joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Tomas Šernas

Tomas Šernas (g. 1962 m. balandžio 28 d. Vilniuje) – Lietuvos muitinės pareigūnas, vienintelis likęs gyvas Medininkų tragedijos liudininkas, Lietuvos evangelikų reformatų generalinis superintendentas.

Biografija 
1979–1983 m. mokėsi Buivydiškių technikume, studijavo Kauno veterinarijos akademijoje, 1997–2000 m. Vytauto Didžiojo universitete, 2000–2002 m. Vilniaus universitete. 1983–1985 m. tarnavo sovietinėje armijoje, vėliau dirbo Kauno zoologijos sode, 1991 m. – Medininkų posto muitininkas, šiuo metu – Lietuvos evangelikų reformatų generalinis superintendentas, Kauno evangelikų reformatų parapijos administratorius.

Tomas Šernas turi žmoną Rasą ir dukterį Gertrūdą.

Medininkų tragedija 
1991 m. liepos 31 d. Medininkų pasienio posto užpuolimo metu Tomui Šernui šautiniu ginklu buvo sužalota galva, pažeistos smegenys. Tomas išgyveno, tačiau dėl patirtų sužalojimų kurį laiką negalėjo kalbėti bei savarankiškai judėti. Visi kiti tuo metu Medininkų poste budėję rinktinės „Aras“ bei muitinės pareigūnai žuvo iškart.

Kai kurie šaltiniai teigia, jog Tomas Šernas vėliau atpažino vieną iš OMON būrio budelių – Igorį Gorbaną, tačiau nei vienas iš jų nebuvo sulaikytas, greičiausiai dėl teiginių nepagrįstumo bei įrodymų stokos. Manoma, jog tragedijos kaltininkai slapstosi Rusijoje. Kaip 2003 m. teigė generalinis prokuroras Antanas Klimavičius, Igoris Gorbanas tragedijos metu buvo Vilniuje, tačiau į Medininkus nevyko ir žudynėse nedalyvavo.

2006 m. žurnalistė Aurelija Arlauskienė išleido knygą „Tomas Šernas: vakar buvo rytoj“, kurioje pateikiama daug faktų apie Tomo gyvenimą, tragediją, reabilitaciją, dalyvavimą evangelikų reformatų veikloje.

Šaltiniai

Literatūra 
 Tomas Šernas: vakar buvo rytoj: istorinė apybraiža (sud. Aurelija Arlauskienė). – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2006. – 197 p.: iliustr. – ISBN 9986-39-443-0

Vyčio Kryžiaus ordino Didžiojo kryžiaus kavalieriai
Evangelikų reformatų kunigai
Lietuvos muitininkai
Titus Ivory

Titus Ivory (g. 1977 m. rugpjūčio 13 d. Šarlotėje) – JAV krepšininkas rungtyniaujantis Ostendės „Telindus“ krepšinio komandoje.

T. Ivory ūgis yra 193 cm, svoris 96 kg. Jis žaidžia įžaidėjo ir atakuojančiojo gynėjo pozicijose.

Karjera 

 1999–2001: Penn St. (NCAA)
 2001–2002: Veronos „Muller“ (Italija)
 2002–2004: Kalabrijos Redžo „Viola“ (Italija)
 2004–2004-12: Džesio „Sicc Cucine“ (Italija)
 2005-01 – 2005: Feraros „Carife“ (Italija)
 2005–2006: Kelno „Rhein Energie“ (Vokietija)
 2006–2006 m. gruodžio 22 d.: Vilniaus „Lietuvos Rytas“ (Lietuva)
 nuo 2006 m. gruodžio 30 d.: Ostendės „Telindus“ (Belgija)

Pasiekimai 

 2006 m. Vokietijos čempionas
 2007 m. Belgijos čempionas

Ivory, Titus
Užsienio krepšininkai Lietuvos komandose
Yao Ming

Yao Ming (g. 1980 m. rugsėjo 12 d. Šanchajuje) – buvęs Kinijos krepšininkas. Vienintelis azijietis NBA naujokų biržoje pakviestas pirmuoju numeriu.

Y. Mingo ūgis yra 229 cm, svoris 140,6 kg. Jis žaidžia „centro“ pozicijoje.

2011 m. liepos 20 d. baigė profesionalaus krepšininko karjerą dėl traumų.

Pasiekimai 

 1999, 2001, 2003 m. Azijos čempionas
 2002 m. Kinijos čempionas
 2001 m. Kinijos lygos naudingiausias žaidėjas
 2002 m. NBA naujokų biržoje pakviestas pirmuoju numeriu (pasirinko Hiustono „Rockets“)
 2016 m. rugsėjo 9 d. įtrauktas į krepšinio Šlovės muziejų

Šaltiniai 

Ming, Yao
Kindijaus departamentas

Kindijus () – nedidelis departamentas Kolumbijos centrinėje dalyje. Administracinis centras – Armenija.

Geografija 

Didžioji departamento dalis yra Centrinėje Kordiljeroje. Aukštis iki 5150 m (Kindijaus ugnikalnis). Kalnų šlaitai apaugę drėgnaisiais tropikų miškais ir bambukų sąžalynais. Upių slėniuose ir lavos suformuotose lygumose – derlingi dirvožemiai. Klimatas šiltas ir drėgnas (2500 mm per metus).

Ekonomika 

Svarbiausios ūkio šakos – turizmas ir kavos auginimas.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 97,12 %
 Indėnai – 0,41 %
 Juodaodžiai – 2,46 %

Savivaldybės 
 Armenija
 Buenavista
 Genova
 Juodkalnija
 Kalarka
 Kirkazija
 Kjuimbaja
 Kordoba
 Le Tebaida
 Pijao
 Salentas

Nuorodos 

 Statistika

Kolumbijos departamentai
Višnioveckiai

Višnioveckiai arba Višneveckiai (ukr. Вишневецькі, lenk. Wiśniowieccy) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų, kunigaikščių ir didikų Gediminaičių giminė, kilusi iš Algirdo sūnaus Kaributo.

Valdos ir įtaka 

Giminės vardas kilo nuo Kairiakrantės Ukrainos Zbaražo žemės valdytojo Mykolo Zbaražiečio (?-1516), valdžiusio ir Vyšneveco tvirtovę. 1650 m. Višniovieckiai Volynėje ir Podolėje valdė žemes, kuriose gyveno apie 300 000 žmonių, turėjo 12 000 karių kariuomenę.

Užėmė privilegijuotą padėtį valstybės valdžioje – buvo Ponų tarybos nariai, 1699–1773 m. Višniovieckiai buvo valdančioji Abiejų Tautų Respublikos giminė.

Liublino unijoje jiems buvo patvirtintas kunigaikščių titulas

Giminės atstovai 

 Dimitras Višnioveckis Baida (Dymitr Wiśniowiecki Bajda) (?-1563) – Čerkasko ir Kanevo kazokų seniūnas, Zaporožės kazokų kovų su turkais ir totoriais vadas, patekęs į turkų nelaisvę Konstantinopolyje nužudytas
 Jeremijus Mykolas Višnioveckis (Jeremi Michał Wiśniowiecki) (1612–1651) – kovų su Maskva iniciatorius, per Bogdano Chmelnickio sukilimą netekęs visų valdų Ukrainoje
 Mykolas Kaributas Višnioveckis (Michał Korybut Wiśniowiecki) (1640–1673) – Lietuvos Didysis Kunigaikštis ir Lenkijos karalius
 Dimitras Jurgis Višnioveckis (Dymitr Jerzy Wiśniowiecki) (1631–1682) – Lenkijos lauko etmonas, Lenkijos didysis etmonas.
 Mykolas Servacijus Višnioveckis (Michał Serwacy Wiśniowiecki) (1680–1744) – Lietuvos didysis etmonas, LDK kancleris, Pinsko ir Volkovysko seniūnas.
Ponų taryba

Ponų taryba arba Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės taryba – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės centrinės valdžios organas, kilęs iš Vytauto įsteigtos Didžiojo kunigaikščio tarybos, 1569 m. pagal Liublino unijos nuostatus kartu su Lenkijos karaliaus taryba (Rada królewska) tapusi Abiejų Tautų Respublikos senato dalimi.

