Manoma, kad migdantį apynių poveikį lemia apyniuose esanti karčioji medžiaga metilbutenolis (2-methyl-3-buten-2-ol).
 Arbatai reikia 1-2 arbatinių šaukštelių apynio spurgų. Gerti 2-3 kartus per dieną ir einant miegoti.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Vaistažolės: apynys

Kanapiniai
Alaus gamyba
Vaistiniai augalai
Prieskoniniai augalai
Elitas

Elitas ( – geriausias, rinktinis) − sociologijoje bei bendrąja prasme tai santykinai maža dominuojanti įtakinga visuomenės grupė, kuriai būdingi tam tikri išskirtiniai bruožai ar savybės, ir kuri suvokia save kaip dominuojančią visuomenėje grupę šių savybių pagrindu.

Buitinėje kalboje ir publicistikoje „elitas“ Lietuvoje tapatinamas su turtingiausia visuomenės dalimi − aukštuomene ar stipriausia viduriniąja klase, kartais dar pavadinamas grietinėle. Gali būti atskiriamas „funkcinis elitas“ ir „valdžios arba valdantysis elitas“.

Sąvokos naudojimas ir sąvokos istorija 
Žodis „elitinis“ atsirado XVII a., kai jis buvo naudojamas apibūdinti vertingas ir brangias prekes, dažniausia audinius. Į politinę literatūrą ši sąvoka pateko kiek vėliau.

Elitarizmo teorijos bruožų yra Makiavelio, antikos filosofų darbuose. Makiavelis manė, kad dauguma paklūstančiųjų valdžiai visai nesidomi ir tik retais atvejais yra politiškai aktyvūs. Jis išskyrė valdančiąją grupę, neieškodamas jai atramos plačiuose visuomenės sluoksniuose. Moderniosios elito teorijos susijusios su V. Pareto, G. Mosca vardais (italų mokslininkai). Gaetano Mosca teigė, kad akivaizdžiai yra dvi žmonių klasės – valdantys ir valdomieji.

Moderniais laikais elitas priešpriešinamas masei, kaip išsigelbėjimas nuo jos. O Gasetas visuomenę suskirstė į elitą ir masę. Jo teigimu, jeigu nėra masei įtaką darančios mažumos, ir jei masė nepaklūsta elitui tai nėra ir visuomenės. Skirstymas į elitą ir masę nėra tiesiogiai susijęs su visuomenės skirstymu į klases.

Elito teorijomis remiamasi teigiant, kad valstybę valdo meritokratija.

Socialinės grupės
Darijus III

Darijus III (380–330 m. pr. m. e.) – paskutinis Persijos Achemenidų dinastijos karalius, valdęs 336–330 m. pr. m. e. Nuverstas Aleksandro Didžiojo per jo užkariaujamąjį žygį į Persiją.

Po to, kai 338 m. pr. m. e. ambicingas chiliarchas Bagoas nužudė karalių Artakserksą III ir jo sūnų karalių Arses, jis siekė karaliumi padaryti naują, lengvai valdomą asmenį. Jis pasirinko Kodomaną (Codomannus), kuris buvo tolimas karališkosios šeimos giminaitis, pasižymėjęs kovose su kadūziečiais ir tuo metu buvo karališkuoju pasiuntiniu. Kodomanas karališkuoju vardu pasirinko vardą Darijus III ir greitai parodė savo nepriklausomumą nuo savo globėjo žudiko. Tuomet Bagoas bandė nunuodyti ir Darijų III, bet jis buvo įspėtas ir pats privertė Bagoasą išgerti nuodų. Naujasis karalius turėjo valdyti nestabilią imperiją, kurios didžiąją dalį valdė pavydūs ir nepatikimi satrapai, o gyventojai buvo linkę į sukilimus.

336 pr. m. e. Makedonijos karalius Pilypas II Korinto lygos buvo įgaliotas kaip hegemonas pradėti šventąjį keršto karą prieš Persiją už Atėnų šventyklų išniekinimą ir sudeginimą per Antrąjį Persijos karą. Jis pasiuntė avangardines pajėgas, vadovaujamas generolų Parmeniono ir Atalo „išlaisvinti“ graikus, kurie buvo valdomi persų. Jiems užėmus graikų miestus Azijoje nuo Trojos ir Meandro upės, Pilypas II buvo nužudytas ir jo žygis sustabdytas, kol jo įpėdinis sustiprins savo valdžią Makedonijoje ir likusioje Graikijos dalyje.

