joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Šventojo Andriejaus ir Apvaizdos salos

Šventojo Andriejaus ir Apvaizdos salos arba San Andresas ir Providensija (), San Andreso, Providensijos ir Santa Katalinos salyno departamentas () – Kolumbijos salynas ir departamentas Karibų jūroje, 775 km į šiaurės vakarus nuo Kolumbijos krantų, 220 km į rytus nuo Nikaragvos krantų. Administracinis centras – San Andresas.

Geografija 
Salyną sudaro Šventojo Andriejaus, Apvaizdos ir Santa Katalinos salos, taip pat grupė nedidelių salelių (Bolívar, Alburquerque, Cotton Haynes), koralinių pakilumų (Grunt, Johny Rose, Easycay, Roncador, Serrana, Serranilla, Quitasueño, Brothers, Rocky, Tu, Santander) ir bankų (Alicia ir Bajo Nuevo). Šventojo Andriejaus salą sudaro iki 55 m aukščio siekiančios aukštumos. Auga kokospalmių giraitės. Salose yra karštųjų versmių. Klimatas karštas ir drėgnas. Vidutinė metinė temperatūra 27,3 °C. Vyrauja šiaurės rytų vėjai. Metinis kritulių kiekis 1700 mm.

Ekonomika 
Salų ekonomikos pagrindas – turizmas. Išvystyta aukšto lygio turistinė infrastruktūra. Taip pat verčiamasi iš žvejybos, suvenyrų gamybos, kokosų, vaisių auginimo ir prekybos.

Etninė sudėtis 
 juodaodžiai – 56,98 %
 metisai ir baltieji – 42,91 %
 indėnai – 0,10 %
 čigonai – 0,15 %

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Karibų jūros salynai
Kolumbijos departamentai
Kolumbijos salos
Vytautas Klova

Vytautas Klova (1926 m. sausio 31 d. Tirkšliuose, Mažeikių apskritis – 2009 m. gruodžio 10 d.) – Lietuvos kompozitorius ir pedagogas.

Žymiausias jo kūrinys – opera „Pilėnai“ iki šiol laikoma populiariausia lietuviška opera.

Biografija 
Brolis Boleslovas Klova. 1945 m. baigė Mažeikių gimnaziją. 1946–1948 m. mokėsi Kauno konservatorijoje, profesoriaus Juozo Gruodžio kompozicijos klasėje. 1951 m. baigė LSSR konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) profesoriaus Antano Račiūno kompozicijos klasę.

1950–1954 m. dėstė Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje. 1954–1994 m. LSSR konservatorijoje dėstė muzikos teorijos disciplinas, 1982 m. profesorius.  Palaidotas Antakalnio kapinėse. 2011 m. sausio 1 d. Mažeikių muzikos mokyklai suteiktas V. Klovos vardas.

Kūryba 
Parašė 6 operas („Pilėnai“, „Vaiva“, „Duktė“, „Du kalavijai“, „Amerikoniškoji tragedija“, „Ave vita“), kuriomis pratęsė ir reikšmingai praturtino tautinės operos raidą. Jau pirmąja opera „Pilėnai“ jis parodė ryškų melodisto talentą, kūrybinę brandą, pasiekė didelio populiarumo, buvo įvardytas lietuvių operos klasiku.

Nemažą kūrybos dalį sudaro harmonizuotos bei išplėtotos liaudies dainos, jų yra apie 100.

Dalį kamerinės instrumentinės V. Klovos muzikos sudaro pjesės, rašytos pedagoginiais tikslais, skirtos vaikams ir jaunimui. Nemažai vokalinių bei instrumentinių kūrinėlių kompozitorius sukomponavo liaudies dainų ir šokių ansambliui „Lietuva“, liaudies instrumentams bei dainininkams.

Parašė pirmąjį lietuvišką polifonijos vadovėlį (I d. – 1966 m., II d. – 1985 m.).

Operos 
 Pilėnai, 1955 m., past. 1966 m.
 Vaiva, 1957 m., past. 1958 m.
 Duktė, past. 1960 m.
 Žalgiris (Du kalavijai), 1965 m., past. 1966 m.
 Amerikoniškoji tragedija, 1968 m., past. 1969 m.
 Ave, vita, past. 1974 m.

Įvertinimas 
 1957 m. LSSR valstybinė premija
 1960 m. LSSR valstybinė premija
 1976 m. LSSR liaudies artistas

Šaltiniai

Literatūra 
 Vytautas Klova: pusė amžiaus šalia: prisiminimai / Jūratė Klovienė. – Vilnius: Lietuvos muzikų sąjunga, 2006. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9986-429-30-7

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos pedagogai
Laukagalis

Laukagalis – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybės rytuose, šalia kelio . Paminklai – mitologiniai, su ženklais Laukagalio akmuo su dubenėliais, Laukagalio akmuo su žmogaus pėda.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Barteliai (Lazdijai)

Barteliai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Barčių. Rytuose telkšo ežeras Veprynas.

Istorija 
XIX a. pab. kaimas pateko į Seinų apskrities Leipalingio valsčių, Veisiejų parapiją.

Gyventojai

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Santandero departamentas

Santanderas () – departamentas centrinėje Kolumbijoje. Administracinis centras – Bukaramanga.

Geografija 
Departamentas išsidriekęs Rytų Kordiljeroje. Aukščiausia vieta – 4440 m (Alto de Colorada k.). Tarp kalnagūbrių yra plynaukščių, kalnų masyvų. Vienas įspūdingiausių kalnų darinių – Čikamočos kanjonas. Vyrauja paramos ir kalnų miškai. Santandero departamentu teka Magdalenos upė ir jos intakai. Yra 3 nacionaliniai parkai.

Ekonomika 
Naftos gavyba ir perdirbimas, anglies, aukso kasyklos. Metalo apdirbimo pramonė. Kakavos, cukranendrių auginimas. Gyvulininkystė.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 96,72 %
 Indėnai – 0,13 %
 Juodaodžiai – 3,15 %
 Čigonai – 0,01 %

Didžiausi miestai 
 Bukaramanga
 Barankabermecha
 Floridablanka
 Barbosa
 San Chilis

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Kolumbijos departamentai
Oscar Wilde

Oscar Fingal O’Flahertie Wills Wilde (1854 spalio 16 d.– 1900 lapkričio 30 d.) – airių kilmės anglų dramaturgas, poetas, romanistas. Laikomas vienu žymiausių karalienės Viktorijos laikmečio dramaturgų. Jo vardą išgarsino pjesės, aforizmai, taip pat romanas „Doriano Grėjaus portretas“.

Biografija 
Oscar Wilde gimė 1854 metų spalio 16 d. Dubline chirurgo William Wilde ir Jane Francesca Elgee šeimoje. Motina kūrė eiles, pasirašydama pseudonimu Speranza, tėvas domėjosi archeologija ir tautosaka.

Dublino Trejybės koledže 1871–1874 metais studijavo klasikinę literatūrą, vėliau gavo stipendiją studijoms Oksfordo universitete, kurį baigė su pagyrimu.

1884 metais vedė Constance Lloyd, su kuria susilaukė dviejų sūnų – Cyril (1885) ir Vyvyan (1886).

1891 metais Vaildas užmezgė romaną su markizo Queensberry sūnumi Alfred Douglas. Įsivėlęs į konfliktą su markizu Queensberry 1895 metais Oskaras Vaildas buvo apkaltintas „įvykdžius ypatingo nepadorumo veiksmus su kitais vyriškos lyties asmenimis“ ir nuteistas 2 metams sunkiųjų darbų kalėjimo. Tais pačiais metais buvo paskelbtas bankrutavusiu.

Atlikęs bausmę pakeitė vardą į Sebastian Melmoth ir apsigyveno Prancūzijoje. Mirė 1900 metų lapkričio 30 d. Paryžiuje.