Įgaliojimai 
 
Vykdė kai kurias administracines, o kartu su Didžiuoju kunigaikščiu ir įstatymų leidimo funkcijas. Mirus Didžiajam kunigaikščiui atlikdavo ir jo funkcijas, taip pat organizuodavo naujo Didžiojo kunigaikščio rinkimus. Nuo 1445 m. Gardine Lietuvos Didžiojo Kunigaikščio Kazimiero sušaukto bajorų susirinkimo faktiškai atliko visas vyriausybės funkcijas. Jeigu valdovas su reikalais apleisdavo Vilnių, tai LDK Ponų Tarybai vadovaudavo Vilniaus vyskupas.

1492 m. Didysis kunigaikštis Aleksandras (1492–1506 m.) savo privilegija įteisino Ponų tarybos teises ir funkcijas – Didysis Kunigaikštis įsipareigojo nespręsti valstybės, ypač užsienio reikalų, neleisti naujų įstatymų be Ponų tarybos, derinti su ja valstybės pareigūnų skyrimą, iš bajorų atstovų buvo sudarytas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Seimas.

1506 m. Žygimantas Senasis įsipareigojo be Ponų tarybos nekeisti ir senų įstatymų. 1566 m. II Lietuvos Statutas nustatė valdžių pasidalijimą tarp Ponų tarybos ir Seimo.

Sudėtis 
 
Ponų tarybą sudarė nuo 35 iki 50 nuolatinių narių, žymiausių bajorų didikų giminių atstovų, savo pareigas paprastai ėjusių iki mirties. Pagal pareigas į ją būtinai įeidavo Vilniaus ir Trakų vaivados bei kaštelionai, Žemaitijos seniūnas, Lietuvos didysis etmonas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kancleris. Jie sudarė Slaptąją tarybą, kuri faktiškai ir spręsdavo visus valstybės klausimus. Pilna sudėtimi Ponų taryba buvo šaukiama retai.

Šaltiniai 

LDK institucijos
Pavasarinis margūnas

Pavasarinis margūnas (Hamearis lucina) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys. Išskleisti sparnai 28-34 mm dydžio, tamsiai rudi, išmarginti tinklišką raštą sudarančiomis dėmėmis. Skraido gegužės – birželio mėn. miškų pakraščiuose.

Kiaušinėlius deda apatinėje lapo pusėje. Vikšrai maitinasi naktį, o dieną slepiasi po augalų liekanomis. Žiemoja lėliukės.

Labai reta rūšis Lietuvoje – įrašyta į Raudonąją knygą. Rasta tik Vilniuje.

Nuorodos 
 Duke of burgundy – Hamearis lucina 

Melsviai
Kordobos departamentas

Kordoba (isp. Córdoba) – departamentas Kolumbijos šiaurėje, Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Monterija.

Didžiąją departamento dalį užima Karibų jūros lyguma. Pietuose kyla Vakarų Kordiljeros šlaitai. Klimatas šiltas ir drėgnas.

Svarbiausia ūkio šaka – galvijų auginimas. Taip pat išvystytas žemės ūkis. Auginami kukurūzai, ryžiai, juka, bananai, cukranendrės, sorgai, kakava, koka. Cerro Matoso telkinyje išgaunamas nikelis.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 76,39 %
 Indėnai – 10,39 %
 Juodaodžiai – 13,21 %

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Kolumbijos departamentai
Kundinamarkos departamentas

Kundinamarka () – departamentas Kolumbijos centrinėje dalyje. Administracinis centras – Bogota (į departamento sudėtį neįeina).

Geografija 

Departamentas išsidėstęs Rytinėje Kordiljeroje, išraižytoje upių slėnių. Sabana de Bogotá plynaukštėje įsikūręs Bogotos miestas. Rytuose leidžiasi į Amazonės žemumą, vakaruose – į Magdalenos slėnį. Svarbiausios upės: Magdalena, Bogota.

Ekonomika 

Departamente išvystyta gavybos pramonė. Išgaunamos akmens anglys, druska, geležis, smaragdai, švinas, marmuras, varis ir kt. Žemdirbystė: kava, kukurūzai, cukranendrės, juka, bulvės, kviečiai, rugiai, ryžiai, medvilnė, vaisiai. Pieno pramonė. Svarbus ekonominis ir pramoninis šalies centras. Metalurgijos, farmacijos, tekstilės, maisto pramonė. Gėlininkystė.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 96,29 %
 Indėnai – 0,34 %
 Juodaodžiai – 3,37 %

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Kolumbijos departamentai
Gencijoninis melsvys

Gencijoninis melsvys (Maculinea alcon) – melsvių (Lycaenidae) šeimos drugys. 

Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą

Nuorodos 
Glaucopsyche (Maculinea) alcon ([Denis & Schiffermüller, 1775)]
Maculinea alcon The Alcon Blue butterfly 

Melsviai
Riurikas

Kunigaikštis Riurikas (~800–876 m.) – skandinavų vikingas, laikomas pirmuoju Rusijos valstybės kūrėju ir ją valdžiusios Riurikų dinastijos pradininku.

Biografija 
Riurikas gimė apie 800 m. Skandinavijoje. Dalis mokslininkų sako, kad jis danas, kai kuriems atrodo, kad švedas, o dar kiti teigia, kad galėjo turėti ir slaviško kraujo, kadangi tada buvo dažnos skandinavų vikingų ir slavų moterų santuokos. Kita dalis mokslininkų teigia, kad Riuriko tėvas ir motina buvo vakarų slavai, gyvenę dabartinėje Šiaurės Vokietijoje.  850 m. Riurikas ir jo du broliai Sinėjus ir Truvoras su vikingų armija persikėlė per Baltijos jūrą į šiaurės vakarinę Rusijos dalį ir apsigyveno prie Ladogos ežero, netoli dabartinės Rusijos – Suomijos sienos. Netrukus Riurikas įsikūrė Naugarde. Anot kai kurių šaltinių, negalėdami susitvarkyti su politiniu chaosu, valdyti savo krašto Ruriką pasikvietė vietiniai slavai. Čia jis perėmė valdžią ir pasistatė pilį, kurioje gyvendamas valdė Rusijos žemes.

Novgorodo kunigaikštis 

862 metai, kuomet Riurikas tapo Naugardo kunigaikščiu, laikomi Rusijos valstybės pradžia.

Rusijos ir rusų pavadinimo kilmė iki šiol nėra galutinai išsiaiškinta. Viena iš hipotezių teigia, kad žodžiai Rusia ir rusas kilę iš skandinavų žodžio ruotsi, reiškiančio „irkluotojas“, o į jų šalį atplaukusius vikingus užkariautojus gyventojai vadino „ruseriais“.

Rurikas su žmona kunigaikštiene Efenda (Edvina) susilaukė sūnaus Igorio (875–945 m.), šis vėliau tapo Didžiuoju Kijevo kunigaikščiu. Kuomet 862 m. vikingai užvaldė šiaurinę Rusiją, pietuose slavų kunigaikštis Kijis įkūrė Kijevo teritoriją.

Riurikas mirė 879 m. Rašytiniuose šaltiniuose minima, kad narsusis vikingas, Naugardo kunigaikštis Riurikas žuvo mūšyje prie Mskoros tvirtovės, stovėjusios ant Lugos upės kranto. Kunigaikštis ir jo 12 karių buvo sudeginti ant Šum-Gora piliakalnio.

Riurikų dinastija 
Riuriko draugas ir bendražygis vikingas Olegas (Helga) perėmė valdymą, kadangi Riuriko sūnus Igoris tam dar buvo per jaunas.

880 m. Olegas užkariavo Kijevą ir po dvejų metų Kijevas tapo jo valdų sostine. Kai buvo sujungtos dvi sritys (šiaurinės Rusios ir Kijevo), Rusios valstybė tapo viena iš didžiausių ir galingiausių valstybių pasaulyje.

Riurikų dinastija gyvavo 862–1598 m. Mirus carui Fiodorui I, dinastijos niekas nepratęsė, nes jis neturėjo vaikų ir nepaliko įpėdinio. Rusią valdė tik dvi dinastijos. Pirmoji buvo Riurikų, antroji – Romanovų.

