joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Papšių koplyčia

Papšių Šv. Antano koplyčia – akmenų mūro koplyčia, veikianti Papšių kaime, Anykščių rajone. Įsikūrusi senosiose kaimo kapinėse, už 0,2 km į pietryčius nuo kelio . Koplyčią supančios kapinės yra veikiančios, aptvertos akmenine tvora, jose laidojama, yra išlikusių XIX a. pabaigos paminklų – geležinių kryžių ant akmeninių postamentų. Koplyčia yra Debeikių Šv. Jono Krikštytojo parapijoje..

Istorija 

Papšių koplyčia pastatyta XIX a. pradžioje kaip Aknystų dvarą valdžiusių dvarininkų Jelenskių giminės mauzoliejus, kuriame buvo palaidota apie 10 iškiliausių šios giminės atstovų: 1812 m. Napoleono žygio į Maskvą dalyvis Romualdas Jelenskis (1780–apie 1851), jo sūnėnas, vienas iš 1863 m. sukilimo organizatorių Antanas Jelenskis (1818–1874) ir jo žmona mokytoja Sabina Jelenskienė (?–1912), jų vaikai Marija ir Povilas (1839–apie 1884), Povilo žmona Emilija (apie 1850–1881) ir keletas kitų XIX a. pabaigos apylinkių dvarininkų. Koplyčios priežiūra XX a. pradžioje rūpinosi paskutinioji Aknystų dvaro savininkė, Povilo ir Emilijos Jelenskių dukra Sofija Emilija Venslovavičienė (1881–1964), globojusi koplyčią net ir senatvėje gyvendama Lenkijoje.

1956 m. Debeikių klebonas Laimingas Feliksas Blynas sutvarkė koplyčią ir įvedė joje Šv. Antano atlaidus birželio pradžioje. 1958 m. sovietinės valdžios iniciatyva koplyčia buvo uždaryta, religinės apeigos joje nutrauktos, o kapinėse uždrausta laidotis. Per keturis dešimtmečius koplyčia buvo apleista ir išniekinta, joje buvusios kapavietės išplėštos ir sunaikintos. Tik Lietuvos Atgimimo metais vietos bendruomenės iniciatyva koplyčia buvo pradėta tvarkyti, 1990–1996 m. ji restauruota. Koplyčioje pastatyta iš Debeikių bažnyčios gauta klausykla, iš Utenos kraštotyros muziejaus čia atkeliavo ten išsaugota šv. Antano statula, ant sienų pakabinti Jelenskių giminės portretai, šventi paveikslai, kuriuos paaukojo dvarininkų palikuonys bei vietiniai gyventojai, pastatytas tautodailininko B. Tvarkūno altorius. 1999 m. birželio 13 d. vėl iškilmingai pašventinta. Po koplyčia vėliau atnaujintas ir sutvarkytas Jelenskių šeimos mauzoliejus.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 

 Papšių koplyčios istorija (anykstenai.lt)
 Papšių koplyčios nuotraukos (miestai.net)

Anykščių rajono koplyčios
Janonių koplyčia

Janonių Švč. Mergelės Marijos Aplankymo koplyčia – koplyčia, esanti Janonyse, Molėtų rajone, ženklinanti Šv. Mergelės Marijos apsireiškimo vietą. Koplyčia priklauso Skiemonių Švč. M. Marijos Aplankymo parapijai, yra vienas iš sakralinių mitologinių kultūros paveldo objektų Molėtų rajono savivaldybėje. Katalikiškos piligrimystės vieta Panevėžio vyskupijoje. 

Pasiekiama vykstant rajoniniu keliu , apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Alantos. Janonių kaimo laukuose pastatyta koplyčia, kryžiai, šalia teka šaltinis. Maldininkai šią vietą laiko stebuklinga ir šventa. 1962 m. liepos 13 – 14 dienomis, Janonių kaimo gyventoja Ramutė Pranciška Matiukaitė regėjo Šv. Mergelę Mariją. Nuo to laiko maldininkai lanko Janonių kaimą, nors sovietmečiu tai buvo draudžiama. Maldininkai slapčiomis vykdavo ir amžindavo šią vietą, bet atminimo ženklai buvo naikinami. Atgavus nepriklausomybę, šioje vietoje pastatyta koplytėlė ir kryžius, sutvarkytas šalia esantis šaltinis.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Sąrašas:Švč. Mergelės Marijos apsireiškimų vietos Lietuvoje

Molėtų rajono koplyčios
Katalikų piligrimystės vietos Lietuvoje
Vedad Ibišević

Vedadas Ibiševičius (g. 1984 m. rugsėjo 6 d.) – Bosnijos ir Hercegovinos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje.
2000 m. su šeima persikėlė iš Bosnijos į Šveicariją, ten pradėjo lankyti „FC Baden“ jaunimo mokyklą, bet vėliau su šeima išvyko į JAV, Sent Luisą, kur pradėjo rungtyniauti vietinėje komandoje. 2004 m. Ibiševičius grįžo į Europą ir rungtyniavo Prancūzijoje, tačiau labiausiai įsitvirtinti jam pavyko Vokietijoje.

2007 m. Ibiševičius debiutavo Bosnijos rinktinėje, varžybose prieš Norvegiją. 2012 m. įmušė hat-trick`ą į Lichtenšteino vartus. 2013 m. įmušė pergalingą įvartį į Lietuvos vartus, atvėrusį Bosnijai galimybę dalyvauti pasaulio čempionate. Jame įmušė pirmąjį bosnių įvartį.

Laimėjimai 
 Bosnijos metų futbolininkas: 2008 m.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Bosnijos ir Hercegovinos futbolininkai
Afrikos auksinė katė

Afrikos auksinė katė (Profelis aurata) – katinių (Felidae) šeimos plėšrus žinduolis. Tai viena mažiausiai žmonėms žinoma kačių šeimos rūšis gyvenanti Afrikoje.

Paplitimas 
Paplitę Afrikos žemyne nuo Tanganikos ežero ir pietinės Kenijos arealo rytuose, iki Gambijos arealo vakaruose.

Gyvenamoji aplinka 
Gyvena Afrikos drėgnuosiuose atogrąžų miškuose bei tankiai suaugusiuose krūmynuose.

Pavojai jų išlikimui 
Nors jų suaugusių individų priskaičiuojama virš 10 000 (remiantis IUCN Cats Red List Workshop 2007 duomenimis), bet yra pastebima jų populiacijos mažėjimo tendencija. Kertant miškus, su jais traukiasi ir afrikos auksinių kačių arealas.

Apibūdinimas 

Tai grakštūs, tvirto kūno sudėjimo gyvūnai su maža galva, mažomis ausimis, ilgomis kojomis bei vidutinio ilgio uodega. Jų kailio dėmėtumas ir spalva įvairūs. Kailis nuo kaštoniškai rudos iki sidabriškai pilkšvos arba visai juodos spalvos išmargintas įvairiomis dėmėmelėmis. Vienų taškuotas visas kailiukas, kitų tik taškuota balta papilvė.

Kūno išmatavimai 
Maždaug dvigubai didesnis už naminę katę. Jo kūno ilgis 61-100 cm, uodega 16-46 cm, aukštis pečių lygyje 38-55 cm, patinėliai sveria 11-16 kg. Tik kartą išmatuotos patelės svoris buvo 6,2 kg.

Porūšiai 
Išskiriami du porūšiai:
 Profelis aurata aurata – paplitę Kongo upės baseine bei gretimose teritorijose.
 Profelis aurata celidogaster – vakarų Afrikoje.

Amžius 
Nelaisvėje išgyvena iki 15 metų.

Gyvenimo būdas 
Gyvena pavieniui ir aktyvūs naktimis. Daugiausiai laiko praleidžia ant žemės, bet gerai laipioja medžiais ir juose praleidžia daug laiko. Jų veisimasis mažai ištirtas, bet manoma kad veda vieną jauniklį.

Mityba 
Aukas gaudo sėlindami ir vėliau staigiais šuoliais juos užpuldami. Remiantis jų išmatų analize, jie daugiausiai maitinasi graužikais, nors kartais susimedžioja nedideles antilopes, beždžiones (galbūs susižeidusias, nesveikas) ir paukščius.