Kūryba

Vertimai į lietuvių kalbą 
 Salomėja Herodienės duktė: drama viename akte. – 1915. – 59 p.
 Granatų pavėsy / vertė K. Puida. – Kaunas, 1923. – 126 p. [kitas leidimas – 1914 m.]
 Pasakos / vertė J. Jablonskis. – Šiauliai: „Kultūros“ b – vė, 1924. – 250 p.
 Socializmas ir žmogaus siela: sutrumpintas vertimas. – Kaunas, 1928. – 16 p. (LSM Aušrininkų draugijos leidinys; nr. 7)
 Nerimta komedija : 3 veiksmų komedija. – 2015. – 205 p.
 Laimingasis princas ir kitos pasakos / iš anglų kalbos vertė Rūta Zita Saukienė. – Vilnius: Valst. leidybos centras, 1995. – 119 p. [kiti leidimai – 1958 m., 1960 m., 1962 m., 1975 m., 1985 m.]
 Kentervilio pilies vaiduoklis: [apsakymas] / vertė Jonas Jablonskis. – Kaunas: Spindulys, 1995. – 49 p. [kitas leidimas – 1928 m.]
 Amžiaus portretas: mintys ir aforizmai / sudarė Mykolas Karčiauskas, Evelina Puzaitė. – Vilnius: Meralas, 1998 (Kaunas: Spindulys). – 269 p.
 Pasakos vaikams: [„Lakštingala ir rožė“ ir kitos pasakos] / vertė Rūta Saukienė ir Donatas Sauka. – Vilnius: Egmont Lietuva, [2001] (Spausd. Italijoje). – 96 p.
 De profundis / iš anglų kalbos vertė Milda Keršienė. – Vilnius: Charibdė, [2001] (Kaunas: Spindulys). – 175 p. [kitas leidimas – 1996 m.]
 Doriano Grėjaus portretas: [romanas] / Ferno Zygelio adaptuota versija; vertė Edmundas Juškys. – Vilnius: Alka, 2002 (Kaunas: Spindulys). – 236 p. [kiti leidimai – 1932 m., 1970 m., 2001 m., 2010 m.].

Airijos rašytojai
Masonai
Agota Kristof

Agota Kristof (g. 1935 m. spalio 30 d. Austrija – m. 2011 m. liepos 27 d.) – vengrų kilmės šveicarų rašytoja.

Biografija 

Gimė 1935m. spalio 30 d. mažame miestelyje prie sienos su Austrija. Būdama 21-erių metų, 1956 m. po vengrų sukilimo emigravo iš gimtos šalies. Su vyru, kuris buvo jos istorijos mokytojas, ir keturių mėnesių dukra A. Kristof išvyko į Šveicariją. Po penkerių metų priverstinės tremties, ji metė darbą fabrikę, o palikusi vyrą, pradėjo mokytis prancuzų kalbos ir rašyti noveles.

Kūryba 

Pirmieji rašytojos žingsniai literatūroje buvo pjesės radijui ir teatrui. 1986 m. A. Kristof išleido ją išgarsinusį romaną "Storas sąsiuvinis". 1988 m. išėjo "Įrodymas", o 1991 m . – "Trečiasis melas". Šie trys romanai, sudarantys trilogiją, yra išversti į daugiau nei trisdešimtį kalbų. Lietuviškame leidime visa trilogija sudėta į vieną knygą, pavadintą pirmosios dalies vardu – "Storas sąsiuvinis".

Už šį savo kūrynį rašytoja yra gavusi prestižinius literatūros apdovanojimus įvairiose šalyse. Šio romano herojai – tai dvyniai Klausas ir Lukas – žongliruoja melu ir tiesa. Jie iš karo nualintos sostinės atvažiuoja į mažą pasienio miestelį pas senelę. Kad išgyventų, jie netikėčiausiais patarimais grūdina kūną ir sielą, o viską, ką patiria, rašo į storą sąsiuvinį. Rašo net tada, kai likimas nubloškia juos į skirtingas šalis ir jie nieko nežino apie vienas kitą. Knygoje kalbama apie pragaištingą, neišvengiamą žmogaus ir sociumo santykį: žiauri vartotojiška visuomenė „paženklina“ atskirus individus versdama paminti moralę ir etiką, uždrausdama rinktis, atimdama teisę priešintis. Noras išgyventi turi būti pagrįstas ypatinga valia. Broliai dvyniai turi savą filosofiją ir tiesą, kuri per visas tris knygos dalis nuo egocentrizmo veda prie humanizmo 

Naujausi jos kūriniai tai romanas "Vakar" (1995 m.), autobiografinė knyga "Beraštis" (2004 m.) ir novelių rinkinys "Man tas pats" (2005 m.). Ši knyga taip pat yra išversta į lietuvių kalbą. Tai jaudinantys, kartais keistoki pasakojimai, sukurti nuo pat A. Kristof atvykimo į Šveicariją 1956 m. ir kritikų vadinama paslaptingiausia A. Kristof kūrybos dalimi.

Išnašos

Nuorodos 

A. Kristof tekstai lietuvių kalba

Šaltiniai 

A. Kristof biografija anglų k. 

Kristof
Belgrado Crvena Zvezda (krepšinio klubas)

Belgrado „Crvena Zvezda“ ('Raudonoji žvaigždė') – Serbijos krepšinio klubas iš Belgrado, rungtyniaujantis Serbijos čempionate, Adrijos lygoje bei „Eurolygoje“.

Istorija 
Krepšinio komanda įkurta 1945 m. kaip vienas iš daugelio „Crvena Zvezda“ sporto klubo padalinių. Tuoj po susikūrimo, komanda 10 kartų iš eilės laimėjo Jugoslavijos lygą. 1974 m. „Crvena zvezda“ laimėjo tuo metu prestižiškiausią Europos turnyrą – Saportos taurę. Kitais metais komanda Europos taurių taurėje užėmė 2 vietą, finale laimėti nepavyko ir 1984 m. Koračo taurėje. „Crvena Zvezda“ labai ilgą laiką negalėjo laimėti ir Jugoslavijos čempionato (šalies lygą vėl laimėjo tik 1993 m., kai po Jugoslavijos subyrėjimo pasitraukė lig tol dominavę Kroatijos ir Slovėnijos klubai).

Į tarptautinius turnyrus Belgrado klubas grįžu 2006 m., o „Eurolygoje“ vėl blykstelėjo 2014–2015 m., kai vedama Bobano Marjanovičiaus pasiekė „Top 16“ etapą. Tą patį sezoną „Crvena zvezda“ iškovojo „Trigubą karūną“ – laimėjo Adrijos čempionate, Serbijos lygoje ir Serbijos taurėje.

Pasiekimai 
 Jugoslavijos krepšinio lyga – 1946, 1947, 1948, 1949, 1950, 1951, 1952, 1953, 1954, 1955, 1969, 1972, 1993, 1994, 1998 m.
 Serbijos krepšinio lyga – 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2017–18, 2018–19 m.
 Jugoslavijos krepšinio taurė – 1970–71, 1972–73, 1974–75 m.
 Radivojaus Koračo taurė: 2003–04, 2005–06, 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2016–17, 2020–21, 2021–22 m.
 Saportos taurė – 1974 m.
 Adrijos lyga – 2014–15, 2015–16, 2016–17, 2018–19, 2021–2022 m.
 Adrijos lygos supertaurė – 2018 m.