Nuorodos 
 Biografija anglų kalba 

Naugardo kunigaikščiai
Simonas Kosakovskis

Simonas Martynas Kosakovskis (; 1741 m. Šilų dvare, Jonavos raj. – 1794 m. balandžio 25 d. Vilniuje) – Kosakovskių palikuonis, paskutinis Lietuvos didysis etmonas, aktyvus ATR konfederacijų dalyvis.

Biografija 

Bajorų Kosakovskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas. Žemaitijos stalininko ir Kauno sargybinio Dominyko Kosakovskio (1711–1743) ir Marianos Zabielos jaunesnysis iš keturių sūnų. Vyresnieji broliai – Vitebsko ir Braclavo vaivada Mykolas, Livonijos kaštelionas Antanas, Livonijos vyskupas Juozapas Kazimieras. 

Išsilavinimą gavo jėzuitų kolegiume, Kaune ir Karaliaučiaus universitete. 1763 metais gavo Kauno pataurininkio pareigybę. 1764 ir 1766 metais buvo du kartus renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimus.

1767 metais Simonas Martynas Kosakovskis prisijungė prie Radomo konfederacijos, tais pačiais metais buvo Radomo konfedracijos diplomatinės misijos Rusijoje sekretorius. 

Iš pradžių palaikė Stanislovą Augustą, bet po to pasisakė su aštria kritika Repnino seime ir prisijungė prie Baro konfederacijos. 1768 metų rudenį rusų armijos antpuolis privertė jį išvažiuoti į Prūsiją. 

1775 metais susitaikė su karaliumi ir tapo vienu iš prorusiškos grupuotės vadų. 1790 metais generolo-majoro laipsnyje įstojo į Rusijos armiją ir dalyvavo kariniuose veiksmuose prieš Turkiją Balkanuose. Tapo vienu iš Targovicos konfederacijos organizatorių ir vadų. 1792 metais jo vadovaujamas Rusijos korpusas pradėjo antpuolį į ATR teritoriją iš Polocko pusės. Rusų armijos 1792 metais  paimtame Vilniuje pasiskelbė Lietuvos lauko  etmonu.  1793 metais tapo Lietuvos didžiuoju etmonu.

Prasidėjus Kosciuškos sukilimui, 1794 m. balandžio 24 d. dėl Rusijos politikos palaikymo buvo sukilėlių pakartas Vilniaus rotušės aikštėje. Palaidotas Jonavos bažnyčios požemiuose.

Šeima ir vaikai 

Buvo vedęs Terezę Potocką, Voluinės vaivados Mykolo Potockio (apie 1660–1749) dukterį nuo antros santuokos su kunigaikštyte Maricijona Oginska (1713–1766). Pirma santuoka Terezė buvo ištekėjusi už Minsko vaivados Juozapo Jurgio Hilzeno, su kuriuo išsiskyrė. 

Vaikai: Natalija Kosakovska

Literatūra 
Vydas Dolinskas. “Simonas Kosakovskis. Politinė ir karinė veikla Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje 1763-1794 m.”. Disertacija, 2001 m., disertacinio darbo vadovas – prof. M. Jučas (Vilnius: Vaga, 2003. – 773 p.)

Nuorodos 
 Jonavos krašto žmonės. – Jonava: Linotipas, 2000. – P. 98-99

Albumai 
 Grafų Kosakovskių albumas / [sudarytoja ir teksto autorė Eglė Lukaševičiūtė; vertėjos: Jurgita Bačauskaitė , Joanna Ostaszewska-Nowicka] . – Kaunas: Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės muziejus, 2004 (Kaunas: Keturios spalvos). – 143, [1] p. : iliustr., faks. – Dalis gretut. teksto liet., angl., lenk. – Santr. angl., lenk. – Bibliogr. išnašose.

Simonas
Lietuvos didieji etmonai
Lietuvos lauko etmonai
Baro konfederatai
Targovicos konfederatai
Juozapas Antanas Kosakovskis

Juozapas Antanas Kosakovskis (, (1772 m. Martyniškyje – 1842 m. Liukonių dvare, dabar Širvintų rajonas), Prancūzijos kariuomenės generolas, Napoleono I adjutantas, ypač pasižymėjęs 1812 m. kampanijos Rusijoje metu.

Etmono Simono Kosakovskio protekcijos dėka tapo LDK divizijos I brigados vėliavininku. J. Antanas Kosakovskis buvo Tado Kosciuškos šalininkas.

1812 m. įstojo į prancūzų armiją. Kaip ir nemažai Lietuvos-Lenkijos patriotų siekė su Prancūzijos pagalba atstatyti Abiejų Tautų Respubliką 1772 m. ribose. Juozapas Antanas Kosakovskis greit tapo Napoleono I pirmuoju adjutantu. Jam buvo suteiktas generolo laipsnis bei prancūzų grafo-comte titulas. Juozapas Antanas Kosakovskis ėjo Maskvos karo komendanto pareigas. Generolo palaikai ilsisi Jonavos Šv. Jokūbo bažnyčios požemyje

Apdovanojimai 

 Napoleono I kalavijas,
 Maltos ordinas,
 Geležinės karūnos ordinas,
 Napoleono ordinas,
 narystė Garbės legione (karininkas).

Literatūra 
 Jonavos krašto žmonės. – Jonava: Linotipas, 2000. – P. 95.
 Polski Słownik Biograficzny, tom XIV, 1968–1969, artykuł autorstwa Zofii Kossakowskiej-Szanojcy.

Nuorodos 

Kossakowski, Józef
Kossakowski, Józef
1794 m. sukilėliai
Juozapas Kazimieras Kosakovskis

Juozapas Kazimieras Kosakovskis (; 1738 m. kovo 16 d. Šilų dvare – 1794 m. gegužės 9 d. Varšuvoje, Lenkija) – Livonijos vyskupas, Abiejų Tautų Respublikos politinis veikėjas, rašytojas, Rusijos rėmėjas, Baro ir Targovicos konfederacijų dalyvis. 

Per 1794 m. sukilimą už išdavystę buvo viešai pakartas Varšuvoje.

Biografija 

Juozapo Kazimiero Kosakovskio broliai – didysis etmonas Simonas Kosakovskis, vaivada Mykolas Kosakovskis ir kaštelionas Antanas Kosakovskis.

Mokėsi jėzuitų mokykloje Kaune ir Vilniaus Akademijoje, Vilniuje ir Varšuvoje, kur 1763 m. baigė kunigų seminariją.

1775 m. kovo 13 d. konsekruotas vyskupu (Cinno titulinis vyskupas), rugsėjo 17 d. paskirtas Livonijos vyskupu. Nuo 1781 m. Infliantų vyskupas. Tuo pačiu metu buvo Kuršo diocezijos administratoriumi. Savo reikmėms pasisavinęs dideles Bažnyčios ir viešųjų pinigų sumas. Nuo 1787 m. gaudavo nuolatinę pensiją iš Rusijos ambasados Lenkijoje, buvo Rusijos ambasadoriaus Otto Magnus von Stackelberg protežė. 

Seimuose ir seimeliuose atstovavo Rusijos interesus, dažnai papirkinėdavęs ar grasindavęs atstovams. Stackelbergo padedamas tapo Nuolatinės Tarybos nariu. Keturmečiame seime smerkė reformas. 

1792 m. aktyvus Targovicos konfederacijos dalyvis.

1794 m. T. Kosčiuškos sukilimo metu nuteistas myriop kaip Rusijos šalininkas. 

Kūrė lenkų kalba. Kūrybinis palikimas – satyrinės komedijos namų teatrui, daugiausia meilės avantiūrų siužetais.

Nuorodos 
 Juozapas Kazimieras Kosakovskis  (Lietuvių literatūros enciklopedija)
 Atsiminimai

Juozapas Kazimieras
ATR Seimo atstovai
Baro konfederatai
Targovicos konfederatai
Lietuvos vyskupai
Lietuvos kunigai
Lietuvos memuaristai
Lietuvos didieji raštininkai
Livonijos vyskupai
ATR dvasiniai senatoriai
Francis Drake

Frensis Dreikas (Francis Drake; g. ~1540 m., m. 1596 m. sausio 28 d.) – anglų jūrininkas ir korsaras, keliavęs Elžbietos I laikais.

