joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vilkaviškio valsčius

Vilkaviškio valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Vilkaviškis (kurį laiką – Šelviai ir Navininkai). Valsčiaus teritorija dabar priklauso Klausučių ir Šeimenos seniūnijoms.

Istorija 

1685 m. valsčius priklausė Alytaus ekonomijai. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Vilkaviškio rajonui (8 apylinkės).

|-
| 1923 || 109 || 4950 || 817 || || 39
|-
| 1949-01-01  || 139 || || || 8 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės 

Pagal pirmajį Lietuvos Respublikos visuotinį gyventojų 1923 m. surašymą buvo 39 gyvenvietės. Valsčiaus teritorijoje taip pat buvo ir Vilkaviškio miestas su 538 sodybomis ir 7263 gyventojais.

 Alksnynų kaimas 27 ūkiai – 160 gyventojų
 Baziliškių kaimas 4-30
 Būdežerių Mažujų kaimas 46-302
 Būdežerių Didžiųjų kaimas 19-157
 Dvorkelių kaimas 6-37
 Galakaušių kaimas 5-42
 Garšvinių kaimas 25-161
 Gudelių kaimas 63-386
 Juodvario dvaras 11-56
 Karalių dvaras 11-58
 Kaušių kaimas 12-96
 Kumelbalių kaimas 6-31
 Maišelių kaimas 12-75
 Majoriškių kaimas 26-157
 Matuliškių kaimas 12-83
 Mažučių kaimas 37-210
 Nasiškių kaimas 3-27
 Navininkų kaimas 27-138
 Pagramdiškių kaimas 3-18
 Pagramdų kaimas 7-36
 Pakalviškių kaimas 11-46
 Paramoniškių kaimas 5-33
 Pavembrių kaimas 22-201
 Pustapėdžių kaimas 31-239
 Pustapėdžių dvaras 30-147
 Ramoniškių kaimas 5-34
 Serdokų kaimas 33-223
 Smilgų kaimas 20-133
 Starkų kaimas 57-312
 Šelvių Didžiųjų kaimas 117–519
 Šelvių Mažųjų kaimas 51-226
 Šidžiškių viensėdis 1-13
 Teiberių kaimas 13-79
 Teiberių kaimas(2) 3-25
 Užbalių kaimas 23-102
 Vekerotiškių kaimas 3-20
 Vilkaviškio dvaras 1-155
 Vokiškėlių kaimas 24-147
 Žomčinių kaimas 5-36
</div>

Gyventojai

Tautinė sudėtis 
 
1923 m. gyveno 4950 žmonių:

 Lietuviai – 91 % (4480);
 Vokiečiai – 8,9 % (439);
 Kiti – 0,6 % (31).

Žymūs žmonės 

|-
| 1882 || Šelviai || Juozas Babravičius, dainininkas || 1957
|-
| 1883 || Mažučiai || Pranas Augustaitis, literatūrologas || 1941
|-
| 1895 || Mažučiai || Juozė Augustaitytė Vaičiūnienė, poetė, skautė, mokytoja || 1974
|-
| 1897 || Mažučiai || Jonas Augustaitis, inžinierius statybininkas || 1978
|-
| 1898 || Majoriškiai || Vincas Jasulaitis, karininkas || 1988
|-
| 1905 || Našiškiai || Justinas Dabrila, kunigas, profesorius, kankinys || 1941
|-
| 1902 || Pajevonys || Brunonas Kalvaitis, teisininkas || 1960
|-
| 1906 || Didieji Šelviai || Antanas Vaičiulaitis, rašytojas || 1992
|-
| 1907 || Teiberiai || Juozas Senkus, kalbininkas || 1970
|-
| 1908 || Našiškiai || Vladas Kulbokas, pedagogas || 2000
|-
| 1909 || Pūstapėdžiai || Vladas Litefskis, biologas, pedagogas || 1971
|-
| 1909 || Majoriškiai || Bronius Aušrotas, karininkas || 1993
|-
| 1910 || Starkai || Jurgis Kalakauskas, žurnalistas || 1958
|-
| 1917 || Teiberiai || Kazimieras Senkus, kunigas, kompozitorius||
|}

Šaltiniai 

 Lietuvos apgyventos vietos: pirmojo visuotinojo Lietuvos gyventojų 1923 m. surašymo duomenys. Kaunas 1925, 458 ir 468-9 pusl.

LDK valsčiai
Kalvarijos apskrities valsčiai
Vilkaviškio apskrities valsčiai
Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Pavolgio aukštuma

Pavolgio aukštuma () – aukštuma Rusijoje, dešiniojoje Volgos pakrantėje. Driekiasi nuo Žemutinio Naugardo šiaurėje iki Volgogrado pietuose. Plotis iki 500 km. Būdingas aukštis 150–200 m, aukščiausia vieta – 384 m. Rytuose link Volgos slėnio leidžiasi staigiai, sudaro skardžius, vakaruose į Okos-Dono lygumą leidžiasi palaipsniui. Nemažai tektoninių įsprūdžių, lomų. Aukšti šlaitai Volgos pakrantėse dažnai vadinami kalnais. Aukštuma sudaryta iš klinties, molio, smėlio, mergelio. Išsivystę karstiniai reiškiniai. Yra naftos, gamtinių dujų, asfalto, fosforitų telkinių.

Aukštumos
Rusijos reljefas
Alsėdžių valsčius

Alsėdžių valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Alsėdžiai.

Istorija 

Valsčius minimas nuo XV a., kai 1421 m. Ldk Vytautas jį priskyrė Žemaičių vyskupijai. Vėliau atkurtas XVIII a. pabaigoje. Po I pasaulinio karo valsčiaus steigimu rūpinosi signataras Stanislovas Narutavičius. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Plungės rajonui (8 apylinkės), Sedos rajonui (5 apylinkės) ir Telšių rajonui (2 apylinkės).

|-
| 1923 || 215 || 6362 || 1356 || ||
|-
| 1949-01-01  || 343 || || || 15 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyvenvietės 

1933 m. valsčiuje buvę kaimai:

 Abokiai (Abuoka)
 Aleksiai (Aleksė)
 Alka
 Andruškaičiai
 Bernotavas
 Brevikiai (Brevika)
 Brizgiai (Brizgė)
 Buožėnai
 Dargaičiai
 Dišliai (Dišlė)
 Drukčiai
 Eidintaičiai (Eidintatė)
 Eivydai (Eivyda)
 Gailiškiai
 Gaudišavas
 Gedeikiai
 Gedrimai (Gedrima)
 Gelindėnai (Gelindiena)
 Grumbliai
 Yliai (Ylė)
 Irkinai
 Jonikai
 Juodėnai (Juodiena)
 Jurgaičiai (Jurgatė)
 Kalniškiai
 Kenstančiai (Kenstatė)
 Krepštikiai (Krepštikė)
 Kulskiai (Kulskė)
 Lankos Laukos (Lunkos Lauks)
 Lazdiniai (Lazdinė)
 Likšai
 Makščiai (Makštė)
 Molupiai
 Naručiai (Narutė)
 Nešukuočiai (Nešukuotė)
 Paburgis
 Paežeriai (Paežerė)
 Pagerbantys (Pagerbontys)
 Paišiotai (Paišiota)
 Paluokė
 Pasruoja
 Papluotėliai (Papluotelė)
 Paukštakiai (Paukštakė)
 Pelėniai (Pelėnė)
 Platakiai (Platakė)
 Raišaičiai
 Rakundžiai (Rakondė)
 Skipaičiai (Skipatė)
 Skirpsčiai (Skirpstė)
 Skurvydai (Skurvyda)
 Slėdai (Slėda)
 Stonkaičiai (Stonkatė)
 Svirpliai (Svirplė)
 Šoniai (Šuonė)
 Šlečkai
 Vaštarai (Vaštara)
 Vilkai
 Vilkaičiai (Vilkatė)
 Žvirblaičiai (Žvirblatė)
</div>

Gyventojai

Tautinė sudėtis 

1923 m. gyveno 6362 žmonės:

 Lietuviai – 96,05% (6111);
 Žydai – 3,13% (199);
 Rusai – 0,66% (42);
 Kiti – 0,16% (10).