Naturalūs priešai 
Gamtoje afrikos auksinės katės naturalūs priešai leopardai. Tad dalis šių gyvūnų vengia vietovių, kur dominuoja leopardai.

Artimiausios rūšys 
Šiai aprašomai rūšiai, katinių šeimoje genetiškai artimiausi yra servalai ir karakalai.

Nuorodos 

 Elusive Golden Cat Filmed , anglų k.
 Illuminating Africa’s most obscure cat, by Jeremy Hance, October 18, 2011, (mongabay.com), anglų k.
 African golden cat (arkive.org) , anglų k.
 African golden cat (iucnredlist.org), anglų k.

Katiniai
Paežerių Švč. Dievo Motinos Dangun ėmimo sentikių cerkvė

Paežerių sentikių cerkvė – sentikių maldos namai Paežerių kaime, prie kelio , 2 km į vakarus nuo Viešintų. Tai viena iš dviejų Anykščių rajone išlikusių medinių cerkvių – antroji yra Girelės sentikių cerkvė prie Kavarsko.

Istorija 

Sentikiai Viešintų apylinkėse įsikūrė apie 1715 m., bendruomenės centru tapo Paežerių kaimas. Iš karto melstis, pagarbinti Viešpatį rinkdavosi paprastoje kaimo troboje įrengtoje maldykloje. Tik 1842 m. ypač rūpinantis V. S. Šorochovui, P. Pavlovui, J. Kravcovui, L. Dyminui bei šventikui Joanui Nesterovui buvo pastatyta nedidelė medinė cerkvė. Veikiai bendruomenei išaugus iki 500 narių prireikė erdvesnių maldos namų. Juos Švč. Dievo Motinos į dangų ėmimo garbei pastatė 1903 m., vėliau pristatė varpinę, nupirko varpus, daug ikonų, bet viską sunaikino kilęs gaisras. Cerkvė buvo atstatyta 1913 m.

Tarpukariu sentikių bendruomenė turėjo iki tūkstančio narių. Antrojo pasaulinio karo metais vokiečiai išvežė varpus, todėl šiuo metu egzotiškai skambinama dviem plaktukais tankiai, ritmingai taukšint į bokšte pakabintas aviacinių bombų tūtas. Įspūdingos čia būna Velykų, Kalėdų pamaldos, Švč. Dievo Motinos Dangun Žengimo atlaidai. Renkasi ir vietos, ir tolimesnių apylinkių sentikiai.

Netoli cerkvės, Viešinto ežero pakrantėje, buvo pirmosios Paežerių kapinaitės, bet jos ilgainiui buvo apleistos, vėliau nelikę jokio ženklo. Naujosios kapinės įsteigtos kalnelyje už kilometro į šiaurę nuo kaimo.

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
 Paežerių cerkvės istorija
 Paežerių bendruomenė (Поезерцская община) 

Lietuvos sentikių cerkvės
Anykščių rajono bažnyčios
Carl Knauf

Karlas Knaufas (1893 m. Bad Godesberge, Vokietijos imperija - 1944 m. balandžio 1 d. Nidoje, Trečiasis Reichas) – vokiečių dailininkas, vėlyvojo impresionizmo srovės atstovas.

Biografija 
Gimė 1893 m. Bad Godesberge, studijavo Diuseldorfo dailės akademijoje. 1921 m. Karaliaučiuje pristatė pirmąją, o 1932 m. Klaipėdoje surengė di­džiau­sią sa­vo per­so­na­li­nę par­odą. Dailininko paveiksluose dominavo Kuršių nerijos kraštovaizdis, jį ypač ža­vė­jo ma­rio­se plau­kio­jan­tys ku­rė­nai. Itin populiarus yra Karlo Knaufo tapytas  vadinamasis „itališkas vaizdas“ – žvilgsnis nuo Uošvės kalno į Purvynės žvejų namelius ir įlanką su žvejų laivais. 

Nuo 1931 m. iki savo mirties gyveno Nidos priemiestyje Skruzdynėje, ant Uošvės kalno. Jo namą suprojektavo architektas Herbertas Reissmannas, o pats menininkas įdėjo daug pastangų dailindamas pastato išorę ir vidų. Buvo nudažytas tradicinėmis žvejo namo spalvomis – sienos rudos, langų apvadai, sandrikai, vėjalentės ir lėkiai – mėlyni ir balti. Stogas dengtas tamsiai raudonos spalvos čerpėmis.  

Priklausė Nidos dailininkų kolonijai, buvo vedęs Friedel Riefenstahl iš Dancigo. Dėl silpnos sveikatos Skruzdynėje gyvendavo tik vasaromis, o žiemomis keliaudavo po pietinę Europą. Po staigios mirties buvo palaidotas Nidos žvejų kapinaitėse, tiksli kapo vieta nėra žinoma. Šiandieną Karlą Knaufą primena kapinėse pastatytas kryžius.

Darbai saugomi Rytų Prūsijos muziejuje Liuneburge bei privačiose kolekcijose.

Šaltiniai

 Kristina Jokubavičienė. Carlas Knaufas: „Turiu silpnybę tapyti kopas ir kurėnus...“

Literatūra
 Bernd Schimpke. Niddden, Landschaft der Sehnsucht – Hamburg:  Schimpke Kunstverlag, 2012 ISBN 978-3-9815135-0-9

Nuorodos 
 Nidos dailininkų kolonijos tinklalapis (vok.);
 Primena kraštiečius dailininkus;
 Nidos dailininkų kolonijos darbų katalogas;
 Pirmieji spalvoti Nidos vaizdai.
 K. Knaufo namas kultūros paveldo registre.

Mažosios Lietuvos asmenybės
Vokietijos tapytojai impresionistai
Meir Vilner

Meiras Vilneris (Meir Vilner, ), pirmoji pavardė Ber Kovner (g. 1918 m. spalio 23 d. – m. 2003 m. birželio 5 d.) – Izraelio politikas komunistas, Izraelio komunistų partijos Maki (kurią daugiausia sudarė Izraelio arabai) lyderis. Jauniausias ir ilgiausiai išgyvenęs Izraelio Nepriklausomybės deklaracijos (1948 m.) signataras, daugiametis kneseto narys.

Biografija 
Gimė 1918 m. spalio 23 d. Vilniuje (tada okupuotame Vokietijos kariuomenės).

Politinę veiklą pradėjo kaip socialistų sionistų grupės Hashomer Hatzair ('Jaunoji gvardija', 'Jaunimo gvardija') vadovas. Būdamas 17 m. jis vadovavo 27 šios organizacijos kuopelėms.
Tačiau greitai nusivylė tuo, ką jis palaikė tendencija sionistų judėjime ne gerinti dabartinę padėtį, o svajoti apie žydų tėvynę Palestinoje. Todėl jis ėmė dirbti draustoje Lenkijos komunistų partijoje ir ėmė naudotis slapyvardžiu Meir Vilner. Lenkijos komunistų partijos veikloje dalyvavo iki 1938 m., kai išvyko į Britų Palestinos mandatinę teritoriją. Didžioji dalis jo giminės žuvo Holokauste.

Vilneris studijavo istoriją Jeruzalės hebrajų universitete.

Gyvendamas būsimoje Izraelio teritorijoje Vilneris nusivylė politika, skelbdamas, kad neapykantą, nukreiptą į žydus Vilniuje (tada priklausė Lenkijai), pakeitė neapykanta, nukreipta į arabus. Vilneris įstojo į Palestinos komunistų partiją, kurios nariais buvo tiek arabai, tiek žydai, ir kuri palaikė jų atsiskyrimą. Vilneris kritikavo tiek D. Britanijos, tiek Izraelio vyriausybes, bet palaikė Izraelio Nepriklausomybės deklaracijos pasirašymą, nes tai panaikins dar vieną D. Britanijos koloniją.

1949 m. jis buvo išrinktas į knesetą kaip Maki narys. 1959 m., praėjus 6 savaitėms po 1959 m. rinkimų, jis atsisakė kneseto nario pareigų. 1961 m. jis vėl buvo išrinktas į knesetą. Praėjus 2 mėnesiams po 1961 m. rinkimų jis vėl atsistatydino.