Tai pirmasis anglas, apkeliavęs aplink pasaulį (1577–1580 m.) ir antrasis tokią kelionę atlikęs kapitonas apskritai. Keliavo ir piratavo Vest Indijoje, Patagonijos pakrantėse, Ramiajame vandenyne. Plėšė Ispanijos laivyną (1572 m. prie Panamos krantų iš ispanų pagrobė 30 tonų sidabro), terorizavo ispanų kolonijas. Pirmasis praplaukė tarp Ugnies Žemės ir Antarktidos ir taip įrodė, kad pastaroji nesisieja su Pietų Amerika. Šis sąsiauris pavadintas Dreiko garbei. Už nuopelnus Anglijai gavo lordo titulą (įšventintas 1581 m. balandžio 4 d.).

Dreikas, Frensis
Dreikas, Frensis
Jonas Nepomukas Kosakovskis

Jonas Nepomukas Kosakovskis (; 1755 m. gegužės 16 d. – 1808 m. rugpjūčio 26 d.) – LDK XVIII a. pabaigos veikėjas, Vilniaus vyskupas, vienuolių trinitorių veiklos rėmėjas Lietuvoje (pritarė vienuolių įkurdinimui Jonavoje 1802 m., juos rėmė). Vilniaus vyskupas ordinaras (1798 rugpjūčio 9 d. – 1808 rugpjūčio 26 d.).

Biografija 
Lenkijos grafų Kosakovskių giminės atstovas, herbo „Slepowron“ savininkas. Tėvas - Antanas Kosakovskis, Naugarduko pastalininkis. Motina -Konstancija iš Krosnovskių.

Mokėsi pijorų kolegiume Petrkuve ir Varšuvoje, po to Romoje. Keliavo po Prancūziją ir Angliją. 

1787 metų kovą priėmė dvasininko saną, 1788 metais tapo Vilniaus kapitulos nariu.  1793 metais Jonas Nepomukas Kosakovskis tapo giminaičio Lvonijos vyskupo Juozapo Kazimiero Kosakovskio koadjutoriu (pavaduotoju) ir Edukacinės komisijos nariu. 1793 metais tapo Gardino konfederacijos nariu.  

1794 metais po savo giminaičio Juozo Kazimiero Kosakovskio žūties Jonas Nepomukas tapo Livonijos vyskupu.  
1795 metais Livonijos vyskupas Jonas Nepomukas Kosakovskis buvo Sankt-Peterburge, kur ieškojo palaikymo.
1796 metais tapo Aleksandro Neviškio ordino kavalieriumi.  

1797 m. paskirtas Lietuvos Edukacinės komisijos pirmininku. Nuo 1798 m. rugpjūčio 9 d.- Vilniaus vyskupas.

Nuorodos

Literatūra 
 Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0.

Kosakovskis
Kosakovskiai
Vilniaus vyskupai
Livonijos vyskupai
ATR dvasiniai senatoriai
Jonas Mačiulis (1985)

Jonas Mačiulis (g. 1985 m. vasario 10 d. Kaune) – buvęs Lietuvos krepšininkas.

2009 m. liepos 1 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Milano „Armani Jeans“ klubu.  2012 m. vasario 8 d. pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Kauno „Baltų“ klubu.  2012 m. balandžio 24 d. pasirašė vienerių metų sutartį, su galimybe ją pratęsti dar sezonui, su Sienos „Montepaschi“ klubu.  2012 m. liepos 24 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Atėnų „Panathinaikos“ klubu.

2014 m. liepos 26 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Madrido „Real“ klubu. 2018 m. kovo pradžioje buvo atleistas is Madrido „Real“ klubo. 2018 m. rugpjūčio 10 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Graikijos Atėnų „AEK“ klubu. 2019 m. liepos pradžioje kontraktas buvo pratęstas sezonui, o 2020 m. rugpjūčio pradžioje pratęsė sutartį su Atėnų klubu iki 2021 m. sezono pabaigos. 2021 m. birželio pradžioje, iškovojęs Graikijos čempionato bronzą, paliko Atėnų klubą.

J. Mačiulio vardas ir pavardė sutampa su vieno garsiausių XX a. Lietuvos poetų – Jono Mačiulio-Maironio, todėl kartais komandos draugai ir aistruoliai krepšininką pravardžiuoja „Maironiu“.

2021 m. rugsėjo 9 d. pranešė baigiantis karjerą ir tapo Kėdainių „Nevėžio“ konsultantu.

Pasiekimai 
 2003 m. LKAL čempionas
 2003 m. Pasaulio jaunių čempionato vicečempionas
 2004 m. Europos jaunimo čempionato bronzos medalio laimėtojas
 2005 m. Pasaulio jaunimo čempionas
 2005 m. Europos jaunimo čempionato vicečempionas
 2006 m. LKL ir BBL vicečempionas
 2007, 2008 m. LKF taurės laimėtojas
 2007 m. LKL Visų Žvaigždžių rungtynių naudingiausias žaidėjas (kartu su K. Rushu)
 2007 m. BBL vicečempionas
 2007 m. LSKL čempionas
 2007 m. LSKL finalo serijos naudingiausias žaidėjas
 2007 m. 2008 m. LKL čempionas
 2007 m. Vasaros Universiados čempionas
 2007 m. Europos vyrų krepšinio čempionato bronzos medalio laimėtojas
 2008 m. BBL čempionas
 2010 m. Pasaulio krepšinio čempionato bronzos medalio laimėtojas
 2012 m. Italijos čempionas
 2013, 2014  m. Graikijos čempionas
 2013, 2015 m. Europos krepšinio čempionato sidabro medalio laimėtojas
 2013 , 2014 m. Graikijos taurės laimėtojas
 2014 m. Ispanijos Supertaurės laimėtojas
 2015 m. 2016 m. 2017 m. Ispanijos Karaliaus taurės laimėtojas
 2015, 2016 m. Ispanijos čempionas
 2015 m. Eurolygos čempionas
 2015 m. Geriausias Lietuvos krepšininkas
 2019 m. FIBA Tarpkontinentinės taurės laimėtojas

Įvertinimas 
 2007 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius 
 2010 m. LDK Gedimino ordino Komandoro kryžius 
 2013 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro didysis kryžius

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai

Nuorodos 

 Internetinė svetainė apie Joną Mačiulį www.jonas.psl.lt 

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos olimpiečiai
Maršalka

Maršalka (, lenk. Marszałek, balt. Маршалак) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir Abiejų Tautų Respublikos valstybės arba bajorų atstovavimo organų pareigūnas. Maršalkos skiriamasis ženklas – lazda.

Didysis maršalka 

Iki 1569 m. Krašto maršalka arba žemietijos maršalka – vienas iš aukščiausių LDK pareigūnų, atsakingas už Didžiojo kunigaikščio rūmų ir jų aplinkos viešąją tvarką ir kunigaikščio saugumą. Jis taip pat iki 1569 m. buvo nuolatinis Ponų tarybos narys ir tarybos pirmininkavo posėdžiams, vadovavo Didžiojo kunigaikščio dvaro organizuojamoms iškilmėms. Nuo Liublino unijos – Abiejų Tautų Respublikos Seimo ir senato narys.

Didysis maršalka iki 1564 m. teismų reformos sprendė Didžiojo kunigaikščio pavestas teismo bylas (vadinamasis Maršalkos teismas), susijusias su kunigaikščio ir jo šeimos saugumu. Maršalkos teismo sprendimas būdavo galutinis, net jeigu tai buvo ir mirties bausmė. Mirus Didžiajam kunigaikščiui Maršalkos teismo įgaliojimai apimdavo visą Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę.

Dvaro maršalka 

Didžiojo maršalkos pavaduotojas, iki 1569 m. buvo nuolatinis Ponų tarybos narys, nuo Liublino unijos – Abiejų Tautų Respublikos Seimo ir senato narys. Didysis kunigaikštis, nesant Didžiojo maršalkos, jam galėjo pavesti ir Maršalkos teismo funkcijas.

Valdovo maršalka 

1493–1569 m. Didžiojo kunigaikščio paskirti dvaro pareigūnai, vykdę specialias jiems pavestas užduotis. Dažniausia jų būdavo 3-4, tačiau šios pareigos nebuvo aukštos.