Treneriai 
Žymesni treneriai:

  Neboiša Popovičius (1946–1957)
  Milanas Bjegojevičius (1960–1970)
  Bratislavas Džordževičius (1971–1973, 1976–1979)
  Aleksandras Nikoličius (1973–1974)
  Ranko Žeravica (1979–1986, 1997)
  Vladė Džiurovičius (1986–1988)
  Zoranas Slaviničius (1988–1991, 1994–1995)
  Duško Vujoševičius (1991–1992)
  Vladislavas Lučičius (1992–1994, 1997–1998, 1999–2000)
  Zmago Sagadinas (2003–2004)
  Stevanas Karadžičius (2000–2001; 2007–2008)
  Aleksandras Trifunovičius (2002–2003, 2004–2005, 2009–2010)
  Svetislavas Pešičius (2008–2009, 2011–2012)
  Milanas Tomičius (2018–2019)
  Draganas Šakota (2005–2007, 2019–2020)
  Dejanas Radonjičius (2013–2017, 2020–2022)
  Vladimiras Jovanovičius (2022)
  Duško Ivanovičius (2022–)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficialus puslapis

Serbijos krepšinio klubai
Belgradas
Loreta Kudarienė

Loreta Kudarienė (g. 1947 m. spalio 17 d. Kaune) – Lietuvos ir Kauno miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija 
Gimė tarnautojų šeimoje. 1964 m. baigė Kauno Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą, įstojo į Kauno Politechnikos instituto Cheminės technologijos fakultetą, kurį baigė 1969 m., inžinierė technologė. 1972 m. įstojo į aspirantūrą Kauno Politechnikos institute, kurią baigus, 1976 m. suteiktas technikos mokslų kandidatės laipsnis. 1993 m. Lietuvos mokslo taryba nostrifikavo mokslo laipsnį ir išdavė technikos mokslų daktarės diplomą. Vytauto Didžiojo universiteto Socialinių mokslų fakultete įgijo edukologijos magistrės laipsnį.

1969 m. pradėjo dirbti Lietuvos tekstilės pramonės mokslinio tyrimo institute jaunesniąja, vėliau vyresniąja moksline bendradarbe bei planavimo skyriaus vedėja. Dirbdama institute iki 1995 m. paskelbė 24 mokslinius straipsnius, yra 15 autorinių liudijimų bei 8 pramoninių pavyzdžių bendraautorė.

1995 m. pradėti kurti Kauno kartų namus, iš pradžių savanorė, 1996–2004 m. šių namų direktorė, nuo 2004 m. direktorės pavaduotoja socialiniams reikalams. 2007-2011 m. Kauno miesto savivaldybės miesto tarybos sekretoriato vyr. specialistė.

Nuo 1996 m. Lietuvos krikščionių demokratų partijos, nuo 2008 m. Tėvynės sąjunga - Lietuvos krikščionys demokratai narė. 2002 m. išrinkta į Kauno miesto savivaldybės tarybą, Socialinių reikalų komiteto pirmininkė, antikorupcinės, peticijų bei etikos ir procedūrų komisijų narė, specialiojo daugiabučių namų savininkų bendrijų ir Kauno bendruomenių centrų rėmimo fondų tarybų narė. 2004 m. kandidatė į Lietuvos Respublikos Seimo nares. 2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Kauno miesto savivaldybės tarybos narė.  Socialinių, sveikatos ir šeimos reikalų komiteto pirmininkė.

Katalikių moterų draugijos narė, Kauno Kristaus Prisikėlimo bažnyčios pastoracinės tarybos narė. Pildo internetinį dienoraštį.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Loretos Kudarienės internetinis dienoraštis ;
 Anketa.

Kauno politikai
Lietuvos inžinieriai technologai
Merapis

Merapis (indoneziečių kalba – Gunung Merapi) – veikiantis ugnikalnis Javos saloje, Indonezijoje.

Vidutiniškai išsiveržia kas 7 metai. Po 1006 m. išsiveržimo buvo sunaikinta javos-indų Matarami karalystė. Vienas didžiausių pagal nuostolius buvo 1673 m. išsiveržimas. Kalno papėdėje buvo sunaikinti keli miestai ir daug kaimų. XIX a. užfiksuoti 9 išsiveržimai, o XX a. – 13.

1930 m. po ugnikalnio išsiveržimo žuvo apie 1 300 žmonių, po 1974 m. – sunaikintos dvi gyvenvietės, o 1975-siais – gyvenvietė ir 5 tiltai, žuvo 29 žmonės.

Paskutinį kartą išsiveržė 2010 m. Paskutinę šių metų spalio mėnesio savaitę įvyko net trys ugnikalnio išsiveržimai. Per tą savaitę išsiveržimo aukų skaičius siekė 36.

Dėl spalio mėnesio išsiveržimo kai kurios skrydžių kompanijos laikinai atšaukė visus skrydžius į šalies sostinę Džakartą. Skrydžiai atšaukti aviacijos kompanijų vadovams nuogąstaujant, kad vulkaniniai pelenai gali pakenkti lėktuvams ir jų varikliams.

Nuorodos 
 Informacija ir fotogalerija apie vulkaną

Šaltiniai 

Indonezijos ugnikalniai
Trakų Vytauto Didžiojo gimnazija

Trakų Vytauto Didžiojo gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Trakuose, Birutės g. 48, vykdanti pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Įstaigos kodas 190667368.

Istorija 

Dar 1409 m. Ldk Vytautas fundavo Trakuose pirmą Lietuvoje parapinę mokyklą.  Apie 1802–1818 m. Trakuose įkurta nauja parapijinė mokykla, ji buvo įsikūrusi netoli nuo dabartinės gimnazijos.

1974 m. veiklą pradėjo Trakų 2-oji vidurinė mokykla. 1982 m. mokykla perkelta į naujas, modernias 7 patalpas. 1990 m. spalio 27 d. mokyklai suteiktas Vytauto Didžiojo vardas. 1995 m. gegužės 22 d. Trakų vidurinei mokyklai suteiktas pirmosios humanitarinės gimnazijos klasės statusas. 1998 m. pavasarį Vytauto Didžiojo vidurinei mokyklai patvirtintas 5 realinės ir humanitarinės gimnazijos statusas. Nuo 1999–2000 mokslo metų įvestas profilinis mokymas.

1999 m. išleista pirmoji gimnazistų laida.

Direktoriai 
 1974 m. Jonas Bagdonas;
 1991 m. Elvyra Janušauskienė;
 2014 m. Jolanta Martyncevienė.

Mokiniai 

Mokykla išleido 45 abiturientų laidas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Trakai
Lietuvos gimnazijos
Trakų rajono savivaldybės mokyklos
Birutė Mackonytė

Birutė Mackonytė (1928 m. gegužės 28 d. Vilniuje – 2017 m. liepos 26 d.) – Lietuvos rašytoja ir žurnalistė. Žiniasklaidoje vadinta „lietuviškąja Agatha Christie“.

Biografija 
Gimė lenkų okupuotame Vilniuje lietuvių inteligentų šeimoje.

Mokėsi:
 1935–1940 m. mokėsi 41-oje visuomeninėje mokykloje.
 1940–1946 m. mokėsi 2-oje vidurinėje mokykloje.
 1946–1951 m. Vilniaus universitete studijavo anglų kalba ir literatūrą.

Dirbo:
 1946–1946 m. Valstybinė centrinė medicinos biblioteka. Bibliotekininko padėjėja.
 1947–1949 m. „Komjaunimo tiesos“ redakcija. Literatūrinė darbuotoja.
 1951–1957. m. Radijo informacijos komitetas. Vaikų ir jaunimo redakcijos redaktorė.
 1967–1976. m. Žurnalo „Tarybinė moteris“ redakcija. Redaktorė, skyriaus vedėja.
 1977–1983 m. „Literatūros ir meno“ savaitraščio redakcija. Skyriaus vedėja.
 1984–1986 m. Lietuvos kino studija. Scenarinės – redakcinės kolegijos redaktorė.

Kūryba 
Bibliografija:
 B. Mackonytė, B. Škliaras „ Pilys ant smėlio“ 1967 m.
 B. Mackonytė, B. Škliaras „Tardytojo kryžiažodžiai“ 1968 m.
 R. Žarėnas, B. Škliaras „Raudona šviesa“ 1971 m. (R. Žarėnas – B. Mackonytės slapyvardis)
 B. Mackonytė „Žmonės akvariumuose“ 1977 m.
 B. Mackonytė „Tik vienas žingsnis“ 1982 m.
 „Reikalingo žmogaus mįslė“, 1985 m.
 „Тайник в камине“ 1988 m. („Reikalingo žmogaus mįslė“ vertimas rusų kalba)
 „Juodas pakeleivis“, 1988 m.
 „Pernykštis sniegas“, 1991 m.
 „Išblyškę pardavėjai“, 1993 m.
 „Lošimas septyniais laikrodžiais“,1998 m.
 „Uždengta korta“, 2005 m.
 B. Mackonytė „Septinu pulkstenu spele“ 2009 m. („Lošimas septynias laikrodžiais“ vertimas latvių kalba.)

