Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis (LPS) – visuomeninis judėjimas, siekęs Lietuvos valstybingumo atkūrimo ir sėkmingai jį įgyvendinęs 1990 m.

Ištakos 

1987 m. susikūrė pirmosios nuo valdžios institucijų nepriklausomos paminklosaugos organizacijos: 1987 m. Vilniuje įsteigti kovo mėnesį – pirmasis ekologijos klubas „Žemyna“, balandžio mėnesį – paminklosaugos „Talka“, gegužės mėnesį – ekohumanistinė draugija „Santarvė“. Vilniuje ėmė veikti ir daugelis intelektualų diskusijų klubų, išryškėjo lietuvių inteligentijos siekis kurti platesnio pobūdžio organizaciją.

1987 m. balandžio mėnesį valdžios nurodymu buvo įkurtas Lietuvos kultūros fondas, tapęs TSRS Kultūros fondo struktūrine dalimi. Jo tiesioginis uždavinys buvo kultūros paveldo puoselėjimas, tyrimai, lėšų kultūros paminklams restauruoti rinkimas. Neoficialūs organizacijos tikslai buvo daug platesni, bet šiai organizacijai nebuvo lemta tapti plačia visuomenine organizacija dėl valdžios suvaržymų. Neleista steigti fondo teritorinių skyrių provincijoje, fondo veikla buvo atidžiai sekama ir kontroliuojama – tai buvo valdžios priemonė kontroliuoti visus visuomeniškai aktyvius žmones.

Daugumą eilinių sąjūdiečių, siekusių reformų, 1987–1988 m. padrąsino ir užvaldė Lietuvos Laisvės Lygos bei kitų disidentinių organizacijų bekompromisis Lietuvos nepriklausomybės siekis, išreikštas reikalavimu naikinti 1939 m. rugpjūčio 23 d. Kremliuje pasirašyto Ribentropo-Molotovo pakto slaptųjų protokolų pasekmes. Šis reikalavimas pirmą kartą mitinge viešai deklaruotas prie Adomo Mickevičiaus paminklo 1987 m. rugpjūčio 23 d.

Formavimasis ir politiniai siekiai 

Tikrąja judėjimo pradžia paprastai laikomas Sąjūdžio Iniciatyvinės grupės susikūrimas 1988 m. birželio 3 d. Iniciatyvinę grupę sudarė 35 žymūs Lietuvos mokslo ir meno žmonės, iš jų 17 priklausė Komunistų partijai. Ypatingą vaidmenį atliko savilaidinė LPS spauda, kurios židiniu iki rudens buvo „Sąjūdžio žinios“ (redaktorius Arvydas Juozaitis).

Steigiamasis LPS suvažiavimas įvyko 1988 m. spalio 22–23 d. Į LPS steigiamąjį suvažiavimą išrinkti 1027 delegatai, kuriuos išrinko Sąjūdžio rėmimo grupės iš visų LTSR rajonų. Suvažiavime užsiregistravo 1021 delegatas. Pagal socialinę sudėtį vyravo tarnautojai, iš jų gausiausia mokslininkų ir menininkų grupė – 283. Net 693 delegatai buvo su aukštuoju išsilavinimu. Delegatai atstovavo maždaug 1000 rėmimo grupių, Sąjūdžio veikloje dalyvavo apie 180 tūkstančių žmonių.

Sąjūdžio steigiamajame suvažiavime buvo priimta Sąjūdžio programa ir įstatai, sukurti valdymo organai. Į LPS Seimo tarybą LPS Seimas išrinko daugumą Iniciatyvinės grupės narių, 11 iš 35 išrinktųjų LPS Seimo tarybos narių Iniciatyvinei grupei nepriklausė. Rinkimuose į LPS Seimo tarybą daugiausia balsų gavo Romualdas Ozolas (193 iš 212).

1989 m. kovo 16 d. kaip organizacija oficialiai įregistruotas Sąjūdis leido neoficialų savilaidos laikraštį „Sąjūdžio žinios“ bei legalų savaitraštį „Atgimimas“. Sąjūdžio laikraščiu pradžioje skelbėsi ir dienraštis „Respublika“.