334 m. pr. m. e. pavasarį Aleksandras Didysis (Makedonietis), kurį Korinto lyga patvirtino hegemonu, permetė per Dardanelus graikų kariuomenę į Mažąją Aziją ir sumušė skaičiumi didesnę persų kariuomenę ties Graniku. 333 m. pr. m. e. Darijus III pats patraukė į mūšį su graikais, bet jo žymiai didesnė kariuomenė buvo apeita iš krašto ir sumušta Isos mūšyje. Darijus III buvo priverstas bėgti, palikęs savo kovos vežimą, stovyklą ir šeimą, kurie pateko į Aleksandro Didžiojo rankas. 331 m. pr. m. e. Darijaus III sesuo – žmona Statira, su kuria buvo gerai elgiamasi, mirė nelaisvėje, greičiausiai per gimdymą. Tų pačių metų rugsėjį Aleksandras Didysis atmetė Darijaus taikos pasiūlymus ir dar kartą sumušė jo kariuomenę Gaugamelos mūšyje. Mūšio metu buvo užmuštas Darijaus kovos vežimo važnyčiotojas ir karalius iškrito iš vežimo. Persų kariuomenėje kilo panika, nes kariai pagalvojo, kad karalius žuvo.

Darijus III pabėgo į Ektabaną, kur pradėjo rinkti ketvirtą kariuomenę, tuo tarpu Aleksandras Didysis užėmė Babiloną, Sūzus ir Persijos sostinę Persepolį.

Vėliau Darijus III pabėgo į Baktriją, bet vėliau buvo savo palydovų paimtas į nelaisvę ir mirtinai sužeistas paliktas kelyje, kur jį jau mirusį surado ir palaidojo Aleksandras Didysis.

Achemenidai
Egipto faraonai
Metisai

Metìsas – žmogus, kurio protėvių tarpe buvo indėnų ir baltųjų. Plačiąja reikšme metisas – bet kurių kelių rasių kilmės žmogus. Žmonių atžvilgiu šis terminas pradėtas vartoti nuo maždaug XVI a.

Lotynų Amerikoje kai kuriose šalyse metisai sudaro gyventojų daugumą, jie atsirado kolonistams besimaišant su vietos gyventojais. Metisai dažniausiai kalba kolonistų kalba ir nebepalaiko jokių ryšių su indėniškomis kultūromis. Lotynų Amerikos šalyse metisų beveik nėra tik Argentinoje, Čilėje, Urugvajuje, Kosta Rikoje, kur daugumą sudaro baltieji.  Taip pat kai kuriose Karibų jūros šalyse, kur daugumą sudaro juodaodžiai.

Šaltiniai 

Rasės
Kurnėnai

Kurnėnai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Alytaus, dabartinės Alytaus geležinkelio stoties vieta (po to, kai buvo demontuota geležinkelio linija nuo Kurnėnų iki Alytaus centro, Kurnėnų stotis buvo pervadinta Alytaus stotimi).

Kurnėnuose veikė Kurnėnų Lauryno Radziukyno mokykla. Šalia telkšo Luksnėnų ežeras.

Istorija 

1936 m. įkurta Kurnėnų mokykla.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Laurynas Radziukynas (1880–1966), JAV lietuvis, gimęs ir augęs Kurnėnuose, tarpukariu kaimui padovanojęs mokyklą.

Šaltiniai 

Alytaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Nacionaldemokratų partija

Lietuvos nacionaldemokratų partija buvo Lietuvos nacionalistinė partija. Pirmininkas – Žilvinas Razminas. Formaliai deklaravo esanti „dešinioji“, labai skeptiška Europos Sąjungos ir NATO atžvilgiu, prieš „pasaulinį žydų sąmokslą“ kovojanti antisionistinė partija.