Žymūs žmonės 

|-
| 1788 || Gelindėnai || Jonas Krizostomas Gintila, kunigas || 1857
|-
| 1870 || Šoniai || Jonas Smilgevičius, Nepriklausomybės signataras, ekonomistas || 1942
|-
| 1901 || Paežeriai || Pranas Žebriūnas, Lietuvos kariuomenės karininkas || 1981
|-
| 1902 || Yliai || Zuzana Jonikaitė, kalbininkė || 1981
|-
| 1904 || Grumbliai || Antanas Daukša, ekonomistas || 1974
|-
| 1916 || Žemaičių Kalvarija || Paulius Jurkus, rašytojas, žurnalistas || 2004
|-
| 1933 || Slėdai || Antanas Jarumbauskas, ekonomistas ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Plungės apskrities valsčiai
Telšių apskrities valsčiai
Širvintų valsčius

Širvintų valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Širvintos (kurį laiką – Širvintų kaimas).

Istorija 

Valsčius įkurtas XIX a. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Širvintų rajonui (8 apylinkės).

|-
| 1869 m. || || 7264 || 696 kiemai  || || 138
|-
| 1874 m. || || 7354 || 698 kiemai  || 11 seniūnijų || 161
|-
| 1880 m. || || 9224 || 700 kiemų  || 11 seniūnijų || 161
|-
| 1923 || 85 || 9479 || 1940 || ||
|-
| 1949-01-01  || 219 || || || 9 apylinkės  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1874 || Skauradai || Juozas Kamarauskas, architektas, dailininkas || 1946
|-
| 1899 || Navasiolkai || Izidorius Kraunaitis, karininkas || 1964
|-
| 1904 || Bajorai || Juozas Kanopka, aktorius || 1990
|-
| 1926 || Alionys || Sofija Kanopkaitė, biochemikė ||
|-
| 1928 || Limonys || Alfonsas Čepas, teisininkas || 1999
|-
| 1932 || Porai || Vytautas Vladislovas Logminas, ornitologas || 2018
|-
| 1938 || Dubeliai || Henrikas Andriukonis, aktorius, rašytojas || 1985
|-
| 1938 || Širvintos (kaimas) || Zigmantas Viktoras Morkūnas, sociologas || 1995
|}

Šaltiniai 

Širvintų apskrities valsčiai
Ukmergės apskrities valsčiai
Vilniaus apskrities valsčiai
Rietavo valsčius

Rietavo valsčius (carmečiu Labardžių valsčius, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vakarų Lietuvos teritorijoje. Centras – Rietavas, carmečiu – Labardžiai.

Istorija 

Minimas nuo 1527 m., kai Rietavo valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. 1589 m. jis atiteko Sapiegoms. 1667 m. paviete buvo 35 bajorų dūmai. Carmečiu vadinosi Labardžių vardu. 1949 m. gegužės 23 d. Baužiškės miške žuvo Pilies būrio partizanų. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Rietavo rajonui (13 apylinkių).

|-
| 1565 || || >4000 || ~700 || 6 seniūnaitijos: Aitros, Juodėnų, Kapstato, Lelėnų, Rietavo, Veiviržėnų ||
|-
| 1923 || 413 || 9501 || 2149 || ||
|-
| 1949-01-01  || 416 || || || 14 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Tautinė sudėtis 

1923 m. gyveno 9501 žmogus:

 Lietuviai - 90,57% (8605);
 Žydai - 9,14% (868);
 Kiti - 0,29% (28).

Žymūs žmonės 

|-
| 1900 || Jaupėnai || Juozas Jankauskas, karininkas || 1967
|-
| 1916 || Pjaulės || Justinas Kontrimas, agronomas || 1991
|-
| 1934 || Kungiai || Elena Nijolė Bukelienė, literatūrologė || 2006
|-
| 1940 || Bubėnai || Petras Bendikas, zootechnikas ||
|-
| 1941 || Labardžiai || Henrikas Ciparis, dailininkas ||
|}

Šaltiniai 

LDK valsčiai
Plungės apskrities valsčiai
Raseinių apskrities valsčiai
Rietavo apskrities valsčiai
Šiaulių apskrities valsčiai
Telšių apskrities valsčiai
Nimbos kalno gamtos rezervatas

Nimbos kalno nacionalinis parkas – nacionalinis parkas Gvinėjoje ir Dramblio Kaulo Krante. Yra įtrauktas į Pasaulio paveldo sąrašą. Nacionalinis parkas garsus savo šimpanzėmis, dukeriais, didžiosiomis katėmis bei viveriniais. Artimiausi nuo šio parko miestai yra Jekepa Liberijoje ir Bosu Gvinėjoje.Gvinėjos nacionaliniai parkai
Dramblio Kaulo Kranto nacionaliniai parkai

Pasaulio paveldo objektai Dramblio Kaulo Krante
Eva Green

Eva Green (g. 1980 m. liepos 5 d. Paryžius, Prancūzija) – prancūzų aktorė, modelis.

Šeima 

Eva Green gimė Paryžiuje, prancūzų aktorės Marlene Jobert ir švedo odontologo Walterio Greeno šeimoje. Ji taip pat turi dvynę seserį Joy. Evos Green protėviai taip pat turi alžyriečių, turkų ir ispanų kraujo.

Karjera 

Eva Green aktorystės mokėsi Eva St. Paul dramos mokykloje Paryžiuje, taip pat Webber Douglas akademijoje Londone. 

Aktorės karjera prasidėjo vaidmenimis teatre, kur ji dažniausiai atlikdavo neigiamų herojų vaidmenis. Už vaidmenį spektaklyje „Jalousie en Trois Fax“ ji buvo nominuota Molière apdovanojimui.

Debiutas kine vaidmeniu Bernardo Bertolucci filme „Svajotojai“ 2003 metais buvo išsiskiriantis nuogų scenų gausa, tačiau Evos Green vaidyba buvo įvertinta Europos filmų apdovanojimuose geriausios metų aktorės nominacija. 2005 metais ji buvo pakviesta atlikti princesės Sibilės vaidmenį Ridley Scott epe apie kryžiaus žygį filme „Daungaus karalystė“. Kiek vėliau išleista šio filmo neiškarpyta režisieriaus versija padėjo gauti Vesper Lynd vaidmenį filme apie Džeimsą Bondą „Kazino Royale“. Pradžioje jos kandidatūra buvo atmesta, bet režisierius Martin Campbell persigalvojo, išvydęs pilną „Dangaus karalystės“ versiją. Evos Green vaidyba buvo įvertinta BAFTA ir „Empire“ apdovanojimais, o „Entertainment Weekly“ Bondo merginų sąraše jai skyrė 4-ą vietą. Šis vaidmuo įtvirtino Evos, kaip fatališkos moters vaidmenų atlikėjos, reputaciją.

Po metų metais ji vėl vaidino, kaip ir „Kazino Royale“, kartu su Daniel Craig filme „Auksinis kompasas“.

2009 metais ji atliko vaidmenį filme „Cracks“, kurį režisavo Ridley Scott duktė Jordan Scott. Nepaisant sėkmingos karjeros kine, Eva Green daugiau dėmesio skiria vaidmenims teatre, o ne Holivude.

Modelio karjera 

Eva Green, kaip modelis, yra reklamavusi „Emporio Armani“, „Lancôme“, „Heineken“ bei „Christian Dior“ produktus, taip pat, kaip ir jos motina, bendradarbiauja su UNICEF.

Asmeninis gyvenimas 

Eva Green netekėjusi, save vadina ateiste. Laisvai kalba prancūziškai, angliškai, šiek tiek – japoniškai. Moka groti pianinu. Šiuo metu gyvena netoli Londono.

Mėgstamiausi režisieriai: François Truffaut, Ingmar Bergman, Tim Burton, Lars von Trier, David Lynch ir David Fincher.