1965 m. Vilneris ir keli kiti Maki nariai atsiskyrė nuo šios partijos ir įkūrė naują komunistų organizaciją Rakah. Skilimą sukėlė nesutarimai dėl stiprėjančio TSRS antisionistinio požiūrio (VIlneris palaikė TSRS poziciją). 1965 m. rinkimuose Vilneris buvo išrinktas į knesetą kaip Rakah narys.

Netrukus po Šešių dienų karo (1967 m.) dešiniosios partijos Gahal narys kėsinosi nudurti Vilnerį, nes šis reikalavo, kad Izraelis grąžintų Vakarų Krantą, bet šis išgyveno. Rakah buvo prieš Šešių dienų karą.

Prieš 1977 m. rinkimus Rakah tapo Hadash dalimi. Vilneris liko kneseto nariu iki 1990 m., kai jis atsistatydino remdamasis vietų rotacijos susitarimu. M. Vilneris yra trečias Izraelio politikas, ilgiausiai dirbęs knesete (po Tawfik Toubi ir Shimon Peres).

Šeima ir giminaičiai 
M. Vilneris buvo vedęs Esther Vilenska, kuri irgi buvo Izraelio komunistė politikė. Pora turėjo du sūnus. Vėliau išsiskyrė.

M. Vilnerio pusbrolis buvo žinomas Izraelio poetas Abba Kovner.

Nuorodos 

 Meir Vilner (M. Vilnerio puslapis Kneseto svetainėje)

Sionistai
Izraelio politikai
Mediolanum Forum

Mediolanum Forum – daugiafunkcė sporto arena netoli Milano, Italijoje. Arena atidaryta 1990 m. Nuo to laiko joje vyksta koncertai, renginiai, krepšinio rungtynės. Savo namų rungtynes arenoje žaidžia Milano Olimpia klubas.

Nuo 2011 m. čia vyksta tarptautinis žiemos teniso turnyras „La Grande Sfida“. 2014 m. arenoje vyks 2013-2014 m. Eurolygos finalinio ketverto varžybos.

Šaltiniai 

Italijos sporto arenos
Milanas
Giedrius Alkauskas

Giedrius Alkauskas (g. 1978 m. vasario 8 d. Anykščiuose) – Lietuvos matematikas, muzikologas, kompozitorius, poetas.

Biografija 
1985–1993 m. mokėsi Anykščių Jono Biliūno vidurinėje mokykloje. 1993–1996 m. mokėsi Kauno technologijos universiteto gimnazijoje. Trejus metus iš eilės tapo Lietuvos moksleivių matematikos olimpiados nugalėtoju. 1996 m. laimėjo pirmąjį sidabro medalį Lietuvai Tarptautinėje matematikos olimpiadoje. 1999 ir 2001 m. laimėjo aukso medalius Tarptautiniame matematikos studentų turnyre. 1997 m. sukūrė uždavinį tarptautinei matematikos olimpiadai Argentinoje.

1996–2004 m. studijavo Vilniaus universitete. 2004–2008 m. studijavo Jungtinės Karalystės Notingemo universiteto doktorantūroje (vadovas prof. Ivan Fesenko). 2008 m. apgynė disertaciją „Integral transforms of the Minkowski question mark function“.

Mokslinė ir pedagoginė veikla 

Nuo 2010 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2013 m. vyresnysis mokslo darbuotojas. 2018–2019 m. – Kauno technologijos universiteto profesorius. 2009 m., 2012 m. Makso Planko instituto (Bona, Vokietija), 2010 m. Austrijos „Bodenkultur“ (BOKU) universiteto (Viena, Austrija) kviestinis mokslininkas. 

Darbo sritys matematikoje – Minkovskio „klaustuko“ funkcija, skaidiniai, funkcinės lygtys, tėkmės. Teigia atradęs naujus matematinius objektus – projektyvines tėkmes ir supertėkmes. Tyrė Minkovskio „klaustuko“ funkciją, jos momentus, integralines transformacijas (Styltjeso, Melino ir Laplaso), bei susiejo šią funkciją su modulinėmis formomis. Minkovskio „klaustuko“ funkcijos momentai Steven R. Finch knygoje „Matematinės konstantos“ buvo pavadinti Minkovskio-Alkausko konstantomis.

Kita veikla 

2011 m. išleido kompaktinę plokštelę „Į sapnų ir burtų lauką“, 2014 m. išleido kompaktinę plokštelę „Užburtas laikas“. Parašė straipsnių apie danų muzikinį romantizmą.

2018 m. išleido poezijos knygą „Keliaujantis akmuo“, kuri 2019 m. pelnė Dionizo Poškos premiją.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Giedriaus Alkausko asmeninis puslapis
 Giedrius Alkauskas Matematikos genealogijos projekte
 Giedrius Alkauskas Anykštėnų biografijų žinyne
 Giedriaus Alkausko Youtube kanalas

Lietuvos matematikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos kompozitoriai
Nanumea

Nanumea – atolas Ramiajame vandenyne, pačiuose Tuvalu šiaurės vakaruose. Yra į pietus nuo Gilberto salų. Išlinkęs į rytus, 12 km ilgio ir iki 2,5 km pločio. Sausuma užima 3,9 km². Atolą sudaro 5 koralinės salelės: Nanumea, Lakena, Lefogaki, Teatua a Taepoa, Temotufoliki. Šiaurinėje dalyje esančioje Nanumea saloje gyvena visi atolo gyventojai (664 – 2002 m.). Lakenos saloje yra pulaka – pelkė, kurioje auginami valgomieji strėleniai.

Nanumea vartojama tuvaliečių kalbos tarmė artima tokelau ir samojiečių kalboms.

Pasak vietinio mito, salą pasiekęs keliautojas Tefolaha iš Tongos ar Samoa. Jis Nanumea atole radęs dvi moteris, pilančias smėlį – Pai ir Vau. Pirmasis salas pasiekęs europietis (1781 m.) buvo Ispanijos keliautojas Francisco Antonio Mourelle. Jis salą pavadino San Augustino vardu. XIX a. čia apsistodavo britų pirkliai. II pasaulinio karo metais Nanumea saloje amerikiečiai pastatė oro uostą, todėl gyventojai buvo iškeldinti į Lakeną. Po karo oro uostas demontuotas, gyventojai grįžo į salą.

Tuvalu salos
Atolai
Nukufetau

Nukufetau – atolas Ramiajame vandenyne, Tuvalu salyno centrinėje dalyje. Atolo koralinis žiedas yra beveik taisyklingo stačiakampio formos, 14 km ilgio, 10 km pločio. Sausuma sudaro 3,1 km². Atolo žiedas susideda iš 33 salelių; svarbiausios – Faiava Lasi, Falė, Funaota, Kongo Loto Lafanga, Lafanga, Matanukulaelaė, Motufetau, Motulalo, Šiaurės Motuloa, Pietų Motuloa, Motumua, Niualuka, Niuatui, Oua, Sakalua, Savavė, Teafatulė, Teafuaniua, Teafuanonu, Teafuonė, Temotuloto.

2002 m. Nukufetau atole gyveno 586 žmonės – polineziečiai, kalbantys tuvaliečių kalba. Gyventojai gyvena pietvakariniame atolo kampe esančiose Savavės ir Falės salose.

Pasak legendos, salą atrado tongiečiai. Čia jie rado tik fetaʻu krūmus, todėl pavadino atolą Nukufetau („fetau sala“). 1819 m. salą pasiekė britų laivas, vadovaujamas Arent Schuyler de Peyster. XIX a. pab. čia lankydavosi britų kopros pirkliai. 1943 m. amerikiečiai Motulalo salelėje įrengė gilavandenę prieplauką ir lėktuvų pakilimo taką. Po karo šie statiniai panaikinti. 1983 m. Nukufetau oficialiai perėjo Tuvalu nuosavybėn.