2004 metų Seimo rinkimuose partija neiškovojo mandatų Seime, tačiau gavo keturis mandatus Šiaulių miesto savivaldybės taryboje. Lietuvos visuomenėje pagarsėjo po antisemitinių išpuolių Šiauliuose. Leido laikraštį „Tautos kelias“.

LNDP skyriai veikė Šiauliuose, Vilniuje, Kaune, Klaipėdoje ir kituose rajonuose.

Istorija 
Įkurta 1999 m. iš Lietuvių tautininkų sąjungos pasitraukusio buvusio jos pirmininko Rimanto Smetonos. 2001 m. Nacionaldemokratų partijos pirmininku tapo Nepriklausomybės akto signataras Kazimieras Uoka, 2002 m. – Mindaugas Murza, iki tol nesėkmingai mėginęs įteisinti savo vadovaujamas politines nacionalistines organizacijas įvairiais pavadinimais: Lietuvių nacionalsocialinės vienybės sąjungą bei Lietuvių nacionalsocialinę partiją.

Mėgindami legalizuotis, M. Murzos vadovaujami nacionalistai iš pradžių buvo įstoję į Gyvenimo logikos partiją, tačiau vėliau perėjo į Nacionaldemokratų partiją. Kaip įprasta nacionalistiniams politiniams judėjimams, iš tos partijos liko tik senas pavadinimas: realią valdžią perėmė M. Murzos šalininkai. Oficiali ideologija – „nuosaikus nacionalizmas". 

Abu ankstesnieji jos vadovai, R. Smetona ir K. Uoka, iš šios partijos – pasitraukė: R. Smetona – į Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungą bei vėliau - į TT, K. Uoka – į Lietuvių tautininkų sąjungą.

Nacionaldemokratų partija pasižymėjo viešomis antisemitinėmis akcijomis - pvz., 2002 m. rugsėjo 26 d. Panevėžyje vykusiame mitinge, į kurį susirinko daugiau 50 partijos narių ir šalininkų, buvo skanduojami prieš žydus nukreipti šūkiai. Turtinių skirtumų mažinimą siūlė spręsti ne per mokesčių politiką, bet ragindama skurdesniuosius Lietuvos visuomenės sluoksnius tapti aktyvesniais, skatinant jų verslumą, tokiu būdu pritraukiant marginalizuotus visuomenės sluoksnius.

2006 m. gruodžio 21 d. atsistatydinus iš LNDP pirmininko pareigų Mindaugui Murzai, laikinai einančiu LNDP pirmininko pareigas tapo Andrius Račkauskas.

2007 m. birželio mėn. 17 d. įvykusiame partijos suvažiavime buvo išrinkta nauja vadovybė. Partijos pirmininku tapo Žilvinas Razminas.

Po Šiauliuose 2008-12-06 įvykusios Tautinių jėgų konferencijos "Tautos jėga vienybėje" ir po 2009-01-03 įvykusios LNDP konferencijos, 2009-01-24 įvykusiame LNDP suvažiavime, siekiant, kad Tautinė Vienybė būtų ne tik simboliškai deklaruojama ir propaguojama, o realiai įgyvendinama darbais, balsų dauguma priimtas galutinis sprendimas susijungti su Vieninguoju Lietuvių Nacionaldarbininkų Sąjūdžiu (VLNDS) bei vadovautis VLNDS parengta programa ir įstatais.

2011 m. kovo 20 d. Šiauliuose buvo įkurta Lietuvių Tautos Sąjunga (LITAS), kurios pagrindą sudarė VLNDS.

Nuorodos 
 Oficiali partijos informacinė svetainė

Šaltiniai 

Lietuvos partijos
Kataras

Kataras (arab. قطر‎ Qaṭar), oficialiai Kataro Valstybė (arab. دولة قطر‎ Dawlat Qaṭar) – valstybė Artimuosiuose Rytuose. Ribojasi su Saudo Arabija pietuose, Persijos įlanka vakaruose, šiaurėje ir rytuose.

Istorija 

Priešislaminės eros metu pusiasalyje dominavo įvairios užsienio jėgos, tokios kaip Persų dinastija. Paskutiniosios Persų dinastijos valdymo metu, Kataro pusiasalis buvo įtrauktas į didelį Bahreino regioną.

