joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Henrikas Vaigauskas

Henrikas Vaigauskas (g. 1928 m. birželio 21 d. Luokėje, Telšių apskritis) – Lietuvos TSR valstybės veikėjas.

Biografija 
1945–1946 m. LLKJS Kintų valsčiaus komiteto sekretorius. 1953–1961 m. darbuotojas Šilutėje, Vilniuje. 1961–1971 m. KGB Kauno skyriaus viršininkas (pakeitė Gediminas Bagdonas). 

1968 m. baigė SSRS KGB Dzeržinskio aukštąją mokyklą. 1971–1989 m. Lietuvos TSR KGB pirmininko pavaduotojas. 1975 m. generolas majoras. 1978 m. LTSR nusipelnęs teisininkas. 

Gim. data: 1928 06 21 

Gim. vieta: Telšių r. Luokės mst.

Tautybė: lietuvių 

Išsilavinimas:

Laipsniai:

Civilinė veikla:

Tarnyba saugumo struktūrose:

Šaltiniai 

KGB tarnautojai
Lietuvos TSR teisininkai
Harė Krišna

Harė Krišna (sanskr. हरे कृष्ण, Hare Kṛṣṇa) arba Mahamantra („didžioji mantra“) – hinduistų vaišnavų mantra, skirta Viešpaties pašlovinimui. Susideda iš 16 žodžių, kurie reiškia Dievo vardus sanskrite: Hare, Krišna ir Rama. Ši mantra minima pirmą kartą Kali Santaranos Upanišadoje – vienoje iš Upanišadų priklausančių „Jadžurvedai“ (tačiau nepatenkančiai į kanoninį Vaidika Upanišadų (Šruti) „tryliktuką“).

XVI amžiaus pradžioje Indijos šventasis Čaitanja Mahaprabhu išpopuliarino „Hare Krišna“ mantrą Indijoje, o nuo 1960-tujų metų už Indijos ribų „Hare Krišna“ mantrą išpopuliarino Tarptautinės Krišnos sąmonės bendrijos įkūrėjas A. C. Bhaktivedanta Svami Prabhupada ir jo pasekėjai.

Vaišnavizme laikoma, kad „Hare Krišna“ mantros klausymasis, kartojimas arba dainavimas pakelia adepto sąmonę į dvasinį lygmenį. Krišnaizmo teologija teiga, kad „Hare Krišna“ mantros kartojimas padeda pasiekti aukščiausią gyvenimo tobulumą – ekstatinės meilės Krišnai būseną.

Mantra parašyta sanskrito kalba, sudaro anuštubo metru parašytą posmą.

Pradiniame originaliame mantros variante, kuris yra užrašytas Kali Santaranos Upanišadoje, mantros žodžių tvarka yra tokia:

Harė Rama Harė Rama
Rama Rama Harė Harė
Harė Krišna Harė Krišna
Krišna Krišna Harė Harė

Gaudija vaišnavizme žodžių tvarka yra tokia:

Harė Krišna Harė Krišna
Krišna Krišna Harė Harė
Harė Rama Harė Rama
Rama Rama Harė Harė

Gaudija vaišnavai teigia, kad kitose Kali Santarana Upanišados spaudintose kopijose, kurios saugomos senose Džaipuro ir Kalkutos bibliotekose, žodžių tvarka yra tokia, kaip pas juos, ir kad originali žodžių tvarka Kali Santarana Upanišadoje buvo būtent tokia. Gaudija vaišnavai remiasi ne tik šiuo Kali Sanatarana Upanišados posmu, bet pateikia posmus ir iš kitų raštų, pvz., Brahma Jamala (Brahma-yamala) Tantros  (svarbus tantrinis raštas, kurio sena kopija, datuojama 1052 m., yra saugoma Nepale ) , Ananta Samhitos  (Narada Pančaratros dalies), Sanat Kumara Samhitos , Radha Tantros,  kurie nurodo kaip tik tokią mantros žodžių tvarką, kokią naudoja Gaudija sampradaja.

Mantra gali būti giedama garsiai, paskui mokytoją (kirtanas), tyliai, asmeniškai (džapa, naudojant džapa mala karolius) bei mintyse. Mantros paskirtis – sukelti transcendentines vibracijas, nuslopinti mintis ir atverti aukštesnį sąmonės lygmenį.

Mantros žodžių prasmė ir etimologija

ISKCON interpretacija 

Tarptautinėje Krišnos sąmonės bendrijoje (ISKCON) žodis „Harė“ interpretuojamas kaip kitas Višnaus, „pašalinančio blogį, iliuzijas“, vardas „Krišna“ reiškia „visų patraukliausiasis“, o „Rama“ – „visos malonės šaltinis“.

Nuorodos 
 Harė Krišna mantra
 Maha mantros improvizacija – atlieka Sati

Išnašos 

Mantros
Vaišnavizmas
Smilgių apylinkė (Šiauliai)

Smilgių apylinkė – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės vakarų Lietuvoje.

Istorija

Apylinkė įkurta 1954 m. gegužės 25 d. iš Norvaišių apylinkės, dalies Gergždelių apylinkės ir dalies Micaičių apylinkės. 1975 m. sausio 29 d. Smilgių apylinkė prijungta prie Kužių apylinkės.

|-
| 1954-05-25  || || || „Raudonojo Spalio“ kolūkis  || 
|-
| 1959 m.  || 50,2 || 893 () || „Raudonojo Spalio“ kolūkis  || 25 kaimai
|-
| 1970-01  || || 681 || || 17 kaimų 
|-
| 1972-10-01  || 38,11 || || „Raudonojo Spalio“ kolūkis  || 18 kaimų
|}

Šaltiniai

Kuršėnų rajono apylinkės
Šiaulių rajono apylinkės
Liubomiras Viktoras Žeimantas

Liubomiras Viktoras Žeimantas (1931 m. balandžio 12 d. – 2018 m. spalio 24 d.) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, pedagogas, komjaunimo darbuotojas.

Biografija 
Mokėsi pradžios mokyklose Pravieniškėse, Petrašiūnuose, Vilniuje. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete studijavo bibliotekininkystę (nebaigė). 1950–1952 m. LSSR LMA centrinės bibliotekos mašininkas, knygrišys. 1952–1953 m. LLKJS Vilniaus miesto Dzeržinskio rajono komiteto II ir I sekretorius. 1955 m. Maskvoje baigė Centrinę komjaunimo mokyklą prie VLKJS CK. 1955–1958 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ literatūrinis darbuotojas, 1958–1960 m. redakcijos skyriaus vedėjas, 1960–1967 m. laikraščio redaktoriaus pavaduotojas. 1965 m. Neakivaizdinėje aukštojoje partinėje mokykloje prie SSKP CK baigė žurnalistikos studijas. 

1967–1974 m. Vilniaus universiteto (VU) Istorijos ir filologijos fakulteto Žurnalistikos katedros vyr. dėstytojas. 1971 m. apgynė disertaciją „LKP pogrindinės spaustuvės Lietuvoje 1918–1940“, istorijos mokslų kandidatas.  1971–1976 m. Istorijos fakulteto prodekanas, 1974–1975 m. Istorijos fakulteto Žurnalistikos katedros docentas, 1975–1984 m. Žurnalistikos katedros vedėjas, 1984–1986 m. Spaudos žurnalistikos katedros docentas, 1987 m. docentas valandininkas. Dėstė žurnalistikos įvadą, vėliau – masinės informacijos priemonių technologijas (maketavimą), Lietuvos partinės žurnalistikos istoriją (1917–1944). 

1987–1992 m. „Liaudies ūkio“ (nuo 1991 m. „Lietuvos ūkis“) žurnalo vyriausiasis redaktorius. 1992 m. „Lietuvos auto“ redakcinio centro redaktorius. 1992–1996 m. laikraščio „Geležinkelininkas“ vyr. redaktorius. Paskelbė straipsnių žurnalistikos istorijos ir teorijos temomis. Tyrinėja Lietuvos geležinkelių istoriją.  Visuotinės lietuvių enciklopedijos bendradarbis.