Nuorodos 
 Atolo žemėlapis 

Tuvalu salos
Papilių koplyčia

Papilių Šv. Vincento Ferero koplyčia – koplyčia, veikianti Papilių kaime, Anykščių rajone. Įsikūrusi senosiose kaimo kapinėse, už  50 m į vakarus nuo Pelyšos (Viešintos intako) kairiojo kranto, prie kelio . Priklauso Surdegio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapijai. Joje vyksta pamaldos, kasmet rugsėjo 8 d. rengiami metiniai Švč. Mergelės Marijos Gimimo atlaidai (Žolynėlė).

2017 m. koplyčia įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą. Ji yra regioninis architektūros ir sakralinis paminklas. Priklauso kapinių kompleksui (kartu su šalia stovinčiu mauzoliejumi ir kapinių tvora su vartais).

Koplyčią supa veikiančios kapinės, laikomos seniausiomis ir turtingiausiomis Surdegio parapijoje. Šv. Vincento Ferero titulo koplyčia yra medinė, 20 m ilgio ir 8 m pločio , o prie vartų – Kolyškų (Kołłyszko) mūrinė mauzoliejinė koplytėlė. Koplyčioje yra trys altoriai, kaip manoma, ne vietinės kilmės – atvežti iš kitų religinių pastatų, kaip ir Kryžiaus kelio stotys, perkeltos iš senosios Šimonių bažnyčios (Kupiškio raj.).

Istorija 

Medinę koplyčią 1763 m. pastatė dvarininkas Fortunatas Bilevičius, po gaisro ji atstatyta 1818 m., keliskart remontuota ir atnaujinta. Buvo įrengta klebonija. Mūrinė mauzoliejinė koplyčia pastatyta 1845 m. Ukmergės apskrities dvarininkų Jono Duraso ir jo žmonos Otilijos Bilevičiūtės-Durasienės palaikams.

1819–1820 m. kelis mėnesius Papiliuose kaip Subačiaus parapijos filijoje tarnavo kunigas ir poetas Antanas Strazdas, kartu ėjęs ir Pelyšų II dvaro privataus kapeliono pareigas.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Papilių koplyčios istorija Anykščių krašto vietovių žinyne

Anykščių rajono koplyčios
Nukulaelaė

Nukulaelaė – atolas Ramiajame vandenyne, Tuvalu salyno pietryčiuose. Išsidriekęs šiaurės–pietų kryptimi, sausuma sudaro 1,8 km². Atolo žiedas susideda iš 19 salelių:

Vienintelė gyvenama salelė yra Fangaua, esanti Nukulaelaės žiedo šiaurės vakaruose. Jos ilgis 1,5 km, plotis 20-500 m. Atole 2002 m. gyveno 393 žmonės.

Salos pavadinimas reiškia „smėlio sala“. Pasakojama, kad ją radęs Valoa iš Vaitupu, čia pasodinęs kelis medžius ir apsigyvenęs su šeima. Tumuiloto salelėje buvo malae šventvietė. 1821 m. atolą pasiekė jūrininkas George Barrett ir jį pavadino Mičelo grupe (Mitchell’s Group). 1861 m. įvesta krikščionybė. 1862–1863 m. daug salos gyventojų buvo išvežta darbui į Peru kasyklas. Iki 1983 m. į salą pretenzijas reiškė JAV.

Tuvalu salos
Vaitupu

Vaitupu – atolas Ramiajame vandenyne, Tuvalu salyno centrinėje dalyje, į šiaurę nuo Nukufetau. Tai didžiausias sausumos plotu šalies atolas, užimantis 5,6 km². Atolas nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius, jį sudaro daugiausia viena didelė Vaitupu sala su nedidele lagūna viduryje. Aplink šią salą yra kelios labai smulkios salelės – Luasamotu, Mosana (dvi), Motutanifa, Temotu, Te Motu Olepa, Tofia. Saloje yra pelkių, mangrovių sąžalynų, auginama pulaka.

2002 m. Vaitupu gyveno 1591 žmogus (antra pagal šį skaičių po Funafučio). Dauguma gyventojų susitelkę Asau kaime, Vaitupu salos pietvakarinėje pakrantėje. Taip pat keletas šeimų gyvena Temotu salelėje atolo šiaurėje. Veikia ligoninė, paštas, pradinė ir vidurinė mokyklos, bažnyčia. 1996 m. lagūnoje įkurtas pirmasis Tuvalu žuvininkystės ūkis.

Salos pavadinimas reiškia „vandens fontanas“. Kas apgyvendino salą nežinia, pasak legendų, XVI–XVII a. Vaitupu pasiekė samojiečiai. 1825 m. salą pasiekė banginių medžiotojas Obed Starbuck ir ją pavadino Treisės sala (Tracy Island).

Nuorodos 
 Salos žemėlapis 

Tuvalu salos
Niutao

Niutao – koralinė sala Ramiajame vandenyne, Tuvalu salyno šiaurės vakaruose. Užima 1,6 km² plotą. Sala išsidriekusi iš rytų į vakarus 2,6 km, iki 1,6 km pločio, apsupta rifo. Vakaruose yra mažytė lagūna, nesusisiekianti su vandenynu. Aplink lagūną plyti mangrovės, pietuose ir rytuose yra pulakos auginimo pelkynių.

2002 m. Niutao gyveno 663 žmonės. Yra du kaimai – Kulia ir Teava (abu salos vakaruose). Veikia bažnyčia, paštas, mokykla. Pietuose yra kapinės.

Pasak mito, XII-XIII a. Niutao apgyvendino atvykėliai iš Samoa. XV–XVI a. salą nesėkmingai puolė tongiečiai, o XVII a. – atėjūnai iš Kiribačio. 1781 m. greta Niutao praplaukė ispanų laivas, vedamas Francisco Antonio Mourelle. Ispanai salą pavadino El Gran Cocal. Vėliau europiečiai čia pasirodė tik 1825 m. – saloje besilankęs Obed Starbuck ją pavadino Loper Island. 1861 m. prasidėjo Niutao gyventojų krikštas.

Nuorodos 
 Niutao žemėlapis 

Tuvalu salos
Catherine Ashton

Katerina Margaret Ašton  (, g. 1956 m. kovo 20 d. Lankašyre) – Didžiosios Britanijos ir Europos politikė, Europos Sąjungos Vyriausioji įgaliotinė užsienio reikalams ir saugumo politikai bei Europos Komisijos (EK) vicepirmininkė.

Biografija 
1977 m. baigė ekonomikos studijas Londono universitete. Aktyviai dalyvavo visuomeninėje, Leiboristų partijos veikloje. Vėliau dirbo vyriausybinėse institucijose : 2001–2004 m. buvo Švietimo ministerijos parlamentinė sekretorė (atsakinga už ikimokyklinio ugdymo programos Sure Start įgyvendinimą), 2004–2007 m. – Konstitucinių reikalų ministerijos parlamentinė sekretorė. 2006 m. tapo Slaptosios tarybos nare. Paskutiniame Tony Blairo kabinete buvo Teisingumo ministerijos parlamentinė sekretorė. Suformavus premjero G.Brauno vyriausybę, 2007 m. tapo Lordų rūmų vadove ir Slaptosios tarybos lorde-pirmininke.

2008 m. spalio mėn. paskirta Europos Komisijos nare, atsakinga už prekybą. 2009 m. lapkričio mėn. Europos Vadovų Taryba paskyrė ją Vyriausiąja įgaliotine (VĮ) užsienio reikalams ir saugumo politikai (Lisabonos sutartyje numatyta, kad VĮ turi būti Europos Komisijos (EK) nariu ir pirmininkauti Užsienio reikalų tarybai). Vyriausiajam įgaliotiniui pavestas funkcijas įgyvendinti padeda įsteigta Europos išorės veiksmų tarnyba (EIVT).

2010 m. vasario mėn. ji paskirta ir EK vicepirmininke.

Šaltiniai 

|-

|-

|-

|-

|-

ES komisarai nuo Jungtinės Karalystės
Lordų rūmų vadovai
Natalija Podolskaja

Natalija Podolskaja (; g. 1982 m. gegužės 20 d. Mogiliove, Baltarusijoje) – Rusijos ir Baltarusijos dainininkė, „Фабрики звёзд-5“ dalyvė, Rusijos atstovė 2005 m. Eurovizijos dainų konkurse.