Iš pradžių LPS deklaravo kultūrinio atgimimo, demokratizavimo ir ekonominio savarankiškumo siekius, bendradarbiavo su Lietuvos Komunistų partija (LKP). Nuo 1988 m. lapkričio mėnesio LPS užėmė savarankišką politinę poziciją, vis labiau diferencijavosi nuo LKP ir 1989 m. vasario 16 d. viešai deklaravo, kad judėjimo pagrindinis siekis yra nepriklausomos Lietuvos Respublikos atkūrimas. Taip jis tapo opozicija LKP, kuri dar apie pusmetį kartojo perestrojkos lozungus apie atsinaujinusią TSRS. 1989 m. rugpjūčio 6 d. Sąjūdžio atstovai kartu su išeivijos atstovais pasirašė Gotlando komunikatą, kuriame teigiama, kad „Visų pasaulio lietuvių gyvybinis tikslas yra nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimas“. 

1989 m. kovo 26 d. rinkimuose į TSRS Liaudies deputatų suvažiavimą Sąjūdžio remti kandidatai iškovojo 36 vietas iš 42. 1990 m. vasario 24 d. (pakartotiniai balsavimai kovo 4–10 d.) rinkimuose į Lietuvos TSR Aukščiausiąją Tarybą Sąjūdžio remiami kandidatai gavo 101 mandatą iš 141. Būtent Sąjūdžio deputatų balsai nulėmė 1990 m. kovo 11 d. valstybės atkūrimo akto priėmimą.

Organizacinė struktūra 

LPS steigiamajame suvažiavime buvo sukurti centriniai LPS koordinaciniai organai: LPS Seimas (220 narių) ir LPS Seimo taryba (35 nariai). Atsiribojimas nuo LKP vertė stiprinti LPS organizacinę struktūrą. Iki tol tiek Iniciatyvinė grupė, tiek LPS Seimo taryba buvo kolegialus organas, kuriame visi nariai turėjo vienodas teises. 1989 m. lapkričio 25 d. LPS Seimo tarybos posėdyje išrinktas LPS Seimo tarybos pirmininkas, kuriuo tapo Vytautas Landsbergis, įkurtas profesionaliai dirbantis Sąjūdžio sekretoriatas.

Didžioji dalis vietinių LPS rėmimo grupių susikūrė iki LPS steigiamojo suvažiavimo. Sąjūdžio vietos organizacija aiškiai dubliavo LKP (vadinamosios pirminės partinės LKP organizacijos) modelį. Todėl rėmimo grupės buvo tiek teritorinės, tiek institucinės. Ten, kur egzistavo LKP pirminė organizacija, kūrėsi ir Sąjūdžio rėmimo grupė, taip tapdama opozicine jėga iki tol monopolistinei LKP.

Šalia LPS Seimo tarybos gana įtakingos buvo LPS Kauno taryba ir LPS Vilniaus koordinacinė taryba. Beje, LPS politinės programos evoliucijai visąlaik darė įtaką varžybos tarp dviejų Sąjūdžio grupuočių, vadintų tiesiog kauniečiais ir vilniečiais. Kauniečių grupė buvo politiškai radikalesnė ir nuolat spaudė užimti bekompromisinę išėjimo iš SSRS, nepriklausomybinę poziciją.

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Iniciatyvinės grupės nariai 
Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Iniciatyvinė grupė, išrinkta 1988 m. birželio 3 d. susirinkime Mokslų Akademijos salėje. Ingei Lukšaitei atsisakius dalyvauti, Iniciatyvinėje grupėje liko 35 nariai:

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio (nuo 1990 m. Lietuvos Sąjūdžio) pirmininkai 

 Vytautas Landsbergis 1988–1990
 Juozas Tumelis 1990–1992
 Juozapas Algirdas Katkus 1992–1993
 Romas Batūra 1993–2001
 Rytas Kupčinskas nuo 2001

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo nariai 
Sąjūdžio Seimo nariai, išrinkti ir patvirtinti Sąjūdžio Steigiamajame suvažiavime 1988 m. spalio 23 d.:

 Aleksandras Algirdas Abišala
 Laima Abraitytė
 Arūnas Acus
 Regimantas Adomaitis
 Ričardas Adomaitis
 Vytautas Ališauskas
 Vaclovas Aliulis
 Kazys Alminas
 Julius Andrejevas
 Artūras Aniulis
 Bronius Antanaitis
 Vaidotas Antanaitis
 Kazimieras Antanavičius
 Mensaidas Bairaševskis
 Osvaldas Balakauskas
 Petras Balčiūnas
 Raimundas Bartusevičius
 Nijolė Angelė Baužytė
 Julius Beinortas
 Gintautas Bendoraitis
 Rimantas Braziulis
 Vytautas Brėdikis
 Vytautas Bubnys
 Juozas Bulavas
 Antanas Buračas
 Audrius Butkevičius
 Alvydas Butkus
 Algimantas Čekuolis
 Virgilijus Juozas Čepaitis
 Vytautas Čepas
 Vytautas Čeponis
 Algirdas Eduardas Čižas
 Albinas Daubaras
 Stasys Daugėla
 Vaclovas Daunoras
 Saulius Filipavičius
 Kazys Gaščiūnas
 Sigitas Geda
 Eugenijus Gentvilas
 Bronius Genzelis
 Gintaras Gibas
 Kazys Girdžiūnas
 Leonas Vytautas Glinskis
 Aringas Gorodeckis
 Algis Graužinis
 Ona Jurina Gricienė
 Saulius Gricius
 Bronius Grigelionis
 Ričardas Gudaitis
 Romas Gudaitis
 Aronas Gutmanas
 Eugenijus Ignatavičius
 Gediminas Ilgūnas
 Leonidas Jacinevičius
 Leonardas Jagminas
 Gediminas Jakavonis
 Juozas Jakštas
 Albinas Jakubauskas
 Vincentas Jalinskas
 Vytautas Janonis
 Gytis Januševičius
 Albinas Januška
 Egidijus Jarašiūnas
 Vladimiras Jefremovas
 Georgijus Jefremovas
 Jonas Jonynas
 Vitalija Teresė Jonušienė
 Kazys Juknius
 Balys Juodzevičius
 Arvydas Juozaitis
 Julius Juzeliūnas
 Virgilijus Kačinskas
 Jonas Kairevičius
 Gunaras Imantas Kakaras
 Antanas Kalanta
 Petras Kaltenis
 Alvydas Karalius
 Gediminas Karalius
 Valdemaras Katkus
 Algirdas Kaušpėdas
 Algimantas Keina
 Jonas Keldušis
 Faustas Keršys
 Aleksandras Klumbys
 Egidijus Klumbys
 Halina Kobeckaitė
 Vytautas Kolesnikovas
 Antanas Kontautas
 Juozas Kontautas
 Aldona Veronika Koskienė
 Gediminas Kostkevičius
 Vytautas Krikščiūnas
 Vytautas Kubilius
 Česlovas Kudaba
 Petras Kudaba
 Bronius Kuzmickas
 Vincas Kuzminskas
 Vytautas Landsbergis
 Eugenijus Laurinaitis
 Mečys Laurinkus
 Vytautas Ledas
 Bronius Leonavičius
 Valdas Liegus
 Jonas Liorančas
 Algimantas Lisauskas
 Gytis Lukšas
 Meilė Lukšienė
 Zygmunt Mackievič
 Stasys Makūnas
 Alfonsas Maldonis