Filmai

Apdovanojimai 

BAFTA Rising Star award ir Empire Award Best Female Newcomer už vaidmenį filme „Kazino Royale“.

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

Green
Green
Adolfas Adamas

Adolfas Šarlis Adamas (, 1803 m. liepos 24 d. Paryžius – 1856 m. gegužės 3 d. Paryžius) – prancūzų kompozitorius, Prancūzijos instituto narys.

Biografija 
Studijavo Paryžiaus konservatorijos Fransua Bualdjė klasėje, nuo 1849 m. konservatorijos profesorius. Vienas mokinių – Leo Delibas. Nuo 1844 m. Prancūzijos instituto narys. 1847 m. atidarė savo teatrą „Théatre National“, tačiau prasidėjus 1848 m. revoliucijai, jį teko uždaryti, o kompozitorius liko skolose.

Kūryba 
Kaip operų kūrėjas debiutavo 1829 m., „Opéra–Comique“ teatrui pastačius jo „Petrą ir Jekateriną“ (Pierre et Catherine). Pagarsėjo komiškosiomis operomis ir romantiniais baletais. Sukūrė daugiau, kaip 80 sceninių kūrinių, tarp jų daugiau, kaip 50 operų, 13 baletų, vodevilių. Labiausiai išpopuliarėjo „Žizel, arba Vilisės“ pagal T. Gotjė scenarijų ir „Korsaras“ pagal D. Bairono siužetą. Dar sukūrė kantatų, chorų, mišių, pjesių fortepijonui. Parašė muzikos kritikos straipsnių, memuarus (išleisti 1857–1859 m.) Jo kūriniams būdingos sąsajos su buitinės muzikos žanrais, raiški melodika. Operoje „Kurtys“ nuskambėjusi, antrą gyvenimą įgijo XV a. liaudies dainelė „Ant Avinjono tilto“ (Sur le pont d'Avignon), pajuokianti bažnyčios tarnus, kai popiežiaus sostas buvo perkeltas į Avinjoną.

Kūriniai 
Dažniausiai statomi:
Operos
 Trobelė (Le Chalet) 1834 m.
 Longžumo paštininkas (Le postillon de Longjumeau) 1836 m.
 Žiralda arba naujoji Psichė (Giralda ou La nouvelle Psychée) 1850 m.
 Jei būčiau karalius (Si j‘étais roi) 1852 m. 
 Kurtys (Le Sourd ou L'Auberge pleine) 1853 m.

Baletai
 Baltoji katytė (La Chatte blanche) 1830 m.
 Faustas, 1832 m.
 Dunojaus mergelė (La fille du Danube) 1836 m.
 Žizel, arba Vilisės (Giselle ou Les Willis) 1841 m., Lietuvoje pastatytas 1931 m. 
 Velnias keturiomis (Le Diable à quatre) 1845 m.
 Korsaras (Le corsaire) 1856 m.

Literatūra 
 C. W. Beaumont. The Bailet Called Giselle, London, 1944 m.
 I. Guest. The Romantic Bailet in Paris, London, 1966 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
Adolfo Adamo kūriniai International Music Score Library Project
 WIMA „Minuit, chrétiens“ partitūra.
 Adolfo Adamo kūriniai YouTube

Prancūzijos kompozitoriai
Masatenangas

Masatenangas () – miestas Gvatemalos pietvakariuose į šiaurės vakarus nuo Eskuintlos; Sučitepekeso departamento centras. 40 300 gyventojų (2008). Per miestą eina Gvatemalos (sostinės) – Tapachulos (Meksika) geležinkelis ir plentas. Tekstilės (medvilnės), maisto (kakavos, kavos, atogrąžų vaisių), avalynės, chemijos (kaučiuko) pramonė.

Šaltiniai

Gvatemalos miestai
Periferinė neuropatija

Periferinė neuropatija (neuron ir  – liga) – neurologinis sutrikimas, išsivystantis dėl periferinės nervų sistemos (neuronų aksonų) pažeidimų.

Ligos simptomai priklauso nuo to, kokio tipo (motoriniai, sensoriniai ar autonominiai) ir kurioje kūno dalyje esantys nervai buvo paveikti. Pažeisti gali būti nebūtinai vieno tipo nervai. Su motorinių nervų pažeidimais paprastai siejami šie simptomai: raumenų silpnumas, spazmai, mėšlungis. Pasitaiko ir pusiausvyros sutrikimų. Sensorinių nervų pažeidimai sukelia deginantį, duriantį skausmą, tirpulį.

Dėl autonominių nervų pažeidimų sutrinka nuo valios nepriklausančios organizmo funkcijos: kraujospūdis, širdies veikla, sumažėja prakaitavimas, gali užkietėti viduriai, sutrikti šlapimo pūslės veikla, atsirasti seksualinė disfunkcija.

Viena ir pačių dažniausių priežasčių – diabetas (30 % visų atvejų). Kiti 30 % neuropatijos atvejų laikomi idiopatiniais, t. y. neturinčiais aiškios priežasties. Visais kitais atvejais galimos įvairios priežastys: traumos, infekcijos, netinkama mityba, toksinių medžiagų poveikis, genetiniai sutrikimai.

Neuropatijai gydyti vartojami antidepresantai, ypač tricikliniai ir selektyvūs serotonino-norepinefrino reabsorbcijos inhibitoriai, sumažinantys patiriamą skausmą. Neretai skiriami ir antikonvulsantai, kurie sušvelnina skausmą, užblokuodami neuronų kalcio kanalus.

Šaltiniai 

Nervų sistemos ligos
Kankanas (miestas)

Kankanas () – Gvinėjos miestas, esantis šalies rytuose. Tai antras pagal dydį Gvinėjos miestas po Konakrio. Per miestą teka Milo upė. Kankane vyrauja mandingų etninė grupė ir jų kalba mieste plačiai naudojama. 2014 m. mieste gyveno 193 830 žmonės. Geležinkelis ir plentas į Konakrį. Prekyba ryžiais, galvijais, kaučiuku.

Miestas taip pat žinomas dėl savo miesto universiteto, mango medžių. Kankane yra viena seniausių mečečių Vakarų Afrikoje.

Istorija 
Kankanas buvo įkurtas mandingų tautos žmonių XVII amžiuje ir tapo svarbiu prekybos centru, iš dalies dėl čia augančių kolamedžių. 1881 metais miestą užkariavo Samori Turė, 1891 metais jį okupavo prancūzai.

Susisiekimas 
Mieste veikia oro uostas. Kankaną su Konakriu jungia geležinkelio linija, su Nzerekore – greitkelis.

Šaltiniai 

Gvinėjos miestai
Iniciacija

Iniciacija ( 'pradžia, įėjimas') – ritualas, atliekamas įvedant žmogų į naują jo gyvenimo tarpsnį, pašvenčiant jo naujai būklei. Iniciacijos ritualai vykdomi gimimo, brandos, vestuvių, laidojimo metu, taip pat gali būti rengiama iniciacija įžengiant į naujas pareigas (pvz., karūnavimas), į naują luomą, organizaciją, sektą, slaptą bendriją.

Iniciacijos esmė – kosmogonijos atkartojimas, senojo gyvenimo palaidojimas ir naujo sutikimas. Žmogus turi išgyventi simbolinės mirties ir prisikėlimo ritualus. Dažnai inicijuojamojo laukia sunkūs išbandymai, kančios, pažeminimai, jų metu, kaip tikima, pasirodo dievai, dvasios, protėviai.

Senosiose gentinėse santvarkose iniciacijų, susijusių su branda metu, dažnai taikomos fizinės kančios, apipjaustymai, skarifikavimai, tatuiravimai ir kt. Tai yra kertinis jaunuolio gyvenimo įvykis, kurio metu jis gauna priėjimą prie šventybės, vyriškumo ar moteriškumo paslapčių. Branda yra socialinis ir kultūrinis konstruktas, kuris labai įvairuoja skirtingose bendruomenėse. Tačiau nemažai ritualų yra susijusių su lytinio brendimo pradžia.