2005 m. Eurovizija 

2005 metų vasarį dalyvavo Rusijos atrankoje į Eurovizijos dainų konkursą. Natalija laimėjo atranką ir atstovavo Rusijai su daina „Nobody Hurt No One“. Konkurse užėmė 15 vietą.

Diskografija 

 2004 – Поздно (studijinis albumas)
 2005 – Nobody Hurt No One (singlas)
 2012 – Быть частью твоего
 2013 – Интуиция (studijinis albumas, išleistas spalio 15 d.)

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

Rusijos atstovai Eurovizijoje
Baltarusijos atlikėjai
Panevėžio sentikių cerkvė

Panevėžio sentikių cerkvė – sentikių maldos namai Panevėžyje, A. Mackevičiaus g.10. Tai rusų stačiatikių atšakos, nepripažįstančios Rusijos bažnyčios reformos, įvestos 1653–1666 m. patriarcho Nikono įsakymu, vienabokštė medinė sentikių cerkvė.

Sentikiai išlaikė senąsias tradicijas, atėjusias dar iš XVI–XVII a.: pamaldos vyksta senąja bažnytine slavų kalba, laikomasi senųjų skaitymo ir giedojimo tradicijų, kiekvienos mišios turi skirtingas tonacijas. Šiuo metu vietos sentikių parapijai priklauso apie penki šimtai tikinčiųjų, daugiausia mišrių – rusų ir lietuvių šeimų tikintieji.

Istorija 

Sentikiai Panevėžyje pradėjo kurtis 1825 m., nors dokumentuose nurodoma, kad bažnyčia statyta 1906 m. Iki to laiko sentikiai buvo persekiojami, tad oficialiai nebuvo galima turėti ir bažnyčios. Žemę bažnyčiai dovanojo turtingesni parapijiečiai. Per Pirmąjį pasaulinį karą bažnyčia buvo sudeginta, bet 1926 m. atstatyta.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
 Panevėžio bendruomenė (Паневежская (Пoневежская) община) 
 Panevėžio sentikių cerkvės nuotraukos (miestai.net)

Lietuvos sentikių cerkvės
Panevėžio šventyklos
Tamara Todevska

Tamara Todevska () – Makedonijos pop dainininkė. Jos sesuo Tijana Todevska-Dapčevič yra gerai žinoma pop dainininkė.

Vaikystė 

Tamara Todevska gimė 1985 m. birželio 1 d. Skopjėje. Ji užaugo muzikų šeimoje. Jos tėvas Velko Todevski yra muzikos mokyklos profesorius. Jos mama Branka Todevska – operos dainininkė.

Muzikinė karjera

Karjeros pradžia 

Pirmąją dainą „Igra luda“ (Игра луда) 1997 metais atliko su savo seserimi Tijana. Tačiau jos muzikinė karjera prasidėjo vėliau – 2003 metais, muzikos festivalyje „Suncane Skale“ Juodkalnijoje, kuriame ji atliko dainą „1003“ ir užėmė antrą vietą.

„Sino“ 

2005 metais Tamara Todevska išleido debiutinį albumą „Sino“ (). Albumo prodiuseris – Aleksandar Masevski. Kai kurios albumo dainos, kaip, pvz., „1003“ ir „Najverni prijateli“, Makedonijoje tapo hitais.

Diskografija

Albumai 
 Sino (2005)
 Eden Den (2015)

Nuorodos 

 Daina Let Me Love You (2008 m.)

|-

Šiaurės Makedonijos atlikėjai
Pop atlikėjai
Šiaurės_Makedonijos atstovai Eurovizijoje
2008 m. Eurovizijos dalyviai
Rišaro kalviukas

Rišaro arba didysis kalviukas (Anthus richardi) – kielinių (Motacillidae) šeimos paukštis, priklausantis kalviukų genčiai.

Paplitimas 
Rišaro kalviukai peri Rytų Azijoje (pietų Sibire, Mongolijoje, šiaurės rytų Kinijoje) ir per rudens migracijas skrenda žiemoti į Pietų Aziją. Rudenį stebimas ir Europoje.

Paplitimas Lietuvoje 
Pirmą kartą stebėtas Lietuvoje 2013 m. spalio 10 d., per rudeninę paukščių migraciją, o to paties mėnesio 22 d. ten pat girdėtas jo balsas. Šią naują, į Lietuvos paukščių įrašomą rūšį, Kuršių nerijos pajūryje stebėjo Lietuvoje gyvenantis žinomas suomių kilmės paukščių stebėtojas Kristeris Castrenas. Rišaro kalviukai Lietuvoje neperi.

Gyvenamas biotopas 
Mėgsta gyventi atvirose ir dažnai drėgnose užleistose ar prižiūrimose pievose. Tokiam biotope aptinkamas nuo žemų iki 1830 m aukščio altitudžių.

Apibūdinimas 

Didžiausia kalviukų genties rūšis. Patinėlis ir patelė beveik vienodo dydžio ir svorio. Jų kūnas laibas, 17–20 cm ilgio, išskėstų sparnų tarpugalių atstumas 29–33 cm, kūno masė 25–36 g. Nugarėlė tamsiai ruda, su dryželiais, krūtinėlė ir kita apatinė dalis su rausvai rudu, vientisu be dryželių atspalviu. Pas patelę pilvo ir krūtinėlės plunksnelės turi mažiau rausvo atspalvio. Jų snapas gana masyvus, ilgokas, viršutinė dalis tamsoka, apatinė ir prie pagrindo gelsvoka. Uodega ir kojos ilgos. Šią rūšį lengva atskirti pagal beveik vertikaliai tiesią stovėseną bei kojų pirštų ilgais nagais, ypač ilgas užpakalinio piršto nagas.

Porūšiai 
Yra išskiriami trys porūšiai:
 Anthus richardi centralasiae – didesnis už kitus porūšius. Nugarėlėje daugiau dominuoja smėlio spalva.
 Anthus richardi dauricus – nugarėlė tankiau išmarginta dryželiais.
 Anthus richardi sinensis – šiek tiek mažesni už kitus porūšius. Nugarėlė mažiau išmarginta dryželiais.

Elgsena 
Tipiški, atsiskyrėliškai gyvenantys paukšteliai. Čiulbėjimas garsus. Jo skrydis galingas, nors didesnę laiko dalį praleidžia ant žemės, vikriai pasibėgiodamas, kur maitinasi įvairiais vabzdžiais, jų lervomis ir augalų sėklomis ir sukasi lizdus. Veisimosi sezonas prasideda vėlyvą pavasarį ir ankstyvą vasarą, nuo gegužės iki birželio mėnesio. Lizdas – įduba ant žemės, kuri gali būti paprasčiausiai palikta prabėgusio gyvūno. Paprastai lizdas po aukštesnės žolės kuokštu, kuriame sunešta žolės ar samanų. Lizde 4–6, ar dažniau 4–5 kiaušiniai. Jų lizdavietei gresiant pavojui, abudu – patinėlis ir patelė nuo lizdavietės įsibrovėlį bando nuvilioti savotiškais garsais.

Nuorodos 

 Ornitologai džiugina naujomis Lietuvai paukščių rūšimis, 2013 m. lapkričio 1 d. (ekologija.blogas.lt)
 Anthus richardi (arkive.org) 
 Richard’s Pipit (birdlife.org) 
 Richard’s Pipit (birdguides.com) 
 Richard’s Pipit (ibc.lynxeds.com)

Kieliniai
Salamiesčio evangelikų reformatų bažnyčia

Salamiesčio evangelikų reformatų bažnyčia – evangelikų reformatų maldos namai, įsikūrę Biržų g. 4, Salamiestyje, vienintelė šio tikėjimo išpažinėjų vieta Kupiškio rajone. Čia šiuo metu registruota 11 bendruomenės narių iš Uoginių, Alizavos ir paties Salamiesčio.

Istorija 
Salamiestis – istorinė evangelikų reformatų lietuviška parapija. Evangelikų reformatų parapiją mini istoriniai šaltiniai apie 1583 m. Parapija pergyveno ir išsilaikė sunkiausią XVIII a. vidurio kontrreformacijos laikotarpį ir išliko šalia kitų Biržų krašto evangelikų reformatų parapijų, buvo mažiausia iš jų.