Sudarytoja:
 R. Mackonio atsiminimų knyga „Senoji vilniečių karta“, 1999 m.
 R. Mackonio memuarai „Amžiaus liudininko užrašai" 2001 m.

Įvertinimas 
 1983 m. Gavo nusipelniusios kultūros darbuotojos vardą. Apdovanojimas skirtas už straipsnių serija apie laidotuvių papročius.
 1988 m. Tarybų Sąjungos vidaus reikalų ministerijos diplomas. Už detektyvą „Reikalingo žmogaus mįslė“, išleistą rusų kalba „Тайник в камине“ pavadinimu.
 1999 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos premija. Už detektyvą „Lošimas septyniais laikrodžiais“
 1999 m. „Gintarinės kilpos“ apdovanojimas. Už detektyvą „Lošimas septyniais laikrodžiais“. Apdovanojimas įkurtas leidyklos „Baltos lankos“.

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos detektyvų rašytojai
Kasabian

Kasabian – britų indie roko grupė iš Lesterio. Grupės pavadinimas kilo nuo Lindos Kasabian, Charles Manson kulto (Mansonų šeima) narės. Kasabian lyginama su Primal Scream, kadangi groja panašų ektroninį indi roką, bei su The Stone Roses ir Oasis dėl vokalo stiliaus panašumų.

Nariai 
 Tom Meighan (vokalas)
 Sergio Pizzorno (gitara, vokalas)
 Chris Edwards (bosinė gitara)
 Ian Matthews (būgnai)

Diskografija

Albumai 
 Kasabian (2004)
 Empire (2006)
 West Ryder Pauper Lunatic Asylum (2009)
 Velociraptor! (2011)
 48:13 (2014)
 For Crying Out Loud (2017)
 The Alchemist's Euphoria (2022)

Singlai 

Anglijos roko atlikėjai
Vytauto Didžiojo gimnazija

Vytauto Didžiojo gimnazija:

 Klaipėdos Vytauto Didžiojo gimnazija;
 Trakų Vytauto Didžiojo gimnazija;
 Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnazija.
Žudžiai

Žudžiai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Barklainių I.

Etimologija 

Manoma, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Žudžius arba Žudys.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Žudžiuose gimė kunigas ir žurnalistas Kazimieras Barauskas (1904–1972).

Išnašos 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Sunkvežimis

Sunkvežimis – savaeigė transporto priemonė, skirta kroviniams gabenti. Sunkvežimiu laikomas krovininis automobilis, kurio masė viršija 3,5 t (JAV – 4,54 t). Visi krovininiai automobiliai iki šios masės laikomi krovininiais furgonais. Kadangi sunkvežimiai perveža įvairius krovinius, jų specializacija skiriasi. Skiriami benzinvežiai, savivarčiai, vilkikai, traleriai, miškovežiai, gaisrinės, autotraukiniai.

Automobiliai
Žičkai (Molėtai)

Žičkai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės vakaruose, 6 km į šiaurės rytus nuo Stirnių, Labanoro girios pakraštyje. Už 2 km į pietryčius eina kelias .

Etimologija 

Manoma, kad kaimo pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio Žičkas arba Žičkus.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
KamAZ

KamAZ (), Kamos Automobilių Gamykla (Камский автомобильный завод, ОАО КамАЗ) – Rusijos įmonė, įsikūrusi Naberežnyje Čelnų mieste (Tatarstanas). Be pagrindinės sunkvežimių gamybos, taip pat gamina dyzelinius variklius, autobusus ir šarvuočius.

Istorija 
Gamykla pradėta statyti 1969 m. Pirmasis automobilis nuo konvejerio nuriedėjo 1976 m. vasario 16 d. 1987 m. pradėjo taip pat gaminti mažagabaričius Oka (Oka-VAZ-1111, ) automobilius.

1993 balandžio 14 d. gaisras sunaikino Kamazo variklių gamyklą.

1999 m. nuo konvejerio nuriedėjo 1 600 000 – asis sunkvežimis.

2005 m. kontrolinį akcijų paketą įsigijo Severstal-Avto (Северсталь-Авто) kompanija.

2006 m. 7 kartą laimėtos Dakaro ralio lenktynės sportiniais sunkvežimiais KamAZ-4911.

2007 m. pagamintas 1 800 000 – asis sunkvežimis.

Akcininkai 
Gamyklos akcininkai: 44,4 % kontroliuoja „Troika dialog“ () kompanija, 11 % priklauso „Daimler“ kompanijai, 37,8 % valdo valstybė. Taip pat yra daug smulkių akcininkų (virš 76 tūkst. fizinių asmenų)

Produkcija 

KamAZ gaminami sunkvežimiai:

 Bortiniai vilkikai
 KamAZ-43253
 KamAZ-43118
 KamAZ-43114
 KamAZ-65117
 KamAZ-5320
 KamAZ-53212
 KamAZ-4326
 KamAZ-4355

 Vilkikai
 KamAZ-5410
 KamAZ-54115
 KamAZ-5460-046-22
 KamAZ-65116
 KamAZ-6460
 KamAZ-44108
 KamAZ-65225
 KamAZ-65226

 Savivarčiai
 KamAZ-6520
 KamAZ-6540
 KamAZ-6522
 KamAZ-55111
 KamAZ-65115
 KamAZ-65111
 KamAZ-53605
 KamAZ-43255

 Sportinis sunkvežimis
 KamAZ-4911

 Sunkvežimiai (vidutinio tonažo)
 KamAZ-4308

 Bazinio sunkvežimio važiuoklės
 KamAZ-43118
 KamAZ-65115
 KamAZ-6522
 KamAZ-6540
 KamAZ-6520
 KamAZ-43253
 KamAZ-65117
 KamAZ-4326
 KamAZ-43114
 KamAZ-53215
 KamAZ-4308
 KamAZ-55111
 KamAZ-53205
 KamAZ-53229
 KamAZ-53228
 KamAZ-4355
 KamAZ-4310
 KamAZ-6350

 Šarvuočiai
 KamAZ-43269 Vystrel ()

Sportas 
„Kamaz-Master“ komanda nuolat dalyvauja „Šilko kelio ralio“ ir „Dakaro ralio“ lenktynėse. Ši ekipa abu kartus nugalėjo „Šilko kelio ralyje“ bei 18 kartų nuo 1996 m. tapo nugalėtojais „Dakaro ralyje“.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Oficiali svetainė

Automobilių gamintojai
Tarybų Sąjungos automobilių gamintojai
Ispanijos vėliava

Ispanijos vėliava – vienas iš Ispanijos karalystės valstybinių simbolių.

Išvaizda ir simbolika 

Ispanijos vėliava yra stačiakampės formos, padalinta į tris horizontalias juostas: raudoną, geltoną, raudoną. Kairėje pusėje vidurinėje juostoje yra karališkasis herbas supamas Heraklio stulpų (Gibraltaro uola ir Abilė Seutoje).

Vėliavos spalvos oficialios interpretacijos neturi. Tai yra senosios Aragono karalystės herbo spalvos.

Valstybinės vėliavos
Ispanijos atributika
Džogjakarta

Džokjakarta (arba Džogjakarta) – miestas Indonezijoje, Džokjakartos specialiajame regione, Javos salos centrinėje dalyje. Gyvena 388 088 gyventojai (2010 m.).

Žymus klasikinės javiečių kultūros ir meno, taip pat ir Indonezijos aukštojo mokslo centras. Indonezijos Nepriklausomybės karo metu 1945–1949 m. buvo valstybės sostinė.