Bibliografija 
 Lietuvos geležinkelių telefonų knyga. – Vilnius: VĮ „Lietuvos geležinkeliai“ Informacijos leidybos centras, 1995. – 223 p.
 Sankt Peterburgo-Varšuvos (nuo 1907 m. Šiaurės-Vakarų) geležinkelis, 1858–1915. – Vilnius: Gelspa, 2003. – 249: iliustr. – ISBN 9955-539-16-X
 Liepojos-Romnų geležinkelis: 1869–1915. – Vilnius: Sapnų sala, 2005. – 272 p.: iliustr. – ISBN 9955-611-04-9

Įvertinimas 
 1979 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos enciklopedininkai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Radviliškio geležinkelio stotis

Radviliškio geležinkelio stotis – geležinkelio stotis Radviliškyje.

Istorija 
Radviliškio geležinkelio mazgas yra vienas stambiausių ir seniausių Lietuvoje. Geležinkelio stotis Radviliškyje pradėjo veikti 1871 m. rugsėjo 4 d. Statinio autorius nežinomas.

Stotyje buvo mūrinis keleivių pastatas su trimis laukiamosiomis salėmis pirmos, antros ir trečios klasės keleiviams, butais stoties viršininkui ir keliems žemesniems eismo tarnautojams, ūkinis pastatas.

1870 m. pastatytas Radviliškio lokomotyvų depas. 1933 m. pagal tipinį projektą pastatytas plytų mūro vandentiekio bokštas. Tai vienas iš nedaugelio išlikusių tarpukario laikotarpio statybos vandentiekio bokštų Lietuvoje.

Šiuo metu Radviliškyje yra vieni svarbiausių ir didžiausių bendrovės „Lietuvos geležinkeliai“ objektų: Radviliškio lokomotyvų depas ir Radviliškio prekinių vagonų depas.

Paveldo objektas 
Geležinkelis tapo neatsiejama Radviliškio miesto įvaizdžio dalimi. Stotis ir jos statiniai per beveik pusantro šimto metų išlaikė susiklosčiusį autentišką išplanavimą, funkcijas, įvairių laikotarpių techniką bei įrangą. 2005 m. stoties kompleksas įrašytas į LR kultūros vertybių registrą.

Šaltiniai

Literatūra 
 Nudundėjo metai traukiniais…: Radviliškio lokomotyvų depas, 1870–2005: kraštotyros darbas: istorinė apybraiža. – Radviliškis: Litera, 2005. – 125 p.: iliustr. – ISBN 9955-410-44-2

Lietuvos geležinkelio stotys
Radviliškio rajono savivaldybė
Ševronas

Ševronas (; ) – V ar Λ pavidalo ženklas heraldikoje, kariniuose (ir sukarintų organizacijų) skiriamuosiuose ženkluose, architektūroje.

Senovės istorija 
Ševronai aptinkami ankstyvajame mene, pvz., keraminių indų ornamentuose ir uolų piešiniuose. 1800 metais pr. m. e. ševronų tipo ornamentus naudojo Kretos Knoso rūmų keramikoje.

Spartos valstybė, kitaip Lakedemonija (), naudojo didžiąją raidę lambda (Λ) ant savo skydų kaip skiriamąjį ženklą.

Ševronai heraldikoje 

Ševronas yra viena iš heroldinių figūrų heraldikoje, paprasta geometrinė figūra, naudojama herbuose. Ševronai paprastai būna dvejopi – smaigaliu į viršų (lietuviškai vadinami gegne) ir smaigaliu žemyn.

Ševronai gali būti modifikuotos išvaizdos, pvz., su figūriniais kraštais ar sumažinti. Sumažintas ševronas vadinasi ševronelis ().

Ševronai imti naudoti jau ankstyvojoje heraldikoje, ypač Normandijoje. Skandinavijoje ševronus vadino spar, vienas ankstyvųjų skandinaviškų ševronų buvo didiko Arvid Gustavsson Sparre herbe.

Ševronai personalo skiriamuosiuose ženkluose 

Vieni pirmųjų ševronus ėmė nešioti laivyno karininkai burinių laivynų laikais. Tuometiniai ševronai buvo trikampiai antsiuvai smaigaliu į viršų, nešioti ant rankovių. Ševronai mūšio metu turėjo leisti atpažinti savo vadus. Vėliau keitėsi tiek ševronų išvaizda, tiek reikšmė. Pradžioje ševronai rodydavo karininkų vyresnumą, vėliau ševronų skaičius ėmė rodyti patirtų sužeidimų skaičių, ištarnautą laiką ir pan.

Ševronai dažnai būna prisiūtos galiono atkarpos. Jie paprastai siuvami prie rankovių, taip pat – antpečių. Ševronai būdingi kareivių, seržantų, kursantų, puskarininkių uniformoms. Jie parodo karinį laipsnį ar ištarnautą laiką.

Rusijoje ševronais dažnai vadina bet kokius antsiuvus ant rankovių. Raudonoje Armijoje nuo 1935 m. gruodžio 3 d. iki 1943 m. V pavidalo ševronas rodė karinius laipsnius.

Ševronai dalinių skiriamuosiuose ženkluose 
Ševronus kaip dalinių skiriamuosius ženklus, padedančius atskirti skirtingų dalinių personalą ir techniką, naudoja įvairių šalių ginkluotosios pajėgos.

Vėliavos su ševronais 

Ševronu vadinamas ir trikampio formos elementas vėliavoje – trikampio kraštinė ties vėliavos koto kraštu, o viršūnė atsukta į laisvąjį vėliavos kraštą.

Valstybių vėliavos su ševronais

Administracinių vienetų vėliavos su ševronais

Nuorodos 

Heraldika
Kariniai simboliai
Balázs Dzsudzsák

Balažas Džudžakas (Balázs Dzsudzsák; g. 1986 m. gruodžio 23 d.) – Vengrijos futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo krašto, atakuojančio saugo pozicijoje. Rusijos klubo FK Dinamo Moskva žaidėjas.

Vaikystėje treniravosi Debreceno futbolo mokykloje, vėliau žaidė trečiojo Vengrijos diviziono komandoje „Létavértes“. Profesionalo karjerą pradėjo 2005 m., debiutuodamas Debreceni VSC klube. 2008 m. žiemos transfero metu perėjo į Nyderlandų klubą PSV. Džudžakas buvo iš karto įtrauktas į pagrindinę sudėtį, o nuo 2009 m. pradėjo dažnai mušti įvarčius.

2011 m. birželio 12 d. pasirašė ketverių metų sutartį su FK Anži Mahačkala klubu. 2012 m. liepos 13 d. pasirašė 3,5 m. sutartį su FK Dinamo Moskva klubu.

Balažas Džudžakas žaidė Vengrijos jaunimo rinktinėse, o nacionalinėje komandoje debiutavo 2007 m. rungtynėse prieš Graikiją.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Laimėjimai

Klubiniai 
Debrecen
 Vengrijos futbolo čempionatas (3): 2004–05, 2005–06, 2006–07
 Vengrijos futbolo supertaurė (3): 2005, 2006, 2007PSV
 Eredivisie (1): 2007–08
 Nyderlandų futbolo supertaurė (1): 2008

Asmeniniai 
 Vengrijos metų futbolininkas: 2007

Nuorodos 

Dzsudzsák
Ispanijos lietuviai

Ispanijos lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Ispanijoje.

Istorija 

Pirmieji lietuviai į Ispaniją pateko per Pirmąjį pasaulinį karą, pabėgę iš Rusijos imperijos kariuomenės dalinių, vykstančių į Salonikų frontą. Per 1936–1939 m. Ispanijos pilietinį karą abiejose kovojančiose pusėse kovėsi lietuvių savanorių iš Lietuvos, JAV ir Pietų Amerikos. Dar 1941 m. belaisvių stovykloje netoli Burgoso buvo 14 lietuvių. Per Antrąjį pasaulinį karą lietuvių mokėsi Saleziečių seminarijoje Madride. Po karo Madride kelerius metus gyveno dailininkas Kazimieras Žoromskis, surengta jo kūrinių parodų.

1955–1965 m. ir 1969–1975 m. per Ispanijos nacionalinį radiją kasdien buvo transliuojamos VLIK laidos lietuvių kalba. 

1990–2004 m., ypač po 1999 m., kai buvo panaikintas vizų režimas, į Ispaniją dirbti, uždarbiauti ar studijuoti išvyko apie 50 000 lietuvių. Dauguma jų kuriasi Valensijos ir Almerijos žemės ūkio regionuose, pastarajame 2004 m. gyveno apie 80% visų Ispanojos lietuvių.