 Justinas Marcinkevičius
 Marcelijus Teodoras Martinaitis
 Juozas Matulaitis
 Robertas Matulionis
 Alvydas Medalinskas
 Nikolaj Medvedev
 Elena Mezginaitė
 Giedrė Mickūnaitė
 Raimundas Mickūnas
 Vaclovas Mikulskis
 Leonas Milčius
 Jokūbas Minkevičius
 Nijolė Misiūnienė
 Kazimieras Motieka
 Algirdas Mulevičius
 Romualdas Murėnas
 Valdas Narkūnas
 Algimantas Nasvytis
 Birutė Nedzinskienė
 Eimuntas Nekrošius
 Laimonas Noreika
 Algimantas Norvilas
 Jurgis Oksas
 Juozas Olekas
 Romualdas Ozolas
 Ričardas Pabiržis
 Bernardas Gytis Padegimas
 Romas Pakalnis
 Algirdas Vaclovas Patackas
 Vytautas Paukštė
 Zita Paulauskaitė
 Rolandas Paulauskas
 Saulius Pečeliūnas
 Saulius Pečiulis
 Algimantas Peškys
 Vytautas Petkevičius
 Vilhelmas Petraitis
 Vytautas Petras Plečkaitis
 Vidmantas Povilionis
 Kazimira Prunskienė
 Romualdas Pukštas
 Antanas Račas
 Pranas Račiūnas
 Vytautas Radžvilas
 Raimundas Leonas Rajeckas
 Irena Ratkienė
 Antanas Rybelis
 Aloyzas Sakalas
 Henrikas Sambora
 Algirdas Saudargas
 Gintaras Simanaitis
 Artūras Simanavičius
 Arnoldas Simėnas
 Artūras Skučas
 Alfredas Smailys
 Morkus Smelevičius
 Gintaras Songaila
 Mindaugas Stakvilevičius
 Dalius Stancikas
 Antanas Stančikas
 Vytautas Stanionis
 Vidmantas Staniulis
 Gintautas Vincentas Stankaitis
 Antanas Stanevičius
 Česlovas Vytautas Stankevičius
 Ignas Stankovičius
 Valentin Stech
 Rimantas Šagždavičius
 Arvydas Šaltenis
 Saulius Šaltenis
 Juozas Šatas
 Jonas Šedys
 Gediminas Šerkšnys
 Gintaras Šileikis
 Sigitas Šilinskas
 Irena Šimanauskienė
 Jonas Šimėnas
 Zita Šličytė
 Vytautas Šneideris
 Stanislavas Taišerskis
 Vitas Tomkus
 Vytautas Umbrasas
 Kazimieras Uoka
 Stasys Uosis
 Kęstutis Urba
 Danutė Vabalaitė
 Zigmas Vaišvila
 Petras Vaitiekūnas
 Viktoras Valašinas
 Vidmantas Valiušaitis
 Povilas Varanauskas
 Dionizas Varkalis
 Kazimieras Vasiliauskas
 Evaldas Vėbra
 Raimundas Vedegys
 Virmantas Velikonis
 Arvydas Verseckas
 Jonas Verseckas
 Julius Veselka
 Vytautas Viliūnas
 Vaclovas Vingras
 Audrius Vingrys
 Vanda Zaborskaitė
 Albertas Zalatorius
 Emanuelis Zingeris
 Aleksandras Žalys
 Sigitas Žalnieravičius
 Arūnas Žebriūnas
 Vytautas Žukas