Miestai partneriai 
 Gangbuk-gu, Seulas, Pietų Korėja
 Baalbekas, Libanas
 Hujė, Vietnamas
 Hefei, Kinija
 Kioto prefektūra, Japonija
 Komeveino apygarda, Surinamas
 Ipohas, Perakas, Malaizija
Indonezijos miestai
Andamanų ir Nikobarų salos

Andamanų ir Nikobarų salos (, ) – sąjunginė Indijos teritorija, esanti rytinėje Bengalijos įlankos dalyje. Teritorijos sostinė ir didžiausias miestas yra Port Bleras (Port Blair). Teritorija įkurta 1956 m. lapkričio 1 d. Bendras plotas 8249 km², apie 0,4 mln. gyventojų. Į teritorijos sudėtį įeina du salynai – Andamanų salos ir Nikobarų salos.

Religijos 
 hinduizmas – 69,2 %
 krikščionybė – 21,7 %
 islamas – 8,2 %

Indijos teritorijos
Daukša

Daukša − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Daukšienė (ištekėjusi moteris) ir Daukšaitė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

 Antanas Daukša (1904–1974) – Lietuvos ekonomistas;
Audrius Daukša – politikas;
Edvardas Jokūbas Daukša – poetas;
 Kazimieras Daukša (1866–1939) – Lietuvos kunigas, spaudos platintojas;
 Kazimieras Kristupas Daukša (1795–1865) – Lietuvos kalbininkas, mokytojas;
 Kazys Daukša (g. 1938) – Lietuvos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras;
Mikalojus Daukša – kunigas, humanistas, kontrreformacijos veikėjas;
Vacys Daukša – politikas;
Vladislovas Daukša – mokyklinių dramų autorius, panegirikų eiliuotojas;
Vladas Daukša – vargonininkas, chorvedys, dainininkas, kompozitorius.

Lietuviškos pavardės
Saldžialapė kulkšnė

Saldžialapė kulkšnė (Astragalus glycyphyllos) – pupinių (Fabaceae) šeimos kulkšnių (Astragalus) genties augalų rūšis.

Daugiametis, 40 - 100 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas storas, kylantis arba gulsčias. Lapai 10 - 20 cm ilgio, neporomis plunksniški. žiedai 12 - 16 mm ilgio, daugiažiedėse kekėse. Vainikėlis žalsvai geltonas. Ankštis tribriaunė, pjautuviškai išsilenkusi, su ilgu snapeliu viršūnėje. Sėklos 2 - 3 mm skersmens, žalsvai gelsvos arba rusvos.

Žydi birželio - rugpjūčio mėnesiais. Auga miškuose, kirtimuose, krūmuose, šlaituose. Apyretis.

Vaistams naudojama žolė. Ji pjaunama, kai augalai žydi, paliekant 1/4 nenupjautų augalų sėkloms subrandinti. Žaliavoje yra glicirizino, asparagino, flavonoidų, askorbino rūgšties, saponinų, alkaloidų, mikroelementų, karčiųjų, mineralinių ir kitų medžiagų.

Pupiniai
Vaistiniai augalai
Vladas Petronaitis

Vladas Petronaitis (1888 m. lapkričio 2 d. Plaučiškių k., Rozalimo vls., Panevėžio aps., Kauno gub. – 1941 m. birželio 24-25 d. Rainių k., Telšių vls., Telšių aps.) – Lietuvos kariuomenės savanoris kūrėjas, karininkas, Nepriklausomybės kovų dalyvis, advokatas, Rainių kankinys.

Biografija 

Mokėsi Šiaulių gimnazijoje, 1908 m. baigė Mintaujos gimnaziją ir kartu su pusbroliu Ignu Končiumi išvyko į Peterburgą. 1913 m. baigė Peterburgo universiteto Fizikos-matematikos fakultetą, dėstė matematiką Peterburgo mokykloje.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui mobilizuotas į Rusijos imperijos kariuomenę, baigė Maskvos karo mokyklą, kartu studijuodamas Maskvos universiteto Teisės fakultete. 1916–1917 m. tarnavo karininku Rusijos–Vokietijos fronte. 1918 m. grįžo į Lietuvą, tapo vienu pirmųjų Lietuvos kariuomenės savanorių kūrėjų, dalyvavo Nepriklausomybės kovose.

1920 m. Vilniaus karo komendanto pavaduotojas, vėliau komendantas, organizavo miesto gynybą nuo bolševikų ir lenkų invazijos. 1921 m. paskirtas Kretingos apskrities karo komendantu. 1923 m. pasitraukė iš karinės tarnybos. Išlaikęs privatiems advokatams privalomus egzaminus, liko dirbti advokatu Kretingoje, dirbo progimnazijos (vidurinės mokyklos) mokytoju.

Dalyvavo visuomeniniame gyvenime: Kretingos apskrities atsargos karininkų sąjungos pirmininkas, Kretingos šaulių rinktinės valdybos narys ir pirmininkas, Lietuvių tautininkų sąjungos Kretingos skyriaus įkūrėjas (1927 m. sausio 17 d.) ir pirmininkas. Po 1934 m. už voldemarininkų rėmimą pašalintas iš sąjungos, kalintas.

1940 m. liepos 11-12 d. naktį enkavedistų suimtas, kalintas Kretingoje, rugpjūčio 12 d. pervežtas į Telšių kalėjimą. Bolševikams traukiantis, kartu su kitais 72 Telšių kalėjimo kaliniais, 1941 m. birželio 24-25 d. naktį nukankintas Rainių miškelyje. Ekshumacijos metu kūnas neatpažintas, 1941 m. liepos 1 d. palaidotas Telšių kapinėse, bendrame Rainių žudynių aukų kape.

1920 m. apdovanotas 1-ojo laipsnio Vyties kryžiumi be kardų, 1928 m. – Lietuvos nepriklausomybės medaliu.

1922 m. vedė Bronislavą Kentraitę, Kretingos notaro Jono Kentros dukterį. Vaikai: Jonas (g. 1923 m.), Gražina (g. 1931 m.). Žmona Bronislava Petronaitienė su dukra Gražina 1948 m. gegužės 22 d. iš Kretingos ištremtos į Irkutsko sritį. Paleistos iš tremties grįžo į Lietuvą, gyveno Vilniuje.

Šaltiniai 

 Julius Kanarskas. Rainių kankinys Vladas Petronaitis // Švyturys (Kretinga) – 1998, vasario 16

Petronaitis, Vladas
Petronaitis, Vladas
Voldemarininkai
Lieknagala

Lieknagala – viensėdis Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Būginių.

Etimologija 

Vietovardį sudaro du sandai – lieknas + -gala („kraštas, sritis, pakraštys“).

Gyventojai

Šaltiniai 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Klemas Inta

Klemas Inta (g. 1941 m. lapkričio 23 d. Viliotėje, Mažeikių raj.) – Lietuvos ir Akmenės rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1959 m. baigė Židikų vidurinę mokyklą, dirbo Židikų Mičiurino kolūkio sąskaitininku. 1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademijos Mechanizacijos fakultetą, įgijo inžinieriaus – mechaniko specialybę. Studijuodamas susidomėjo Kauno aviacijos sporto klube propaguojamu sklandymo sportu. 1966 m. atliko privalomąją karinę tarnybą, 1971 m. baigė Kalugos aviacijos mokyklą, lakūnas – instruktorius.

1967–1968 m. Viekšnių profesinės technikos mokyklos dėstytojas, 1968–1987 m. Akmenės aviacijos sporto klubo viršininkas, 1977 metais buvo suteiktas sklandymo sporto meistro vardas ir lakūno instruktoriaus pirmoji klasifikacija. 1987–1988 m. Akmenės 2-os vidurinės mokyklos mokytojas.

