joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Andriejus Dručkus

Andriejus Dručkus (1928 m. balandžio 9 d. Vaičėnuose, Obelių valsčius - 2018 m. rugpjūčio 28 d. Obeliuose ) – mokytojas, Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių sąjungos tarybos ir valdybos pirmininko pavaduotojas, Obelių visuomeninio istorijos muziejaus įkūrėjas ir vedėjas.

Biografija 
Pokario metais dalyvavo sistemingame pasipriešinime sovietiniam okupaciniam režimui: nuo 1944 m. buvo ryšininku, o nuo 1945 - Vyties kuopos partizanu.  1965–1974 m. Kauno Jono Jablonskio vidurinės mokyklos mokytojas ir kraštotyrininkų būrelio vadovas. 1990–1995 m. Kauno miesto tarybos deputatas, 1995–1997 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narys. 
1998 m. įkūrė ir vadovauja Obelių visuomeniniam istorijos muziejui, kuriame sukaupta daugiau nei 3000 eksponatų, tarp kurių – numizmatikos, Baltijos šalių valstybinių apdovanojimų, tautodailės, partizaninės kovos dokumentų rinkiniai, daugiau kaip 400 knygų bei katalogų apie rezistenciją, tarpukario ir atkurtos Lietuvos kariuomenę. Rokiškio krašto muziejaus darbuotojas.

Vienas iš knygos „Obeliai-Kriaunos“ (1998 m.) autorių.

Vaikai Audrė, Gintaras, Birutė, Jūratė.

Lakūnų karstų gelbėjimas 
1970 m. gelbėdamas nuo sunaikinimo Kauno medicinos instituto rūsyje rastus, per Antrąjį pasaulinį karą paslėptus S. Dariaus ir S. Girėno karstus (variniai buvo palikti Medicinos instituto katilinėje, o ąžuoliniai – palėpėje) kartu su Kazimieru Aidinavičiumi juos atsivežė į mokyklos kraštotyros muziejų. Ir vieni, ir kiti karstai buvo sumaniai užmaskuoti, tačiau ilgainiui žinia apie juos pasiekė tuometinę valdžią, ir A. Dručkus 1974 m. buvo pašalintas iš mokyklos, o karstai atsidūrė elektros skydinės patalpoje. Tuomet A. Dručkus, pasitaręs su Tadu Koronkevičiumi, nutarė karstus pavogti iš mokyklos ir paslėpti Kaune besikuriančiame Visuomeniniame sportinės aviacijos muziejuje (A. Mickevičiaus g. 2). Visi karstai iš mokyklos buvo išgabenti vieną 1974 m. birželio naktį senu automobiliu „Moskvič“. Muziejuje karstai saugiai stovėjo iki 1989 m. gegužės 9 d., kai jis buvo uždarytas.

Įvertinimas 
 1996 m. Dariaus ir Girėno medalis
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis
 2001 m. Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis
 2004 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino medalis

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos rezistentai
Lietuvos muziejininkai
Gargždupis

Gargždupis (arba Gargždupiai) – kaimas centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 7 km į pietryčius nuo Darbėnų, prie Vaineikių–Šukės kelio, Vaineikupio dešiniajame krante.

Geografija 
Per kaimą teka Gargždupis, šiaurės vakarinėje dalyje įtekantis į šiauriniu pakraščiu atitekantį Vaineikupį (Akmenos kairysis intakas). Už Vaineikupio plyti Vaineikių, vakaruose – Kašučių, pietuose – Šukės žemės. Vakarų pusėje prasideda Vaineikių miškas.

Istorija 
XVI a. įkurtas bajorkaimis, pavadintas pro jį tekančio Gargždupio vardu. 1846 m. buvo 8 dūmai. XX a. 9 dešimtmetyje nugriauta paskutinė sodyba.

Gamtos ir kultūros paveldas 
 Senosios kaimo kapinės (XVI – XIX a.);
 Vaineikių ąžuolas (gamtos paveldo objektas);
 Koplytėlė su skulptūromis (XX a. I pusė).

Gyventojai

Šaltiniai 

Kretingos rajono savivaldybės gyvenvietės
Vilniaus Pynimėlis

Vilniaus Pynimėlis -  tautinių šokių ansamblis. Kolektyve šoka apie 30-40 šokėjų, puoselėjančių lietuvišką šokį, kultūrą ir tradicijas. "Vilniaus Pynimėliui" nuo 2006 metų vadovauja buvęs  valstybinis dainų ir šokių ansamblis „Lietuva“ šokėjas, vyr. baletmeisteris Edgaras Suprunas.

Istorija 

2005 m. sausio 19-tą įvyko pirmoji "Vilniaus Pynimėlio" repeticija. Nuo pat kolektyvo įsikūrimo jo branduolį sudaro buvę Panevėžio miesto vaikų dainų ir šokių ansamblio „Pynimėlis“ šokėjai, tačiau ansamblį papildo ir šokėjai iš kitų kolektyvų ir miestų. 
Nuo 2006 metų spalio mėnesio kolektyvui ėmė vadovauti Edgaras Suprunas.  Kolektyvo koncertmeisterė - Neringa Butkutė.
Nuo 2007 metų rugsėjo kolektyvas pradėjo repetuoti Kirtimų kultūros centre ir tapo Vilniaus miesto savivaldybės Kirtimų kultūros centro tautinių šokių ir dainų ansambliu. "Vilniaus Pynimėlio" repeticijos vyksta Kirtimų kultūros centre bent du kartus per savaitę.

Koncertai ir tradicijos 

Per neilgą kolektyvo gyvavimo laiką "Vilniaus Pynimėlis" ne tik gastroliavo užsienio šalyse, bet ir dalyvavo daugybėje koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose. Nuo 2007 metų gruodžio "Vilniaus Pynimėlio" organizuojamas kasmetinis koncertas "Metų aidai" jau tapo tradiciniu renginiu Lietuvos tautinių šokių ir muzikos kolektyvams. 2007 m. liepos 6 d. "Vilniaus Pynimėlis" dalyvavo Lietuvos dainų šventėje „Būties ratu 2007“, ansamblių vakare „Saulės vartai“ (Kalnų parke), 2008 m. vasario 2 d. „Aukštaitijos siaurojo geležinkelio“ organizuojamame renginyje „Užgavėnių kaukių traukinys“, 2008 m. vasario 16 d. koncerte Nepriklausomybės dienos šventei paminėti Lietuvos Nacionaliniame dramos teatre ir dar daug kitų. 

Koncertinės gastrolės užsienio šalyse:
 2005 liepa - tarptautinis folkloro festivalis Atinos mieste, Italija;
 2006 liepa - tarptautinis folkloro festivalis Prancūzijoje;
 2007 rugpjūtis - gastrolės Sicilijoje;
 2008 kovas - kultūriniai mainai su Argentinos ir Urugvajaus lietuvių bendruomenėmis.
 2008 birželį atstovavo Lietuvai pasaulinėje parodoje "EXPO Zaragoza 2008" finaliniame Lietuvos nacionalinės dienos koncerte "Gala";
 2008 rugsėjis - Pasirodymas Aalborgo miesto dienose (Danija)

2018 m. liepos 4 d. "Vilniaus Pynimėlis" su daugiau kaip 40 artistų dalyvavo Lietuvos 100-mečio dainų šventės Ansamblių vakare "Tėvyne mūsų".

Šaltiniai 

Tautinių šokių ansambliai
Gražutė Šlapelytė-Sirutienė

Gražutė Marija Šlapelytė-Sirutienė (1909 m. lapkričio 29 d. Vilniuje – 2009 m. sausio 5 d. Santa Monikoje, Kalifornija) – Lietuvos pedagogė, kalbininkė, JAV lietuvių visuomenės veikėja.