Seimelio maršalka 

Žemietijos arba seimelio maršalka (lenk. marszałek ziemski arba marszałek sejmikowy) buvo renkamas seimelyje iš keturių Didžiojo kunigaikščio, vėliau – karaliaus pasiūlytų kandidatų iki gyvos galvos. Šaukdavo seimelio posėdžius, pirmininkavo jiems, turėjo balso teisę žemietijos teismuose. Paskelbus karą atlikdavo kašteliono pareigas – surinkęs pavieto bajorus nuvesdavo juos į kariuomenės susitelkimo vietą ir pristatydavo vaivadai. Seimelio maršalka buvo renkamas iki gyvos galvos, tačiau turėjo teisę atsisakyti pareigų. 1795 m. prijungus Lietuvą prie Rusijos prilygintas Rusijos bajorų vadovui ir buvo vadinamas tuo vardu.

Maršalkomis taip pat buvo vadinami Vyriausiojo tribunolo pirmininkas, žemietijos, pavieto teismo pirmininkas, kitų seimų ir konfederacijų vadovai.

Abiejų Tautų Respublikos pareigūnai
Pelkinis satyras

Pelkinis satyras (Oeneis jutta) – pleštekių (Nymphalidae) šeimos drugys. Skraido gegužės - birželio mėn. pelkių pakraščiuose.

Europos ir Azijos subarktinis drugys, paplitęs miškatundrėje. Lietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į Raudonąją knygą.

Nuorodos 
 Google: Oeneis jutta, nuotraukos
 Oeneis jutta
 Oeneis jutta
 Oeneis jutta (Hübner, [1806)]

Pleštekės
Marius Prekevičius

Marius Prekevičius (g. 1984 m. balandžio 22 d. Gargžduose) – buvęs Lietuvos krepšininkas, rungtyniavęs įžaidėjo pozicijoje.

Jo ūgis yra 195 cm, svoris 90 kg. 2003–2005 m. žaidė Lietuvos jaunimo rinktinėje. 2008 m. gegužės mėn. pabaigoje pasirašė 3 metų sutartį su Vilniaus „Lietuvos ryto“ komanda.  2009 m. kovo 23 d. persikėlė į Mariupolio „Azovmaš“ komandą. Tačiau po 7 mėn. paliko Mariupolio klubą. 

2010 m. sausio 20 d. sugrįžo į Šiaulių klubą.  2010 m. rugsėjo 17 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Utenos „Juventus“ klubu. 2011 rugpjūčio 1 d. grįžo į Šiaulių komandą ir pasirašė vienerių metų sutartį.

Pasiekimai 
 2003 m. FIBA Pasaulio jaunių (iki 18 metų) čempionato sidabro medalio laimėtojas.
 2004 m. FIBA Europos jaunimo (iki 20 metų) čempionato bronzos medalio laimėtojas.
 2005 m. FIBA Pasaulio jaunimo (iki 21 metų) čempionato nugalėtojas.
 2006 m. Lenkijos antros vietos laimetojas.
 2007 m. LKL trecios vietos laimetojas.
 2007 m. Universiados cempionas.
 2008 m. LKL trecios vietos laimetojas.
 2009 m. Ukrainos čempionas.
 2009 m. LKF taurės laimėtojas.
 2010 m. LKF taurės trečios vietos laimėtojas.
 2010 m. BBL trečios vietos laimėtojas.
 2010 m. LKL trečios vietos laimėtojas.
 2011 m. BBL pirmos vietos laimėtojas (Iššūkio taurė).

Šaltiniai

Nuorodos 
 basketnews.lt puslapis apie žaidėją

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos olimpiečiai
Robertas Kuncaitis

Robertas Kuncaitis (g. 1964 m. sausio 9 d. Pagėgiuose) – Lietuvos krepšinio treneris, nuo 2008–2009 m. sezone dirbo Vilniaus „Lietuvos ryto“ trenerio asistentu.  2010 m. lapkričio 13 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Klaipėdos "Neptūno" klubu. 2011 m. gegužės 6 d. abipusiu susitarimu sutartis buvo nutraukta.

Karjera 

 2002–2004-01: Šilutės „Šilutė“ (LKAL) vyr. treneris
 2004-01-2004: Vilniaus „Lietuvos rytas“ (LKL) trenerio asistentas
 2004–2005: Klaipėdos „Neptūnas“ (LKL) vyr. treneris
 2005–2006: Vilniaus „Lietuvos rytas“ (LKL) trenerio asistentas
 2006–2007: Klaipėdos „Neptūnas“ (LKL) vyr. treneris
 nuo 2007: Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės trenerio asistentas
 2007–2008: Šiaulių „Šiauliai“ (LKL) vyr. treneris
 2008-2010: Vilniaus „Lietuvos rytas“ (LKL) trenerio asistentas
 2010-2011: Klaipėdos „Neptūno“ vyr. treneris
 2013: Alytaus „Dzūkijos“ vyr. trenerio asistentas
 2013-2016: Nymburko „ČEZ“ vyr. trenerio asistentas
 2016-2017: Šilutės „Šilutė“ vyr. treneris
 2017-2018: Vilniaus „Lietuvos rytas“ vyr. trenerio asistentas
 2018-2019: Panevėžio „Lietkabelio“ vyr. trenerio asistentas
 2019- m. Maskvos srities „Chimki“ vyr. trenerio asistentas

Pasiekimai 

 2003 m. LKAL vicečempionas
 2004 m. LKL vicečempionas
 2006 m. LKL ir BBL čempionas
 2009 m. ULEB taurės čempionas
 2014 m. Čekijos taurės laimėtojas.

Šaltiniai 

Kuncaitis, Robertas
Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžius

Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžius – penkioliktas pagal svarbą aukščiausias Lietuvos valstybės apdovanojimas, LR Prezidento dekretu skiriamas Lietuvos ir užsienio valstybių piliečiams pagerbti ir pažymėti už ypatingus nuopelnus Lietuvos valstybei.

Istorija 
Vytauto Didžiojo ordinas įsteigtas 1930 m., minint Vytauto Didžiojo mirties 500-ąsias metines. Prieškarinio ordino ženklo autorius – dailininkas Jonas Juozas Burba. Analogiški ir šiandieniniai ordino ženklai. Vytauto Didžiojo ordino ženklus gamina Lietuvos monetų kalykla. Kaspinus audžia Danijos firma „Morch and Sons“ Kopenhagoje.

Aprašas 
Ordiną sudaro:
 1) kryžius – aukso, padengtas baltu emaliu, 42 mm dydžio. Priekinėje pusėje raudoname skyde – stilizuotas raitelis. Virš skydo – kunigaikščių didžioji karūna. Kitoje pusėje – toks pat skydas su stilizuota V raide viduryje. Kryžiaus skersinio galuose – Vytauto Didžiojo valdymo metai „1392–1430“. Virš kryžiaus – karališka aukso karūna su trimis krištolo akmenimis.
 2) kaspinėlis – balto muaro, 32 mm pločio, su dviem oranžinėmis juostelėmis kraštuose, su 8 mm rozete.

Karininko kryžius kabinamas prie kaspinėlio su rozete.

Ordino laipsniai 
Vytauto Didžiojo ordino Karininko kryžius yra Vytauto Didžiojo ordino su aukso grandine 4-asis laipsnis. Kiti laipsniai:
 Vytauto Didžiojo ordino Didysis kryžius (1 laipsnis)
 Vytauto Didžiojo ordino Komandoro didysis kryžius (2 laipsnis)
 Vytauto Didžiojo ordino Komandoro kryžius (3 laipsnis)
 Vytauto Didžiojo ordino Riterio kryžius (5 laipsnis)

Ordinais apdovanojama nuosekliai – pradedant nuo žemiausio laipsnio: Riterio, Karininko, Komandoro, Komandoro didžiuoju ir Didžiuoju kryžiais. Antrą kartą to paties laipsnio ordinu neapdovanojama. Teisę Respublikos Prezidentui teikti kandidatus apdovanoti ordinu turi Vyriausybė, Seimo Pirmininkas ir jo pavaduotojai, Ministras Pirmininkas, Vyriausybės nariai. Teikimai ordinų kancleriui pristatomi ne vėliau kaip prieš du mėnesius iki apdovanojimo dienos – vasario 16-osios arba liepos 6-osios. Juose pateikiama kiekvieno kandidato biografija, nuopelnų aprašymas, duomenys apie ankstesnius valstybės apdovanojimus, nurodymas, kokiam apdovanojimui pristatoma, taip pat asmens tapatybę patvirtinančio dokumento kopija. Už valstybės apdovanojimui teikiamų asmenų duomenų tikrumą atsako juos teikiančios organizacijos, institucijos ir pareigūnai. Teikimai apdovanoti valstybės ordinais, medaliais ir kitais pasižymėjimo ženklais svarstomi Apdovanojimų taryboje. Jos išvados pateikiamos Respublikos Prezidentui, tačiau Respublikos Prezidentas gali apdovanoti ir Apdovanojimų tarybai nesvarsčius. Ordiną iškilmingai įteikia Respublikos Prezidentas arba jo įgaliotas asmuo.