Modernesnėse visuomenėse iniciacija išreiškiama daugiau simboliniu aktu – krikštas, išpažintis, bar micva. Neformali iniciacija į įvairias bendruomenes pasireiškia nauojokų krikštu, dedovščina, tyčiojimusi. Su vestuvinio gyvenimo iniciacija susiję bernvakariai, mergvakariai, su laidojimu – velionio šarvojimas, raudos.

Išnašos 

Ritualai
Adesyvas

Adesyvas ( 'pas, prie' + esse 'būti'), gretininkas – pašalio esamasis vietininkas. Tai daiktą, prie kurio vyksta veiksmas, rodanti vietininko linksnio atmaina.

Dabartinėje lietuvių kalboje šis linksnis jau išnykęs, tačiau XVI–XVII a. raštuose ir kai kuriose Baltarusijos lietuvių salose (Lazūnuose, Zieteloje, Gervėčiuose) dar vartotas („elgeta… gulėjo vartuosemp“ 'prie vartų', M. Daukša). Kaip manoma, lietuvių kalbos adesyvo vienaskaitos formos atsirado prie senojo vietininko priaugus polinksniui -pi: miškiepi < miškie (plg. namie) ir -pi. Daugiskaitos adesyvo formos atsirado vėliau, kai tas pats polinksnis -pi priaugo prie daugiskaitos inesyvo: miškuosempi < miškuosen ir -pi. Dabartinėje lietuvių kalboje adesyvas išlikęs prieveiksmiuose namie (< namiepi), arti (< artiepi), netoli (< netoliepi), toli (< toliepi).

Šaltiniai

Taip pat skaitykite 
 Aliatyvas
 Inesyvas
 Iliatyvas

Linksniai
Bokė

Bokė – Gvinėjos miestas šalies vakarinėje dalyje, prie sienos su Bisau Gvinėja. Bokė regiono sostinė. Per miestą teka Nunjeso, kuria galima pasiekti jūrą. Dėl šios priežasties miestas yra ir uostas. Bokėje buvo vergų fortas. Miestas taip pat turi savo oro uostą.

Per Bokės uostą išvežami žemės riešutai, kava, kaučiukas. Ryžių, apelsinų, kokosų aliejaus ir riešutų, galvijų prekyba.

Šaltiniai 

Gvinėjos miestai
Maskvos konferencija (1944)

Ketvirtoji Maskvos konferencija, dėl savo kodinio pavadinimo TOLSTOY dar vadinama Tolstojaus konferencija, tarp pagrindinių Antrojo pasaulinio karo Sąjungininkų vyko nuo 1944 m. spalio 9 iki 19 d.

Pagrindiniai Sovietų Sąjungos atstovai konferencijoje – Sovietų lyderis Josifas Stalinas ir SSRS užsienio reikalų ministras Viačeslavas Molotovas. Jungtinei Karalystei atstovavo premjeras Vinstonas Čerčilis ir užsienio reikalų sekretorius Antoni Edenas. Jungtinės Karalystės imperinio generalinio štabo vadas feldmaršalas seras Alanas Brukas, Jungtinių Valstijų ambasadorius Maskvoje Averelas Harimanas ir Jungtinių Valstijų kariuomenės misijos Maskvoje vadas generolas Džonas Dynas dalyvavo konferencijoje kaip stebėtojai. Konferencijoje taip pat dalyvavo Londone įsikūrusi Lenkijos emigracinė vyriausybė ir Liubline įsikūrusi laikinoji komunistinė Lenkijos vyriausybė.

Sovietų Sąjungos įstojimas į karą prieš Japoniją, pokario Balkanų padalijimas (Procentinio susitarimo forma) ir Lenkijos ateitis – pagrindinės problemos diskutuotos konferencijoje. Britai taip pat sutiko į SSRS grąžinti be išimties visus buvusius sovietų piliečius, patekusius į vokiečių nelaisvę.

Antrojo pasaulinio karo konferencijos
Bucaspor

Izmiro „Bucaspor“ – Turkijos futbolo klubas iš Izmiro.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1928 m. 

2010 m. pateko į aukščiausią lygą, bet Superlygoje neįsitvirtino.

2020 m. rugsėjo 1 d. paskelbta apie ekipos išfomamavimą. Klubo finansinės problemos ir besitęsianti įtampa dėl pandemijos įtakojo sprendimą nutraukti veiklą.

Moterų ekipa 
2005 m. buvo suburta moterų komanda. 

Žaidė Moterų futbolo aukščiausioje lygoje. 2008 ir 2009 m. užėmė antrą vietą.

Pasiekimai

Išnašos

Nuorodos 
 SOCCERWAY

Buca
Barima-Vainis

Barima-Vainis () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurės vakaruose, ribojasi su Atlanto vandenynu, Venesuela. Įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Mabaruma.

Iki 1980 m. teritorija vadinosi Šiaurės Vakarų apskritimi. Dabar vadinima pagal pagrindines regiono upes – Barimą ir Vainį.

Auginami kavamedžiai, manijokas, duonmedžiai, pupelės, kukurūzai, vaisiai. Išgaunamas auksas, deimantai. Seniau vyktyta mangano metalurgija.

Svarbiausios gyvenvietės: Mabaruma, Santa Rosa, Port Kaituma, Metjūz Ridžas, Moravana, Tovakaima, Koriabas, Hosororas, Arakaka ir Moruka.

Kaimyninės tarybos 
 I-1 Barima
 I-2 Vainis

Gajanos regionai
Pomerūnas-Supenamas

Pomerūnas-Supenamas () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurėje, ribojasi su Atlanto vandenynu. Įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Ana Redžina.

Iki 1971 m. priklausė Vakarų Demeraros-Esekvibo kranto apskričiai. Dabar regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Pomerūną ir Supenamą.

Svarbiausios gyvenvietės: Ana Redžina, Pikersdžilas, Spring Gardenas ir Sudi.

Kaimyninės tarybos 
 II-1 Moruka/Pomerūnas
 II-2 Somerset And Berksas

Gajanos regionai
Esekvibo salos-Vakarų Demerara

Esekvibo salos-Vakarų Demerara () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurėje, Esekvibo upės deltoje, ribojasi su Atlanto vandenynu. Vakarinė dalis įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Vred en Hopas.

Regionas sudarytas 1980 m. iš Esekvibo Kranto apygardos. Dabar regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Esekvibą ir Demerarą. Apima visą grupę Esekvibo deltos salų (Leguano, Hogo, Guakenamo ir kt.).

Svarbiausios gyvenvietės: Parika, Vred en Hopas, Šon Ordas ir Uitvlugtas.

Kaimyninės tarybos 
 III-1 Esekvibo salos
 III-2 Bonasika/Burasirė
 III-3 Žemutinė Vakarų Demerara

Gajanos regionai
Demerara-Mahaika

Demerara-Mahaika () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurėje, Atlanto vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – šalies sostinė Džordžtaunas.

Regionas yra tarp Demeraros upės vakaruose ir Mahaikos rytuose.

Svarbiausios gyvenvietės: Džordžtaunas, Bukstonas, Inmoras, Viktorija ir Paradaisas.

Kaimyninės tarybos 
 IV-1 Moblisa/La Rekonajus
 IV-2 Bukstonas/Mahaika

Gajanos regionai
Rytų Berbisas-Koranteinas

Rytų Berbisas-Koranteinas () - vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Driekiasi per visą rytinę šalies dalį, palei Surinamo sieną. Administracinis centras - šalies sostinė Naujasis Amsterdamas.

Regionas yra tarp Berbiso upės vakaruose ir Koranteino rytuose. Regiono pietryčiai - ginčytina zona. Gajana veda sieną per Koranteino ir Kutari upes, o Surinamas pretenduoja į teritorijas iki Naujosios (New) upės (Naujosios upės trikampis).

Svarbiausios gyvenvietės: Naujasis Amserdamas, Korivertonas, Skeldonas, Mara ir Roz Holas.