Salamiestis priklausė kunigaikščiams Radviloms. Jų įkurti reformatų maldos namai minimi 1673 m. inventoriuje. Kunigą Radvilos išlaikydavo iš savo iždo. Pamaldos buvo laikomos lietuviškai. Miestelyje būta religinių nesutarimų, todėl reformatų maldos namai su klebonija buvo apiplėšti, sumušti pamokslininkai. Vietos reformatai padavė skundą net Prūsijos rezidentui Varšuvoje.

Nuo 1751 m. Salamiestyje ne visą laiką būdavo net ir vienas reformatų kunigas. Paskutiniuoju nuolatiniu kunigu yra buvęs Jonas Snarskis, į Salamiesčio parapiją paskirtas 1837 m. 1841 m. jis buvo iškeltas į Biržus ir nuo to laiko Salamiesčio parapija savo kunigo nebeturėjo.

Per I Pasaulinį karą Salamiesčio parapiją (kartu su gretimomis parapijomis) aptarnavo kun. Miulleris, atvykęs iš Klaipėdos krašto, prastai mokėjęs lietuviškai. Per karą sudegė klebonija ir ūkio pastatai, bet pati bažnytėlė išliko nepaliesta. 1918 m. į parapiją paskirtas kun. Adomas Šernas.

Nepriklausomybės metais parapijos reformatų veiklą nustelbė katalikų tikėjimas. 1938 m. parapijoje gyveno vos 57 evangelikų reformatų tikybos žmonės. Pastovaus klebono parapija neturėjo, o vizituojantis kunigas per metus parapijoje lankydavosi 3-4 kartus laikyti pamaldų parapijiečiams. Klebonija liko neatstatyta.

Ši bažnyčia buvo mažiausia iš 5 sovietiniais metais neuždarytų Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčių (Biržų, Papilio, Nemunėlio Radviliškio ir Švobiškio) ir čia tuo laikmečiu buvo, nors ir rečiau, bet laikomos pamaldos.

1995 m. Lietuvoje patvirtinus Religinių bendruomenių ir bendrijų įstatymą, parapijos maldos namai yra įtraukti į teisminius ginčus su kitais religinei bendruomenei atstovaujančiais juridiniais asmenimis – tarp Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčios Sinodo kolegijos ir Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčios Unitas Lithuaniae sinodo.

Architektūra 
Dabartinė bažnyčia pastatyta 1830 m. Ji medinė, ant mūrinių pamatų, stačiakampė, su keturių kolonų klasicistiniu portiku, kuris šiuo metu apkaltas lentomis ir padarytas uždaras prieangis. Šventoriaus gale prie mūrinės tvoros pastatyta archajiškų formų varpinė (varpas neišliko). Bažnyčios vidaus įranga medinė, kukli. Išliko sena sakykla, kunigų suolai. Bažnyčią supa parapijos kapinaitės, kuriose ilsisi žymių šios vietovės žmonių palaikai.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Salamiesčio evangelikų reformatų bažnyčios panoraminių fotografijų katalogas

Kupiškio rajono bažnyčios
Lietuvos evangelikų reformatų bažnyčios
Salamiestis
Blyškusis čiurlys

Blyškusis čiurlys (Apus pallidus) – čiurlinių paukščių (Apodiformes) būrio, čiurlinių (Apodidae) šeimos, tikrųjų čiurlių (Apodini) tribos, tikrųjų čiurlių (Apus) genties paukštis.

Paplitimas pasaulyje 
Paplitę labai plačiai – pietų Europoje, Madeiros, Kanarų salose, šiaurinėje Afrikos dalyje maždaug iki Kongo, pietvakarių Azijoje iki Pakistano, įskaitant Mažąją Aziją, Arabijos pusiasalį.

Gyvenamas biotopas 
Kraštuose apie Viduržemio jūrą veisiasi aukštuose skardžiuose, klifuose. Kituose kraštuos sutinkami savanose, pievose, ganyklose, soduose ar net dideliuose miestuose.

Paplitimas Lietuvoje 
Retai užklysta į Lietuvą ir joje neperi. Pirmą kartą Lietuvos pajūryje, Kopgalyje, šią rūšį stebėjo Lietuvos jūrų muziejaus Akvariumo skyriaus vedėjas, biologas Saulius Karalius, per rudeninę paukščių migraciją, 2013 m. spalio 28 d. Kiti trys iš užsienio paukščių stebėtojai taip pat mano, jog matė šį paukštį Klaipėdoje, bet nepaisant šito, Lietuvos ornitofaunistinė komisija (LOFK) dar nepriėmė sprendimo (2013 m. lapkričio 11 d.), kadangi jai trūksta įrodymų, jog stebėta būtent ši rūšis.

Apibūdinimas 

Nedideli paukšteliai. Blyškiojo čiurlio kūno ilgis 16–17 cm, išskėstų sparnų tarpugalių atstumas apie 44 cm, svoris apie 50 g. Kojos labai trumpos, menkos, jomis naudojasi tik vertikaliai užsikabinti prie olos, aukštų namų sienų. Ant gerklės ir kaktos yra šviesi, didelė dėmelė.

Palyginimai ir panašumai su kitais paukščiais 
Išvaizda, gyvenimo būdu, skrydžiu labai panašūs į savo gentainį, Lietuvoje perintį, dažnai pastebimą čiurlį (Apus apus) bei į Lietuvoje gyvenančias žvirblinių paukščių (Passeriformes) būrio, kregždinių (Hirundinidae) šeimos tris kregždžių rūšis, nors pastarosioms biologiškai visai negiminingi. Blyškusis ir kiti čiurliai pagal paukščių klasifikaciją priklauso atskiram čiurlinių (Apodidae) šeimos, čiurlinių paukščių (Apodiformes) būriui.

Elgsena 
Labai geri, vikrūs skrajūnai, beveik visą gyvenimą praleidžia ore ir niekada nenusileidžia ant žemės. Skrisdami gaudo smulkius vabzdžius, atsigeria vandens, poruojasi ir net nusnaudžia. Deda 1–3 kiaušinius, peri apie 20 dienų.
Iš šiaurinių regionų migruoja į pietryčių Aziją bei pietinę Afriką.

Pavadinimas 
Lotynų kalboje žodis ‘apous’ (απους) reiškia bekojis, o ‘pallidus’ reiškia blyškus, blankus.

Nuorodos 

 Ornitologai džiugina naujomis Lietuvai paukščių rūšimis, 2013 m. lapkričio mėn. 1 d., (ekologija.blogas.lt), lietuvių k.
 Pallid Swift (arkive.org) , anglų k.
 Pallid Swift (birdlife.org) , anglų k.
 Pallid Swift (birdguides.com) , anglų k.
 Pallid Swift (jstor.org), anglų k.
 Pallid Swift (xeno-canto.org), anglų k.
 Pallid Swift (avibase.bsc-eoc.org), anglų k.
 Andorinhão-pálido (avesdeportugal.info), portugalų k.
 Apus pallidus (google.co.uk)

Čiurliniai paukščiai
Makniūnų mokykla-daugiafunkcis centras

Alytaus rajono Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų ikimokyklinis skyrius – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla (po reorganizavimo darželis) Alytaus raj., Makniūnuose, vykdžiusi ugdymo programas. Įstaigos kodas 190447774.

Istorija 

1926 m. Raitininkuose įsteigta valstybinė pradžios mokykla. 1953 m. rugsėjo 1 d. mokykla tapo septynmete, o 1963 m. – aštuonmete mokykla. 1970/1971 m. mokykla persikėlė į naujas patalpas, o senose patalpose įkurtas bendrabutis mokiniams. 1986 m. rugsėjo 1 d. Raitininkų aštuonmetė reorganizuota į Makniūnų vidurinę mokyklą. 1992 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota į devynmetę mokyklą. 1994–1998 m. leista komplektuoti trečios pakopos klases. 1997/1998 m. mokykla vėl reorganizuota į vidurinę mokyklą. Išleista 10 abiturientų laidų. 
Nuo 2001 m. liepos 1 d. Makniūnų vidurinė mokykla reorganizuota į Makniūnų pagrindinę mokyklą. Nuo 2013 m. rugsėjo 1 Makniūnų pagrindinė mokykla reorganizuota į Makniūnų mokykla - daugiafunkcinį centrą. Nuo 2017 m. rugsėjo 1 d. Makniūnų mokykla - daugiafunkcis centras buvo reorganizuota į Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų pagrindinio ugdymo ir daugiafunkcinį skyrių. Nuo 2019 m. rugsėjo 1 d. Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų pagrindinio ugdymo ir daugiafunkcinis skyrius buvo reorganizuotas į Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų ikimokyklinio ugdymo skyrių.