Ordino kavalieriai
Didysis Lūžių slėnis

Didysis lūžių slėnis – ilgiausias planetoje (įvairiais vertinimais, nuo 6400 iki 8700 km ilgio) riftinis slėnis, besidriekiantis nuo Sirijos Artimuosiuose Rytuose iki Mozambiko Rytų Afrikoje. Slėnio plotis svyruoja nuo 30 iki 100 km, gylis – nuo kelių šimtų iki kelių tūkstančių metrų (žemiausia vieta – apie -410–417 m (Negyvosios jūros dugnas), aukščiausias taškas ~1830 m (Kenijoje). Pavadinimą šiam riftiniam slėniui suteikė britų geologas J. V. Gregoris (John Walter Gregory).

Slėnio geografija 
Šiaurinė slėnio dalis formuoja Bekos slėnį Libane, skiriantį Libano kalnus ir Antilibano kalnus. Piečiau, Izraelyje, slėnis skiria Galilėjos aukštumas ir Golano aukštumas, pereina į Jordano slėnį, o dar piečiau jame telkšo Tiberiados ežeras ir Negyvoji jūra.

Toliau Didysis Lūžių slėnis eina Arabah vadžiu, Akabos įlanka, Raudonąja jūra ir jos pietuose, ties Danakilių įduba Eritrėjoje, išsišakoja į Adeno įlanką, besidriekiančią rytų kryptimi, ir pietinę lūžio dalį, kuri dalina Etiopijos aukštumas. Nuo šios vietos į pietus besidriekianti lūžio dalis vadinama Didžiuoju Rytų Afrikos lūžiu.

Rytų Afrikoje riftas suskyla į dvi dalis – Rytų riftą ir Vakarų riftą.

Vakarų riftas (dar vadinamas Albertinos riftu) eina palei vienus iš aukščiausių Afrikos kalnų – Virungą, Ruvenzorį; jame telkšo antrasis pagal gylį planetoje Tanganikos ežeras. Vakarų riftas driekiasi Ugandos, Ruandos, Kongo Demokratinės Respublikos, Burundžio ir Tanzanijos teritorijomis.

Rytų rifte susiformavę mineralų gausūs Magadžio, Elmenteitos, Baringo, Bogorijos, Nakuru, Naivašos ežerai.

Geologiniai procesai 
Geologinis slėnio amžius – apie 20 mln. metų.
GPS duomenų analizė rodo, kad slėnis ir toliau platėja.

Seisminis aktyvumas 
Kaip ir visi tektoninių plokščių pakraščiai, Didysis Lūžių slėnis pasižymi seisminiu aktyvumu. Jame iškilo aukščiausias Afrikoje Kilimandžaro kalnas, taip pat Kenija, Niragongas, Meru bei kiti aukščiausi žemyno kalnai. Ol Doinyo Lengai iki šiol yra aktyvus vienintelis Žemėje karbonatinis ugnikalnis.

Afrikos slėniai
Regioninė geologija
Kinijos-Tarybų Sąjungos pasienio konfliktas

Kinijos-Tarybų Sąjungos pasienio konfliktas – 1969 m. kilusi virtinė Tarybų Sąjungos ir Kinijos kariuomenių susirėmimų, kurie vos nesibaigė karu tarp Kinijos Liaudies Respublikos ir Tarybų Sąjungos.

Nesutarimai dėl sienos virto karine konfrontacija. Konfliktas kilo, kai Kinijos Liaudies Respublikos kariuomenė užėmė Damansko (Ženbao, kin. 珍宝) salą Usūrio upėje, o tarybinė armija kontratakavo.

Prasidėjus konfliktams Tarybų Sąjunga į šį regioną sutraukė 658 000 kareivių, o Kinija – 814 000.

1969 m. kovo 2 d. TSRS pasienio patruliai ir Kinijos kariuomenė ėmė šaudyti vieni į kitus. Tiek kinai, tiek TSRS patruliai teigė, kad jie buvo užpulti. Didelio masto reguliarios kariuomenės susirėmimo neįvyko.

TSRS pusėje žuvo 31 žmogus dar 14 buvo sužeisti. Atsakydama į ataką Tarybų Sąjunga ėmė bombarduoti Kinijos kariuomenės dalinius, kurie buvo susitelkę Mandžūrijoje. TSRS užėmė Damansko salą. Tarybų Sąjunga teigė, kad buvo nukauta arba sužeista apie 800 kinų, tačiau kinai paskelbė, kad žuvo 60 jų k arių. Kinai teigia, kad šiame konflikte TSRS neteko kur kas daugiau žmonių nei Kinija. Sovietų duomenimis, žuvo arba buvo sužeisti 152 SSRS kareiviai ir apie 600 kinų. Kinų istorikų duomenimis, dienomis žuvo apie 250 sovietų karių ir 92 kinai žuvo, dingo be žinios arba buvo sužeisti.

TSRS apkaltino Kinijos kariuomenę, kad ji naudojo veržimosi į priekį taktiką, kuomet būdavo apsupami civiliai, žemės ūkio darbininkai ir jų gyvuliai. Po eilinių tolimesnių susirėmimų Vidurinėje Azijoje, abi valstybės ėmė ruoštis atominiam karui.

Po šio konflikto Tarybų Sąjungos atstovai, vadovaujami TSRS ministro pirmininko Aleksejaus Kosygino, nuvyko į Kiniją ir susitarė dėl taikaus konflikto išsprendimo. Kinai galiausiai išlaikė salos kontrolę ir po derybų 1969 rugsėjo mėn. krizė baigėsi. 1991 m. Damansko sala buvo perduota Kinijai.

Derybos dėl sienų XX a. paskutiniame dešimtmetyje 
Rimtų sienos demarkacijos derybų nebuvo iki 1991 m., prieš pat TSRS žlugimą. 1991 m. Michailas Gorbačiovas pasirašė susitarimą, leidžiantį juridiškai įforminti 98 % visos sienos. Damansko sala atiteko Kinijai, nors abi šalys teigė, kad derybų metu ši sala priklausė kiekvienai iš jų. 1995 m. spalio 17 d. buvo susitarta dėl paskutiniųjų 54 sienos kilometrų. Tačiau klausimas dėl trijų salų priklausomybės Amūro ir Arguno upėse paliktas ateičiai. 2004 m. spalio 14 d. pasirašyta sutartis galiausiai išsprendė konfliktą. Šia sutartimi Kinijai palikta valdyti Tarabarovo (Yinlong) sala ir maždaug pusė Didžiosios Usūrio (Большой Усурийский, Bolšoy Usurijskij; Heixiazi) salos netoli Chabarovsko. Kinija ratifikavo sutartį 2005 m. balandžio 27 d., o Rusija – 2005 m. gegužės 20 d. Galutinis perdavimas įvyko 2007 m. liepos 2 d., kuomet sutartį pasirašė Kinijos užsienio reikalų ministras Li Zhaoksing ir Rusijos užsienio reikalų ministras Sergejus Lavrovas.

Šaltiniai 

Kinijos karai
TSRS karai
Sacharovo premija

Sacharovo premija – kasmetinė premija, kurią Europos Parlamentas skiria išskirtinėms asmenybėms ir organizacijoms, kovojančioms prieš priespaudą, neteisybę ir nepakantumą. Ši premija, pavadinta disidento Andrejaus Sacharovo vardu – viena iš EP priemonių, skirtų skatinti žmogaus teises ir demokratiją visame pasaulyje. 