Islamo eros metu Kataras buvo viena pirmųjų vietų, kur buvo įvestas Islamo tikėjimas. Viduramžiais Kataras buvo daugiau nei priklausomas, mat buvo svarbus centras Persijos įlankos – Indijos vandenyno prekyboje. Čia keitėsi įvairios vietinės ir okupantų dinastijos.

1732 m. iš Kuveito į visą Bachreino regioną migravo klajokliai beduinai Bani chalidai, kurie įsitvirtino Zubaros mieste, esančiame Kuveito teritorijoje. Šis miestas labai greitai tapo svarbiu prekybos centru.

1783 m., pasibaigus Bani chalidų karui su okupantais persais, persai buvo išvyti, o Zubara tapo Bani chalidų centriniu miestu. Tokiu būdu Kataro teritorija kurį laiką buvo įgijusi svarbiausią padėtį Bahreino regione. Po keliolikos metų, 1797 m., Bani chalidų sostinė buvo perkelta į kitas vietas.

Po ilgus amžius trukusio Osmanų ir Britų imperijos dominavimo regione, Kataras tapo nepriklausoma valstybe 1971 m. rugsėjo 3 dieną (tačiau nepriklausomybės diena švenčiama gruodžio 18 dieną).

Politinė sistema 

Katarą valdo šeichai. Čia vyrauja sistema vadinama emyratu – absoliutine monarchija.

Administracinis suskirstymas 

Kataras skiriamas į 10 savivaldybių:

 Dohos savivaldybė الدوحة
 Guvarija الغويرية
 Džumalija الجميلية
 Chauras الخور
 Vakra الوكرة
 Rajanas الريان
 Džarija al Batna جريان الباطنة
 Šamalas الشمال
 Um Salalas أم صلال
 Mesaidas مسيعيد

Statistikos reikmėms savivaldybės papildomai sudalintos į zonas (2004 m. iš viso buvo 97 zonos).

Geografija 

Kataras yra šalis šiaurės rytų Arabijos pusiasalyje, prie Persijos įlankos. Pietuose ribojasi su Saudo Arabija. Kataro aukščiausias taškas – Qurayn Abu al Bawl (103 m.) Beveik visą šalies plotą užima dykuma, vakarų pakrantėje esama neaukštų kalnų. Lyja labai retai (kritulių kiekis mažesnis, nei 100 mm per metus) paprastai žiemą, kilus audrai.

Ekonomika 

Ekonomikos pagrindą sudaro naftos bei gamtinių dujų gavyba ir perdirbimas. Norėdama sumažinti šalies priklausomybę nuo naftos, vyriausybė skatina žvejybą ir žemės ūkį.
Penktame dešimtmetyje mažesnės naftos šalys, kaip Kataras ir Kuveitas, ėmė kviestis darbininkus iš kitų Vidurinių Rytų kraštų, Indijos ir Pakistano. Savo darbo jėgos nebeužteko sparčiai augančiai naftos pramonei. Šiuo metu imigrantų joje daugiau negu vietinių žmonių.

Demografija 

Vietinių arabų kilmės gyventojų ~62 000 (1973); kiti – atvykėliai iš kitų šalių – Irano, Indijos, Pakistano. Dauguma tikinčiųjų musulmonai. 50 % beraščių.

Kultūra

Sportas 

2022 m. Katare vyks XXII pasaulio futbolo čempionatas.

Kita informacija 
 Kataro ryšiai
 Kataro transportas
 Kataro karinės pajėgos
 Kataro tarptautiniai santykiai
 Kataro šventės