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo Tarybos nariai 
Taryba buvo renkama iš 35 žmonių. Rinkimai baigėsi 1988 m. spalio 24 d. 4 val. 17 min. Į Tarybą išrinkti šie Sąjūdžio Seimo nariai:

 Romualdas Ozolas, filosofas, – 193 balsai,
 Kazimiera Prunskienė, ekonomistė, – 192 balsai,
 Vytautas Landsbergis, muzikologas, – 187 balsai,
 Bronius Genzelis, filosofas, – 180 balsų,
 Sigitas Geda, poetas, – 179 balsai,
 Vitas Tomkus, žurnalistas, – 173 balsai,
 Arvydas Juozaitis, filosofas, – 165 balsai,
 Julius Juzeliūnas, kompozitorius, – 162 balsai,
 Bronius Kuzmickas, filosofas, – 160 balsų,
 Vytautas Petkevičius, rašytojas, – 156 balsai,
 Justinas Marcinkevičius, poetas, – 152 balsai,
 Alvydas Medalinskas, ekonomistas, – 151 balsas,
 Virgilijus Čepaitis, rašytojas, – 150 balsų,
 Vaclovas Aliulis, kunigas, – 149 balsai,
 Zigmas Vaišvila, fizikas, – 147 balsai,
 Algirdas Kaušpėdas, architektas, muzikas, – 139 balsai,
 Algimantas Nasvytis, architektas, – 139 balsai,
 Kazimieras Motieka, teisininkas, – 137 balsai,
 Algimantas Čekuolis, rašytojas, – 136 balsai,
 Antanas Buračas, ekonomistas, – 131 balsas,
 Jokūbas Minkevičius, filosofas, – 122 balsai,
 Vaidotas Antanaitis, miškininkas, – 115 balsų,
 Kazimieras Antanavičius, ekonomistas, – 105 balsai,
 Romas Gudaitis, rašytojas, – 105 balsai,
 Arūnas Žebriūnas, kino režisierius, – 104 balsai,
 Vytautas Bubnys, rašytojas, – 92 balsai,
 Marcelijus Martinaitis, poetas, – 82 balsai,
 Georgijus Jefremovas, poetas, – 79 balsai,
 Vytautas Radžvilas, filosofas, – 78 balsai,
 Česlovas Kudaba, geografas, – 77 balsai,
 Emanuelis Zingeris, filologas, – 72 balsai,
 Raimundas Rajeckas, ekonomistas,- 72 balsai,
 Mečys Laurinkus, sociologas, – 69 balsai,
 Kazimieras Uoka, darbininkas, – 68 balsai,
 Osvaldas Balakauskas, kompozitorius, – 65 balsai.

Sąjūdžio įvaizdis Vakaruose

JAV 
JAV Sąjūdis ir Lietuvos nepriklausomybės siekis vertintas itin dviprasmiškai. Iš Baltijos šalių kilę amerikiečiai ėmė spausti Kongresą, kad būtų aktyviai paremta nepriklausomybė.

Oficiali JAV valdžia, visų pirma prezidentas Džordžas Bušas, skatino Sąjūdį derėtis su SSRS vadovu Michailu Gorbačiovu. Lietuvos klausimas buvo plačiai aptarinėtas JAV ir SSRS derybų metu. JAV ragino SSRS nenaudoti karinės jėgos Baltijos šalyse, nes kitu atveju Maskvai būtų pritaikytos ekonominės sankcijos. JAV pasmerkė 1991 m. sausio 13 d. įvykius Vilniuje. Paprasti amerikiečiai palaikė Sąjūdį ir Lietuvos nepriklausomybės idėją.

JAV administracija atsargiai žiūrėjo į Vytautą Landsbergį ir prasmingesne bendravimo forma laikė pokalbius su ministre pirmininke Kazimiera Prunskiene.

Vokietija 

Sąjūdžio veikla sutapo su Vokietijos suvienijimo problemos sprendimu. Oficiali Vokietijos Federacinės Respublikos (VFR) pozicija buvo neutrali. Teigta, kad Sąjūdžio palaikymas gali turėti įtakos Vokietijos ir SSRS santykiams.

Helmutas Kolis, 1988–1991 m. ėjęs VFR federalinio kanclerio pareigas, pasisakė už mažų žingsnelių taktiką. Anot jo, Sąjūdis, vykdydamas politiką viskas arba nieko, stato galimybę Lietuvai tapti nepriklausomai. Vis dėlto, VFR iš dalies pateisino šią Sąjūdžio iniciatyvą. Valstybės Vyriausybės pareiškime H. Kolis teigia, kad VFR nepripažįsta SSRS įvykdytos Baltijos valstybių aneksijos.

Didžioji Britanija 
Britai, būdami geopolitiniai SSRS oponentai, visuomet palaikė Baltijos šalių siekį tapti nepriklausomomis. 1990 m. Londone Didžiosios Britanijos ministrė pirmininkė Margaret Thatcher susitiko su V. Landsbergiu, kuriam patarė elgtis atsargiai ir paragino imtis derybų su SSRS. Savo atsiminimų knygoje „Metai Downing Streete“ M. Thatcher vadina V. Landsbergį prezidentu.

Prancūzija 
Prancūzijos prezidentas Fransua Miteranas kritiškai vertino Sąjūdžio ketinimus. 1990 m. kovo 11 d. jis neoficialiai teigė: „Lietuviai viską sužlugdys. Jie beveik niekada nebuvo laisvi. Kai buvo, tai režimas-diktatūra. Pasigailėjimo verti žmonės. Suprasčiau, jei M. Gorbačiovas turėtų griebtis jėgos“. F. Miteranas neigiamai vertino ir V. Landsbergio asmenybę: „Landsbergis yra menininkas, ne politikas“.