Ši premija kasmet teikiama maždaug gruodžio 10 d. (arba kuo arčiau šios datos) per oficialų posėdį Strasbūre Europos Parlamentas suteikia savo „premiją už žmogaus teisių apsaugą“ (50 tūkst. eurų). Gruodžio 10 d. pasirinkta dėl to, kad ši data sutampa su Jungtinių Tautų Visuotinės žmogaus teisių deklaracijos pasirašymu 1948 m.

1988 m. įsteigta premija apdovanojami pasiekimai tokiose srityse, kaip žmogaus teisių, pagrindinių laisvių ir mažumų teisių apsauga, pagarba tarptautinei teisei, demokratijos plėtra bei įstatymo viršenybės įtvirtinimas. Premija skiriama vardan laisvės rizikuojantiems asmenims ir organizacijoms nepriklausomai nuo jų kilmės šalies ir valstybės, kurioje jie veikia. Pirmasis šia premija 1988 metais buvo apdovanotas žymus PAR politinis veikėjas Nelsonas Mandela.

Laureatai 

Sacharovo premijos laureatai:
 2021 Aleksejus Navalnas
 2020 Baltarusijos demokratinė opozicija
 2019 Ilham Tohti, uigūrų teisių aktyvistas
 2018 Olegas Sencovas, ukrainiečių režisierius, Krymo aktyvistas
 2017 Venesuelos demokratinė opozicija 
 2016 Nadia Murad ir Lamiya Aji Bashar
 2015 Raif Badawi 
 2014 Denis Mukwege
 2013 Malala Yousafzai
 2012 Nasrin Sotoudeh ir Jafar Panahi
 2011 Arabų pavasario aktyvistai
 2010 Guillermo Fariñas
 2009 "Memorialas"
 2008 Hu Jia
 2007 Salih Mahmoud Osman
 2006 Aleksandras Milinkevičius
 2005 „Baltai vilkinčios moterys“, Hauwa Ibrahim ir organizacija „Žurnalistai be sienų“
 2004 Žana Litvina, Baltarusijos žurnalistų asociacijos pirmininkė
 2003 JT Generalinis Sekretorius Kofis Annanas ir visas JT personalas
 2002 Oswaldo José Payá Sardiñas
 2001 Izzat Ghazzawi, Nurit Peled-Elhanan ir Dom Zacarias Kamwenho
 2000 ¡Basta Ya!
 1999 José Alejandro 'Xanana' Gusmão
 1998 Ibrahimas Rugova
 1997 Salima Ghezali
 1996 Wei Jingsheng
 1995 Líela Zana
 1994 Taslima Nasreen
 1993 Oslobodjenje
 1992 Las Madres de la Plaza de Mayo
 1991 Adem Demaçi
 1990 Aung San Suu Kyi
 1989 Aleksandras Dubčekas
 1988 Nelsonas Rolihlahla Mandela ir Anatolijus Marčenko (po mirties)

Šaltiniai 

Sacharovo premijos tinklalapis 

Premijos
Žmogaus teisės
Europos Parlamentas
Deseadas

Deseadas () – upė Argentinoje, Patagonijoje, Santa Kruso provincijoje. Prasideda Anduose, ištakas duoda kalnų ledynas. Prateka pro Buenos Airių ežerą. Teka į rytus ir pietrčius Deseado slėniu per Patagonijos plokščiakalnį. Vietomis (vidurupyje ir žemupyje) dažnai išdžiūsta. Vėl vandens turi tik prieš žiotis. Įteka į Atlanto vandenyną ties Puerto Deseadu (sudaro estuariją). 

Didžiausi intakai: Feniksas ir Pinturas. 

Vanduo naudojamas irigacijai. Žiotyse yra jūrų uostas.

Argentinos upės
Blefaritas

Blefaritas – akies vokų kraštų sustorėjimas ir paraudimas, tarp blakstienų atsiranda baltų pleiskanų. Pleiskanas reikia atsargiai nuimti pincetu ar nuvalyti vatos gabalėliu, o vokų kraštus patepti migdolų aliejumi.

Esant akies vokų uždegimui, akį plauti čiobrelio nuoviru.

Nuorodos 

 Blefaritas
 Blefaritas – vokų krašto uždegimas
 Blefaritas - ligos aprašymas

Akių ligos
Santa Krusas (upė)

Santa Krusas () – upė Argentinoje, Patagonijoje, Santa Kruso provincijoje. Prasideda Anduose, Los Glaciares nacionaliniame parke, kalnų ledyne. Prateka Archentino ir Viedmos ežerus. Toliau teka į rytus Patagonijos plokščiakalniu. Įteka į Atlanto vandenyną ties Puerto Santa Krusu. Su Čiku sudaro bendrą estuariją. Naudojama irigacijai ir hidroenergetikai.

Argentinos upės
Gediminas Orelik

Gediminas Orelikas (g. 1990 m. gegužės 14 d. Šiauliuose) – Lietuvos krepšininkas.

Karjera 

2009 m. rugpjūtį pasirašė 1+1 metų kontraktą su Šiauliais. Tačiau 2010 m. vasario viduryje abipusiu susitarimu sutartį nutraukė ir persikėlė į Prienų „Rūdupį“. 2013 m. gegužės 17 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Vilniaus „Lietuvos ryto“ klubu.

2017 m. liepos viduryje pasirašė vienerių metų sutartį su Italijos Venecijos „Umana Reyer“ komanda.

2021 m. liepos viduryje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė vienerių metų sutartį su Panevėžio „Lietkabelio“ klubu.

Pasiekimai 

 2015, 2022 m. LKL vicečempionas
 2016 m. Karaliaus Mindaugo taurės čempionas
 2017 m. Turkijos taurės laimėtojas
 2018 m. FIBA Europos lygos laimėtojas

Nuorodos 

 Basketnews.lt žaidėjo profilis

Lietuvos krepšininkai
Galjegosas

Galjegosas (isp. Río Gallegos) – upė Argentinoje, Patagonijoje, pačiuose Santa Kruso provincijos pietuose. Susidaro Anduose susiliejus Rubens ir Penitentes upėms, kurios ištakas gauna kalnų ledynuose. Teka į rytus per Patagonijos plokščiakalnį. Slėnis siauras, gilus. Sausuoju metu laiku labai nusenka. Įteka į Atlanto vandenyną ties Rio Galjegosu, sudaro estuariją. Didžiausi intakai Turbio, Cóndor ir Zurdo.

Upė pavadinta vieno iš Ferdinando Magelano ekspedicijos, kuri lankėsi upės žiotyse 1520 m., jūrininkų Blasco Gallegos garbei.

Argentinos upės
Aukštadvario regioninis parkas

Aukštadvario regioninis parkas – regioninis parkas pietryčių Lietuvoje, į vakarus nuo Vilniaus. Įsikūręs Trakų rajone, keli procentai teritorijos priklauso Prienų rajonui ir Kaišiadorių rajonui. Parko direkcija įsikūrusi Aukštadvaryje, parko plotas 153,50 km². Įsteigtas siekiant išsaugoti vertingą Verknės ir Strėvos aukštupių kraštovaizdį, jo ekosistemas, kultūros paveldo vertybes.

Gamtos vertybės 
Parke yra vaizdingos Dzūkų aukštumos aukščiausios kalvos su tarp jų plytinčiais 77 ežerais, iš kurių didžiausias – Vilkokšnis. Įspūdingi vaizdai atsiveria nuo Aukštadvario piliakalnio ir Kartuvių kalno, taip pat nuo daugelio kraštovaizdyje esančių kalvų. Vyrauja spygliuočių miškai. Yra šimtametis Skrebės ąžuolynas, liepynų, skroblynų. Mergiškių gamtos rezervate išlikę reliktinių plačialapių miškų. Savitas Verknės slėnis su šaltiniuotomis ir kalkingomis žemapelkėmis su labai retomis augalų rūšimis ir jų bendrijomis. Retieji augalai susitelkę Skrebės, Spindžiaus, Mergiškių miškuose.

Pakeliui nuo Aukštadvario link Beižionių yra legendinė Velnio duobė. Netoliese tyvuliuoja termokarstiniai Škilietų ežerėliai. Parke, prie upėtakių ūkio tvenkinių, auga 1,3 m skersmens Adomo Mickevičiaus ąžuolas. Išlikę pasakojimų, kad poetas mėgdavęs sėdėti po šiuo medžiu, viešėdamas Aukštadvaryje pas savo draugus.