1988 m. spalio mėn. išrinktas Nau­jo­sios Ak­me­nės miesto Tarybos Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotoju, 1989–1990 m. pirmininkas. 1989 m. Akmenės rajono Sąjū­džio tarybos narys. Padėjo organizuoti rajono mokytojų ir žemdirbių sąjūdį, kūrė Ak­me­nės ra­jono Tremtinių ir politinių kalinių klubą, jo Tarybos narys, 1990 m. šis klubas K. Intą iškėlė kandidatu į Aukš­čiau­si­ą­­ją Ta­ry­bą, išrinktas po pakartotinių rinkimų 1990 m. gegužės 15 d.

1993–1995 m. Akmenės vidurinės mokyklos mokytojas, 1995–1997 m. Akmenės rajono meras, 1997–2000 m. Akmenės rajono savivaldybės sekretorius. 2000–2007 m. Akmenės rajono savivaldybės administracijos Naujosios Akmenės miesto seniūnijos seniūnas, Lietuvos savivaldybių seniūnų asociacijos tarybos narys.

Nuo 1991 m. Lietuvių tautininkų sąjungos narys, 2003–2005 m. LTS pirmininkas, nuo 2005 m. pirmininko pavaduotojas.

1995-1997 m., 1997-2000, 2000-2001 m., ir 2007 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys.

1990–1992 m. Lietuvos aeroklubo prezidentas, Akmenės aeroklubo valdybos pirmininkas, Kredito unijos „Tikroji viltis“ valdybos pirmininko pavaduotojas, signatarų klubo narys. Ap­do­va­no­tas Kū­no kul­tū­ros ir spor­to de­par­ta­men­to me­da­liu “Už nuo­pel­nus Lie­tu­vos spor­tui“ (1991 m.) ir Lie­tu­vos Res­pub­li­kos Da­riaus ir Gi­rė­no me­da­liu, Lietuvos pakvietimo į NATO proga apdovanotas atminimo ženklu (2002 m.). Sutuoktinė Vanda, vaikai Nerijus, Renata Veržukauskienė.

Nuorodos 
 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai.

Išnašos 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos lakūnai
Akmenės merai
Lietuvos sporto veikėjai
Lietuvos savivaldybių seniūnai
16 Hz

16 Hz yra 1994 m. susikūrusi pop muzikos grupė iš Kauno.

Diskografija 
 1994 m. Jei pavargai
 1995 m. Pavasarinis sniegas
 1996 m. Meilės šviesa
 1997 m. Iš tylos
 1997 m. Per pasaulį
 1998 m. Ten, kur svajoji
 2000 m. Kolekcija 20000
 2001 m. Autoestrada
 2003 m. Žodžiai į širdį
 2004 m. 1994–2004
 2008 m. Makrofonas
 2010 m. Pilnamečiai

Nuorodos 
 
 www.16hz.lt

Lietuvos pop muzikos grupės
Senosios Varėnos Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia

Senosios Varėnos Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia – bažnyčia, stovinti Senojoje Varėnoje, Varėnos rajono savivaldybėje. Dabartinė bažnyčia pastatyta 1994 m.

Istorija 

Pirmąją bažnyčią senojoje Varėnoje pastatydino Varėnos seniūnijos valdytojas Mykolas Bžostovskis. Nurodomi skirtingi bažnyčios statybos metai - 1776, 1780 ar net 1786 m., kai M. Bžostovskis jau buvo miręs.

1915 m. rusų kariuomenei traukiantis nuo vokiečių, senoji Varėnos Šv. Arkangelo Mykolo bažnyčia su jos archyvu bei kitais trobesiais sudegė. Liko tik svirnas. Po pirmojo pasaulinio karo ant sudegusios bažnyčios pamatų pastatyta kita. Statybomis rūpinosi kunigas Leonas Markuckis, jas rėmė miestelio ir apylinkių gyventojai katalikai. 1944 m. liepos 12 d. bažnyčia vėl sudegė. Pamaldos buvo laikomos skirtingose vietose, kol galiausiai Kaišiadorių vyskupijos valdytojas prelatas B. Sužiedėlis parapiją pavedė aptarnauti Babriškių bažnyčios klebonui.

Nauja bažnyčia pradėta statyti kunigo P. Čivilio iniciatyva 1991 m., baigta 1994 m., lapkričio 6 d. ją pašventino popiežiaus nuncijus. Architektas – Gediminas Baravykas.

Architektūra 

Bažnyčia stačiakampio plano, vieno altoriaus, vidų apšviečia stoglangis. Jos rūsyje įrengta šarvojimo koplyčia. Pastatas mūrinis, tinkuotas, dengtas cinkuota skarda, langai iš abiejų pusių. Virš pagrindinių vartų iškilęs baltas 35 m aukščio bokštas-varpinė.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Bažnytiniai dokumentai

Varėnos rajono bažnyčios
Serbijos Superlyga

Serbijos Superlyga (Superlyga, Суперлига) – pagrindinės Serbijos futbolo klubų varžybos, organizuojamos nuo 2006 metų. 

Čempionatą organizuoja Serbijos futbolo federacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti Serbiją UEFA čempionų lygos varžybose. 

Superlygoje dėl čempiono vardo kovoja 16 komandų.

Istorija 

Iki 2003 m. Serbijos futbolo klubai žaidė Jugoslavijos pirmojoje lygoje, o 2003 m. sukurta Serbijos ir Juodkalnijos pirmoji lyga. 

Juodkalnijai paskelbus nepriklausomybę, lyga reorganizuota į Serbijos pirmąją lygą (Superlygą).

Prizininkai

Komandos

Informacija apie dalyvius

Taip pat skaitykite

Nuorodos 
 Lygos svetainė
 RSSSF duomenų bazė
 Foot.dk archyvas
 SOCCERWAY
 The-sports.org

Serbijos futbolo varžybos
UEFA šalių pirmenybės
Vengrijos futbolo čempionatas

Vengrijos futbolo čempionatas (Nemzeti Bajnokság I) – pagrindinės Vengrijos futbolo klubų varžybos, organizuojamos nuo 1901 metų. 

Čempionatą organizuoja Vengrijos futbolo federacija, čempionas iškovoja teisę atstovauti Vengriją UEFA čempionų lygos varžybose. 

Lygoje dėl čempiono vardo kovoja 12 komandų, dvi komandos po sezono iškrenta į žemesnį divizioną.

Istorija
Iki 1926 m., kol nebuvo sudaryta vieninga šalies lyga, daugeliu sezonų pirmenybės vyko tik tarp Budapešto komandų, ir tik 1908 bei nuo 1923 m. žaistos finalinės rungtynės su periferijos čempionais ar stipriausiomis komandomis.

Komandos

2021/22 m. NB dalyviai

Prizininkai

Taip pat skaitykite

Nuorodos 
 Lygos svetainė
 RSSSF (čempionai)
 RSSSF (lentelės)
 Foot.dk
 Soccerway.com
 The-sports.org

Vengrijos futbolo varžybos
UEFA šalių pirmenybės
C6

C6 gali reikšti:

 C6 – popieriaus formatą
 AEG C.VI, pirmo pasaulinio karo vokiečių žvalgybinį lėktuvą;
 Citroën C6;
 Chevrolet C6, Chevrolet Corvette sportinį automobilį;
 Ford C6 transmisija, automatinę pavarų dėžę;
 HMS C6, a Karališkojo jūrų laivyno povandeninį laivą;
 USS Olympia (C-6), Jungtinių Valstijų karinio jūrų laivyno kreiserį;
 CanJet (IATA kodas C6).
Akomodacija

Akomodacija ( 'pritaikymas, prisitaikymas') – akies gebėjimas taip kaitalioti savo laužiamąją gebą, kad aiškiai matytų įvairiai nutolusius daiktus. Akomodacijos laipsnis priklauso nuo daikto tolumo. Žiūrint į tolimus daiktus, sveikai žmogaus akiai akomoduoti nereikia, nes pro jos optinę sistemą praėję lygiagretūs spinduliai susikerta tinklainėje. Žiūrint į artimus daiktus, akis turi savo laužiamąją gebą padidinti, tai yra akomoduoti, nes be akomodacijos nuo daiktų atėję skleistiniai spinduliai susikirstų už tinklainės, ir jų vaizdas būtų neryškus. Akomoduojant akies krumplyno raumuo susitraukia, lęšiuką laikantys saitai atsipalaiduoja, jis išsigaubia ir jo laužiamoji geba padidėja.