Organizacijos 
2001 m. Lietuvos ambasados Ispanijoje iniciatyva Madride įkurta Ispanijos lietuvių bendruomenė (); pirmininkas B. Monstavičius-Soriano, 2004 m. įregistruota oficialiai, pirmininkė L. Paulauskaitė. 2005 m., be centrinio skyriaus, lietuvių bendruomenės turėjo skyrius Katalonijoje (pirm. R. Michnevičius) ir Navaroje (pirm. S. Petkauskienė), taip pat Alikantėje, Andalūzijoje, Madride bei Valensijoje. Almerijoje veikia lietuvių švietimo ir kultūros informacijos centras. 

Nuo 2003 m. Navaroje veikia lietuvių šeštadieninė mokykla „Saulutė“ (vedėja S. Petkauskienė), nuo 2004 m. veikia 3 lietuvių sekmadieninės mokyklos. Veikia 2 internetinės lietuvių svetainės.

Šaltiniai
Kolumbijos lietuviai

Kolumbijos lietuviai – lietuviai, laikinai ar nuolat gyvenantys Kolumbijoje.

Istorija 
Pirmieji lietuviai, atvykę į Kolumbiją, buvo tėvai saleziečiai, prieš pat II pasaulinį karą apsigyvenę Bogotoje. 1946 m. jie su keliais lietuviais pasauliečiais įkūrė Lietuvių katalikų komitetą karo aukoms (pirmininkas S. Sirutis; turėjo skyrių Medeljine), kuris susisiekė su lietuviais Vakarų Europos karo pabėgėlių stovyklose, nuo 1948 m. išrūpino jiems vizas apsigyventi Kolumbijoje, kartu su lietuvių inicijuotu įtakingu Kolumbiečių katalikų komitetu pabėgėliams stengėsi atvykusiuosius įdarbinti ir apgyvendinti. 1948–1953 m. į Kolumbiją atvyko daugiau, kaip 850 lietuvių, dauguma jų (apie 500) apsigyveno Bogotoje, mažiau (apie 350) – Medeljine, t. p. Barankabermejoje, Barankiljoje, Bukaramangoje, Kali (daugiausia ūkininkai), Tunjoje, Viljavicencijuje ir kitur. Komitetas suorganizavo lietuvių pamaldas Bogotoje ir Medeljine.

1949 m. Bogotoje įkurta Kolumbijos lietuvių bendruomenė (KLB), įsteigta jos apylinkė Medeljine. Kolumbijos lietuvių bendruomenė kūrė chorus, vėliau lituanistines mokyklas, rengė lietuvių tautinių ir religinių švenčių minėjimą. 1951 m. Medeljine įsikūrė Lietuvių moterų savišalpos draugija, 1954 m. – Rezistencinės santarvės skyrius. 1953 m. Bogotoje atidaryti Lietuvių namai, 1955 m. įsikūrė Lietuvių katalikių moterų draugija.

Bogotoje 1953–1954 m. ėjo neperiodinis laikraštis „Tėvynės aidas“ ir Medeljine „Kolumbijos lietuvis“. 1954–1970 m. Bogotoje veikė Lietuvos garbės konsulatas (garbės, nuo 1967 m. generalinis garbės konsulas S. Sirutis); TSRS spaudžiant uždarytas. Iki XX a. septintojo dešimtmečio pabaigos daugelis lietuvių iš Kolumbijos išvyko į JAV, Kanadą, Australiją ir Venesuelą; lietuvių veikla apmirė. Siekiant ją gaivinti įsteigtas Kolumbijos lietuvių kultūros fondas (vadovai kunigai S. Matulis ir V. Dubinskas), kuris išlaikė lietuvių radijo valandėlę, sujungtos Medeljino, Kalio ir Barankiljos lietuvių bendruomenės (susidarė apie 100 žmonių). 1976 m. Medeljine surengtos Kolumbijos lietuvių dienos ir jaunimo stovykla. 1975–1989 m. Bogotoje veikė Kolumbijos lietuvių jaunimo sąjunga. 1980 m. per Bogotos lietuvių surengtą kultūros savaitę vėl išrinkta KLB valdyba.

1985 m. Kolumbijoje gyveno apie 250 lietuvių. XX a. devintojo dešimtmečio antroje pusėje lietuvių veikla vėl nutrūko, 2000 m. pradėta gaivinti. 2005 m. Kolumbijoje dar gyveno apie 250 lietuvių.  Kolumbijos lietuvių bendruomenės pirmininkė S. Slotkutė.

Šaltiniai
Dominykas Galkevičius

Dominykas Galkevičius (g. 1986 m. spalio 16 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, rungtyniavęs saugo pozicijoje. Nuo 2020 m. ėmėsi trenerio veiklos.

Futbolininko karjera

FK Ekranas 

Nuo 2006 metų žaidė Panevėžio Ekrane. Pasirodė net 148 kartus oficialiose A lygos varžybose. Pelnė 26 įvarčius.

SSA Zagłębie Lubin 

2011 m. vasario 4 d. žaidėjo kontraktas buvo išpirktas Liubino „Zagłębie“ klubu, su kuriuo D. Galkevičius pasirašė 2,5 m. kontraktą. 2012 m. kovo 27 d. abipusiu susitarimu paliko Lenkijos klubą.

FC Šiauliai 
2012 m. kovo pabaigoje sudarė keturių mėnesių kontraktą su FK Šiaulių klubu.

FK Belšina Bobruisk 
2012 metų sezone sužaidė septynerias rungtynes už Gudijos klubą. nepasižymėjo įvarčiais.

FC Daugava Ryga 

2013 metų pradžioje žaidė Latvijoje. Čia sužaidė penkeriose varžybose. Įvarčiais nepasižymėjo.

FK Naftan Novopolock 

2013 metais sužaidė penkerias rungtynes Gudijoje už FK Naftan Novopolock ekipą. Įvarčiais nepasižymėjo.

FK Klaipėdos granitas 
2014 metais žaidė FK Klaipėdos Granitas ekipoje. Joje pasirodė 17 rungtynių ir pasižymėjo keturiais taikliais įvarčiais.

FK Kruoja 
2015 metų A lygos sezoną pradėjo FK Kruoja Pakruojis klube, ten sužaidė penkerias rungtynes. Įvarčiais nepasižymėjo.

FK Atlantas 
Nuo 2015 metų vasaros atstovavo FK Atlantas ekipai. Joje sužaidė septynerias ryngtynes, įvarčias nepasižymėjo.

Kadangi su Atlantu susietas klubas („Palanga“) galėjo skolintis žaidėjus, tai teko dvi rungtynes sužaisti ir už FK Palanga ekipą, kurioje sužaidė dvi rungtynes ir pasižymėjo dviem įvarčiais.

FK Lietava 
2016 m. atstovavo gimtojo miesto komandai. A lygoje sužaidė 8 rungtynes.

FK Sūduva 
2016 m. gruodžio pradžioje persikėlė į Marijampolės „Sūduvos“ klubą.
Prieš 2017 m. sezoną į FK Sūduva persikėlęs žaidėjas už klubą sužaidė vos ketverias rungtynes.
Kovo mėnesį treniruotės metu Dominykas patyrė traumą ir du mėnesius praleido be futbolo. Vasaros transferių metu žaidėjo ir klubo keliai išsiskyrė.

FC Stumbras 

2017 m. vasaros perėjimų lango metu perėjo į FC Stumbras. 

2017 m. sužaidė 5 rungtynes ir atliko vieną rezultatyvų perdavimą.

2018 m. A lygoje atstovaudamas kauniečių ekipą sužaidė 25 rungtynes ir pelnė du įvarčius.

FK Kauno Žalgiris 
2019 m. A lygoje atstovaudamas kauniečių ekipą sužaidė 20 rungtynių ir pelnė du įvarčius.

Karjera nacionalinėje rinktinėje 
Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2010 m., draugiškose varžybose prieš Ukrainą.

Trenerio karjera 
2022 m. įgijo UEFA B trenerio licenciją.

Laimėjimai 
 A Lyga: 2005, 2008, 2009, 2010
 LFF taurė: 2010, 2017
 Geriausias Lietuvoje žaidžiantis futbolininkas: 2010
 Baltijos taurės laimėtojas: 2010

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway
 Futbolinis.lt

Lietuvos futbolininkai
Mantas Fridrikas

Mantas Fridrikas (g. 1988 m. rugsėjo 13 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas. Žymaus futbolininko Roberto Fridriko sūnus.