Biografija 

Tėvai visuomenės veikėjai Jurgis Šlapelis (1876–1941 m.) ir Marija Šlapelienė (1880–1977 m.), krikštatėvis Jonas Basanavičius. Sesuo teisininkė Laimutė Elena Šlapelytė-Graužinienė (1906–1988 m.), broliai Jurgis (mirė vaikystėje) ir architektas Skaistutis (1919–1961).

Gražutė 1927 m. Vilniuje lenkų okupacijos metu baigė Vytauto Didžiojo gimnaziją, 1937 m. Vilniaus universitete įgijo filosofijos ir lenkų bei lietuvių filologijos diplomą.

1932 m. mokytojavo Švenčionių gimnazijoje, 1933–1937 m. Vytauto Didžiojo gimnazijoje dėstė lietuvių kalbą ir Lietuvos geografiją. Nuo 1939 m. dirbo Lituanistikos institute Kaune ir Vilniuje. 1942 m. Vilniuje ištekėjo už Aloyzo Siručio (1910–1990 m.). 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. atvyko į JAV, tarnavo banke ir dalyvavo visuomeninėje lietuvių veikloje. 1950 m. su kitais įsteigė Vilniaus krašto lietuvių sąjungą ir aktyviai veikė joje. Vėliau dirbo Čikagos lietuvių kalbos draugijos veikloje, tvarkė draugijos lietuvių kalba rengiamas radijo valandėles, bendradarbiavo periodikoje. JAV lietuvių žurnalistų sąjungos narė.

Jos rašiniai spaudoje pasirodė dar studijų metais. Lietuvoje rašė žurnalui „Vilniaus šviesa“, po 1945 m. – Vokietijos periodiniams leidiniams „Žiburiai“, „Moterų žodis“, „Tėvynės sargas“. Vilniaus krašto temomis rašė JAV leidiniams „Draugas“, „Aidai“, „Akiračiai“, „Karys“, „Skautų aidas“, „Moteris“ ir kt. Devintojo dešimtmečio pradžioje talkino Broniui Kvikliui, rengusiam Lietuvos bažnyčių Vilniaus arkivyskupijos du pagrindinius tomus.

Jos skatinimu ir lėšomis 2000 m. Vilniuje Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas išleido prof. Vlado Žuko veikalą „Marijos ir Jurgio Šlapelių knygynas Vilniuje“. Marijos ir Jurgio Šlapelių sukauptą, Vilniaus kultūriniam palikimui reikšmingą archyvinę medžiagą dokumentavo kitoje V. Žuko knygoje „Marijos ir Jurgio Šlapelių archyvas“ (2006 m.). Taip pat ji parėmė J. ir M. Šlapelių biografijoms skirto Vytauto Damaševičiaus ir Juozo Matonio 2004 m. sukurto dokumentinio filmo „Ištikimi lietuviškam žodžiui“ leidybą. Ji taip pat rėmė lietuvių spaudą JAV ir Europoje, parapijas ir vienuolynus, JAV lietuvių bendruomenės veiklą, Bendrąjį Amerikos lietuvių fondą, Vasario 16-osios gimnaziją Vokietijoje, Šv. Kazimiero akademiją Romoje ir kitas lietuvių visuomeninės, religinės veiklos sritis. 

Atgavusi senamiestyje nacionalizuotą savo tėvų namą (Pilies g. 40), jį padovanojo Vilniaus miestui ir jame įkūrė savivaldybės žinioje veikiantį Marijos ir Jurgio Šlapelių vardo muziejų. Po motinos mirties Vilniaus universiteto bibliotekai perleido tėvų sukauptą archyvą ir biblioteką, o Lietuvių kalbos institutui – tėvo per dešimtmečius rinktą medžiagą žodynams.

Bibliografija 
 Vilnijos atgarsiai, straipsnių rinkinys, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004 m. ISBN 5-420-01538-2

Įvertinimas 
 2000 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos kalbininkai
JAV lietuviai
Išigakis

Išigakis (, okinav. Ishigachi) – miestas to paties pavadinimo saloje Japonijoje, į vakarus nuo Okinavos salos. Tai antra pagal dydį sala Jaejama salyne. Miesto funkcija yra salyno verslo ir transporto centras. Išigakio oro uostas yra didžiausias oro uostas Jaejamoje ir didžiausias trečios klasės oro uostas Japonijoje.

Išigakio salos, kaip ir likusios Okinavos, kultūrai dėl užimamos vietos įtaką daro Japonijos ir Kinijos kultūros.

Istorija 
1771 m. Išigakio salą nusiaubė rekordinio aukščio cunamis.

Gyvenvietė įkurta 1908 m., tuomet vadinosi Jaejama. 1914 m. kaimas pervadintas į Išigakį, o miestu tapo 1947 m. liepos 10 d.

2008 m. mieste gyveno 46 489 gyventojai, gyventojų tankis buvo 203 žm./km². Visas plotas siekia 229,00 km².

Simboliai 
Oficiali miesto gėlė – Sakishima tsutsuji, medis – Yaeyama kokutan.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Japonijos salos
Okinavos prefektūra
Japonijos miestai
Kusai

Kusais vadinama:

 kaimas Raseinių rajone;
 kaimas Skuodo rajone;
 Vesnovas, miestelis Karaliaučiaus krašte.
Čačakomanis

Čačakomanis (, ) – Andų viršukalnė šiaurės vakarų Bolivijoje, La Paso departamente, Realio Kordiljeroje. Aukštis 6074 m. Apsuptas didesnių kalnų – Iljampu, Ankoumos, Kondoriri, todėl mažai žinomas. Viršūnę dengia sniegas.

Pirmoji į kalną 1947 m. įkopė vokiečių ekspedicija, vadovaujama Friedrich Fritz.

Bolivijos kalnai
Tata Sabaja

Tata Sabaja (, ) – užgesęs stratovulkanas Anduose, Bolivijoje, šalia Čilės sienos. Yra į šiaurę nuo Koipasos druskos lygumos. Šalia iškilę Islugos ir Kabarajaus ugnikalniai. Aukštis 5430 m.

Išsiveržimo data nėra žinoma, bet manoma jog buvo aktyvus holocene. Papėdėje yra piroklastų skydas su lavos kupolais. 1995 m. stebėta nedidelė fumarolė.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Bolivijos ugnikalniai
Uturunku

Uturunku () – ugnikalnis Anduose, aukščiausias pietvakarių Bolivijoje, Potosi departamente. Aukštis 6008 m. Netoliese iškilęs Likankaburas, telkšo Verdės, Kolorados, Selestės lagūnos, Ujūnio druskos lyguma. Aktyvios fumarolės.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Bolivijos ugnikalniai
Jerubiškiai

Jerubiškiai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 6 km į pietus nuo Eržvilko. Pietinė kaimo dalis priklauso Girdžių seniūnijai. Per Jerubiškius teka upės Vidauja ir Nerys, kaimo vakaruose, prie , pastaroji įteka į Vidaują.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Vytautas Martinkus, rašytojas, literatūrologas.

Šaltiniai 

Jurbarko rajono savivaldybės gyvenvietės
Diena Media

„Diena Media“ – žiniasklaidos, spausdinimo paslaugų ir interneto projektų plėtros įmones jungianti grupė, įkurta 2007 m. birželio mėn. Vienija „Diena Media News“, „Diena Media Web“ ir „Diena Media Print“ bendroves. 100 proc. „Diena Media“ akcijų valdo investicijų bendrovė „Hermis Capital“.

Struktūra 
„Diena Media News“ leidžia dienraščius „Vilniaus diena“, „Kauno diena“, Klaipėda, turi išskirtines teises leisti metinį žurnalą „The Economist. Pasaulis 2009 metais“.