1990 m. balandžio mėn. pabaigoje prezidentas F. Miteranas kartu VFR kancleriu H. Koliu viešai paskelbė laišką V. Landsbergiui, kuriuo paprašė jo „suspenduoti“ Lietuvos nepriklausomybės aktą.

Čekoslovakija 
Jau 1990 m. kovo 13 d. tuometinis Čekoslovakijos prezidentas Vaclavas Havelas pakvietė Aukščiausiosios Tarybos pirmininką V. Landsbergį oficialiam vizitui į Čekoslovakiją, tuo išreikšdamas paramą lietuvių kovai už nepriklausomybės atstatymą. Rugsėjo viduryje Čekoslovakijoje, Čekoslovakijos federalinio seimo pirmininko M. Čalfos kvietimu viešėjo pirmoji Lietuvos ministrė pirmininkė po Nepriklausomybės atkūrimo Kazimira Prunskienė, kad gautų paramą demokratizavimo procesui ir nepriklausomybės atkūrimui. Ji susitiko su prezidentu Vaclavu Havelu, parlamento pirmininku Aleksandru Dubčeku ir su respublikų (ČR ir SR) Seimo pirmininkais.

Čekoslovakijos federacinė asamblėja buvo tarp pirmųjų parlamentų, kurie pasmerkė kruviną OMON'o akciją 1991 m. sausio 13 d. Represinį sovietinio saugumo pajėgų aktą pasmerkė prezidentas V. Havelas, kuris paragino Michailą Gorbačiovą sustabdyti jėgos naudojimą ir spręsti nesusitarimus demokratiniu būdu, pasiūlė Prahą kaip derybų vietą abiem konflikto pusėms. Taip pat perspėjo, jog Čekoslovakija (tuomet dar Varšuvos pakto narė) negalėtų prisiimti atsakomybės už kitos valstybės-narės jėgos panaudojimą prieš savo pačios gyventojus. Prezidentas V. Havelas šį klausimą iškėlė istorinėje Višegrado (Vengrija) asamblėjoje 1991 m. vasario 13 d., kur Vidurio Europos politikai pasmerkė bet kokios formos totalitarizmą.

Nepaisant prezidento pozicijos, Čekoslovakijos diplomatai vis dėlto delsė (kaip ir dauguma kitų valstybių) iki pat rugpjūčio pučo Maskvoje pripažinti Lietuvą de jure. Užsienio reikalų ministras Jiří Dienstbier teisino atsargų požiūrį, nurodydamas Lietuvos valdžios Slovakijos respublikos pripažinimą de jure po Čekoslovakijos dezintegracijos 1939 metais. Čekoslovakija Lietuvą pripažino 1991 m. rugpjūčio 29 d., rugsėjo 9 d. atkurti diplomatiniai santykiai. 1992 m. pasirašyta abipusio bevizio režimo sutartis.

Islandija 
1991 m. vasario 11 d. NATO narė Islandija pirmoji pripažino Lietuvos nepriklausomybę. Tų pačių metų vasarą pirmoji užmezgė diplomatinius santykius su Lietuva.

Sąjūdžio politika kalbos atžvilgiu 
1988 m. spalio 22 d. Vilniaus sporto ir kultūros renginių rūmuose prasidėjo Sąjūdžio Steigiamasis suvažiavimas. Buvo iškelta tautinė trispalvė ir sugiedota „Tautiška giesmė“. Dar iki nepriklausomybės atkūrimo Sąjūdis pasiekė, kad lietuvių kalba būtų paskelbta valstybine. Jau pirmaisiais Atgimimo metais buvo sukurtos būtinos sąlygos lietuvių kalbos padėčiai stiprinti.