Karjera 
Karjerą pradėjo LFF I lygos klube Kauno „Atlete“.

FBK Kaunas 
Nuo 2007 m. rungtyniavo FBK Kaunas klube.

FC Fyn 
2012 m. kovo 13 d. pasirašė keturių mėnesių sutartį su Danijos trečiajame divizione žaidžainčia FC Fyn komanda.

FK Šiauliai 
2013 m. vasario 14 d. pasirašė vienerių metų sutartį, su galimybe ją pratęsti su Šiaulių klubu.

FK Žalgiris 
Perėjo į FK Žalgiris, tačiau žaidybinio laiko gaudavo labai mažai. 

Nuo 2014 m. nuomos pagrindais atstovavo U. Uteniui.

DFK Dainava 
2017 m. sezoną pradėjo DFK Dainava. Ši ekipa rungtyniavo Pirmoje lygoje.

FK Atlantas 
2017 m. vasarą persikėlė į KLaipėdos „Atlantą“.

FK Panevėžys 
2018 m. liepos viduryje pasirašė 1,5 metų kontraktą su Panevėžio ekipa.

2019 m. A lygoje sužaidė 25 susitikimus. 2020 m. sausio mėn. pranešta, kad nebeatstovaus Panevėžio klubui.

FC Hegelmann

2020 m. 
2020 m. vasario mėn. tapo FC Hegelmann Litauen žaidėju. Sezono pradžią praleido. 2020 m. birželio 6 d. debiutavo FC Hegelmann Litauen sudėtyje Pirmos lygos rungtynėse prieš BFA. Pirmoje lygoje sužaidė 18 rungtynių.

2021 m. 
2021 m. klubas pateko į A lygą. Buvo pagrindinės sudėties žaidėju. A lygoje sužaidė 33 rungtynes.

2021 m. gruodžio pabaigoje pranešta, kad žaidėjas atstovaus klubui ir 2022 m. sezone.

2022 m. 
2022 m. liepos 31 d. A lygos rungtynėse prieš „Jonavos“ klubą pasižymėjo pelnydamas įvartį. Po jo įvarčio rezultatas tapo 1:0. Rungtynių rezultatas nepakito ir kauniečių ekipa šventį pergalę minimaliu rezultatu.

2022 m. rugpjūčio 16 d. pelnė įvartį LFF taurės rungtynėse prieš FK Jonava. Iki 64 minutės įvarčių nebuvo pelnyta, o M. Fridrikas pelnė pirmąjį rungtynių įvartį. Galutinis rezultatas 2:0 reiškė, kad FC Hegelmann pateko į LFF taurės pusfinalį.

Statistika 
 A lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje;
 Pirmos lygos ekipa;

Karjera Lietuvos rinktinėje 
Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2010 m., draugiškose varžybose prieš Vengriją.

Laimėjimai 
 Lietuvos čempionas: 2007, 2014 m.
 LFF I lygos nugalėtojas: 2010, 2018 m.
 Baltijos futbolo lygos čempionas: 2008 m.
 LFF taurės laimėtojas: 2007, 2014 m.

Taip pat skaitykite 
  Robertas Fridrikas – tėvas;
  Lukas Fridrikas – brolis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 alyga.lt svetainė
 lietuvosfutbolas.lt
 Transfermarkt
 Soccerway
 Futbolinis.lt
 hegelmannsports.lt
 Globalsportsarchive

Fridrikas, Mantas
Butano tautinis olimpinis komitetas

Butano olimpinis komitetas – nevyriausybinė sporto organizacija, skatinanti sportinę veiklą Butane ir atstovaujanti šaliai tarptautiniame olimpiniame komitete. Įkurtas ir pripažintas 1983 m. Pirmuoju komiteto prezidentu tapo šalies karalius. Nacionalinis komitetas pirmą kartą delegavo savo atstovus į 1984 m. vasaros olimpinės žaidynės, vykusias Los Andžele, kur šaliai atstovavo šeši lankininkai Iki 2012 m. visi Butano atstovai olimpiadoje dalyvavo tik šaudymo iš lanko rungtyje.  Šalies olimpinio komiteto tikslas – iki 2012 m. tapti olimpinio šaudymo iš lanko viena iš lyderiaujančių šalių. Nacionalinis komitetas taip pat deleguoja savo komandas ir į jaunimo olimpines žaidynes ir Azijos žaidynės.

Išnašos

Nuorodos 
OCA: Butanas

Tautiniai olimpiniai komitetai
Butanas olimpinėse žaidynėse
Valerijonas Baltrūnas

Valerijonas Baltrūnas (g. 1940 m. gruodžio 25 d. Vainiškiuose, Kupiškio raj.) – tarybinės Lietuvos partinis veikėjas, Rusijos diplomatas.

Biografija 
1964 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1966–1971 m. Kauno miesto LLKJS komiteto I sekretorius. 1971–1973 m. LKP CK mokslo ir mokymų įstaigų skyriaus sektoriaus vedėjas. 1973–1982 m. LLKJS CK I sekretorius. Nuo 1982 m. LKP CK mokslo ir mokymo įstaigų skyriaus vedėjas.

1966–1971 m. ir 1973–1982 m. LLKJS CK biuro narys. 1978–1982 m. kandidatas į VLKJS CK biuro narius. Nuo 1976 m. LKP CK narys. 1976–1982 m. kandidatas į LKP CK biuro narius. Nuo 1975 m. LSSR AT deputatas.  1989 m. LKP CK ideologijos sekretorius. 

Po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo išvažiavo į Maskvą, 1991-1992 m. buvo TSRS ambasadorius Nigeryje, vėliau dirbo Rusijos URM Konsulinio departamento direktoriaus pavaduotoju, 1997–2001 m. – Rusijos nepaprastuoju ir įgaliotuoju ambasadoriumi Senegale, taip pat Gambijai.

Šiuo metu gyvena Vilniuje.

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Rusijos diplomatai
Konsulai
Kininis kordicepsas

Kininis kordicepsas (Cordyceps sinensis) – parazitinių grybų rūšis, priklausanti aukšliagrybūnų (Ascomycota) skyriui. Paplitęs Himalajų kalnuose, apie 3-5 km aukštyje (Tibete, Nepale, Butane, Kinijos aukštikalnėse, šiaurės Indijoje).

Kininis kordicepsas – tai parazitinis grybas, parazituojantis ant Thitarodes genties drugių lervų, taip pat kartais ant skruzdžių ir kitų požeminių vabzdžių. Grybo spora patenka ant kūno, padengia jį grybiena ir minta gyvūno syvais. Gyvūnas žūsta ir yra mumifikuojamas. Vasarą nuo gyvūno užpakalinės dalies grybas išaugina 5-15 cm ilgio vaisiakūnį, kuris išlenda į žemės paviršių ir išbarsto sporas.

Kininis kordicepsas nuo seno žinomas kinų, tibetiečių, nepaliečių liaudies medicinoje. Tibetietiškai vadinamas jarca gunbu (དབྱར་རྩྭ་དགུན་འབུ་), kinietiškai dong chong xia cao (冬虫夏草), nepalietiškai jarčagumba (यार्शागुम्बा), hindi kalba Keeda Jadi. Visi šie pavadinimai kilę iš tibetiečių kalbos ir reiškia – „žiemą kirminas, vasarą augalas“. Kordicepso rinkimas yra svarbus daugelio Azijos aukštikalnių gyventojų verslas (Nepale už 1 kg mokama 30-60 tūkst. Nepalo rupijų, Kinijoje – 10-60 tūkst. juanių). Grybo preparatai naudojami letargijos, vėžio ir kt. ligų gydimui, kaip afrodiziakas.

Vaistiniai augalai
Parazitiniai grybai
Aukšliagrybiai
Julius Kazlauskas

Julius Kazlauskas (1913 m. lapkričio 10 d. Nociūnuose, Kriukų valsčius – 2001 m. vasario 2 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas helmintologas, mikrobiologas, habilituotas veterinarijos mokslų daktaras.

