joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Henrik Dalsgaard

Henrikas Dalsgordas (Henrik Dalsgaard; g. 1989 m. liepos 27 d.) – Danijos futbolininkas, rungtyniaujantis dešiniojo krašto gynėjo pozicijoje. FC Midtjylland klubo ir Danijos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas.

Dalsgordas pradėjo karjerą žemesnio diviziono Danijos klubuose kaip puolėjas – BMK 90, FK Viborg, Hersom/Bjerregrav IF ir Møldrup/Tostrup IF. Po gerų pasirodymų su Tostrup IK, 2008 m. pasirašė kontraktą su aukščiausio diviziono Danijos komanda – AaB. 2011–2012 m. sezone pradėjo žaisti dešiniojo krašto pozicijoje. Šiame klube Dalsgordas sužaidė 166 rungtynes bei pelnė 10 įvarčių. 2016 m. perėjo į Zulte Waregem, pasirašė dviejų su puse metų kontraktą. 2017 m. už £1 mln. perėjo į Brentford FC, pasirašė trejų metų kontraktą, 2019 m. kontraktą pratęsė dar metams.

Žaidė Danijos iki 20 metų ir iki 21 metų jaunimo komandose. Sužaidė ketverias rungtynes 2018 m. pasaulio futbolo čempionate.

Apdovanojimai 
AaB

 Danijos Superlyga: 2013–14
 Danijos futbolo taurė: 2013–14

Zulte Waregem

 Belgijos futbolo taurė: 2016–17

Asmeniniai

 Danijos metų komanda: 2017

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai

Nuorodos 
 Henrik Dalsgaard. FC Midtjylland
 Henrik Dalsgaard - Player profile. Transfermarkt

Danijos futbolininkai
Yussuf Poulsen

Jusufas Poulsenas (Yussuf Poulsen; g. 1994 m. birželio 15 d.) – Danijos futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo pozicijoje. RB Leipzig klubo ir Danijos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas.

Karjera 
Gimė tanzaniečio ir danės šeimoje. Karjerą pradėjo BK Skjold, kaip gynėjas, vėliau buvo perstumtas į vidurio puolėjo poziciją. Būdamas 14 metų, perėjo į Lyngby BK klubą, kurio pagrindinėje sudėtyje debiutavo 2011 m. Šiame klube Poulsenas sužaidė 35-erias rungtynes, per kurias pelnė 11 įvarčių. 2013 m. perėjo į 3-oje Vokietijos lygoje tuomet buvusį RB Leipzig klubą, greitai tapo vienu pagrindinių klubo žaidėjų. 2014 m. klubas pateko į antrąją lygą, 2016 m. – į Bundeslygą. Poulsenas dažnai žaidžia ir dešiniojo puolėjo pozicijoje.

Nors ir turėjo galimybę atstovauti Tanzanijai, Poulsenas pasirinko atstovauti gimtąjai Danijai. Žaidė jaunimo rinktinėse, pagrindinėje Danijos komandoje debiutavo 2014 m. spalio 11 d. prieš Albanijos rinktinę. Buvo įtrauktas į galutinę Danijos sudėtį 2016 m. olimpinėse žaidynėse, tačiau dalyvauti atsisakė. Žaidė 2018 m. pasaulio futbolo čempionate, pelnė įvartį rungtynėse su Peru rinktine.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Pasiekimai

Klubiniai 
RB Leipzig
 DFB-Pokal finalininkas: 2018–19, 2020–21

Asmeniniai 
 Bundesliga mėnesio įvartis: 2020 m. spalio mėnesio gražiauias įvartis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 dbu.dk svetainė
 danskfodbold.com
 national-football-teams.com

Danijos futbolininkai
Simon Kjær

Simonas Kjeras (Simon Kjær; g. 1989 m. kovo 26 d.) – Danijos futbolininkas, rungtyniaujantis vidurio gynėjo pozicijoje. AC Milan klubo (skolinamas iš Sevilla FC) ir Danijos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas.