„Diena Media News“ generaliniu direktoriumi – Nerius Gasparavičius buvo iki 2009 metų sausio 17 d. „Hermis Capital“ valdomos UAB „Diena Media News“ generalinio direktoriaus poste Nerių Gasparavičių keičia „Hermis Capital“ projektų vadovas Robertas Beržinskas. Kartu su N. Gasparavičiumi iš „Diena Media News“ taip išeina dienraščio „Vilniaus diena“ vyriausiasis redaktorius Ovidijus Lukošius ir redaktorius Kęstutis Jauniškis. Oficialiai skelbiama priežastis buvo pasibaigusi sutartis dėl dienraščių valdymo.

Istorija 
2007 m. vasario mėn. „Hermis Capital“ iš Norvegijos bendrovės „Mecom Press“ už neskelbiamą sumą įsigijo 100 proc. dienraščio „Kauno diena“ akcijų. Gegužės mėnesį buvo nupirkta 100 proc. „Klaipėdos“ dienraščio akcijų, o spalio mėnesį Vilniuje pradėtas leisti dienraštis „Vilniaus diena“.

Visi trys laikraščiai yra panašaus dizaino ir pateikia panašius priedus, skiriasi tik nežymi informacija, aktuali konkretaus miesto skaitytojams.

„Diena Media Web“ – bendrovė, sukūrusi dienraščių „Vilniaus diena“, „Kauno diena“ ir „Klaipėda“ internetinius portalus. „Diena Media Web“ įkurta 2007 m., lapkričio mėn. ir likviduota 2010 m. spalio mėn.

Pirmasis direktorius - Vladas Sapranavičius įmonei vadovavo nuo jos įkūrimo 2007 m. lapkritį iki 2009 m. birželio mėn. Nuo 2009 m. birželio 8 d. iki 2010 m. spalio mėn. įmonei vadovavo Nerijus Butvilas.

2008 m. gegužės mėn. atnaujintas portalas „kaunodiena.lt“, rugsėjo mėn. - „kl.lt“, tą patį mėnesį pradėjo veikti portalas „vilniausdiena.lt“, kuri 2009 m. rugsėjo mėn. buvo pervadinta į "diena.lt".

„Diena Media Print“ – poligrafijos įmonė, užsiėmusi laikraštinių, žurnalinių ir reklaminių leidinių spauda. Likviduota 2009 m.

Nuorodos 
 „Diena Media“ oficialus internetinis puslapis 

Žiniasklaidos organizacijos
Stasė Lygutaitė-Bucevičienė

Stasė Lygutaitė-Bucevičienė (g. 1936 m. birželio 15 d. Lenkimuose, Kretingos apskritis) – Lietuvos poetė.

Biografija 
1955 m. baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą. 1956–1961 m. mokytojavo, 1961–1979 m. dirbo Skuodo rajono laikraštyje „Mūsų žodis“. 1963 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė lituanistikos studijas. Nuo 1979 m. dirbo biuletenio „Buitis“ redakcijoje.

Kūryba 
Pirmuosius eilėraščius išspausdino 1967 m., nuo 1976 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narė. 

Lygutaitės-Bucevičienės poezija nutolusi nuo kasdieninio gyvenimo realijų, pasaulis joje pasakiškas, paslaptingas, kartais panašus į primityvistų tapybą.

Bibliografija 
 Žalios žolės žaidimai: eilėraščiai. – Vilnius, 1971. – 53 p.
 Žiburys tamsoj žibėjo: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1975. – 75 p.
 Lengva saulė migloj: eilėraščiai . – Vilnius: Vaga, 1979. – 105 p.
 Medis raudonom uogom: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1983. – 77 p.
 Danguje kaštonas žydi: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1985. – 246 p.
 Amžinoji žolynų šviesa: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1988. – 173 p.
 Rožė viduržiemio naktį: eil. – Vilnius: Vaga, 1991. – 213 p.
 Vakaro nendrė: eilėraščiai. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjunga, 1996. – 139 p.
 Iš buvusio dangaus: rinktinė. – Vilnius: Gelspa, 2003. – 295 p.: iliustr. – ISBN 9955-539-08-9
 Amžinas esi, kol gyveni: eilėraščiai (dail. Rimantas Tumasonis). – Vilnius: Homo liber, 2006. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9955-716-07-X
 Seniai, bet dabar: poezijos rinktinė (fot. Vilius Gužauskas). – Vilnius: Homo liber, 2010. – 238 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-716-93-8

Įvertinimas 
 1986 m. S. Nėries premija
 2011 m. Jono Aisčio premija

Šaltiniai 

Lietuvos rašytojai
Diagoras Ateistas

Diagoras Ateistas (, Diagoras iš Miloso) – V a. pr. m. e. graikų poetas ir sofistas, vienas pirmųjų rašytiniuose šaltiniuose minimų ateistų. Pasisakė prieš to meto ortodoksines religijas ir Eleusinos misterijas. Atėniečiai apkaltino jį nepagarba dievams ir Diagorui teko bėgti iš miesto.

Apie jo gyvenimą šiuo metu yra žinoma ypač nedaug. Gimė Miloso saloje, pasak Sudos (X a. Bizantijos enciklopedija) mokėsi pas Demokritą, tačiau ankstesni šaltiniai to nemini. Žinoma, kad Diagoras Atėnuose jau buvo ryški asmenybė ne vėliau kaip 423 m. pr. m. e., kadangi jis minimas Aristofano spektaklyje „Debesys“, kuris tokiu metu jau buvo vaidinamas. Iš Atėnų pabėgo, pasak Diodoro, 415 m. pr. m. e.

Pasak Sudos, Diagoras vėliau apsigyveno Korinte, kur ir mirė.

Apie jo filosofiją yra žinoma taip pat labai nedaug. Nėra aiški jo ateizmo natūra, konkretūs teiginiai. Kelis jo pasišaipymus iš tikėjimo aprašo Ciceronas (I a. pr. m. e.). Pavyzdžiui, istoriją apie tai, kaip laivas su Diagoru pakliuvo į audrą. Jūreiviai pradėjo burbėti, kad audra tikriausiai kilo dėl to, kad jų laive yra tas bedievis Diagoras. Diagoras tuomet paklausė, ar ir kituose šiuo metu audron patekusiuose laivuose yra po Diagorą.

Manoma, kad savo idėjas Diagoras gynė aršiai ir galbūt per daug atvirai, tuo užsitraukdamas kitų pyktį. Jo filosofijai neabejotinai didelę įtaką padarė ikisokratikai, stengęsi paaiškinti gamtą natūraliomis jėgomis be dievų įsikišimo.

Nuorodos 
 Suda online įrašas apie Diagorą 

Antikos filosofai
Sofistai
Ričardas Pakalniškis

Ričardas Pakalniškis (1935 m. rugsėjo 3 d. Rukuose, Skuodo rajonas – 1994 m. gegužės 12 d. Vilniuje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, kritikas.

Biografija 
Mokėsi Rukų mokykloje, 1954 m. baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą. 1954–1959 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1959–1961 m. mokytojavo Skuodo rajone. Nuo 1964 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute, čia išdirbo iki amžiaus pabaigos. 1965 m. filologijos mokslų kandidatas, 1987 m. habilituotas daktaras. 

Tyrinėjo Justino Marcinkevičiaus kūrybą, lietuviškos poemos raidą, išeivijos rašytojų nusistatymus, žemaičių rašytojo Stasio Anglickio kūrybą ir gyvenimą. Mirė ir palaidotas Vilniuje.