Biografija 
1934 m. baigė Gruzdžių aukštesniąją gyvulininkystės mokyklą. 1934–1935 m. Ukmergės apskrities veterinarijos technikas. 1937–1938 m. Radviliškio miesto gyvulių skerdyklos vedėjas. 1938–1940 m. Kauno apskrities veterinarijos technikas.

1940–1946 m. Lietuvos veterinarijos akademijos Serologijos instituto vyr. laborantas. 1947 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, įgijo veterinarijos gydytojo specialybę. 1947–1948 m. LSSR žemės ūkio ministerijos Veterinarijos valdybos veterinarijos gydytojas-epizootologas. 1949–1952 m. Žemės ūkio instituto Veterinarijos mokslinio tyrimo stoties vedėjas, direktoriaus pavaduotojas mokslui. 1952–1956 m. dirbo Gyvulininkystės ir veterinarijos, 1956–1959 m. Biologijos, nuo 1959 m. Zoologijos ir parazitologijos institute. 

1955 m. Biologijos instituto mokslinėje taryboje apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją „Arklių helmintų fauna Lietuvos TSR“ (mokslinis vadovas Pranciškus Šivickis). Disertacijoje aprašė Lietuvos arklių helmintus, jų paplitimą, arklių užsikrėtimo intensyvumą. Pateikė užsikrėtimo helmintais sezoniškumo analizę, pasiūlė helmintozių profilaktikos ir kovos priemonių. Vėliau tyrė naminių paukščių ir laukinių žinduolių helmintų fauną, ekologiją, išaiškino gamtinius trichineliozės židinius.

Nuo 1963 m. parazitologijos specialybės vyresnysis mokslinis bendradarbis. Skaitė pranešimus moksliniuose renginiuose Rusijoje, Baltarusijoje, Estijoje, Ukrainoje ir kitur. Paskelbė daugiau kaip 60 mokslo ir mokslo populiarinimo straipsnių ir keletą knygelių. Buvo Lietuvos helmintologų draugijos valdybos, Lietuvos teriologų draugijos narys, nuo 1993 m. Baltijos parazitologų draugijos narys. Aktyviai dalyvavo Gamtos apsaugos draugijos veikloje.

Bibliografija 
 Parazitų žala gyvulininkystei ir pagrindiniai arklių vidaus parazitai, 1950 m.
 Pažinkime gyvulių bei paukščių parazitus ir kovokime su jais kolūkių gyvulininkystės fermose, 1952 m., su J. Kairiūkščiu
 Kovokime su gyvulių vidaus parazitais, 1955 m.
 Apsaugokime gyvulius ir paukščius nuo apsikrėtimo parazitiniais kirminais, 1955 m., su A. Daškevičiumi
 Arklių helmintozės ir kova su jomis, 1956 m.
 Gyvulių ir paukščių helmintozės, 1961 m., su Juliu Pagiriu ir Mykolu Rauckiu
 Žąsų auginimas, 1963 m., su K. Jackūnu
 Helmintozės, bendros žmogui ir gyvuliams, 1965 m., su Stasiu Biziulevičiumi
 Ančių auginimas, 1966 m., su kitais
 Akademikas Pranciškus Šivickis, 1980 m., bendraaautoris
 Ignalinos atominės elektrinės landšaftų zoocenozių bazinė būklė (ser. „Šiluminė energetika ir aplinka“, t. 7, 1989 m., rusų k.) vienas autorių

Šaltiniai 

Lietuvos zoologai
Lietuvos veterinarijos gydytojai
Lietuvos mokslo populiarintojai
Pranciškus Baltrus Šivickis

Pranciškus Baltrus Šivickis (g. 1882 m. rugsėjo 30 d. Žalakiškiuose, Raseinių apskritis – 1968 m. spalio 12 d.) – Lietuvos ir JAV zoologas, Kauno universiteto, Filipinų valstybinio universiteto (Manila) profesorius, KU Geografijos katedros vedėjas.

Biografija 
1900 m. baigė Šiluvos trimetę rusišką liaudies mokyklą.

Iki 1905 m. dirbo žemės ūkio darbus, daraktoriavo gimtajame kaime.

1906 m. atvyko į JAV. 1907 m. baigė Pulmano vakarinę mokyklą.

1922 m. baigė Čikagos universiteto Gamtos fakultetą, apgynė disertaciją „Planarijos Planaria lata regeneravimo fiziologijos tyrimai su rūšies aprašymu", daktaras.

Palaidotas Vilniuje, Antakalnio kapinėse.

Šaltiniai 

 http://server.ekoi.lt/zoologai/ 
 http://www.ebiblioteka.lt/resursai/LMA/Ekologija/Eko_001_010.pdf

Lietuvos zoologai
Moldavija vaikų Eurovizijos dainų konkurse

Moldavija vaikų Eurovizijos dainų konkurse debiutavo 2010 m. ir pirmu bandymu užėmė 8 vietą.

Dalyvavimas

Balsavimų istorija 2010–2013 m

Taškai nuo Moldovos į…

Taškai Moldovai nuo…

Taip pat skaitykite 
 Moldavija Eurovizijoje
 Gagaūzija Turkivizijoje

Nuorodos 
 Vaikų Eurovizijos oficiali svetainė

Šalys vaikų Eurovizijos dainų konkurse
Moldavija
Herkulaniumas

Herkulaniumas, Herkulanas, Herkulanėjas (, ) – buvęs istorinis miestas pietų Italijoje netoli Vezuvijaus ugnikalnio ir dabartinio Neapolio miesto. Viduramžiais virš jo buvo pastatytas miestas, kurį dabar vadina Erkolanu.

79 m. rugpjūčio 24 dienos ugnikalnio išsiveržimo metu buvo sunaikintas ne tik Herkulaniumas, tačiau ir kiti aplinkiniai miestai – Pompėja, Oplontis ir Stabijė. Herkulaniumas taip pat tapo įžymus dėl to, kad jame rasti po ugnikalnio išsiveržimo išlikę žmonių griaučiai buvo pirmieji Romėnų radiniai, kurie leido mokslininkams pasinerti į tyrimus. Nuo 1981 m., kai buvo pradėti kasinėjimai, buvo rasta apie 300 griaučių, daugiausiai prie jūros, nes žmonės tuo metu evakavosi. Tyrimai parodė, kad 79 m. išsiveržimo metu 10 km aplink Vezuvijų buvo sukelta 250 laipsnių karščio banga, kuri sunaikino tokiu atstumu buvusią visą gamtą ir gyvybę.

1997 m. Herkulaniumas buvo įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Išnašos

Italijos archeologinės vietos
Romos imperijos miestai
Bitininkai (Akmenė)

Bitininkai – buvęs kaimas Akmenės rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Kivylių, pietrytinėje Kivylių tvenkinio pakrantėje.

Istorija

1966 m. prie Bitininkų prijungti Norbutai, tačiau vėliau Bitininkai kaip kaimas išnyko.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Akmenės rajono savivaldybės gyvenvietės
Mindaugas Malinauskas

Mindaugas Malinauskas (g. 1983 m. rugpjūčio 11 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, žaidęs vartininko pozicijoje, treneris.

Žaidėjo karjera 
Profesionalią karjerą pradėjo Vilniaus "Žalgirio" komandoje, kurioje 2004 m. sirgalių buvo išrinktas geriausiu sezono "Žalgirio" žaidėju. Vėliau žaidė FBK Kaunas komandoje, iš kurios buvo skolinamas FK Šilutės ekipai. Legionieriaus karjerą pradėjo Latvijoje FC Tranzit komandoje, o 2010 m. išvyko į Vengriją, kur iš pradžių atstovavo Diósgyőri VTK, tačiau šiai iškritus į žemesnį Vengrijos čempionato divizioną, perėjo į Debreceni VSC klubą.

2013 m. rugpjūčio pradžioje pasirašė 1,5 m. sutartį su Klaipėdos "Atlanto" klubu.

2016 m. atstovavo Kazlų Rūdos „Šilą“. Su šia komanda tapo Pirmos lygos nugalėtoju.

2018 m. prisijungė prie Kėdainių „Nevėžio“ komandos. 

Po 2019 m. sezono baigė profesionalo karjerą. 2020 m. sausio pabaigoje tapo FK Riteriai vartininkų treneriu.

Lietuvos futbolo rinktinių žaidėjo karjera 

 Yra žaidęs Lietuvos jaunimo iki 21 metų rinktinėje. 
 2006 m. debiutavo Lietuvos nacionalinėje rinktinėje draugiškose rungtynėse su Albanijos komanda.