Kaimyninės tarybos 
 VI-1 Rytų Berbisas/Vakarų Kandžė
 VI-2 Rytų Kandžė/Rytų Kandžė Berbisas
 VI-3 Juodojo Krūmo Polderis
 VI-4 Žemutinė Koranteino upė
 VI-5 Aukštutinės Kandžės kairysis krantas
 VI-6 Aukštutinė Kandžė/Koranteinas
 VI-7 Aukštutinis Koranteinas

Gajanos regionai
Kujunis-Mazarunis

Kujunis-Mazarunis () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurės vakaruose, ribojasi su Venesuela, Brazilija. Įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Bartika.

Iki 1980 m. priklausė Mazarunio-Potaro apskričiai. Dabar regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Kujunį ir Mazarunį.

Svarbiausios gyvenvietės: Bartika, Isanas, Iseneru, Kartunis, Peters Mainas, Arimu Mainas, Kamarangas, Keveigekas, Imbaimadajus, Tumerengas ir Kamikusa.

Kaimyninės tarybos 
 VII-1 Kujunis
 VII-2 Mazarunis/Žemutinis Berbisas Esekibas

Gajanos regionai
Potaras-Siparunis

Potaras-Siparunis () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies centrinėje dalyje, ribojasi su Brazilija. Didžioji dalis įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Mahdija.

Regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Potarą ir Siparunį. Rytiniu pakraščiu teka Esekvibas. Regione yra vienas svarbiausių šalies objektų Kajeturo krioklys.

Svarbiausios gyvenvietės: Mahija, Kangaruma, Orinduikas, Potaras, Saveretikas ir Tumatumaris.

Kaimyninės tarybos 
 VIII-1 Irengas/Aukštutinis Potaras
 VIII-2 Žemutinis Potaras/Ladsm

Gajanos regionai
Aukštutinė Demerara-Berbisas

Aukštutinė Demerara-Berbisas () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurės rytuose, vienintelis iš visų pusių apsuptas Gajanos teritorijos. Administracinis centras – Lindenas.

Regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Demerarą ir Berbisą. Vakariniu pakraščiu teka Esekvibas.

Svarbiausios gyvenvietės: Lindenas, Itunis, Kalkunis, Kvakvanis, Kurupakaris, Rokstonas ir Takama.

Kaimyninės tarybos 
 X-1 Dešinysis Esekvibo krantas
 X-2 Toranis/Buletvudas

Gajanos regionai
Aukštutinis Takutu-Aukštutinis Esekvibas

Aukštutinis Takutu-Aukštutinis Esekvibas () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies pietvakariuose, ribojasi su Brazilija. Didžioji dalis įeina į Guajana Esekiba regioną, į kurį pretenduoja Venesuela. Administracinis centras – Letemas.

Regionas vadinamas pagal pagrindines upes – Esekvibą ir Takutu. Kitos svarbios upės – Kujuvinis, Rupununis, Reva. Šiaurinę regiono dalį užima Rupuninio savana, pietuose iškilę Akarajaus kalnai.

Svarbiausios gyvenvietės: Letemas, Eišaltonas, Buena Esperansa ir Surama.

Kaimyninės tarybos 
 IX-1 Vakarų Rupununist
 IX-2 Reva/Aukštutinis Esekvibas

Gajanos regionai
Boleslovas Ruseckas

Boleslovas Mykolas Ruseckas (, 1824 m. lapkričio 23 d. Romoje – 1913 m. sausio 31 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkas, tapytojas, garsaus dailininko Kanuto Rusecko sūnus.

Biografija 

Mokėsi pas tėvą Vilniuje bajorų institute, Peterburgo universitete, 1843–1850 m. Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje pas dailininkus Karlą Briulovą ir Fiodorą Brunį. Vėliau tobulinosi Romoje. 1850 m. už nutapytą iš gamtos portretą jam suteiktas laisvo dailininko vardas. Grįžęs gyveno ir dirbo Vilniuje, dėstė piešimą Vilniaus gimnazijoje. Tapė aliejiniais dažais, akvarele, pastele portretus, peizažus, buitines ir religines kompozicijas. Kūriniai realistiniai, neretai peraugantys į natūralizmą.

Iš darbų žinomi (laikomi Lietuvos dailės muziejaus rinkiniuose): „Vilnius, Bernardinų kapinės“, „Autoportretas“ (1852), „Žmonos portretas“ (1850), „Žmonos bažnyčioje portretas“, „Vyro aktas“, „Dailininko žmona einanti į bažnyčią“, „Dailininko žmonos portretinė studija“, „Dailininko žmonos portretas“, „Moters portretinė studija paveikslui „Atnašaujantis Kristus“, „Moteris žalia suknele“, „Senosios moters portretas“, „Moteris vienuolyno celėje“, „Senio galvos studija“, „Kanuto Rusecko portretas“ (tėvo), „Trijų mergaičių portretas“, „Moteris su vėduokle“ (1840), peizažus – „Valstiečio sodyba Pavieniškio kaime, Dysnos apskrityje“ (1873), „Totoriškių dvarelis“ (1874) ir kt. Sukūrė religinių paveikslų Gardino Šv. Kazimiero bažnyčiai, Vilniaus katedrai.

Rinko meno kūrinius, archeologinius radinius, medžiagą Vilniaus dailės istorijai. Priklausė 1897 m. pramonininko Z. Nagrodskio įsteigtam komitetui A. Mickevičiaus paminklui Vilniuje sukurti. Vilniaus mokslo bičiulių draugijai testamentu paliko savo biblioteką, archyvą, surinktus meno kūrinius, paaukojo 10 tūkst. rublių jos namų Vilniuje statybai. Dalis palikimo saugoma Lietuvos dailės muziejuje.
Palaidotas Bernardinų kapinėse šalia tėvo – Kanuto Rusecko. Paminklą pastatė anūkas Algirdas Kucharskis (įrašas antkapyje). Šeimos kapavietėje palaidota žmona Stefanija (Karpovič, 1829–1866) ir kiti giminės.

Lietuvos tapytojai
Lietuvos religinių paveikslų tapytojai
Leo Delibas

Leo Delibas (, 1836 m. vasario 21 d. Sen Žermen du Valyje, Sarto departamentas – 1891 m. sausio 16 d. Paryžius) – prancūzų kompozitorius, Prancūzijos instituto narys.

Biografija 
1848–1853 m. studijavo kompoziciją Paryžiaus konservatorijos A. Adamo klasėje. 1862–1871 m. vargonininkavo bažnyčiose. 1865–1872 m. Grand Opéra teatro chormeisteris Paryžiuje. Nuo 1881 m. dėstė Paryžiaus konservatorijoje, profesorius. 1884 m. Prancūzijos instituto narys.

Kūryba 
Sukūrė 6 operas, 3 baletus, 14 operečių, kantatą „Alžyras“ (Alger 1876 m.), mišių, kūrinių fortepijonui, chorui, romansų, solo dainų. Tęsė prancūzų lyrinės operos (Šarlis Guno, Žoržas Bizė) tradicijas. Jo baletų muzika vientisa, melodinga, šokiai dramatiški.
Operos
 Taip tarė karalius (Le Roi l‘a dit), 1873 m.
 Žanas de Nivelis (Jean de Nivelle), past. 1880 m., tęsė G. Meyerbeero didžiosios operos tradicijas
 Lakmė, past. 1883 m., Lietuvoje 1934 m.
Baletai
 Upelis (La Source), 1866 m. su L. Minkum
 Kopelija, arba Mergaitė emalio akimis (Coppélia ou La fille aux yeaux d‘émail), past. 1870 m., Lietuvoje 1925 m.
 Silvija, arba Dianos nimfa (Sylvia ou La Nymphe de Diane) 1876 m., Lietuvoje past. 1928 m.)

Literatūra 
 A. Coquis Léo Delibes Paris 1958 m.