Bibliografija 
 Lenino paveikslas grožinėje lietuvių literatūroje: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1969. – 28 p.
 Poezija, asmenybė, laikas: Justino Marcinkevičiaus kūryba. – Vilnius: Vaga, 1969. – 331 p.
 Šiuolaikinės lietuvių literatūros bruožai / Algimantas Bučys, Vytautas Kubilius, Antanas Masionis, Kęstutis Nastopka, Ričardas Pakalniškis, Algimantas Radzevičius, Algis Samulionis, Albertas Zalatorius. – Vilnius: Vaga, 1969. – 514 p.
 Salomėja Nėris: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1974. – 20 p.
 Tarybinės poezijos idėjinis akiratis: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1975. – 19 p.
 Tarybinių tautų poezijos idėjinis vieningumas ir meninis savitumas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1976. – 14 p.
 Vilniaus miesto liaudies universiteto Literatūros fakultetas ir jo veiklos formos. – Vilnius: Žinija, 1978. – 20 p.
 Antanas Venclova – rašytojas ir kultūros veikėjas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1980. – 26 p.
 Lietuvių poema: pagrindinės žanrinės formos. – Vilnius: Vaga, 1981. – 398 p.
 Tarybinė lietuvių literatūra / Elena Baliutytė, Vytautas Galinis, Justinas Kačiulis, Vytautas Kubilius, Jonas Lankutis, Kęstutis Nastopka, Ričardas Pakalniškis, Algimantas Radzevičius, Algis Samulionis, Janina Žėkaitė. – 1982. – 579 p.: iliustr.
 Žmogaus koncepcija dabartinėje lietuvių poemoje: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1982. – 25 p.
 Justinas Marcinkevičius. – Kaunas: Šviesa, 1984. – 188 p.: iliustr.
 Šiuolaikinės lietuvių tarybinės poezijos dramatizmas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1985. – 24 p.
 Lietuvių literatūra šiuolaikinėmis socializmo sąlygomis: straipsnių rinkinys / Silvestras Gaižiūnas, Vytautas Galinis, Algis Kalėda, Aleksandras Krasnovas, Vytautas Kubilius, Jonas Lankutis, Juozas Laurušas, Ričardas Pakalniškis, Algis Samulionis, Saulius Žukas. – Vilnius: Vaga, 1986. – 436 p.
 Lietuvių poema: pagrindinės žanro formos. – 2-asis patais. ir papild. leidimas. – Vilnius: Vaga, 1990. – 492 p. – ISBN 5-41500481-5
 Poezijos kryžkelės: dialogai apie dvi poezijos šakas Lietuvoje ir išeivijoje. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1994. – 459 p.: iliustr. – ISBN 9986-413-33-8

Įvertinimas 
 1982 m. LSSR valstybinė premija
 1985 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos literatūrologai
Lietuvos kritikai
Vilniaus vaivadija (1926–1939)

Vilniaus vaivadija () – viena iš 16 Antrosios Lenkijos Respublikos vaivadijų. Sukurta 1926 m. buvusiosios Vidurinės Lietuvos ir teritorijos tarp Lietuvos ir Sovietų Sąjungos. Nustojo egzistuoti 1939 m.

Vaivadijos plotas 28,9 tūkst. km², gyventojų 1275,2 tūkst. (1931 m.). Administracinis centras — Vilnius.

Didžiausi miestai: Vilnius, Ašmena, Dysna, Vileika.

Istorija 

Į vaivadijos sudėtį įėjo šiaurės rytinės Baltarusijos teritorijos, kurios pagal 1921 m. Rygos taikos sutartį buvo perduotos Lenkijai, taip pat Lietuvos rytinės ir pietrytinės teritorijos, Lenkijos užimtos 1920 m. spalio mėn. Vaivadija apėmė dabartines Lietuvos Vilniaus ir Utenos apskričių dalis, taip pat dalį Baltarusijos Gardino, Minsko ir Vitebsko sričių. Iki vaivadijos sudarymo čia egzistavo laikina kvazivalstybė Vidurinė Lietuva, kuri 1922 m. buvo prijungta prie Lenkijos. Vaivadijos gyventojų daugumą sudarė lenkai, čia taip pat gyveno lietuviai, baltarusiai ir žydai.

Vilniaus paskutinis vaivada buvo Artur Maruszewski (1939 m. gegužės 19 d. – rugsėjo 18 d.). 1939 m. rugsėjo mėnesį Sovietų Sąjunga užėmė rytinę Lenkijos dalį. Pietinė vaivadijos dalis buvo prijungta prie Baltarusijos TSR, o šiaurinė grąžinta Lietuvos Respublikai. Lenkijos valdžios organai veikė pogrindyje. Nuo 1942 m. kovo Lenkijos vyriausybės atstovas Vilniaus apskričiai buvo Zygmunt „Albin” Fedorowicz.

Administracinis suskirtymas 

Vilniaus vaivadija buvo suskirstyta į 8 pavietus (apskritis), kurie skirstyti į valsčius ir seniūnijas. Vėliau apskričių skaičius keitėsi

Lietuviai 

Į vaivadiją įėjo šios lietuvių žemės:
 Vilniaus-Trakų apskritis:
 Naujoji Vilnia
 Trakai
 Vilnius
 Maišiagalos valsčius
 Mickūnų valsčius
 Nemenčinės valsčius
 Paberžės valsčius
 Pabradės valsčius
 Riešės valsčius
 Rudaminos valsčius
 Rūdiškių valsčius
 Šalčininkų valsčius
 Šumsko valsčius
 Trakų valsčius
 Turgelių valsčius
 Valkininkų valsčius
 Varėnos valsčius
 Švenčionių apskritis:
 Pabradė
 Švenčionėliai
 Adutiškio valsčius
 Ceikinių valsčius
 Daugėliškio valsčius
 Kaltanėnų valsčius
 Peršaukščio valsčius
 Švenčionių valsčius
 Tverečiaus valsčius
 Breslaujos apskritis:
 Drūkšių valsčius
 Rimšės valsčius
 Smalvų valsčius
 Ašmenos apskritis:
 Dieveniškių valsčius
Petras Vaškys (1921)

Petras Vaškys (1921 m. sausio 1 d. Mosėdyje, Kretingos apskritis – 2001 m. balandžio 14 d. Filadelfijoje, JAV) – Lietuvos keramikas, skulptorius.

Biografija 
Turėjo du brolius ir tris seseris. Pradinę mokyklą baigė Mosėdyje. Vėliau išvyko mokytis į Kauno aukštesniąją sodininkystės mokyklą Fredoje.

Paskatintas kraštiečio dailininko Adomo Galdiko, kuris tuo metu dėstė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, 1941 m. įstojo į šio instituto antrąjį kursą studijuoti skulptūrą ir keramiką.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje pasitraukė į Vokietiją. 1945 m. persikėlė gyventi į Italiją, čia studijavo Florencijos (1945–1947 m.) ir Romos (1947–1948 m.) dailės akademijose. Įgijo skulptoriaus specialybę.

1949 m. persikėlė gyventi į JAV, kur dekoravo bažnyčias, dirbo privatiems savininkams. 1956 m. pakviestas dėstyti į Dizaino katedrą Filadelfijos menų kolegijoje (vėliau Filadelfijos menų universitetas). Vėliau perėjo į Keramikos katedrą ir jai daugelį metų vadovavo. Žinios apie įvairių medžiagų apdirbimo technologijas jam sudarė galimybę darbuotis ne tik skulptūros, keramikos, bet ir kitose kūrybinės veiklos srityse. Palaidotas Filadelfijoje.

Kūryba 
Išgarsėjo kūriniais iš vaško. 1976 m. kovo 21 d. Filadelfijos vaškinių figūrų muziejuje eksponuotos jo padarytos 75 Amerikoje nusipelniusių žmonių vaškiniės skulptūros. Iš viso nulipdė 108 JAV prezidentų ir jų žmonų, mokslininkų, rašytojų, dailininkų skulptūrų. 1965–1980 m. buvo minimas tarp 10 geriausių JAV keramikų.

Šaltiniai 

Lietuvos skulptoriai
JAV lietuviai
Nereligingumas

Nereligingumas - religijos nebuvimas asmens pasaulėžiūroje, abejingumas religijai arba nusistatymas prieš religiją. Priklausomai nuo konteksto, nereligingumu gali būti vadinamas ateizmas, deizmas, agnosticizmas, skepticizmas, laisvamanybė, sekuliarusis humanizmas.