Pasiekimai 
 Lietuvos čempionas: 2006, 2007 m.
 Vengrijos supertaurės laimėtojas: 2010 m.
 LFF superaturė: 2007 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Futbolinis.lt
 National-football-teams.com
 statistika Vengrijos čempionate

Lietuvos futbolininkai
Polkovicės

Polkovicės – miestas pietvakarių Lenkijoje. Svarbus vario gavybos centras, vario apdirbimo ir dyzelinių variklių gamyklos.

Istorija 

Miesto pavadinimas kildinamas iš senosios lenkų kalbos žodžio Boleslaw, reiškiančio „didžioji šlovė“. Pasak legendos, Silezijos kunigaikštis Boleslovas I Aukštasis (1127–1201) netoli šios vietovės buvo įrengęs medžioklės namelį, vėliau pavadintą Bolkevice. 

1475 m. miestelis pavadintas Polkovice. Lenkiją suskaidžius į mažesnes kunigaikštystes, ji pateko į Silezijos kunigaikštystę, o vėliau ir į Gloguvo kunigaikštystę. Iki kunigaikštystės žlugimo 1506 m., liko Gloguvo kunigaikštystės dalimi, kurią valdė lenkų Piastų ir Jogailaičių dinastijos atstovai, įskaitant būsimus Lenkijos karalius Joną I Albertą ir Žygimantą I Senąjį. 

1457 m. kilo gaisras, kuris smarkiai nuniokojo miestą. 

1506 m. kunigaikštystę ir jos teritorijas užvaldė Bohemijos (Čekijos) karalystė.

Per Trisdešimties metų karą ir maro epidemiją 1680 m. miestas patyrė negandų.

Po Pirmojo Silezijos karo 1742 m. miestą užėmė Prūsija ir vėliau įtraukė į Silezijos provincijos sudėtš. 

Napoleono karų metu mieste Napoleonas lankėsi du kartus – 1807–1812 m. 

1871–1945 m. miestas priklausė Vokietijai, o 1937 m. Vokietijos nacių valdžia pervadino į Heerwegen.  

1945 m. sausio 11 d. vokiečių administracija evakavo gyventojus, mieste liko tik kariuomenė. 

1945 m. vasario 9 d. miestelį užėmė Raudonoji armija. Vėliau apleistas miestas pagal Potsdamo susitarimą tapo Lenkijos dalimi. Mieste kūrėsi lenkai, daugelis buvo perkelti iš buvusios Rytų Lenkijos, kurią aneksavo Sovietų Sąjunga.

Sportas 
 KS Górnik Polkowice (futbolo klubas),
 Miesto stadionas,
 MKS Polkowice – moterų krepšinio komanda, užėmusi trečią vietą Sharp Torell Basket Liga 2004/2005 sezone,
 CCC Polsat Polkowice – dviratininkų komanda priklausanti UCI Professional Continental team.

Galerija 

Lenkijos miestai
Radlinas

Radlinas – miestas pietų Lenkijoje, pasienyje su Čekija, 8 km į šiaurę nuo Silezijos Vodzislavo. Išvystyta anglies kalnakasyba.

Istorija

Minimas nuo 1305 m., 1742 m. atiteko Prūsijai, 1922 m. Lenkijai, 1939–1945 m. buvo okupavusi Vokietija.

Sportas
 KS Górnik Radlin (futbolas)

Lenkijos miestai
Kolobžegas

Kolobžegas – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje, prie Baltijos jūros. Uostas. Išvystyta radioelektronikos, žuvies apdirbimo pramonė. Klimato ir balneologinis purvo kurortas.

Istorija 

Įkurtas VII–VIII a. Nuo IX a. tvirtovė, XII a. pabaigoje užimta vokiečių (iki 1945 m. vadintas Kolbergu).

Sportas 
 HSV Groß Born (futbolas)

Lenkijos miestai
Lenkijos kurortai
Ščecinekas

Ščecinekas – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje. Geležinkelio mazgas ruože Poznanė–Kolobžegas. Išlikusi kunigaikščių pilis, Švč. Mergelės Marijos bažnyčia, Šv. Mykolo bokštas (XVI a., dabar kraštotyros muziejus), miesto parkas.

Sportas
 HSV Groß Born (futbolas)

Lenkijos miestai
Borne Sulinovas

Borne Sulinovas – miestas šiaurės vakarų Lenkijoje.

Istorija 

1933 m. naciai čia ėmė statyti didelę karinę bazę. 1945 m. ją perėmė sovietai ir čia buvo įsikūrusi slapta Raudonosios Armijos karinė bazė, o vietovė buvo nežymima žemėlapyje. Sovietai iš gyvenvietės pasitraukė tik 1992 m., o 1993 m. jai suteiktos miesto teisės.

Sportas 
 HSV Groß Born (futbolas)

Šaltiniai 

Lenkijos miestai
Pernambukas

Pernambukas () – valstija Brazilijoje, šalies rytinėje dalyje. Ribojasi su Paraiba ir Seara šiaurėje, Piauju – vakaruose ir Alagoasu bei Bahija – pietuose. Iš rytų skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Resifė.

Geografija 

Rytinę teritorijos dalį užima siaura pakrantės žemuma. Einant į vakarus paviršius kyla į plynaukštes ir plokščiakalnius (Borboremos plokščiakalnį). Aukščiausia valstijos vieta yra Papagajo kalnas (1260 m). Valstijai priklauso Fernando de Noronijos salos Atlanto vandenyne. Svarbiausios Pernambuko upės yra San Fransiskas, Ipožuka, Una, Pažeu, Gojana.

Klimatas subekvatorinis; karštas ir drėgnas. Plokščiakalnyje vėsiau, žiemą temperatūra nukrenta iki 5-10 °C.

Vandenyno pakrantėje auga Pernambuko pakrančių miškai, kurie yra Atlanto miškų šiaurinis pratęsimas. Centrinėje dalyje auga subekvatoriniai, lapus metantys miškai, tiesa, dauguma jų iškirsti, vietoje jų užveistos plantacijos ir ganyklos. Giliau link žemyno driekiasi kaatingos krūmynų plotai bei sertano stepės.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 pardo – 55,2 %
 baltieji – 37,9 %
 juodaodžiai – 6,3 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,6 %

Pernambuke gyvena 11 indėnų tautų: pankararu, kambivai, atikunai, šukurai, fulnijai, trukai, tušai, kapinavai ir pipipanai.

Didžiausi miestai 
 Resifė – 1561 tūkst. gyv. (2008 m.)
 Žaboatan dos Guararapesas – 687,6
 Olinda – 397,2
 Paulista – 319,3
 Karuaru – 298,5
 Petrolina – 281,8
 Kabo de Santo Agostinjas – 171,5
 Kamaražibė – 143,2
 Garanjunsas – 131,3
 Vitorija de Santo Antanas – 126,3
 Igarasu – 100,1

Brazilijos valstijos
Dembica

Dembica – miestas pietryčių Lenkijoje. Pramonės centras, išvystyta gumos, maisto, chemijos pramonė, yra dviračių ir šaldytuvų gamyklos. Veikia Krokuvos ekonomikos universiteto filialas.

Sportas
 LKS Igloopol Dębica (futbolas)

Lenkijos miestai
Mindaugas Čepas

Mindaugas Čepas (g. 1978 m. rugpjūčio 6 d.) – buvęs Lietuvos futbolininkas, žaidęs puolėjo pozicijoje.

Karjera

Žaidėjo karjera 
Būdamas 16 metų buvo pakviestas į Panevėžio „Ekrano“ klubą, vėliau žaidė Šiaulių „Karedos“ klubo komandoje, su kuria du kartus tapo Lietuvos čempionu. Taip pat žaidė Klaipėdos „Atlanto“, Ventspilio FK, Vilniaus „Žalgirio“ klubų komandose. Atstovavo Lietuvos iki 21 metų rinktinę.

Trenerio karjera 
Dėl sveikatos problemų būdamas 26 metų baigė žaidėjo karjerą. Tapo Vilniaus „Žalgirio“ pagrindinės komandos trenerio asistentu. Klubui susidūrus su finansiniais sunkumais, pusantro sezono buvo vyriausiuoju treneriu. FK Žalgiris bankrutavo, vėliau buvo atkurtas VMFD Žalgiris.