Šaltiniai 

Prancūzijos kompozitoriai
Kompozitoriai romantikai
Pedagogai
Penula

Penula () – storas berankovis vilnonis romėnų apsiaustas, panašus į pončą, – didelis audeklo gabalas su skyle galvai, laisvai kabantis klostėmis. Būdavo ir odinių penulų ()

Pradžioje penulas vilkėdavo tik žemo statuso žmonės – vergai, kareiviai ir kt. III a. penulos pasidarė madingos, jas ėmė dėvėti kaip kelionėje ar jodinėjant patogų drabužį, saugantį nuo lietaus ir šalčio. Kelionėse penulas vilkėdavo ir moterys.

Aleksandras Severas buvo uždraudęs mieste moterims vilkėti penulą.

Vienu metu penula užėmė togos vietą, penula pasidarė dažnu miesto drabužiu. Šaltiniuose minima, kad oficialiai pasisakantys oratoriai vilkėdavo penulas.

382 m. išlaidų įstatymas nurodė, kad penula yra tinkamas kasdienis senatorių drabužis (vietoj karinės chlamidos), o toga paliekama ypatingoms valstybinėms progoms.

Atrodo, kad nuo orų apsisaugoti skirtos penulos galėjo turėti prisiūtą gobtuvą. 

Iš penulos atsiradęs bažnytinis arnotas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Paenula  In: Smith W. (1870) Dictionary of Greek and Roman Antiquities

Istoriniai viršutiniai drabužiai
Senovės Romos apranga
Kalijuga

Kalijuga () – paskutinė pasaulio era (juga), nusakoma hinduizmo šventuosiuose tekstuose. Tai blogio demono Kalio viešpatavimo amžius. Pagal hinduistinę sampratą – dabartiniai laikai esti Kalijuga. Remiantis budistų ir indų kalendoriais Kalijugos pradžia kartais yra laikoma 3012 m. pr. m. e. Tradiciškai skaičiuojama, kad Kalijugos trukmė 432 000 metų.

Hinduistų tikėjimu Kalijuga yra žmonijos dvasinio nuosmūkio laikotarpis, tamsieji amžiai, nutolimas nuo Dievo.

„Mahabharatoje“ išminčius Markandėja nurodo tokius Kalijugos ženklus; panašūs ženklai atkartojami „Višnaus puranoje“ Parašaros lūpomis:
 Valdovai taps neprognozuojami, kels mokesčius, nebemokys žmonių dvasiškumo, nebegins jų. Žmonės pradės masiškai migruoti ieškodami kur kviečiai ir miežiai dera geriau.
 Gobšumas ir rūstybė taps įprasti. Žmonės vieni kitiems atvirai reikš priešiškumą, dharma bus ignoruojama. Žmonės žudys vieni kitus be pateisinamos priežasties ir nematys tame nieko blogo. Geidulingumas taps įprastas, lytinis santykiavimas taps svarbiausia gyvenimo prasme, 13-16 metų mergaitės taps nėščiomis. Nuodėmės plis eksponentiškai, o dorovė palaipsniui išnyks. Žmonės prisiekinės tik tam, kad priesakus laužytų. Žmonės pripras prie nuodingų vaistų ir gėrimų. Darbas taps toks įtemptas, kad visi svajos iš jo kuo greičiau ištrūkti. Guru nebebus gerbiami, o mokiniai bandys juos sužeisti. Jų mokymai bus įžeidinėjami, o kama užvaldys visų žmonių protus.
 Sausra ir badas viešpataus, žmonės valgys tik lapus, gumbus, nusususius vaisius.

Nuorodos 
 „Indiškoji laikų pabaiga – Kalijuga“, Šiaurės Atėnai, 2017 m. gruodžio 15 d.

Hinduizmo kosmologija
Grinkiškio valsčius

Grinkiškio valsčius – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Grinkiškis.

Istorija 

Įkurtas 1804 m., vėliau panaikintas. Atkurtas po I pasaulinio karo, galutinai panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Dotnuvos rajonui (4 apylinkės), Radviliškio rajonui (5 apylinkės) ir Šeduvos rajonui (3 apylinkės).

|-
| 1923 || 181 || 5401 || 1132 || || Vosiliškis
|-
| 1949-01-01  || 281 || || || 12 apylinkių  ||
|}

Suskirstymas

Gyventojai

Žymūs žmonės 

|-
| 1827 || Vaitiekūnai || Mykolas Miežinis, kunigas, kalbininkas || 1888
|-
| 1866 || Kairėnai || Kazimieras Daukša, kunigas || 1939
|-
| 1917 || Kubiliūnai || Jonas Alekna, aktorius, režisierius || 1964
|-
| 1934 || Kubiliūnai || Pranas Jučas, inžinierius technologas ||
|-
| 1938 || Juodeliai || Rimantas Banevičius, fizikas ir matematikas ||
|-
| 1943 || Kačiuškiai || Julius Beinortas, politikas ||
|}

Šaltiniai 

Kėdainių apskrities valsčiai
Radviliškio apskrities valsčiai
Karakalpakų kalba

Karakalpakų kalba – tiurkų kalbų grupės kalba. Vartojama Karakalpakijos AT gyvenančių karakalpakų, iš dalies kitose Uzbekistano vietose, Turkmėnijoje, Kazachijoje, taip pat Afganistane. Kalbančiųjų – 412 000 (1993 m. duomenimis). Skiriamos šiaurės rytų (ja remiasi bendrinė karakalpakų kalba) ir pietvakarių tarmės. Žodžio pradžioje turi š, vietoj kitų tiurkų kalbų č, s vietoj š. Iki 1928 m. buvo vartojami arabų, 1928–1939 m. lotynų, nuo 1939 m. vartojami rusų rašmenys. Nuo 1994 m. (su 2016 metų pataisymais) kartu su uzbekų kalba buvo pereita prie lotyniškos abėcėlės.

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Tiurkų kalbos
Sacharinė gazelė

Sacharinė gazelė (Gazella dama) – tikrųjų antilopių (Antilopinae) pošeimio dykaraginis (Bovidae) žinduolis.

Stambi gazelė. Kūno aukštis 90-120 cm, masė 50-85 kg. Viršutinė kūno dalis rausvai ruda. Galva, pilvas, pasturgalis balti. Balta dėmė pakaklėje. Ragus turi patinai ir patelės. Patinų ragai vidutiniškai 33 cm ilgio su ryškiais skersiniais žiedais, nuo pat pamato išlinkę atgal, po to į viršų, o jų viršūnės - šiek tiek į priekį. Patelių ragai trumpesni ir plonesni.

Gyvena dykumose. Laikosi pavieniui arba nedideliais būriais. Migracijų metu telkiasi į didesnius būrius. Minta dykumų augalais. Gali ilgai apsieiti be vandens. Nėštumas trunka 6-6,5 mėnesio. Gimsta 1 jauniklis. Gyvena iki 12 metų.

Paplitusi Afrikoje, Sacharos pietinėje dalyje nuo Maroko iki Nilo vidurupio.

Sacharinė antilopė įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.

Antilopės
Mahaika-Berbisas

Mahaika-Berbisas () – vienas iš 10-ies Gajanos regionų. Yra šalies šiaurėje, Atlanto vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – Rosignolas.

Regionas yra tarp Mahaikos upės vakaruose ir Berbiso rytuose.

Svarbiausios gyvenvietės: Rosignolas, Fort Velingtonas, Mahaikonis ir Helena.

Kaimyninės tarybos 
 V-1 Mahaika/Mahaikonis
 V-2 Mahaikonis/Berbisas

Gajanos regionai
Bronius Prapuolenis

Bronius Prapuolenis (1878 m. sausio 27 (15) d. Pocvietyje, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskritis – 1965 m. liepos 18 d. Orland Parke, Ilinojus) – chemijos inžinierius, pedagogas, publicistas.

Biografija 
1903 m. baigė Rygos politechnikos institutą cheminės technologijos inžinieriaus laipsniu. Dirbo muitinėse. 1913 m. už lietuvišką darbą rusų valdžios iškeltas į Tolimuosius Rytus. 1921 m. grįžo į Lietuvą. Paskirtas muitinių departamento direktoriumi, parengė muitinių įstatymą. 1925–1937 m. Vytauto Didžiojo universiteto Matematikos-gamtos fakultete dėstė neorganinę chemiją. 