Aukštadvario regioniniame parke yra šie draustiniai:
 Verknės botaninis-zoologinis
 Skrebio botaninis
 Antakmenių hidrografinis
 Verniejaus hidrografinis
 Strėvos ištakų hidrografinis
 Tabaliukų hidrografinis
 Verknės kraštovaizdžio
 Mergiškių kraštovaizdžio
 Verknės aukštupio kraštovaizdžio
 Spindžiaus kraštovaizdžio
 Saloviškių kraštovaizdžio
 Vilkokšnio kraštovaizdžio
 Strėvos aukštupio kraštovaizdžio
 Aukštadvario urbanistinis
 Aukštadvario istorinis
 Mošos archeologinis

Taip pat yra Mergiškių gamtinis rezervatas.

Kultūros paveldas 
Parke yra 6 piliakalniai:
 Aukštadvario piliakalnis
 Žuklijų piliakalnis
 Strėvos piliakalnis
 Pamiškės piliakalnis
 Naujasodžio, arba Mošos, piliakalnis
 Lavariškių piliakalnis

Taip pat saugoma 14 pilkapynų.

Įdomus Aukštadvario miestelis su Šv. Dominyko vienuolynu, bažnyčia, dvaru ir parku, kuriame yra paminklinis poeto A. Mickevičiaus ąžuolas, pirmieji ir veikiantys iki šiol upėtakių tvenkiniai. Įdomūs Spindžiaus, Amerikos, Mergiškių kaimai.

Laisvalaikis ir pramogos 
Strėvos ir Verknės aukštupiuose galima pakeliautir baidarėmis ir išvysti nepakartojamą apylinkių grožį. Žvejybai tinkamiausi Spindžiaus, Drabužio ir Šamuko ežerai, Verknės ir Strėvos upės. Dviratininkams yra pažymėti trys maršrutai: „Žaliasis takas“, „Po Aukštadvario miestelį“, „Pro Velnio duobę“. Galima sustoti prie daugelio ežerų, tinkamų maudytis. Rekomenduojama maudytis prie stovyklaviečių, poilsiaviečių ar kempingų. Yra buriavimui tinkamų ežerų.

Literatūra 
 Aplankykite Aukštadvario regioninį parką. – Kaunas: Lututė, 2006. – 24 p.: iliustr. – ISBN 9955-692-19-7

Nuorodos 
 Aukštadvario regioninio parko direkcija

 
Trakų rajono saugomos teritorijos
Prienų rajono saugomos teritorijos
Kaišiadorių rajono saugomos teritorijos
Mergiškės

Mergiškės – kaimas Trakų rajono savivaldybės vakaruose, 5 km į vakarus nuo Ubiškių, Aukštadvario regioniniame parke. Yra kraštovaizdžio draustinis, gamtinis rezervatas, taip pat dvarvietė su Mergiškių alkakmeniu ir šalia esančiomis medžiais apaugusiomis senomis kapinaitėmis, kurias vietiniai vadina „Kunigaikščių kalneliu“. Prie kaimo yra Velnio duobė, Pamiškės piliakalnis, vakaruose stūkso Gedanonių kalva (257 m).

Draustinis

Kraštovaizdžio draustinyje vyrauja kalvotas reljefas su įvairiais dariniais: kalvomis, gūbriais, kalvagūbriais, daubomis, kalvatrakiais, lobais, raguvomis. Netoli Velnio duobės tyvuliuoja du gilūs ežeriukai, termokarstinės kilmės. Pasakojama, kad vienas iš jų požeminiu tuneliu susisiekia su Velnio duobe. Mergiškių kalvų miške yra gamtinis rezervatas, vertingas plačialapių miškų skrobliniu liepynu, kuriame auga europinis miežvienis, laukinis miežio protėvis, įrašytas į Lietuvos Raudonąją knygą. Yra tik 4 vietos Lietuvoje, kur auga šis žolinis augalas.

Draustinyje taip pat yra Antaveršio duobė, Ustronės riedulynas, Vaitkūnų keiminė terasa. Gelionių kalvoje įrengta apžvalgos aikštelė (matosi Veršiuko ežeras, Antaveršio kaimas, Užuguosčio Šv. apaštalų Petro ir Pauliaus bažnyčia).

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Spindžius (Trakai)

Spindžius – kaimas centrinėje Trakų rajono savivaldybės dalyje, rytinėje Spindžiaus ežero pakrantėje. Priklauso Aukštadvario regioniniam parkui.

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Škilietai

Škilietai – kaimas Trakų rajono savivaldybės vakaruose, Aukštadvario regioniniame parke. Kaime telkšo du termokarstiniai ežeriukai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Drabužininkai

Į pietvakarius nuo šio kaimo yra kaimas labai panašiu pavadinimu – Drabužninkai.

Drabužininkai – kaimas Trakų rajono savivaldybės centrinėje dalyje, Aukštadvario regioniniame parke, šalia kelio Trakai-Prienai. Į rytus, už Drabužaičio ežero, yra Drabužninkų (Danosų) pilkapynas, kurio kodas Kultūros paveldo registre .

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Leskovacas

Leskovacas () – miestas pietinėje Serbijoje, apie 30 km į pietus nuo Nišo, prie Veternicos upės. Jablanicos apygardos centras. 60 tūkst. gyventojų.

Leskovacas – vienas svarbiausių ir seniausių Serbijos tekstilės pramonės (kanapių perdirbimo, medvilninių, vilnonių audinių) centrų. Vyksta tarptautinės tekstilės mugės. Metalo apdirbimo, chemijos, stiklo, maisto pramonė, apylinkėse – sodininkystė ir daržininkystė.

Cerkvė pastatyta 1839 m. Miestą 1999 m. bombardavo NATO pajėgos Kosovo operacijos metu.

Šaltiniai 

Serbijos miestai
Lavariškės

Apie bažnytkaimį Vilniaus rajone žr. Lavoriškės.

Lavariškės – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, Aukštadvario regioniniame parke. Įsikūrusios šalia kelio Trakai-Prienai. Stūkso Lavariškių piliakalnis, yra pilkapynas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės
Amerika (Prienai)

Amerika – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytuose.

Gyventojai

Šaltiniai 

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Željko Joksimovičius

Željko Joksimovičius (Жељко Јоксимовић; g. 1972 m. balandžio 20 d. Belgrade) – vienas populiariausių šių laikų Serbijos dainininkų, kompozitorių, dainų tekstų kūrėjų. Garsus visuose Balkanuose:Bosnijoje ir Hercegovinoje, Makedonijoje.

2004 m. dalyvavo Eurovizijos dainų konkurse Stambule, kur su daina Lane Moje užėmė antrą vietą. Atrankai į 2005 m. Euroviziją sukūrė dainą Jutro (atliko Jelena Tomašević), tačiau dėl Juodkalnijos žiuri protestų į konkursą vyko grupė No Name. Željko Joksimovičius sukūrė 2006 m. Eurovizijos konkrso dainą Lejla, kurią atliko Hari Mata Hari. 2008 m. jo sukurtą dainą Oro Eurovizijoje, vykusioje Serbijoje, atliko ta pati Jelena Tomašević, o Željko buvo šio konkurso vedėjas. 2012 m. atlikėjas vėl dalyvavo Eurovizijoje su daina Nije ljubav stvar ir finale užėmė 3 vietą.

Diskografija 
 Željko Joksimović (1999 m.)
 Željko Joksimović (2001 m.)
 111, album (2002 m.)
 The Best Of (najbolje pesme) (2003 m.)
 Leđa o leđa (2004 m.)
 Lane moje – Goodbye (2004 m.)
 I Live My Life For You (Željko Joksimović ir Tamee Harrison) (2004 m.)
 Ivkova slava, The Soundtrack (Željko Joksimović, Jelena Tomašević ir Nikola Kojo) (2005 m.)
 Ima nešto u tom što me nećeš (2005 m.)
 The Platinum Collection (2007 m.)
 Beogradska Arena Live (2008 m.)

Joksimović
Joksimovič
Joksimovič
Serbijos muzikai