Lietuvių kalbos padėties stiprinimo žingsniai 
1988 m. spalio 22 d. Sąjūdžio Steigiamajame suvažiavime priimtoje programoje skamba reikalavimas pripažinti lietuvių kalbą Lietuvos valstybine kalba. Visuomenė tokiam žingsniui karštai pritarė. 1988 m. lapkričio 18 d. Aukščiausioji Taryba priėmė Konstitucijos pataisą, gražinusią lietuvių kalbai valstybinės kalbos statusą.

1989 m. sausio 23 d. Aukščiausioje Taryboje priimtas įsakas nustatė, kad lietuvių kalba turi būti oficialaus bendravimo priemonė visose viešojo gyvenimo, mokslo ir kultūros srityse bei raštvedyboje. Taip buvo įteisinti svarbiausi Sąjūdžio kalbos politikos nuostatai ir pradėtas pamatas būsimam Valstybės kalbos įstatymui.

1989 m. sausio 21 d. lituanistai atgaivino Lietuvių kalbos draugiją. 1990 m. vėl imta leisti mėnesinį „Gimtosios kalbos“ žurnalą. Sąjūdžio Steigiamojo suvažiavimo rezoliucijoje „Valstybinės kalbos statuso“ buvo griežtai reikalaujama atkurti ir išplėsti savarankišką Lietuvių kalbos institutą. Institutas atkurtas 1990 m., tuoj po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo. 1990 m. birželio mėn. įsteigta Kalbos inspekcija.

Sąjūdis po 1993 m 
1993 m. Lietuvos Sąjūdis nutarė reorganizuotis į visuomeninę organizaciją ir pasitraukti iš aktyvios politinės veiklos, beveik kiekvienais metais vyksta jo suvažiavimai, priimantys rezoliucijas svarbiausiais politikos klausimais, Sąjūdžio taryba daro pareiškimus, organizuoja mitingus ir piketus.

Sąjūdis kituose Lietuvos miestuose 

 Alytuje
 Druskininkuose
 Jonavoje
 Kaišiadoryse
 Kaune
 Klaipėdoje
 Marijampolėje
 Panevėžyje
 Šiauliuose
 Utenoje

Sąjūdžio spauda 

1988–1993 m. leisti leidiniai, talkinę kovai už Lietuvos nepriklausomybę ir skleidę Sąjūdžio idėjas. Šie leidiniai prisidėjo prie sovietinės sistemos žlugimo ir demokratijos plėtros pasaulyje. Ryškiausi leidiniai buvo: „Sąjūdžio žinios“ bei „Atgimimas“. Taip pat leista „Respublika“, „Viltis“, „Moterų balsas“, „Kauno aidas“, „Persitvarkymo naujienos“ ir kt.

Šaltiniai 
 Lietuva pasaulio galingųjų akiratyje 1988–1991 m. (sud. Justas Vincas Paleckis). – Vilnius, 2005.
 Sąjūdis ir dabartis, Margi raštai. – Vilnius, 2004.

Literatūra 
 Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdis: Steigiamasis suvažiavimas, 1988 m. spalio 22-23 d. – V.: Mintis, 1990.
 A. E. Senn. Bundanti Lietuva. V.: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1992. – 188 p.
 Lietuvos Sąjūdis ir valstybės idealų įgyvendinimas. – V.: Lietuvos istorijos instituto leidykla, 1998.
 Arvydas Kšanavičius. Lietuvos Atgimimo dienoraštis. Kaunas: Žurn. „Nemunas“ leidyb. grupė, 1998.
 Lietuva 1940–1990: Okupuotos Lietuvos istorija. – V.: Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimų centras, 2005.
 Virgilijus Čepaitis. Su Sąjūdžiu už Lietuvą: nuo 1988 06 03 iki 1990 03 11. – V.: Tvermė, 2007.
 Romas Batūra. Lietuvos sąjūdžio spauda kelyje į nepriklausomybę.
 Lietuvos sąjūdžio istorija: iliustruota enciklopedija. – K.: Šviesa, 2007. – 560 p.: iliustr. – ISBN 978-5-430-04927-0

Nuorodos 

 Lietuvos Sąjūdis
 Lietuvos Sąjūdžio Kauno skyrius 
 Lietuvos Sąjūdžio Vilniaus skyriaus taryba
 Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės klubas 

Lietuvos istorija (1945-1990 m.)