Nereligingų žmonių įsitikinimai ir nuostatos iš pagrindų gali sutapti su religingų asmenų įsitikinimais ir nuostatomis, tik nėra susiejami su dievybėmis.

Nereligingais taip pat gali būti vadinami asmenys, kurie tiki dievo ar antgamtinių jėgų egzistavimu, tačiau nepraktikuoja tas dievybes atitinkančių religijų. Tokie žmonės yra nereligingi teistai.

Nereligingi žmonės atskirose valstybėse 
Lentelėje pateikti procentai žmonių, laikančių save nereligingais. Kai kuriose šalyse, pvz., Saudo Arabijoje, religija yra įstatymiškai privaloma, todėl duomenys gali būti netikslūs.

Šaltiniai 

Filosofija
Ateizmas
Agnostinis ateizmas

Agnostinis ateizmas, taip pat vadinamas ateistiniu agnosticizmu, yra filosofinė doktrina, teigianti netikėjimą Dievu ir nežinojimą, ar jis egzistuoja.

Ateistinis agnostikas netiki dievais, bet neteigia, kad žino, jog jų nėra. Tuo jis skiriasi nuo agnostinio teisto, kuris tiki Dievu, bet neteigia, kad žino, jog jis yra.

Pavyzdžiai 

Straipsnyje pavadinimu „Ar egzistuoja Dievas?“, kuris nebuvo išspausdintas, parašytame 1952 metais, žurnalui „Illustrated“, Bertrandas Russellas rašė apie porceliano arbatinuką, skriejantį aplink Saulę, kurio neįmanoma įrodyti. Taip jis norėjo parodyti tikėjimo nepaneigiamomis hipotezėmis absurdiškumą.

Terminologija

Nuorodos 
About.com

Ateizmas
Dievturyba

„Dievturyba“ () – neopagoniškas religinis judėjimas Latvijoje, teigiantis, esą atkuria senovės baltų religiją, gyvavusią Latvijoje iki krikšto įvedimo XIII a. Pavadinimas kildinamas iš žodžių „Dievo turėjimas“.

Istorija 

Latvijos „Dievturių“ sandrauga įkurta 1925 m. istoriko ir kraštotyrininko Ernesto Brastinį. 1940 m. sovietai okupavo Latviją, dievturius uždraudė, o 1942 m. E. Brastinį nužudė Rusijos kalėjime. 1990 m. Latvijos respublikai atkūrus nepriklausomybę 1991 m. sandrauga atkurta. Pagal 2016 m. Latvijos Respublikos teisingumo ministerijos duomenis organizacijos šalininkams save priskyrė 695 žmonės. 2018 m. Lietuvos ir Latvijos senovės baltų religinių bendrijų „Romuva“ ir „Dievturių“ sandraugos atstovai nusprendė suvienyti jėgas ir telktis į vieną tarptautinę religinių bendrijų organizaciją.

Tikėjimas 

Tikėjimas visų pirma pagrįstas senovės latvių folkloru, dainomis, mitologija, tačiau skiriasi nuo senovinės religijos, pavyzdžiui, nėra žinoma, kad senieji latvių pagoniai tikėtų į aukščiausiųjų dievų trejybę.

„Dievturyba“ yra panteistinis tikėjimas. Visagaliu laikomas Dievas, kiti išskiriami svarbūs dievai ir deivės yra Laima, Mara, Jūros Motė, Vandens Motė, Upių Motė.

Dievturiai tiki, jog žmogų sudaro trys formos: kūnas (), dvasia () ir vėlė ().

Dabartinis dievturių vadovas – Valdis Celmas. 2017 m. atidaryta šventykla Dauguvos upės saloje prie Pliavinios miestelio.

Šaltiniai

Nuorodos 

 „Dievturybos“ svetainė
 Trumpa Latvių religijos pagrindų santrauka

Judėjimai
Latvijos organizacijos
Neopagonybė
Religinės organizacijos
Valdemaras Kvietkauskas

Valdemaras Kvietkauskas (1928 m. rugpjūčio 27 d. Kaune – 2018 m. gruodžio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos geografas, spaudos darbuotojas, vertėjas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1946 m. baigė Kauno politechnikumą, gavo techniko architekto diplomą, įstojo į Kauno valstybinio universiteto Statybos fakultetą. Baigęs 4 kursus (1950 m.) nutraukė studijas.

1950–1957 m. dirbo Valstybinėje pedagoginės literatūros leidykloje (nuo 1964 m. „Šviesa“) Kaune, nuo 1951 m. redaktorius, redakcijos vedėjas. Ten dirbdamas 1956 m. neakivaizdiniu būdu baigė Vilniaus pedagoginį institutą (geografijos specialybę).  1973 m. geografijos mokslų kandidatas. 

1958–1991 m. dirbo lietuviškų enciklopedijų redakcijose: iki 1974 m. geografijos redakcijos vedėjas, 1974–1988 m. Vyriausiosios enciklopedijų redakcijos vyriausiojo redaktoriaus Jono Zinkaus pavaduotojas.

Sukūrė naują reljefo morfografinio kartografavimo metodą. Išvertė į lietuvių kalbą knygų iš rusų, lenkų, čekų, slovakų, vokiečių, ispanų kalbų. 

Sūnus žurnalistas Vytautas Kvietkauskas (g. 1952). Palaidotas Rokantiškių kapinėse.

Įvertinimas 
 1978 m. LSSR nusipelnęs žurnalistas
 1986 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos geografai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos vertėjai
Lietuvos enciklopedininkai
Gediminas Kviklys

Gediminas Kviklys (g. 1946 m. balandžio 7 d. Vilniuje) – Lietuvos vargonininkas, klavesinininkas, pedagogas.

Biografija 
Tėvas Vladas Kviklys. Baigė Lietuvos konservatoriją: 1969 m. Stasio Vainiūno fortepijono, 1973 m. Leopoldo Digrio vargonų klases. 1986–1987 m. stažavo Prahos muzikos akademijoje pas Zuzana Ružičkovą. Tobulinosi tarptautiniuose meistriškumo kursuose Prahoje, Ciuriche, Milštate (Austrija), Leufstebruche (Švedija).

Nuo 1967 m. dėsto Čiurlionio menų mokykloje, nuo 1988 m. – dar ir Lietuvos konservatorijoje (nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija), nuo 1995 m. Vargonų ir klavesino katedros vedėjas. Nuo 1982 m. kamerinės muzikos ansamblio „Musica humana“ klavesinininkas. 

Surengė daugiau kaip 1000 solinių vargonų muzikos koncertų. Gastroliavo Vokietijoje, JAV, Šveicarijoje, Italijoje, Danijoje, Švedijoje, Čekijoje. Repertuarą sudaro įvairių epochų ir stilių muzika. Suredagavo lietuvių kompozitorių (Juozo Gruodžio, Vinco Bacevičiaus, Česlovo Sasnausko) kūrinių vargonams, aranžavo įvairių šalių kompozitorių kūrinių kameriniams ansambliams.

Bibliografija 
 Gydytojas Vladas Kviklys. – Vilnius: Įvaizdžio pasaulis, 2008. – 64 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9368-9-3

Šaltiniai 

Lietuvos vargonininkai
Lietuvos pianistai
Lietuvos pedagogai
Adomas Galdikas

Adomas Galdikas (1893 m. spalio 18 d. Giršinų kaime, Mosėdžio valsčius – 1969 m. gruodžio 7 d. Niujorke) – lietuvių tapytojas, grafikas, scenografas.

Biografija 
Gimė Giršinų viensėdyje, Mosėdžio parapijoje. Mokėsi Palangos progimnazijoje ir Liepojos gimnazijoje. Tapybos mokėsi Petrapilyje, Štiglico mokykloje, gaudamas taikomosios dailės dailininko vardą ir Berlyne. Pirmasis lietuvis ofortininkas. Vėliau studijas tęsė Švedijoje, Italijoje ir Prancūzijoje. Dar studijuodamas laimėjo konkursus pašto ženklams, Prekybos ir pramonės banko, Garlaivių bendrovės akcijoms sukurti. 