Vilniaus „Žalgiriui“ sugrįžus į A lygą tapo Igorio Pankratjevo asistentu.

2008 m. sausio mėnesį Rygoje gavo UEFA A lygio trenerio licenciją.

2013 m. treniravo FK Banga Gargždai. 

2014 m. perėjo į Utenos Utenį. Šioje komandoje dirbo beveik trejus metus.

2016 m. perėjo į FK Jonava. 2017 m. tapo ekipos vyr. treneriu.

Nuo 2018 m. sausio 5 d. iki 2019 m. gruodžio 1 d. buvo FK Kauno Žalgiris vyr. treneriu.

2020 m. sausio 7 d. FK Riteriai pranešė, kad vyr. treneriu tapo Čepas.

2021 m. vyr. treneriu dirbo su FA Šiauliai pagrindine ekipa. Su jais tapo Pirmos lygos nugalėtojais ir iškopį į A lygą. Lapkričio pabaigoje pranešta, kad vyr. treneriu bus ir 2022 m. sezone.

Žaidėjo pasiekimai 
 Lietuvos čempionas
1996–1997 m. ir 1997–1998 m. su Šiaulių „Kareda“

Trenerio pasiekimai 
 Geriausias 2022 m. liepos mėn. treneris.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Statistika iš www.futbolinis.lt

Čepas, Mindaugas
Čepas, Mindaugas
Legnica

Legnica (, , , ) – miestas-apskritis Lenkijos pietvakariuose. Legnicos-Gloguvo vario rūdos gavybos rajono centras. Išvystyta vario gavybos, mašinų, lengvoji, maisto pramonė, gaminami rojaliai ir pianinai, veikia technologijų parkas. Išlikę XIII–XVII a. architektūros paminklų.

Istorija

1241 m. ties miestu įvyko Legnicos mūšis.

XX a. 2-ojoje pusėje dėl didžiausios Rytų Europoje sovietų karinės įgulos Legnica vadinta liaudyje Mažąja Maskva: 8-ajame dešimtmetyje beveik pusė miesto gyventojų buvo sovietų kariškiai.

Sportas
 KS Miedź Legnica (futbolo klubas);
 Miesto stadionas, kurio talpa 6 250 žiūrovų.

Lenkijos miestai
Švento Kryžiaus Ostrovecas

Švento Kryžiaus Ostrovecas – miestas pietryčių Lenkijoje. Geležies pramonė. Yra istorijos ir antropologijos muziejus, aukštoji verslo ir pramonės mokykla, muzikos mokykla.

Istorija 
Ankstyviausi dokumentai apie kaimą, davusį pradžią šiuolaikiniam miestui, yra iš XIV a. Tuo metu kaimas buvo vadinamas Astravu () ir buvo dešiniajame Kamienos upės krante. 

XVI amžiaus pradžioje vietinis didikas Kasperas Macejevskis bandė čia įkurti miestelį, bet nepavyko. 

1564 m. buvo suteikta miesto chartija Denkuvo () gyvenvietei, kuri dabar yra viena iš Ostroveco rajonų. Denkuvas buvo privatus miestas, administraciniu požiūriu įsikūręs Sandomiero apskrityje, Sandomiero vaivadijoje, Lenkijos karūnos Mažosios Lenkijos provincijoje.

Miestas pradėjo kurtis nuo nulio 1597 m. Jakubo Gavronskio rūpesčiu. Miesto privilegijas gavo 1613 m.

Vėliau tapo valstybės veikėjo, vieno turtingiausių Abiejų Tautų Respublikos magnatų Janušo Ostrogiškio nuosavybe. Vėliau priklausė daugeliui lenkų aristokratų giminių: Tarnovskių, Čartoryskių, Lubomirskių, Radvilų, Zaslavskių, Sanguškų, Velopolskių, Dobrzanskių, Lubienskių.

XVIII amžiaus pabaigoje ir XIX amžiaus pradžioje miestas tapo pramonės centru. 1837–1839 metais buvo atidaryta Klimkevičių plieno gamykla, o jos apylinkėse buvo atidarytos įvairios įmonės, įsikūrė darbuotojai.

Ostrovecas buvo vienas pagrindinių revoliucijos centrų Lenkijos karalystėje (1905–1907). 1905 m. gruodžio 27 d. buvo įkurta vadinamoji Ostroveco respublika, o miestelį ir apskritį dvi savaites valdė Lenkijos socialistų partija, vadovaujama Ignaco Boernerio. Respublika žlugo atvykus dviems imperatoriškosios Rusijos armijos pėstininkų pulkams. 

Per Pirmąjį pasaulinį karą Ostroveco gamykla buvo smarkiai apgadinta, o 1918 m. lapkričio 3 d. naujai įsteigta Lenkijos valdžia perėmė miesto kontrolę. Prieš Antrąjį pasaulinį karą jo gyventojų buvo apie 30 tūkst. apytiksliai. 

1937 m. jis buvo oficialiai pavadintas Švento Kryžiaus Ostrovecu.

1939 m. rugsėjo 8 d. Vokietijos kariuomenė užėmė miestelį. Karo metu vokiečiai persekiojo lenkus ir žydus, vykdė masinius areštus. 1945 metų sausio 16 d. vokiečių kariuomenė pasitraukė į vakarus.

Pokario metais sparčiai augo miestas. 1954 m. buvo prijungti keli kaimai, įskaitant Denkuwą, kuris kadaise buvo miestas. 

1970-aisiais buvo atidaryta nauja metalurgijos gamykla. Dešimtajame dešimtmetyje metalurgijos pramonė patyrė didelę krizę. Plieno gamyklą tuomet nupirko Ispanijos CELSA grupė.

Sportas 
 KSZO Ostrowiec Świętokrzyski (futbolo klubas);
 KSZO Ostrowiec Świętokrzyski (rankinio ekipa);
 Miesto stadionas, kurio talpa 8,5 tkst. gyventojų.

Miestai partneriai 
Miestai, su kuriais bičiuliaujamasi.:
  Gennevilliers
  North Lincolnshire
  Skantorpas
  Bila Cerkva
  Pinetas
  Bekabadas

Galerija

Išnašos

Nuorodos 
 Savivaldybės svetainė
 Mūsų miestas - Naujienos & Info

Lenkijos miestai
Radomskas

Radomskas () – miestas vidurio Lenkijoje, prie Radomkos upės (kairysis Vyslos intakas). Radomsko apskrities adminitracinis centras. Nuo 1999 m. priklauso Lodzės vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Petrakavo vaivadijoje. Išvystyta mašinų, baldų pramonė.

Istorija 

1266 m., Lešekas Juodasis suteikė Radomskui miesto teises.

Sportas 
 RKS Radomsko (futbolas)

Lenkijos miestai
Chožuvas

Chožuvas (, ) – miestas-apskritis pietų Lenkijoje, Aukštutinės Silezijos aglomeracijoje. Išvystyta angliakasyba, chemijos, metalurgijos, mašinų pramonė. 107 800 gyventojų (2019)

Istorija 
1898 m. mieste pradėjo veikti Chožuvo elektrinė.

Sportas

Futbolas 
 KS Ruch Chorzów
 AKS Wyzwolenie Chorzów

Šaltiniai 

Lenkijos miestai
Radzionkuvas

Radzionkuvas – miestas pietų Lenkijoje, netoli Katovicų.

Istorija

Minimas nuo 1326 m. XIX a. pabaigoje įkurta angliakasybos įmonė.

Sportas
 KS Ruch Radzionków (futbolas)

Lenkijos miestai
Linas Virginijus Medelis

Linas Virginijus Medelis (g. 1951 m. lapkričio 20 d. Šilutėje) – lietuvių publicistas, redaktorius, periodikos leidėjas.

Biografija 
1969 m. baigė Molėtų vidurinę mokyklą. 1970–1972 m. tarnavo TSRS kariuomenėje, 1979 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete baigė žurnalistiką.