Buvo vienas iš uoliausių Lietuvos publicistų, pradėjęs rašyti dar spaudos draudimo laikais. Lietuvių, rusų, vokiečių bei lenkų kalbomis, įvairiais slapyvardžiais, parašė apie 5000 straipsnių. Vienas iš Lietuvių rašytojų ir žurnalistų sąjungos steigėjų (1922 m.).

Šaltiniai 

Lietuvos chemikai
Lietuvos rašytojai
Mecosopranas

Mecosopranas (, iš mezzo 'vidurinis, tarpinis' + sopranas, ) – moterų solisčių balsas, žemesnis už sopraną ir aukštesnis už kontraltą. Nepainioti su savoka "altas".

Diapazonas 
Mecosopranai atsirado XIX a. išsiplėtus soprano diapazonui. Mecosoprano diapazonas nuo la mažosios oktavos iki la antrosios oktavos. Trys registrai: kompaktiškasis, arba sodraus skambesio vidurinis (mediumas), artimas kontraltui žemas (krūtinės) ir intensyvus viršutinis (galvos). Gali būti aukšti lyriniai – artimi sopranui, žemi dramatiniai – artimi kontraltui ir reti koloratūriniai mecosopranai, pasižymintys virtuozine technika.

Operinės partijos 
Mecosopranui parašytos operų partijos:
 Karmen – Žoržas Bizė. Karmen
 Amneris, Eboli, Azučena – Džiuzepė Verdis. Aida, Don Karlas, Trubadūras
 Frika – Richardas Vagneris. Reino auksas, Valkirija
 Malika – Leo Delibas. Lakmė
 Dalila – Kamilis Sen Sansas. Samsonas ir Dalila
 Šarlotė – Žoržas Masnė. Verteris
 Antigonė – Karlas Orfas. Antigonė

Žymiausi mecosopranai 
 Tereza Berganca, Fedora Barbieri, Elina Garanča, Cecilija Bartoli, Merilin Horn, Irina Archipova, Jelena Obrazcova.
Lietuvės
Rita Preikšaitė, Marija Aleškevičiūtė, Birutė Almonaitytė, Nijolė Ambrazaitytė, Birutė Marytė Sodaitytė, Alodija Dičiūtė-Trečiokienė, Laima Domikaitė, Laima Jonutytė, Vladislava Grigaitienė, Irena Jasiūnaitė, Vincė Jonuškaitė, Alė Kalvaitytė, Jadvyga Kutkuvienė, Judita Leitaitė, Inesa Linaburgytė, Marija Lipčienė, Vlada Mikštaitė, Vilija Mozūraitytė, Ieva Prudnikovaitė, Aušra Stasiūnaitė, Violeta Urmanavičiūtė-Urmana.

Šaltiniai 

Balsai
Sopranas

Soprãnas  iš sopra 'virš, aukštai') – aukščiausias moterų solisčių balsas, aukštesnis už mecosopraną. Taip pat vadinama aukščiausia moterų choro partija, harmonijoje – viršutinysis keturbalsės faktūros balsas.

Diapazonas 
Soprano diapazonas – nuo do pirmosios oktavos iki do trečiosios oktavos. Būna koloratūrinis, lyrinis, dramatinis, mišrus (lyrinis koloratūrinis, lyrinis dramatinis) sopranas.

Operinės partijos 
 Imogena – Vinčencas Belinis. „Norma“
 Mikaela – Žoržas Bizė. „Karmen“ 
 Tatjana, Liza, Jolanta – Piotras Čaikovskis. „Eugenijus Oneginas“, „Pikų dama“, „Jolanta“
 Ana Bolein, Liučija, Marija Stiuart – Gaetanas Donicetis. „Ana Bolein“, „Liučija di Lamermur“, „Marija Stiuart“
 Margarita, Džiuljeta – Šarlis Guno. Faustas, Romeo ir Džiuljeta
 Manona, Mimi, Toska, Čio čio san, Turandot – Džakomas Pučinis. „Manona Lesko“, „Bohema“, „Toska“, „Madam Baterflai“, „Turandot“
 Izolda – Richardas Vagneris. „Tristanas ir Izolda“
 Džilda, Violeta, Aida, Dezdemona – Džiuzepė Verdis. „Rigoletas“, „Traviata“, „Aida“, „Otelas“

Žymiausi sopranai 
Anna German, Alenka Gotar, Montserrat Caballé, Maria Callas, Ana Netrebko, Birgit Nilsson, Inga Nielsen, Renata Tebaldi, Celine Dion

Lietuvės
Nomeda Kazlaus, Gitana Pečkytė, Regina Maciūtė, Sabina Martinaitytė, Jolanta Čiurilaitė, Gražina Apanavičiūtė, Valerija Balsytė, Alma Buzaitė, Elena Čiudakova, Veronika Dagelytė, Lilija Deksnytė, Julija Dvarionaitė, Adelė Galaunienė-Nezabitauskaitė, Joana Gedmintaitė, Asmik Grigorian, Beatričė Grincevičiūtė, Irena Ylienė, Sandra Janušaitė, Danguolė Juodikaitytė, Elzbieta Kardelienė, Giedrė Kaukaitė, Asta Krikščiūnaitė, Inesa Linaburgytė, Raminta Vaicekauskaitė, Gražina Matulaitytė, Aldona Mikšytė, Gražina Miliauskaitė, Irena Milkevičiūtė, Vilija Mozūraitytė, Aušrinė Stundytė, Vaida Genytė, Jolanta Čiurilaitė.

Taip pat skaitykite 
 Sopraninas (kontratenoras)
 Diskantas (berniukas sopranas)

Šaltiniai 

Balsai
Šiaulių mokytojų seminarija

Šiaulių mokytojų seminarija – mokytojų seminarija, speciali vidurinė mokykla, veikusi Šiauliuose 1920–1941 m. ir 1945–1957 m. Jos veiklą tęsė Šiaulių mokytojų institutas (dab. Vilniaus universiteto Šiaulių akademija).

Istorija 
Grafo Vladimiro Zubovo rūpesčiu Rusijos imperijos valdžios leidimas steigti mokytojų seminariją Šiauliuose buvo gautas 1914–1915 m., bet sutrukdė Pirmasis pasaulinis karas. Ji įsteigta tik 1919 m. Juozo Orlauskio iniciatyva, pradėjo dirbti 1920 m. Juozas Orlauskis iki 1940 m. buvo ir seminarijos mokytojas, ir direktorius. Seminarija įsikūrė grafų Zubovų dvaro rūmuose, kurie su biblioteka 1921 m. buvo padovanoti Šiauliams. 1948-1951 m. Šiaulių mokytojų seminarijos filialas veikė ir Švenčionyse.

Pedagogai 
Jonas Adomaitis, Saliamonas Antanaitis, Stasys Brašiškis, Juozas Končius, Apolinaras Likerauskas, Jurgis Macelis, Jonas Marcinkus-Tauronis, Aleksandras Merkelis, Jonas Murka, Adolfas Raulinaitis, Balys Tarvydas (1945 m. seminarijos direktorius), Alfonsas Šešplaukis-Tyruolis, Alfredas Vėlius ir kiti.

Auklėtiniai 
Jonas Adomaitis, Vytautas Augustaitis, Liudas Baltutis, Vladas Bložė, Donatas Bubinas, Janina Budrikaitė, Balys Buračas, Stasys Daunys, Aloyzas Gudavičius, Pranas Gužaitis, Jurgis Jankus, Stasė Jasiūnaitė, Jonas Karčiauskas, Ada Karvelytė, Jonas Krivickas, Stasys Kunčinas, Karolis Lederis, Balys Lukošius, Balys Pakštas, Aleksas Povilaitis, Simonas Ramunis, Antanas Rūkas, Antanas Skripkauskas, Vaclovas Šimkus, Vladas Trinka, Liudvikas Bazaras, Aleksandra Radzevičienė.