2021 m. rugsėjo 1 d. Daugų Vlado Mirono gimnazijos Makniūnų ikimokyklinio ugdymo skyrius buvo uždarytas.

Direktorius 
Almantas Jakimavičius

Išnašos

Nuorodos 
 Svetainė

Alytaus rajono savivaldybės mokyklos
Eden Arena

Eden Arena (prieš tai buvo žinoma kaip Synot Tip Arena) – futbolo stadionas Prahoje, Čekijoje. Stadionas turi 20 800 sėdimų vietų ir yra vienas moderniausių šalyje. Jame namų rungtynes žaidžia SK Slavia Praha bei retkarčiais Čekijos vyrų futbolo rinktinė. Nuo 2010 m. iki 2012 m. stadione namų varžybas žaidė Bohemians 1905. 2011–2012 m. sezono UEFA Čempionų lygos grupių etape namų varžybas žaidė FC Viktoria Plzeň.     

2013 m. rugpjūčio 30 d. stadione vyko UEFA Supertaurės finalas tarp FC Bayern München ir Chelsea FC. Po baudnių serijos laimėjo FC Bayern klubas.

Tarptautinės varžybos

Šaltiniai

Nuorodos 

 Apie stadioną stadiumguide.com svetainėje

Čekijos futbolo stadionai
Sauja dinamito

Sauja dinamito  (, ) – paskutinis režisieriaus Sergio Leone sukurtas vesternas, kuriame pagrindinį vaidmenį atliko JAV aktorius James Coburn. Režisierius už šią juostą 1972 m. laimėjo David di Donatello apdovanojimą, tačiau pats filmas dažnai yra nepelnytai pamirštamas greta kitų Leone darbų. Interneto svetainė Rotten Tomatoes juostą įvertino 90 % teigiamų atsiliepimų.

Pagrindiniai aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
 James Coburn – Džonas Meloris
 Rod Steiger – Chuanas Miranda
 Romolo Valli – daktaras Vilega
 Maria Monti – Adelita
 David Warbeck – Nolanas 

Melorio vaidmeniui pradžioje buvo numatytas aktorius Jason Robards, tačiau kino studija nusprendė, kad reikalinga didesnė žvaigždė. Kandidatais taip pat buvo įvardyti Clint Eastwood bei Džeimso Bondo vaidmens atlikėjas George Lazenby.

Mirandos vaidmuo buvo sukurtas specialiai Eli Wallach. Pastarasis tuo metu rengėsi filmuotis kitame filme, tačiau Leone jį įkalbėjo atsisakyti numatyto projekto. Vis dėlto kino studijos atstovai nejautė simpatijų Wallachui ir vaidmenį atidavė Rod Steiger.

Nolano vaidmeniui buvo svarstoma tuo metu jauno aktoriaus Malcolm McDowell kandidatūra.

Turinys 

Filmo veiksmas vyksta Meksikos revoliucijos fone. Chuanas Miranda, kartu su savo šeima plėšiantis diližansus, vieno apiplėšimo metu sutinka airį revoliucionierių Melorį, pabėgusį iš savo šalies nuo anglų persekiojimo. Nuolatos linksmas Miranda, sužavėtas Melorio sugebėjimais naudotis dinamitu, nutaria apgaule šį įvilioti į banko apiplėšimą, tačiau šis jį pergudrauja: Miranda pats padeda šiam išlaisvinti politinius kalinius ir tampa revoliucijos didvyriu. Netrukus nerūpestingas gyvenimas baigiasi ir jie įsivelia į tikrą kovos dėl Meksikos nepriklausomybės įkarštį.

Seka 
Filmas „Sauja dinamito“ yra režisieriaus Sergio Leone epinės trilogijos, kurią taip pat sudaro „Kartą Laukiniuose Vakaruose“ (1968 m.) ir „Kartą Amerikoje“ (1984 m.), dalis.

1971 filmai
Italijos filmai
Vesternai
Paysera

„Paysera LT“ – lietuviško kapitalo finansų technologijų (FinTech) bendrovė, teikianti elektroninio atsiskaitymo paslaugas visame pasaulyje.

Elektroninė komercija 
Didžiąją „Paysera LT“ pajamų dalį sudaro mokėjimų už pirkinius surinkimas el. parduotuvėse. Lietuvoje mokėjimus per „Paysera LT“ renka didžioji dalis elektroninių parduotuvių. Iš viso Baltijos šalyse ir kitur bendrovė renka pirkėjų atsiskaitymus daugiau nei 12-oje tūkst. elektroninių parduotuvių. Techniškai įmokų rinkimui yra naudojama integracija per programų sąsajas (API) arba įskiepius.

Finansinės paslaugos 
Įmonė klientams taip pat teikia einamosios sąskaitos (IBAN), pinigų pervedimo, valiutos konvertavimo, bilietų platinimo paslaugas, o nuo 2020 m. rugsėjo programėlėje pradėjo prekiauti investiciniu auksu. 2019 m. per įmonės mokėjimų sistemą iš viso atlikta 5,9 mlrd. Eur piniginių operacijų, arba 16 mln. Eur operacijų kasdien.

Bendrovė klientams išduoda „Paysera Visa“ bekontaktes korteles, kurių leidėjas yra Jungtinės Karalystės bendrovė „Contis“.

Istorija 

2006 m. startavo mokėjimų platforma www.mokejimai.lt.

2012 m. Ūkio ministerija apdovanojo bendrovę „Už nuopelnus verslui“ ir pripažino ją geriausia „Inovatyvių sprendimų lyderio“ nominacijoje.

2012 m. rugsėjo 27 dieną Lietuvos banko sprendimu įmonei buvo išduota el. pinigų įstaigos licencija, suteikianti teisę vykdyti veiklą, susijusią su el. pinigų leidimu ir mokėjimo paslaugų teikimu Lietuvoje ir visose Europos Sąjungos šalyse. Tuo pačiu prasidėjo plėtra į užsienį, kur mokėjimų portalas 2013 metais buvo pristatytas „Paysera“ vardu.

2014 m. rugsėjo mėnesį Mokėjimai.lt svetainės adresas pakeistas į Paysera.lt.

2016 m. startavo bilietų platinimo platforma „Paysera Tickets“.

2018 m. įmonė pristatė momentinius pervedimus eurais.

2019 m. gegužę „Paysera“ vykdytas vertybinių popierių požymių turinčių kriptovaliutų žetonų platinimas (angl. security tokens offering, STO) patyrė nesėkmę, nes buvo pritraukta mažiau (0,5 mln.) nei pusė planuotų lėšų. „Paysera“ buvo susilaukusi ir Lietuvos banko įspėjimo apie galimą investuotojų klaidinimą dėl pasirinko platinimo būdo bei jo struktūros.

2019 m. liepą įmonė pranešė, jog atidarė klientų aptarnavimo ir pardavimų centrą Rumunijos sostinėje Bukarešte.

2020 m. birželį „Paysera“ pranešė pradėjusi veiklą Kosove

2020 m. rugpjūtį įmonė tapo oficialiu elektroninės prekybos platformos „Shopify“ mokėjimų operatoriumi

2020 m. rugsėjį įmonė pranešė pradėjusi prekybą fiziniu auksu

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Programėlė Android telefonams
 Programėlė iPhone telefonams
 Paysera Tickets – sistema bilietų platintojams

Finansinių paslaugų įmonės
Mokėjimo sistemos
Lietuvos įmonės
Informacinių technologijų įmonės
Marius Jonaitis

Marius Jonaitis (g. 1984 m. vasario 24 d. Kaune) – politinis bei visuomenės veikėjas, K. Baršausko g. seniūnaitijos seniūnaitis, asociacijos „Nacionalinis interesas“ pirmininkas.