1974–1975 m. žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ Technikos skyriaus vedėjas, vėliau Lietuvos TSR žurnalistų sąjungos kūrybinių sekcijų vedėjas, dirbo statybose, autobuso vairuotoju, miško sakintoju. 1985–1988 m. – žurnalo „Jaunimo gretos“ skyriaus vedėjas, 1988–1990 m. savaitraščio „Atgimimas“ faktiškasis vyriausiasis redaktorius, bendrovės „Atgimimas“ direktorius, 1990–1992 m. – leidinio „Vilniaus laikraštis“ redaktorius, nuo 1992 m. – leidyklos „Vilniaus laikraštis“ savininkas ir vyriausiasis redaktorius.  Iki 2008 m. dirbo įvairiose redakcijose ir leidyklose, leidinių „Respublika“, „Veidas“ redakcijose, rengė laidas „Laisvosios Europos radijui“, „Užupio radijui“.

Leidyba 
Subūrė redakcijų kolektyvus bei įkūrė periodinių leidinių Vilniuje, Kaune, Utenoje, Molėtuose: „Vilniaus laikraštis“, „Pirmadienis“, „Kauno pirmadienis“, „Turizmas ir laisvalaikis“, „BŪK“, „Kapitalas“, „Laisvės alėja“, „Tai bent“ ir kitus, , „Molėtų žinios“, „Utenos diena“, , juos redagavo.

Kūryba 
Rašo daugiausia politine, kultūrine, žurnalistikos analizės tematika, įskaitant ir satyros žanrą. Spausdinasi žurnaluose „Metai“, „Kultūros barai“, laikraščiuose „Respublika“, „Lietuvos žinios“, internetinėje spaudoje – „Alfa.lt“, „Bernardinai.lt“, „Balsas.lt“ ir kt.

K. Umbraso literatūrinės premijos laureatas.

Visuomeninė veikla 
Aktyviai dalyvavo Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio veikloje, pirmojo suvažiavimo delegatas, rinko žurnalistų parašus, inicijuodamas 1990 m. neeilinį Lietuvos TSR žurnalistų sąjungos suvažiavimą, kuriame ji atsiskyrė nuo TSRS žurnalistų sąjungos, pats iš nepriklausomos Lietuvos žurnalistų sąjungos pasitraukė 2005 m. 1993 m. Lietuvos periodinės spaudos leidėjų asociacijos įkūrimo iniciatorius.

Kaip satyrinio savaitraščio „Pirmadienis“ leidėjas ir redaktorius finansavo bei paskatino aktorių R. Vilkaitį kandidatuoti į valstybės prezidento postą (1993), atstovauti neegzistuojančią Duonos valgytojų partiją, rėmė jį masiniais renginiais, informacija, reklaminiais-agitaciniais straipsniais, siekiant sušvelninti bendrą politinę įtampą rinkimų metu. 

2018 m, sudarė ir redagavo proginį leidinį "Sąjūdžio Atgimimas", skirtą Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio įkūrimo ir savaitraščio "Atgimimas" 30-mečiui bei Lietuvos nepriklausomybės akto signataro ir savaitraščio steigėjo Romualdo Ozolo atminimui.

Šaltiniai

Literatūra 
 Atgimimas (sud. Birutė Vyšniauskaitė). – Vilnius: Diemedžio leidykla, 2009. – 161 p. – ISBN 978-9986-23-153-0

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos leidėjai
Lietuvos žiniasklaidos vadybininkai
Kauno arklinis tramvajus

Kauno arklinis tramvajus (liaudyje žinomas kaip konkė) – susisiekimo priemonė, 1892–1929 m. veikusi Kaune. Tai arklinis tramvajus – arklių traukiamas vagonėlis ant bėgių. Lietuvoje dar veikė Vilniaus arklinis tramvajus.

Istorija 

Lietuvoje iki XIX a. vidurio ilgą laiką keleivius vežė arklių traukiami vežimai. Žmonių susisiekimui ir prekių gabenimui buvo naudojami dvikinkiai vežimai, vadinamieji brikai, arba vienkinkiai valstiečių vežimai. Turtingieji važinėjo karietomis, jodinėjo arkliais. Didesnius miestus nuo 1863 m. sujungė pirmosios techninio transporto – geležinkelio atkarpos – Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis ir jo atšakos.

XIX a. viduryje gausėjant gyventojų, Kaune pirmiausia pasirodė keturių arklių traukiami diližanai, kursavę nuo Kauno geležinkelio stoties iki Rotušės aikštės. Diližanai vežė iki 10 asmenų, kelionės trukdavo apie 30 minučių.

Augant miestui, tuometinė Kauno miesto valdyba 1887 m. sudarė koncesijos susitarimą su Belgijos inžinieriumi E. Diuponu įrengti arklių traukiamą tramvajų. 1892 m. gegužės 24 d. Kauno gubernatorius N. M. Klinkenbergas oficialiai Rotušės aikštėje atidarė tramvajaus liniją, ėjusią nuo Rotušės aikštės dabartinėmis Vilniaus, Birštono, Laisvės alėja, Gedimino, Griunvaldo gatvėmis, Vytauto prospektu iki Kauno geležinkelio stoties. 

Ilgainiui, Kaune pasirodžius lengviesiems automobiliams, siaurajam geležinkeliui (1919 m.) ir autobusams (1924 m.), arklinis tramvajus prarado populiarumą, tapo net pajuokų ir anekdotų objektu, dažnų nelaimingų įvykių priežastimi.
1929 m. balandžio 15 d. Kauno arklinis tramvajus buvo iškilmingai uždarytas. Vietoj arklių tramvajaus ėmė kursuoti miesto autobusai, kurių eksploataciją 1930 m. iš privačių bendrovių perėmė miesto savivaldybė, išplėtusi ne tik autobusų parką, bet ir maršrutų skaičių. Autobusai tapo pigiausia miesto viešojo transporto priemone.

Elektrinis tramvajus 
1929 m. buvo siūloma įrengti Kaune elektrinį tramvajų, kurio įrengimas būtų kainavęs apie 4,5 milijono litų. Buvo planuojama, kad elektriniam tramvajui būtų užtekę 18 vagonų, o rekomenduojamos trasos – Rotušė-Panemunė ir Rotušė-Ukmergės gatvė. Dėl lėšų stokos šis projektas liko neįgyvendintas.

Šaltiniai 

Lietuvos tramvajus
Kauno transportas
Lietuvos radijo ir televizijos centras

Lietuvos radijo ir televizijos centras (LRTC), kitaip vadinamas Telecentru – telekomunikacijų srities bendrovė Lietuvoje. Savo veiklos pradžia LRTC laiko 1926 m. birželio 12 d., kai pirmą kartą iš Kauno radijo stoties buvo išsiųsti lietuviško radijo garsai. Televizijos programų siuntimo paslaugos buvo pradėtos teikti 1957 m. balandžio 30 d. Telecentras yra valstybės valdoma akcinė bendrovė, priskirta Susisiekimo ministerijos kuruojamų veiklų sričiai.

Veikla 
Telecentras eksploatuoja didžiausius radijo ir televizijos programų siuntimo tinklus Lietuvoje – tiek antžeminės analoginės televizijos, tiek ir antžeminės skaitmeninės televizijos (DVB-T). TV programų glaudinimo standartą MPEG-4 AVC/H.264 bendrovė pradėjo naudoti 2006 m. Jį įdiegus, atsirado galimybė vienu DVB-T tinklu transliuoti 10 kokybiškų skaitmeninės TV programų. Be to, naudojant šį standartą galima transliuoti ir didelės raiškos TV programas.
Telecentras yra Pasaulinio „WiMAX“ forumo narys. 2009 m. bendrovė pirmoji Europos Sąjungoje pradėjo naudoti 4G mobiliojo ryšio „WiMAX“ tinklą interneto paslaugoms teikti.

Paslaugos 

Bendrovė teikia radijo ir televizijos programų siuntimo Lietuvos gyventojams, duomenų perdavimo, tinklų sujungimo, telefonijos ir kitas paslaugas. Nuo 2001 m. bendrovė teikia belaidžio interneto „Erdvės“, nuo 2009 m. – mobiliojo 4G interneto MEZON paslaugas.
Telecentrui priklauso aukščiausias šalies statinys Vilniaus televizijos bokštas (326,5 m). TV bokšto viduje ir išorinėje dalyje sumontuoti įrenginiai, kuriais siunčiami radijo ir televizijos signalai, perduodami duomenys interneto ir kt. paslaugoms teikti.

Nuorodos 

 Oficiali svetainė 
 MEZON
 WiMAX forumas

Lietuvos įmonės
Radijas Lietuvoje