Akies optinės sistemos laužiamoji geba matuojama dioptrijomis; 1 dioptrija (dpt) atitinka laužiamąją gebą lęšio, kurio židinio nuotolis yra 1 metras. Didžiausia laužiamoji geba iki 10 metų vaikui (apie 10 dioptrijų). Žmogaus akies gebėjimą akomoduoti rodo vadinamosios akomodacijos ribos – atstumas tarp aiškaus matymo artimiausio (kai akis maksimaliai akomoduoja) ir tolimiausio (akis visiškai neakomoduoja) taškų. Senstant akomocacijos ribos siaurėja (palaipsniui tolsta artimiausias aiškaus matymo taškas), mažėja lęšiuko elastingumas. Senatvėje akomodacija visiškai išnyksta, atsiranda senatvinė toliaregystė, vietoj susilpusios akomodacijos skaitymui reikia akinių.

Sutrikimai 
Dažnesni akies akomodacijos sutrikimai – spazmas ir paralyžius.
 Akomodacijos spazmas dažniausiai atsiranda jaunuoliams (ypač vaikams) dėl ilgalaikio krumplyno raumens pertempimo (kai žiūrima iš labai arti), traumos.
 Akomodacijos paralyžių gali sukelti lašinami vyzdį plečiantys vaistai, apsinuodijimas, traumos, navikas, kai kurios infekcinės ligos.

Kad akomodacija nesutriktų, patartina akiniais taisyti akies refrakcijos ydas, naudotis lupa, kai reikia dirbti smulkų regimąjį darbą (pvz., skaityti smulkų šriftą, rinkti laikrodžio detales); būtina po 40-50 minučių įtempto regimojo darbo daryti 10-15 minučių pertraukas.

Akis
Motiejus Narbutas

Motiejus Narbutas (1934 m. lapkričio 27 d. Lukščių valsčiuje, dab. Panevėžio raj. – 2005 m. balandžio 7 d. Klaipėdoje) – lietuvių menininkas, skulptorius, visuomenės veikėjas.

Biografija 
Gimė Igno Narbuto ir G. Narbutienės šeimoje. 1942–1947 m. mokėsi Šilų pradinėje mokykloje, 1947–1951 m. – Raguvos gimnazijoje, 1951–1955 m. – Kauno taikomosios dailės mokykloje, 1959–1965 m. – LTSR Valstybiniame Dailės Institute, skulptūros katedroje.

1955–1958 m. tarnavo kariuomenėje. 1958–1959 m. Čiobiškio vaikų namų darbo instruktorius, 1959–1963 m. Vilniaus 5-ųjų vaikų namų darbo instruktorius. 1965–1966 m. LTSR kultūros ministerijos muziejų ir kultūros paminklų apsaugos inspektorius. 1969–1994 m. Klaipėdos vaikų dailės mokyklos dėstytojas.

Buvo Lietuvių tautininkų sąjungos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. Žmona Janina, duktė Vaiva (g. 1962 m.), sūnūs – Ignas (g. 1967 m.), Martynas (g. 1980 m.), Mindaugas (g. 1990 m.).

Kūryba 
Kūrė dekoratyvines skulptūras, medalius. Sukūrė dvipusių bronzos medalių serija žymių Mažosios Lietuvos kultūros, meno, mokslo bei politikos veikėjų atminimui. Nuo 1965 m. daugelio parodų, iš jų Skulptorių medalininkų parodų Lietuvoje ir užsienyje, dalyvis. Viliaus Orvido skulptūros mokytojas.

Kūriniai 

 Klaipėda, bronza, vienpusis medalis, 1979 m. - ;
 Lietuvos TSR skulptorių simpoziumas, bronza, dvipusis medalis, 1980 m. – ;
 Martynas Jankus, bronza, dvipusis medalis, 1981 m. - ;
 Jurgis Zauerveinas, bronza, dvipusis medalis, 1981 m. – ;
 Ieva Simonaitytė, bronza, dvipusis medalis, 1983 m. – ;
 Ansas Bruožis, bronza, dvipusis medalis, 1984 m. – ;
 Jurgis Mikšas, bronza, dvipusis medalis, 1984 m. – ;
 Adomas Brakas, bronza, dvipusis medalis, 1986 m. – ;
 Vilius Bruožis, bronza, dvipusis medalis, 1986 m. – ;
 Maironis, bronza, dvipusis medalis, 1987 m. – ;
 Vydūnas, bronza, dvipusis medalis, 1987 m. – ;
 Vladimiras Dubeneckis, bronza, dvipusis medalis, 1988 m. – ;
 Dovas Zaunius, bronza, dvipusis medalis, 1989 m. – ;
 Liudas Vaineikis, bronza, dvipusis medalis, 1989 m. – ;
Simonas Dachas, bronza, dvipusis medalis, Ø82 mm, 1990 m.;
 Sausio 13-osios atminimo medalis, 1991 m.;
 Liudvikas Stulpinas Lietuvos kapitonas, bronza, dvipusis medalis, 1991 m. – ;
 Antanas Smetona - Lietuvos respublikos prezidentas, bronza, dvipusis pastatomas medalis, 1994 m. – ;
 Kazys Pakštas, bronza, dvipusis medalis, Ø102 mm, 1995 m.;
 Jurgis Lapinas, bronza, dvipusis medalis, Ø81 mm, 1995 m.;
 Jonas Smalakys, bronza, dvipusis medalis, Ø81 mm, 1995 m.;
 Grafas Feliksas Tiškevičius, bronza, dvipusis medalis, Ø83 mm, 1996 m.;
 Grafas Alfredas Tiškevičius - Palangos parko šimtmečio medalis, Ø78 mm, 1997 m.;
 Raguvos miesto 500-mečiui paminėti, 2001 m.;
 "Bangpūtys", dekoratyvinė skulptūra, (bendraautoris Kazimieras Kisielis);
 "Smeltė", dekoratyvinė skulptūra.

Klaipėdos politikai
Lietuvos skulptoriai
Humanizmas

Humanizmas () – antropocentrinė pasaulėžiūra, išaukštinanti žmogų, vertinanti mokslinį metodą, atmetanti misticizmą, religines dogmas. Šiuo metu daugiau ar mažiau tapatinama su ateizmu bei sekuliariuoju racionalizmu.

Atsirado kaip Renesanso intelektualų sąjūdis, prasidėjęs Florencijoje XIV amžiaus pradžioje. Šiam sąjūdžiui būdingas žmogaus ir jo galimybių (ypač proto) išaukštinimas, tuo pačiu atsiribojant nuo scholastikos bei tradicinių Viduramžių krikščionybės idealų: kuklumo, introspekcijos ir pasyvumo. Judėjimas gimė europiečių mokslininkams pradėjus iš naujo atrasti antikinius graikiškus ir lotyniškus tekstus. Renesanso humanistai grožį ėmė suvokti kaip tiesą ir vertybę bei būdą pažinti Dievą. Buvo atsigręžta į antikinę meno sampratą. Ši filosofija padarė įtaką krikščionybei, kuri priėmė humaniškesnę poziciją.

Tai plati etinių filosofijų kategorija, žmogų laikanti pagrindine vertybe, jo gerovę – socialinių institutų vertinimo kriterijumi, o lygybę, teisingumą, žmogiškumą – trokštamais žmonių santykių principais. Pagrindiniai tikslai, anot humanizmo, yra žmonijos suklestėjimas, visų žmonių gerovė ir geresnio pasaulio palikimas ateinančioms kartoms.

Viena iš humanizmo ypatybių – optimistinis požiūris į žmogaus gebėjimus. Bet tai nėra tikėjimas, kad žmogaus prigimtis yra grynas gėris ar kad visi žmonės be pagalbos gali pasiekti humanistiškus idealus. Dauguma humanistų kaip tik mano, kad tam reikia daug sunkaus darbo ir kitų paramos.