Biografija 

Į politinę veiklą įsitraukė atsikuriant Tautininkų sąjungai 2011 metų spalį. Dalyvavo partijos steigime 2011 metų gruodžio 17 dieną (Vilniuje).

2012 metų balandžio 15 dieną su bendražygiais įkūrė Tautininkų sąjungos Kauno pramonės skyrių ir tapo jo pirmininku. 

2012 metų liepos 4 dieną įvykusios pirmosios Tautininkų sąjungos Kauno miesto skyrių sueigos metu išrinktas vicepirmininku.

2013 metų rugsėjo 28 dienos rinkiminės sueigos metu išrinktas Tautininkų sąjungos Kauno miesto skyrių sueigos pirmininku.

2013 metų gale išrinktas Tautininkų sąjungos tarybos nariu.

2014 metų kovo 7 dieną išrinktas Kauno miesto K. Baršausko g. seniūnaitijos seniūnaičiu. 

2014 metų balandžio 2 dieną išrinktas į Kauno miesto Gričiupio bendruomenės tarybą. 

2015 metų kovo 1 dieną kandidatavo į Kauno miesto savivaldybės tarybą, dalyvaudamas Visuomeninio rinkimų komiteto „Gintauto Labanausko komanda „Dirbam Kaunui““ sąraše.  Surinkęs 346 balsus į miesto tarybą nepateko. 

2015 metų kovo 6 dieną, motyvuodamas ideologiniais nesutarimais su partijos valdžia, pasitraukė iš Tautininkų sąjungos.

2015 metų balandį perrinktas į Gričiupio bendruomenės tarybą. Tapo tarybos sekretoriumi.

2015 metų rugpjūtį buvo vienas iš įkūrėjų neformalaus judėjimo prieš nelegalią imigraciją – „Visuomeninis komitetas prieš priverstinę imigraciją“. Judėjimas surinko apie 30 000 parašų, kuriuose buvo reikalaujama atmesti kvotų sistemą nelegaliems imigrantams.    

2015 metų gruodžio 4 dieną tapo vienu iš asociacijos „Nacionalinis interesas“ steigėjų. Tą pačią dieną buvo išrinktas judėjimo pirmininku. 

2016 vasario 9 ir balandžio 9 dienomis buvo koordinatorius Kauno mieste parašų rinkimui dėl naujo imigracinio įstatymo atšaukimo. Į VRK buvo nunešta 35 136 popieriniai parašai ir 446 gauti elektroniniame formate.

2016 metų Seimo rinkimuose dalyvauja su Rolando Paulausko vadovaujama Lietuvos liaudies partija.

Šaulių sąjungos narys, blaivybės šalininkas. Aktyviai dalyvavo referendumo dėl žemės nepardavimo užsieniečiams parašų rinkime. Inicijavo garsiąją himno bylą prieš jį iškraipiusias feministes. 

Kelių dešimčių straipsnių autorius. Portalų kulgrinda.lt ir interesas.lt apžvalgininkas.

Vedęs; žmona Raimonda – lietuvių filologijos bakalaurantė, tinklaraštininkė. 2015 metų rugpjūčio 20 dieną susilaukė pirmojo vaiko – sūnaus, vardu Ąžuolas.

Šaltiniai 
Kauno politikai
Bad Blood (Bastille albumas)

Bad Blood (stilizuojamas kaip BΔD BLOOD) – debiutinis studijinis britų alternatyvaus roko grupės Bastille albumas. 2013 m. kovo 4 d. jis buvo išleistas Jungtinėje Karalystėje, o 2013 m. rugsėjo 3 d. JAV. Į albumą įeina singlai „Overjoyed“, „Bad Blood“, „Flaws“, „Pompeii“, „Laura Palmer“ bei „Things We Lost in the Fire“. Albumas įrašytas Londone, jį prodiusavo grupės pagr. vokalistas Dan Smith ir Mark Crew.

Įrašas debiutavo pirmoje Jungtinės Karalystės Albumų topo vietoje ir šalyje tapo platininiu. Jis taip pat sėkmingai atsidūrė JAV Billboard 200 bei ar kelių šalių topuose.

Išplėstas albumo leidimas, pavadinimu „All This Bad Blood“, buvo išleistas 2013 m. lapkričio 25 d., į jį įeina singlas „Of the Night“.

Albumas buvo nominuotas Geriausio Metų Albumo kategorijoje 2014 m. BRIT apdovanojimuose.

Singlai 
 „Overjoyed“ buvo pirmasis singlas iš albumo „Bad Blood“. Kadangi išleidus dainą, ji nebuvo pakankamai reklamuojama, jai nepavyko patekti į Jungtinės Karalystės topą.

 „Bad Blood“ buvo antrasis singlas iš albumo. Jis pakilo iki devyniasdešimtosios Jungtinės Karalystės Singlų topo vietos, tačiau iškrito iš jo jau po pirmosios savaitės.

 „Flaws“ buvo trečiasis singlas iš albumo „Bad Blood“. Jis tapo pirmuoju grupės singlu, patekusiu į Jungtinės Karalystės Top 40. Daina debiutavo dvidešimt pirmoje vietoje, taip pat pasirodė ir Škotijos bei Belgijos topuose.

 „Pompeii“ buvo ketvirtasis singlas iš albumo „Bad Blood“. Jis tapo grupės geriausiai parduodamu ir tuo metu populiariausiu tarptautiniu singlu, debiutavęs antrojoje JK topo vietoje bei tapęs pirmuoju grupės top penketuko hitu. Kūrinys taip pat tapo ir pirmuoju grupės singlu, pasiekusiu pirmąją vietą, pakilęs į Škotijos ir Airijos topų viršūnes.

 „Laura Palmer“ buvo penktasis grupės singlas iš albumo, išleistas 2013 m. birželio 3 d. Dan Smith patvirtino šią naujieną interviu su Digital Spy metu.

 „Things We Lost in the Fire“ buvo šeštasis ir paskutinis singlas iš albumo, išleistas 2013 m. rugpjūčio 2 d. Dainos vaizdo klipas nufilmuotas Vilniuje bei Kėdainiuose.

Albumo dainos

Išleidimo istorija

Šaltiniai 

2013 albumai
Debiutiniai albumai
Sikasas

Sikasas () – miestas pietų Malyje; Sikaso regiono administracinis centras. Tai antras pagal dydį miestas Malyje, turintis 225 753 gyventojus (2009 m. duom.).

Geografija 
Sikasas yra 375 km atstumu į pietryčius nuo Bamako, 100 km į šiaurę nuo Dramblio Kaulo Kranto ir 45 km į vakarus nuo Burkina Faso. Miestas yra sankryža tarp šių pakrantės šalių: Togo, Benino, Ganos ir Dramblio Kaulo Kranto. Sikaso etninę grupę sudaro bambarai, senufai, bobai ir minjankai.

Istorija 
Sikasą XIX a. pradžioje įkūrė Mansa Douala. Iki 1867 m. buvo tik mažas kaimelis, kol Tieba Traore, Sikaso anūkas, netapo Kenedougou karalystės karaliumi ir čia neperkėlė savo sostinės.

Malio miestai
Kulikoras

Kulikoras () – miestas Malyje; Kulikoro regiono administracinis centras. Kulikoras yra ant Nigerio upės kranto, nuo Malio sostinės Bamako nutolęs 59 km atstumu.

Malio miestai
Aveiro savivaldybės stadionas

Estádio Municipal de Aveiro () – futbolo stadionas Aveire, Portugalijoje. Pastatytas UEFA Euro 2004 m. čempionatui. Suprojektuotas portugalų architekto Tomo Taveiros (). Stadionas talpina 30 127 žiūrovus ir yra penktas pagal dydį šalyje. Jame namų rungtynes žaidžia SC Beira-Mar.

Stadione vyko dvi UEFA Euro 2004 m. čempionato rungtynės, keturios Portugalijos vyrų futbolo rinktinės rungtynės ir penki Portugalijos futbolo supertaurės finalai.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Nuotraukų galerija worldstadiums.com svetainėje 

Portugalijos futbolo stadionai