1923–1940 m. Kauno meno mokyklos grafikos studijos vedėjas, o karo metais profesoriavo Kauno taikomosios dailės institute. 1946–1947 m. profesoriavo Friburge, 1947–1952 m. gyveno Paryžiuje, o 1952 m. išvyko į JAV ir apsistojo Niujorke.

Kūryba 
Pradedant 1920 m. demonstravo savo paveikslus Lietuvos ir užsienio meno parodose. 1937 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje už triptiką „Lietuva“ apdovanotas Grand Prix. Iliustravos knygas, piešė nemažai dekoracijų (Kaune – 17 Valstybės teatro spektaklių). Už V. Krėvės dramos „Šarūnas“ dekoracijas 1937 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje apdovanotas aukso medaliu.

Daugiau žinomi meno kūriniai: „Trobelė pamiškėje“, „Piliakalnis“, „Kapinės“, „Pajūry“, „Natiurmortas su lietuvių liaudies skulptūra“, „Beržoro šventorius“, „Grybautoja“, „Malda“, „Vėjas, „Bulviakasis“ ir kiti.

A. Galdiko kūrinių yra įsigiję: Štiglizo, Nacionalinis M. K. Čiurlionio dailės (Kaunas), Lietuvos dailės (Vilnius), Latvijos nacionalinis dailės, Jau de Paume (Paryžius), Žemaičių dailės, Žemaičių „Alkos“ ir kiti muziejai.

Literatūra 
 Charlotte Willard. Adomas Galdikas. Niujorkas, 1973

Šaltiniai

Nuorodos 
 Meila Kairiūkštytė. Adomo Galdiko kūrybos raida
 Romas Viesulas. Adomo Galdiko pedagoginė mįslė
 Leonardas Andriekus. Dail. Adomas Galdikas prisimintas Niujorke

Lietuvos grafikai
Lietuvos tapytojai
JAV lietuviai
Lietuvos scenografai
US Lecce

Lečės US – Italijos futbolo klubas iš Lečės.

Istorija

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Sudėtis 
Atnaujinta 2020 m. sausio 22 d.

Lietuviai 
 Edgaras Dubickas, puolėjas 2017–2021
 Linas Mėgelaitis, saugas 2017-2019

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra

Lecce
Mangarotas

Mangarotas – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Krikštonių. Yra žvyro telkinys ir Krikštonių ežerėlis.

Gyventojai

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Povilas Julius Labanauskas

Povilas Julius Labanauskas (1908 m. gruodžio 12 d. Nemakščiuose, Raseinių valsčius – 1999 m. gegužės 28 d. Port Saint Lucie, Floridos valstija) – Lietuvos jūrų karininkas, kapitonas leitenantas, žurnalistas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

Biografija 
Jūrininkyste pradėjo domėtis dar 1922 m., pirmojo jūrų skautų būrelio eilėse. 1927 m. Kaune baigė „Aušros“ gimnaziją ir apie metus studijavo teisę Vytauto Didžiojo universitete. 1928 m. drauge su Vytautu Kuizinu buvo išsiųstas studijuoti jūrų karo mokslo į Italijos Livorno karališkąją laivyno akademiją. Atliko tris ilgesnius plaukiojimus mokomuoju burlaiviu, šarvuočiu ir kreiseriu Atlanto vandenyne, Afrikos pakraščiuose, Baltijos, Šiaurės ir Viduržemio jūrose.

1931 m. akademiją baigė ir grįžo į Lietuvą. Čia gavo inžinerijos jaunesniojo leitenanto laipsnį. Kadangi tuo metu Lietuvoje karo laivų dar nebuvo, išsiųstas atlikti jūrų karininko stažą Italijos karo laivyne. Įvairiose karininko pareigose plaukiojo italų 10 000 tonų kreiseriu „Trento“, žvalgybiniais kreiseriais, naikintojais ir apie metus povandeniniais laivais „Bausan“, „Pironi“ ir kitais. Baigęs aukštesniųjų jūros karininkų ir papildomus jūrų artilerijos kursus, 1934 m. grįžo į Lietuvą ir kurį laiką tarnavo 2-me artilerijos pulke bei Ginklavimo valdyboje. 1935 m. suformavus pirmąjį Lietuvos mokomąjį „Prezidento Smetonos“ karo laivą, paskirtas artilerijos karininku. Tose pareigose išbuvo iki paskyrimo laivo vadu 1939 m. 

Nuo 1937 m. spalio 15 d. iki 1938 m. spalio 26 d. mokėsi Tulono karinio laivyno torpedų ir elektros karininkų mokykloje Prancūzijoje „École des officiers torpilleurs“. Besimokydamas 1938 m. rugsėjo-spalio mėnesiais atliko praktiką šarvuotame karo laive „Condorcet“ ir kontrtorpediniame laive „Tigre“.

Jūrų skautų veikėjas. 1937 ir 1939 m. vadovavo jūros šaulių jachtai „Šaulys“.

1940 m. liepos 20 d. kartu su V. Kuizinu ir R. Naku jachta „Nijolė“ pabėgo į Vokietiją. Iš Vokietijos, tarpininkaujant buvusiam Lietuvos pasiuntiniui Vokietijoje Kaziui Škirpai, gavęs Brazilijos vizą, per Švediją išvyko į Braziliją, o iš jos 1941 m. pasiekė JAV. 

1944 m. baigė Kalifornijos technologijos institutą. Trejus metus dirbo inžinieriumi „General Electric“ bendrovėje. 1947–1950 m. dėstė elektros inžineriją Marketo universitete Milvokyje. 1951–1984 m. dirbo radijo stotyje „Amerikos balsas“, 1951 m. su Kaziu Griniumi vedė pirmąją jos lietuvių programą. 1952 m. parengė vieną pirmųjų JAV lietuvių televizijos programų.

Įvertinimas 
 1939 m. Gedimino 5 laipsnio ordinas
 1999 m. Gedimino 2 laipsnio ordinas

Šaltiniai 

Lietuvos karininkai
Lietuvos karo laivų kapitonai
Lietuvos skautai
Lietuvos žurnalistai
JAV lietuviai
Dievas nėra didis

Dievas nėra didis () – 2007 m. gegužės 1 d. išleista rašytojo ir žurnalisto Cristopher Hitchens knyga, kritikuojanti religijas. Jungtinėje Karalystėje buvo išleista pilnu pavadinimu Dievas nėra didis: byla prieš religiją, kitur – Dievas nėra didis: kaip religija viską užnuodija ( ir God is not Great: how religion poisons everything).

Per savaitę nuo išleidimo knygos pardavimai pasiekė antrąją amazon.com, o per tris savaites – pirmąją vietą New York Times bestselerių sąraše. 

Knygoje Hitchensas teigia, kad religija yra „žiauri, iracionali, netolerantiška, draugaujanti su rasizmu, tribalizmu ir fanatiškumu, siekia nežinojimo ir priešiška laisvam tyrinėjimui, niekina moteris ir išnaudoja vaikus“. Savo poziciją rašytojas paremia daugybe pavyzdžių iš gyvenimo, istorijomis iš asmeninės patirties, kritine religinių tekstų analize. Labiausiai kritikuoja abraomines religijas (krikščionybę, islamą ir judaizmą), tačiau šiek tiek rašo ir apie budizmą bei hinduizmą.

Pagrindiniai dalykai, dėl kurių šioje knygoje Hitchensas kritikuoja religiją:

 Religija klaidingai pateikia žmogaus ir visatos kilmę.
 Religija reikalauja bereikalingo žmogaus prigimties slopinimo.
 Religija įkvepia žmones žiaurumui ir aklam tarnavimui autoritetui.
 Religija yra priešiška laisvam klausinėjimui ir pažinimui.