Literatūra 
 Leta Dromantienė. Šiaulių mokytojų seminarija. 1919–1957. Saulės delta, 1997 m.;
 Leta Dromantienė. Šiaulių mokytojų seminarija pirmosios Nepriklausomybės metais // Varpai: Almanachas. – Klaipėda, 1995 (9). – P.174 –180;
 Leta Dromantienė. Šiaulių mokytojų seminarijos raida Nepriklausomoje Lietuvoje // Juozas Orlauskis ir Šiaulių mokytojų seminarija. – Šiauliai, 1992. – P.7–9;
 Balys Tarvydas. Šiaulių mokytojų seminarija 1920–1940 m. (rankraštį saugo Šiaulių Aušros muziejus).

Šaltiniai 

Seminarija
Mokytojų seminarijos
Vilniaus Šv. Jono bažnyčia

Vilniaus Šv. Jono bažnyčia:

 Vilniaus Šv. Jono Bosko bažnyčia
 Vilniaus Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia
Arnoldas Pranckevičius

Arnoldas Pranckevičius (g. 1980 m. vasario 28 d. Panevėžyje) – nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, Lietuvos Respublikos nuolatinis atstovas prie Europos Sąjungos, buvęs Lietuvos Respublikos užsienio reikalų viceministras (2020-2022), ES tarnautojas, Europos Komisijos atstovybės Lietuvoje vadovas (2016-2020), užsienio lietuvių veikėjas, buvęs Belgijos lietuvių bendruomenės pirmininkas.

Biografija
1998 m. baigė Panevėžio 5-ąją vidurinę mokyklą, 1996–1997 m. mokėsi Montclair Kimberley akademijoje Naujojo Džersio valstijoje pagal ASSIST stipendijos programą. 1998–1999 metais studijavo Vilniaus universiteto (VU) Žurnalistikos institute, dirbo žurnalistu nacionalinėje ir regioninėje spaudoje.

1999-2002 m. JAV Colgate universitete Niujorko valstijoje įgijo tarptautinių santykių bakalauro laipsnį. Studijų metu stažavosi JAV Senate, Ilinojaus senatoriaus Richardo Durbino biure, dirbo Laisvosios Europos radijuje Vašingtone. Pusmetį gilino Europos studijų žinias Ženevoje. Laimėjęs Rotary pasaulio taikos stipendiją, 2002-2004 m. studijavo Paryžiaus politikos mokslų institute (Sciences Po), politikos magistras. Stažavosi UNESCO būstinėje Paryžiuje (Prancūzija) ir Europos Parlamente Briuselyje.

2004-2005 m. dirbo Prezidento Valdo Adamkaus patarėju vidaus politikos klausimais. 2006-2009 metais – Europos Parlamento delegacijų santykiams su Rusija, Ukraina ir Baltarusija administratorius. 2009 m. tapo Europos Parlamento Užsienio reikalų komiteto administratoriumi. Nuo 2009 m. liepos iki 2012 m. sausio dirbo Europos Parlamento pirmininko Jerzy Buzeko diplomatiniu patarėju. Buvo EP pirmininko išorės politikos komandos narys, patarinėjo Rytų politikos, ES plėtros strategijos, saugumo bei gynybos klausimais, kuravo santykius su Rusija, Rytų partnerystės šalimis, Baltijos ir Šiaurės valstybėmis, Vakarų Balkanais ir Turkija. 

2012-2016 m. dirbo EP Pirmininko Martino Schulzo išorės politikos patarėju. Patarinėjo Europos Rytų kaimynystės politikos, Šiaurės ir Baltijos regiono strategijos klausimais, kuravo santykius su Rusija, Vakarų Balkanais ir Azijos šalimis.
2016 m. spalio 16 d. EK Pirmininko Jeano-Claude’o Junckerio dekretu paskirtas Europos Komisijos atstovybės Lietuvoje vadovu. 

Nuo 2009 m. kovo iki 2017 m. birželio buvo Belgijos lietuvių bendruomenės valdybos pirmininkas, Briuselio debatų klubo įkūrėjas ir moderatorius.

2020 m. gruodžio mėn. - 2022 m. kovo mėn. Lietuvos Respublikos užsienio reikalų viceministras. 

Nuo 2022 m. kovo 1 d. - Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius, nuolatinis atstovas Europos Sąjungoje.

Šaltiniai

|-

|-

ES institucijų tarnautojai
Barbarizmas

Barbarizmas (, 'negraikiškas posakis') – svetimybė, bendrinės kalbos normoms prieštaraujantis žodis, žodžio forma ar sintaksinė konstrukcija, atkartota iš kitos kalbos. Susijęs su žodžiu barbaras, taip buvo vadinami graikų kalba labai prastai ar ir visiškai nekalbantys svetimšaliai.

Šiuo vardu poklasikiniais laikais graikai vadino svetimus papročius, negraikišką kalbos vartoseną ir apskritai netaisyklingus posakius ir kalbos klaidas. Nuo gramatiko Donato laikų (IV a.) kova su įsigalinčiomis svetimybėmis prasideda ir lotynų kalboje. Viduramžiais mokyklose mokyta vengti barbarizmų.

Pagal kilmę barbarizmai vadinami anglicizmais, galicizmais, germanizmais, rusicizmais, amerikanizmais.

Lietuvių kalboje barbarizmai skirstomi į žodyno (nereikalingi skoliniai), sintaksės (pažodžiui iš kitų kalbų versti posakiai), morfologinius (svetimi priešdėliai, priesagos), semantinius (savas žodis vartojamas svetima reikšme), netaisyklingus vertinius arba vertalus, fonetinius ir fonologinius (svetimos tarties) bei kitus, pvz.:
 lietuvių kalbos tarčiai nebūdingas atskirų garsų ištarimas, pvz., šašl-ы-kas (su slavų kalbų ы), stud-э-ntas, doc-э-ntas (э panašus į rusų kalbos э), Vi-l'-ma, A-l'-ma, A-l'-dona, Va -l'-das, fi-l'-mas ir kt. (su minkštąja l'; taisyklingos tarties atveju, priebalsiai minkštėja tik prieš e (ę, ė, ei), i (į, y, ie) ir minkštumo ženklą i, pvz., k'el'ias, Al'g'irdas, kal'n'e (kur?), bet kalnas (kas?))
 žodžių daryboje naudojamos svetimos priesagos ir priešdėliai, pvz., gied-orius, gied-orka, kaimyn-ka, greit-uškė, univer-ka, Jadz-ka, vištin-yčia, vyšn-iavas, mork-avas, džiaz-ovas, amerik-anskas, da-mesti, ne-da-sakyti
 nereikalingi skoliniai: apart, displėjus, emailas, lyšnas, menedžeris, paduška, realiai, supermarketas, zoviesas
 semantinės svetimybės (ne sava reikšme vartojami žodžiai): pastovėti už save vietoj pakovoti dėl savęs, apsiginti; įterpiamasis žodis reiškia vietoj vadinas; mes randamės kambaryje vietoj mes esame kambaryje; gimtoji mokykla vietoj savoji mokykla; aš skaitau, kad vietoj aš manau, kad; gražiai žiūrisi vietoj gražiai atrodo ir t. t.
 vertalai: (to, ko) pasėkoje, pasekmėje, rezultate vietoj dėl to, todėl; visumoje, pagrinde vietoj apskritai, daugiausia; principe vietoj iš principo, iš esmės; eilė vietoj daug, daugybė; viso 50 eurų, žmonių ir t. t. vietoj iš viso 50 eurų, žmonių; įtakoti vietoj daryti įtaką; kažkas, kažkoks, kas, koks, kažkur, kaip ir t. t. tai vietoj kažkas, kažkoks, kas, koks, kažkur, kaip (netaisyklinga tai vartoti su įvardžiais ir prieveiksmiais kaip priedą; vartotina, pvz., tai buvo geri laikai; man tai patinka) ir kita.

Nuorodos
 Valstybinės lietuvių kalbos komisijos tinklalapis – klausimai, konsultacijos
 Gimtosios kalbos pagrindai: Kalbos klaidos
 LRT kalbos patarimai 
 Semantizmai 
Leksikologija
Meninės priemonės
Skoliniai