Išnašos

Nuorodos 
 Christianity: God and the Scientists (dokumentinis filmas apie humanizmo įtaką krikščionybei)

 
Sociologija
Prancūzų epas

Prancūzų epas tai poemos, kurių yra likę apie 100. Išlikusios poemos vadinamos šanson de žest (pranc.chanson de geste).

Seniausios poemos yra atsiradusios pačioje XI a. pabaigoje, o vėlyviausios priklauso XIV a. Tačiau net ir pačios ankstyvosios išlikusios poemos yra perdirbtos iš dar senesnių poemų ar dainų, atsiradusių prieš tai per du ar tris šimtmečius. Per šią ilgą raidą, prie kurios prisidėjo įvairūs visuomenės sluoksniai – liaudis, žonglieriai ir raštingieji dvasininkai – smarkiai pasikeitė dainuojamųjų poemų forma, stilius ir turinys.

Šanson de žest yra įvairaus ilgumo – nuo 1000 iki 20 000 eilučių ir susideda iš nevienodo ilgumo posmelių, arba „tiradų“, kiekvienas nuo 5 iki 40 dešimtskiemenių eilučių, su cezūra po 4 arba 6 skiemenis. Eilutės susietos asonansais (balsių sąskambiais), kurie vėlyvesnėse redakcijose paprastai pakeisti taisyklingais rimais. Šios poemos buvo skiriamos dainuoti, be to visa poema buvo dainuojama viena melodija, kuri kartojasi iš eilutės į eilutę. Poemų atlikėjai, dažnai ir jų autoriai buvo žonglieriai, jie išnešiodavo jas po visą Prancūziją. Patraukęs į save dėmesį ir surinkęs iš pradžių nedidelį, bet pamažu augantį klausytojų būrelį, žonglierius šūkteldavo visiems tylėti, o paskui imdavo dainuoti rečitatyvu, pritardamas pats sau mažyte arfa arba dažniau viola. Jeigu poema būdavo labai ilga, kartais jos pakakdavo savaitei.

Prancūzų epo turinį sudaro dvi temos:
 ginti tėvynę nuo priešų – maurų (arba saracėnų), normanų, saksų ir kt.;
 ištikimai tarnauti karaliui – nepažeisti jo teisių ir naikinti išdavikus.

Iš viso prancūzų epo puikiausia yra „Rolando giesmė“, europinio garso poema ir viena iš viduramžių poezijos viršūnių.

"Rolando giesmė" 
"Rolando giesmė" buvo sukurta apie 1100 m., prieš pat pirmąjį kryžiaus žygį.

Ši poema (4002 eilutės) pasakoja apie didvyrišką grafo Rolando, Karolio Didžiojo sūnėno, žuvimą mūšio metu su maurais Ronsevalio slėnyje, apie Rolando patėvio Ganelono išdavystę, kuri buvo šios katastrofos priežastis, ir apie Karolio Didžiojo kerštą už Rolando ir dvylikos perų žuvimą.

Didžiausias autoriaus nuopelnas tas, kad jis išsaugojo gilią senosios legendos prasmę ir raiškumą ir, susiejęs pagrindines jos mintis su to meto aktualijomis, rado puikią meninę formą tai išreikšti.

Viduramžiais prancūzų poemų apie Rolandą vertimų, jų perpasakojimų arba pamėgdžiojimų buvo vokiečių, anglų, italų, ispanų, skandinavų ir keltų kalbomis.

Nuorodos 
Šanson de žest  

Prancūzų literatūra
Viduramžių literatūra
Algirdas Vilkas

Algirdas Vilkas (g. 1960 m. vasario 11 d.) – lietuvių kraštotyrininkas, biologijos mokytojas metodininkas, Mažeikių rajono savivaldybės meno saviveiklininkas, kultūros centro folkloro kolektyvo „Alksna” vadovas.

Biografija 

Mokėsi Naikių pradinėje mokykloje, 1975 m. baigė Krakių aštuonmetę mokyklą, 1986 m. – Vilniaus valstybinio universiteto Gamtos mokslų fakultetą.

Nuo 1986 m. rugpjūčio 25 d. Mažeikių jaunųjų gamtininkų stoties (JGS) metodininkas, nuo 1988 m. liepos 1 d. direktorius.

1986 m. rugsėjo 29 d. įkūrė folkloro kolektyvą „Alksna”, jam vadovavo iki 2004 m.

Algirdas Vilkas laisvalaikiu renka informaciją apie Mažeikių rajono kaimus, išleido Krakių enciklopedinį žodyną (1976–1984 m.); yra Mokytojų ekologų klubo vadovas. Be aplinkotyrinės JGS veiklos, lietuvių liaudies tradicijų, papročių puoselėjimo JGS renginių metu A. Vilkas yra rajoninių kasdvimetinių kraštotyrininkų konferencijų Mažeikiuose iniciatorius, rengėjas; rajoninio laikraščio „Būdas žemaičių“ talkininkas.

2004–2007 m. aktyvus Vikipedijos projekto dalyvis. Nuo 2007 m. vadovauja Mažeikių krašto enciklopedijos projektui. Nuo 2010 m. Gyvosios gamtos enciklopedijos projekto bendraautoris,  2012 m. – vienas Enciklopedijos Lietuvai ir pasauliui (ELIP) kūrėjų. Vienas žinomiausių Lietuvoje arachnologų, sukūręs pavadinimus visoms Lietuvos vorų rūšims (jų apie 500).

2015 m. A. Vilkui už kultūrinę ir švietėjišką veiklą įteikta 2014 metų Mažeikių krašto kultūros premija.

Bibliografija 

 Mažeikių rajono išnykę ir nykstantys kaimai. Lututė, 2020

Šaltiniai 

Lietuvos kraštotyrininkai
Lietuvos biologai
Mūrinė Vokė

Mūrinė Vokė – Vilniaus miesto dalis, esanti vakariniame pakraštyje, kairiajame Vokės krante, už 1 km į šiaurę nuo Trakų Vokės. Upė patvenkta ir sudarytas Mūrinės Vokės tvenkinys. Ribojasi su Liudvinavu rytuose, su Gureliais pietuose, su Bališkėmis rytuose, su Kulokiškėmis šiaurėje.

Mūrinę Vokę aptarnauja 20, 62 ir 68 maršrutų autobusai (Mūrinės Vokės st.).

Istorija 

Anksčiau priklausė Trakų rajonui, 1996 m. balandžio 24 d. tapo Vilniaus miesto dalimi.

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Vilniaus miesto dalys
AEG C.IV

AEG C.IV buvo dvivietis žvalgybinis biplanas. Buvo naudojamas bombonešių apsaugai. 

Tai buvo sėkmingiausias „AEG“ Pirmojo pasaulinio karo B- ir C- tipų žvalgybos lėktuvas. 

Viso C.IV buvo pagaminta apie 400 vienetų.

Techninės sąlygos (AEG C.IV)

Bendros charakteristikos 
 Įgula: du, pilotas ir žvalgas
 Ilgis: 7,16 m
 Sparnų ilgis: 13,46 m
 Aukštis: 3,35 m (11 pėdų)
 Sparnų plotas: 39 m² (420 pėdų²)
 Tuščio svoris: 802 kg
 Pakrauto svoris: 1120 kg
 Variklis: 1x Mercedes D.III, 119 kW (160 hp) Vandeniu aušinamas vienaeilis variklis.

Eksploatacinės savybės 
 Maks. greitis: 178 km/h
 Skrydžio nuotolis: 450 km
 Aukščio riba: 5000 m

Ginkluotė 
 1×7,92 mm LMG 08/15 kulkosvaidis
 8×7,999 mm Parabellum kulkosvaidis

Giminingi lėktuvai 
AEG J.I

AEG C.I -
AEG C.II -
AEG C.III -
AEG C.IV –
AEG C.V -
AEG C.VI -
AEG C.VII

AEG orlaiviai
Žvalgybiniai lėktuvai