Nuorodos 

 Reviu New York Times (ang.)
 Reviu Dallas News (ang.)

Išnašos 

Knygos
Ateizmas
Tomas Ladiga

Tomas Ladiga (g. 1962 m. spalio 10 d. Anykščiuose) – Lietuvos dainininkas (bosas), pedagogas.

Biografija 
Mokėsi Anykščių J. Biliūno vidurinėje mokykloje. Baigė fortepijono klasę Anykščių vaikų muzikos mokykloje. Dainavo mokyklos vaikų, vėliau mišriame chore, grojo skudutininkų ansamblyje, pučiamųjų orkestre. 1980 m. jaunųjų dainininkų konkurso „Dainų dainelė“ laureatas. 1991 m. baigė Lietuvos konservatoriją ir tobulinosi vasaros akademijoje „Mozarteum“ (Zalcburgas).

Studijuodamas Lietuvos konservatorijoje 1988 m. dainavo Lietuvos valstybiniame chore „Vilnius“, 1988–1990 m. – Lietuvos folkloro teatro artistas.  Nuo 1991 m. Kauno muzikinio teatro solistas, teatro vadovo padėjėjas trupės reikalams. Nuo 1995 m. Lietuvos muzikos akademijos (nuo 2004 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) Kauno fakulteto dėstytojas. Nuo 2011 m. Vytauto Didžiojo universiteto Muzikos akademijos docentas, Dainavimo katedros vedėjas, šiek tiek vėliau - profesorius. Nuo 2022 m. Kauno berniukų chorinio dainavimo mokyklos "Varpelis" direktorius.

Koncertavo Europos šalyse. Su Kauno muzikinio teatro orkestru ir choru, Kauno Valstybiniu choru, Lietuvos valstybiniu simfoniniu orkestru, Lietuvos kameriniu orkestru atliko religinės muzikos kūrinių.

Vaidmenys 
 Sparafučilė – Džiuzepė Verdis. Rigoletas
 Leporelas – Volfgangas Amadėjus Mocartas. Don Žuanas
 Mefistofelis – Šarlis Guno. Faustas
 Davaina – Giedrius Kuprevičius. Karalienė Bona
 Frankas – J. Strauss. Šikšnosparnis
 Don Bazilijus – G. Rossini. Sevilijos kirpėjas 
 Raimondas – G. Donizetti. Liučija di Lamermur 
 Cuniga – G. Bizet. Karmen
 Falstafas – O. Nicolaii. VIndzoro šmaikštuolės.
 Radvila Perkūnas – J. Karnavičius. Radvila Perkūnas

Šaltiniai 

Lietuvos operos dainininkai
Bosai
Lietuvos muzikos pedagogai
VDU dėstytojai
Gaspra

Gaspra (rus. ir , ) – miesto tipo gyvenvietė Kryme, Juodosios jūros pakrantėje, 10 km į pietvakarius nuo Jaltos, patenka į Jaltos aglomeraciją. Klimatinis kurortas. Gaspros įžymybė – pilaitė „Kregždės Lizdas“. Taip pat yra XIX a. Gaspros rūmai, I a. romėnų tvirtovės Charakso griuvėsiai, graikiškos Aspra-isaro tvirtovės liekanos, Taurijos nekropoliai.

Pagal gyvenvietę pavadintas asteroidas 951 Gaspra.

Istorija 
Gyvenvietės pavadinimas nuo graikiško žodžio  („baltas“). Gaspros gyvenvietė šaltiniuose pirmą kartą minima 1784 m.

Šaltiniai 

Krymo gyvenvietės
Rusijos kurortai
Česlovas Edvardas Ladukas

Česlovas Edvardas Ladukas (g. 1937 m. sausio 6 d. Vaišvilčiuose, Naujamiesčio valsčius, Panevėžio apskritis) – Lietuvos leidėjas, ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1962 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968 m. apgynė disertaciją „Socialiniai-ekonominiai pakitimai Lietuvos TSR kolūkiname kaime 1951–1965 m.“, ekonomikos mokslų kandidatas. 

1962–1975 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1975 m. docentas. 1975–1990 m. leidyklos „Mokslas“ direktorius. 1991–1996 m. Valstybinio leidybos centro direktorius. Nuo 1996 m. leidyklos „Margi raštai“ direktorius.

Bibliografija 
 Visuomeninės gamybos vystymosi metodologinės problemos, 1977 m.
 Partijos ekonominė politika: monografija (su kitais), 1983 m.

Šaltiniai 

Lietuvos leidėjai
Lietuvos ekonomistai
Adelė Laigonaitė

Adelė Laigonaitė (1926 m. lapkričio 15 d. Čisavoje, Sasnavos valsčius – 2005 m. gruodžio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkė, vertėja, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
Baigusi Kauno gimnaziją aukso medaliu, 1945–1949 m. studijavo Kauno valstybiniame universitete. 1950 m. baigė Vilniaus universitetą, 1950–1953 m. šio universiteto aspirantė. 1958 m. filologijos mokslų kandidatė. 

1953–1982 m. Vilniaus universiteto dėstytoja, nuo 1961 m. docentė. 1979 m. LTSR nusipelniusi dėstytoja. Tyrinėjo dabartinę lietuvių kalbą, daugiausia akcentologiją ir morfologiją. Iš 16 gyvenamųjų vietų surinko medžiagą „Lietuvių kalbos atlasui“. 

Paskelbė straipsnių gramatikos, akcentologijos, kalbos kultūros klausimais „Kalbotyroje“ ir kt.

Bibliografija 
 Dabartinė lietuvių kalba, viena autorių, 1961 m.
 Lietuvių kalbos gramatika, viena autorių, t. 1, 1965 m.
 Dabartinės lietuvių kalbos gramatika, viena autorių, 1994 m., 4 leid. 2005 m.
 Lietuvių kalba, vadovėlis vidurinės mokyklos 9-11 klasėms, su kitais, 1971 m., 5 leid. 1983 m.
 Lietuvių kalbos morfologija, su E. Jakaitiene ir A. Paulauskiene, 1976 m.
 Lietuvių kalbos leksikologijos ir morfologijos pratybos, su Evalda Jakaitiene, 1980 m.
 Vietininkų reikšmė ir vartosena dabartinėje lietuvių kalboje, 1957 m.
 Literatūrinės lietuvių kalbos kirčiavimas, 1959 m.
 Lietuvių kalbos kirčiavimas, 1970 m.
 Lietuvių kalbos akcentologija, 1978 m., 2 leid. 2002 m.

Šaltiniai 

Baltistai
Akcentologai
Lietuvos kalbininkai
Dapšiai

Dapšiai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Bugenių. Pro kaimą nutiestas Liepojos–Romnų geležinkelis. Šiauriau kaimo veikia ORLEN Lietuva naftos perdirbimo gamykla, rytų pusėje telkšo Juodeikių tvenkinys. Dapšių akmuo (su keturiais apskritimais; gamtos paminklas). Stūkso Dapšių piliakalnis.

Istorija 

Sovietmečiu priklausė „Tarybinės Žemaitijos“ kolūkiui.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Leonas Kęsgaila-Kenstavičius (1895–1979), gydytojas, pulkininkas leitenantas.
 Česlovas Kontrimas (1902–1989), dailininkas. Gimtojoje sodyboje įkurta jo paveikslų ekspozicija.
 Alfonsas Bukontas (1941–), poetas, vertėjas.

Šaltiniai

Nuorodos 

 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Juozas Lakis

Juozas Lakis (g. 1943 m. kovo 12 d. Tausiūnuose, Eišiškių valsčius, Eišiškių apskritis) – Lietuvos sociologas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
Brolis Vaclovas Lakis (g. 1947).

1967 m. Vilniaus universitete baigė istoriją. 1967–1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. 1990 m. Visuomenės mokslų akademijoje prie SSKP CK apgynė disertaciją „Nacionalinio klausimo LTSR sprendimo istorinis patyrimas ir pamokos (ideologiniai aspektai)“, istorijos mokslų daktaras. 