Šaltiniai

Nuorodos 
 Informacinis puslapis apie Katarą 
 CŽV „World FactBook“ apie Katarą 

 
Valstybės
Varputė

Varputė (arba klitoris; ) yra moters lytinių organų dalis, priklausanti išoriniams lytiniams organams. Tai yra labai mažas (0,5–1 cm skersmens, labai retai siekia 2 cm ir daugiau), bet svarbus organas, sudarytas iš akytkūnio ir plonu daugiasluoksniu plokščiuoju epiteliu aptrauktos galvutės. Lytinio susijaudinimo metu į varputę priteka daug arterinio kraujo, o veninio kraujo ištekėjimas sulėtėja, todėl varputė ima didėti (erekcija), o didelio susijaudinimo metu klitoris gali net kyšoti iš vulvos. Galvutės gleivinėje yra daug specializuotų nervinių galūnių (visoje varputėje priskaičiuojama net iki 14 000 nervų), todėl ją lengvai spaudžiant ir trinant tiesiais ar sukamaisiais judesiais moteris labai sujaudinama ir gali pasiekti orgazmą. Viršuje apie varputę glaudžiasi mažosios lytinės lūpos, sudarydamos apyvarputę (apyvarpę), o po varpute yra šlaplės anga. Genetiškai ir struktūriškai varputė atitinka vyro varpą, tik yra žymiai mažesnė (pagal tai ir pavadinta).

Varputė yra jautriausia moters erogeninė zona, todėl manoma, kad varputės pagrindinė biologinė funkcija – sukelti lytinį susijaudinimą. Jos dydis visai neturi įtakos jaudrumui. Kadangi varputė ir jos stimuliavimas yra stipriai susiję su moters orgazmu, todėl kai kurios moterys patiria orgazmą tik tam tikromis sąlygomis, kai jaudrinama jų varputė, pvz., stimuliuojant burna ar liežuviu (vadinama kunilingu), pirštais, varpa, trinant gakta sueities metu, taip pat varputė gana stipriai jaudrinama atliekant frikcijas, aistringai stumiant partnerę į priekį ejakuliacijos metu; tam tikros sueities pozos taip pat gali skatinti varputės stimuliaciją.

Kai kurios merginos, dar nepradėjusios lytinio gyvenimo, jau gali būti patyrusios orgazmą masturbuodamos varputę.

Istorija 

Pirmosios žinios apie varputę randamos XVI amžiaus medicininėje literatūroje. Tačiau tai yra diskutuotina: Realdas Kolombas (Realdo Colombo, 1516–1559), italų anatomas ir chirurgas, savo knygoje apie anatomiją yra nurodęs „moters malonumo buveinę“, ir pavadino ją Veneros meile arba saldumu. Tačiau R. Kolombo profesoriaus vietą Padujos universitete užėmęs Gabrielis Falopijus (Gabriele Falloppio, 1523–1562), atradęs kiaušintakius, dar vadinamus Falopijaus vamzdžiais, teigė, kad jis pats yra varputės atradėjas, o ne R. Kolombas. XVII amžiuje danų anatomas Kasparas Bartolinas Jaunesnysis (Casparus Bartholinus Junior, 1655–1738), atradęs Bartolino liaukas, paneigė tiek R. Kolombo, tiek ir G. Falopijaus pretenzijas, nurodydamas, kad varputė medicinos mokslui buvo žinoma dar maždaug nuo II mūsų eros amžiaus.

Erogeninės zonos
Dar es Salamas

Dar es Salamas (Dar es Salaam; arabiškai „taikos namas“) yra didžiausias Tanzanijos miestas (2,70 mln. gyv., 2005 m.), ekonominis centras, buvusi Tanzanijos sostinė. Įsikūręs Indijos vandenyno išraižytame krante; tai pagrindinis Tanzanijos uostas, per kurį eksportuojama kava, medvilnė, sizalis. Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta maisto, tekstilės, naftos pramonė. Nutiestas naftotiekis į Zambiją. Yra universitetas, botanikos seodas, istorijos ir etnografijos muziejus.

Istorija 

1862 m. Dar es Salamą įkūrė Zanzibaro sultonas. 1885 m. vokiečių Rytų Afrikos bendrovė miestą atėmė iš Zanzibaro sultono ir miestas 1891–1919 m. buvo Vokietijos Rytų Afrikos kolonijos gubernatoriaus sostinė. 1916 m. Dar es Salamą užėmė anglai ir 1919–1961 m. jis buvo Jungtinės Karalystės Tanganikos mandato administracinis centras, 1961–1964 m. nepriklausomos Tanganikos, o 1964–1993 m. – oficiali Tanzanijos sostinė.

Tanzanijos miestai
Milijoniniai miestai