1991–2000 m. Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytojas. 1992–1994 m. Vidurio Europos universiteto Prahoje etninių konfliktų tyrėjas. 1994–2000 m. Lietuvos konfliktų prevencijos centro Vilniuje direktorius. Nuo 2000 m. dirba Mykolo Romerio universitete, nuo 2002 m. Strateginio valdymo ir politikos fakulteto Valdymo teorijos katedros profesorius, nuo 2010 m. Socialinės politikos fakulteto Mediacijos katedros profesorius.  Nuo 2011 m. Balstogės politechnikos universiteto (Lenkija) Vadybos ir organizacijų katedros profesorius. 

Tiria socialinius ir etninius konfliktus, jų valdymą ir sprendimus, bendradarbiavimo kultūrą. Valstybės įstaigoms ir tarnautojams veda praktinius seminarus kaip spręsti konfliktus, derėtis, tarpininkauti per konfliktus.

Bibliografija 

 Antikomunizmas ir tikrovė. – Vilnius, 1984. – 173 p.
 Pažinti ir sugyventi: Lietuvos kitataučai: sociologinė apžvalga. – Vilnius, 1991. – 15 p. – ISBN 5-89942-348-X
 Kelias į pilietinę brandą / Juozas Lakis, Izraelis Lempertas. – Vilnius: VPU leidykla, 1993. – 70 p.: diagr.
 Dauguma ir mažumos daugiatautėje visuomenėje. – Vilnius: Utenos spaustuvė, 1996. – 27 p. – ISBN 9986-488-47-8
 Mokyklos bendruomenė: per konfliktus į bendradarbiavimą (su kitais). – Vilnius, 1996. – 68 p.: lent. – ISBN 9986-488-46-X
 Konfliktai ir bendradarbiavimas: tarptautinės konferencijos medžiaga (su kitais). – Vilnius: VPU, 1996. – 78 p. – ISBN 9986-519-82-9
 Konfliktų sprendimas ir valdymas: vadovėlis. – Vilnius: MRU Leidybos centras, 2008. – 266 p. – ISBN 978-9955-19-082-0
O sposobach bezpośredniego rozwiązywania sporów. - Współczesne Zarządzanie, Kraków, Uniwersytet Jagielloński,2009 nr.4.- ISSN 1643-5494
Social conflicts and the culture of cooperation in transitional society. - Baltic Journal of Management, 2009 No.14(2). - ISSN:1746-5265
Education in Conflict Resolutionas an Element of Organizational Management - Economy and Management,2011 vol.3 - No.2. - ISSN 2080-9646
Interesų konfliktų prevencija : naujos socialinęs sąveikos.- Viešasis administravimas, 2011 nr.3[31], p.51-62.- ISSN 1648-4541
Kultura konfliktu w organizacjach.- Optimum, Studia Ekonomiczne, 2013 Nr 3(63) .- ISSN 1506-7637

   Lietuvių etosas po dvigubo perkaitimo.- Kultūros barai, 2017 nr.9 - p.2-11.- ISSN 0134-3106

 Kelios pastabos apie Lietuvos valstybės viziją. - Kultūros barai, 2019 nr.11 - p.18-23.- ISSN 0134-3106
Gyvenimas tarp darnos ir priešpriešos Lietuvoje. - Kultūros barai, 2021 nr. 1 - p.16-22; nr. 2 - p.7-15. - ISSN 0134-3106  
</small>

Šaltiniai 

Lietuvos sociologai
Lietuvos dėstytojai
Jonas Lalas

Jonas Lalas (1928 m. balandžio 2 d. Gembūčiuose, Kruopių valsčius, Šiaulių apskritis – 2007 m. gegužės 22 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorius.

Biografija 
1950 m. baigė LSSR valstybinio dramos teatro (dab. LNDT) vaidybos studiją, iki 1993 m. šio teatro aktorius. 1949–1972 m. Vilniaus kultūros-švietimo technikumo (iki 1967 m. veikė įvairiais pavadinimais, dab. Vilniaus kolegijos Menų fakultetas) dėstytojas, 1957–1972 m. dėstė grimą. 

Domėjosi fotografija, aviacija, kolekcionavo pašto ženklus. Paskelbė prisiminimų apie rašytoją ir dramaturgą Kazį Inčiūrą, parašė pirmąjį Lietuvoje grimo vadovėlį. Palaidotas Klaipėdoje.

Vaidmenys 
 Juozas – Paskenduolė, 1956 m. pagal Antaną Vienuolį
 Alis, Paulius – Kazys Saja. Silva studentauja, 1957 m.; Nerimas, 1962 m.
 Jonas Vingis – Marti, 1964 m., pagal Žemaitę
 Žaldokas – Borisas Dauguvietis. Žaldokynė, 1975 m.
 Kostyliovas – Maksimas Gorkis. Dugne, 1975 m.
 Šeimininkas – Viljamas Šekspyras. Vindzoro šmaikštuolės, 1977 m.
 Andrius – Balys Sruoga. Milžino paunksmė, 1979 m.

Bibliografija 
 Grimas. – Vilnius: Liaudies meno rūmai, 1967. – 220 p.: iliustr.
 Tylusis teatro metraštininkas: aktoriaus Jono Lalo atsiminimai: ne tik apie teatrą / sud. Diana Gancevskaitė. – Kaunas: Spindulio spaustuvė, 2012. – 572 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-466-46-8

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos dėstytojai
Grimuotojai
Juvencijus Lapė

Juvencijus Lapė (1925 m. rugsėjo 13 d. Degėsiuose, Užpalių valsčius – 2011 m. birželio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos psichologas, pedagogas, socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
Baigęs Kauno 9-osios vidurinės mokyklos septynias klases, įstojo į Kauno mokytojų seminariją, kurią baigė 1946 m., kartu įgijo bendrąjį vidurinį išsilavinimą. 1946–1947 m. studijavo psichologiją Vilniaus universitete, 1947–1953 m. pedagogiką ir psichologiją – Vilniaus pedagoginiame institute. Studijuodamas dirbo Vilniaus kurčiųjų internatinėje mokykloje, Mokyklų mokslinių tyrimų institute Vilniuje, Klaipėdos srities švietimo inspektoriumi.

1951 m. Rusnės kurčiųjų ir nebyliųjų internatinės mokyklos steigimo iniciatorius, 1951–1952 m. jos, 1952–1953 m. Varnių vidurinės mokyklos direktorius. 1953–1958 m. Vilniaus pedagoginio instituto dėstytojas. 1958 m. vienas Lietuvos psichologų draugijos steigėjų. 1962 m. pedagogikos mokslų kandidatas.  1962–1990 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1971 m. vienas Psichologijos katedros steigimo iniciatorių, 1975–1986 m. jos vedėjas, 1966 m. docentas.  1990–1999 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1990–1999 m. Psichologijos katedros vedėjas ir Socialinių mokslų fakulteto dekanas. 1999–2002 m. Lietuvos teisės universiteto dėstytojas.

Mokslinė veikla 
Mokslinės veiklos kryptys – bendroji, asmenybės, darbo, inžinerinė, eksperimentinė, teisės psichologija, pažinimo proceso, suvokimo tyrimai.

Bibliografija 
 Darbo psichologijos bruožai, 1975 m.
 Darbo psichologija: vadovėlis. – Vilnius: Mokslas, 1980. – 224 p.
 Inžinerinė psichologija, 1980 m., 2 leid. 1986 m.
 Mano alma mater, 1981 m., 1982 m.
 Studijų įvadas, 1985 m., 2 leid. 1987 m.
 Psichologijos įvadas: vadovėlis, su Gediminu Naviku, 2003 m.

Šaltiniai 

Lietuvos psichologai
Lietuvos pedagogai
VDU dėstytojai