Karjerą pradėjo Midtjylland klube. 2008 m. Kjeras prisijungė prie Palermo klubo už 4 mln. eurų, pasirašė penkerių metų kontraktą. 2010 m. prisijungė prie Wolfsburg, buvo skolinamas Roma klubui. 2013 m. prijungė prie Lille OSC, 2015 m. prie Fenerbahce už 7,65 mln. eurų. 2017 m. pasirašė ketverių metų kontraktą su Sevilla klubu, 2019 m. skolintas į Atalanta, 2020 m. – į Milan, su išpirkos galimybe.

Žaidė Danijos jaunimo rinktinėse. Pagrindinėje Danijos rinktinėje žaidžia nuo 2009 m. rugpjūčio 12 d., kai debiutavo draugiškose rungtynėse prieš Čilės komandą. Žaidė atrankose į Europos ir pasaulio čempionatus, 2010 ir 2018 m. pasaulio čempionatuose, 2012 m. Europos futbolo čempionate. Šiuose čempionatuose buvo vienas pagrindinių vidurio gynėjų, 2018 m. pasaulio čempionate buvo Danijos rinktinės kapitonas.

Apdovanojimai 
Asmeniniai

 Geriausias Danijos iki 19 metų žaidėjas: 2007
 Danijos metų talentas: 2009
 Danijos metų žaidėjas: 2009

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Danijos futbolininkai
Laramės apygarda

Laramės apygarda () – apygarda Jungtinėse Amerikos Valstijose, Vajomingo valstijos pietryčiuose. Remiantis 2010 metų JAV gyventojų surašymo duomenis, tuo metu Laramės apygardos gyventojų skaičius siekė 91 738 žmones. Tai yra daugiausiai gyventojų turinti apygarda Vajominge. Apygardos būstinė, taip pat ir valstijos sostinė yra įsikūrusi Šajene.

Apygarda pavadinta prancūzų kanadiečio medžiotojo ir tyrinėtojo Jacques La Ramee garbei, buvo suformuota 1867 metais.

Vajomingo apygardos
Christian Eriksen

Kristianas Eriksenas (Christian Eriksen; g. 1992 m. vasario 14 d.) – Danijos futbolininkas, rungtyniaujantis atakuojančio saugo pozicijoje. Milano „Internazionale“ klubo ir Danijos vyrų futbolo rinktinės žaidėjas. Laikomas vienu geriausių dabartinių Danijos žaidėjų, 2013, 2014, 2015, 2018 m. buvo išrinktas Danijos metų žaidėju.

2021 m. Europos futbolo čempionato varžybose tarp Danijos ir Suomijos žaidėją ištiko širdies smūgis, bet vėliau K. Eriksenas buvo atgaivintas.

Apdovanojimai

Klubiniai 
Ajax
 Eredivisie: 2010–11, 2011–12, 2012–13
 Nyderlandų futbolo taurė: 2009–10
 Johano Kruifo trofėjus: 2013
Inter Milan
 Serie A: 2020–21 m.

Asmeniniai 

 Ajax ateities talentas: 2010
 Ajax metų talentas: 2011
 Danijos iki 17 metų talentas: 2008
 Danijos metų talentas: 2010, 2011
 Nyderlandų lygos metų talentas: 2011
 Danijos metų futbolininkas: 2013, 2014, 2015, 2018
 Premier League geriausiųjų vienuolikė: 2017–18
 Tottenham Hotspur metų žaidėjas: 2013–14, 2016–17
 Premier League gražiausias mėnesio įvartis: 2018 m. balandis

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Danijos futbolininkai
Mackonys (Baltarusija)

Mackonys (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 6 km į rytus nuo Astravo, tarp miškų. Praeina Salų–Zabelinos kelias.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Mindžionys (Baltarusija)

Mindžionys (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 8 km į pietvakarius nuo Astravo, 3,5 km nuo Gudagojo GS. Kaimas gatvinis.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Radžiuliai (Baltarusija)

Radžiuliai (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 8 km į šiaurės rytus nuo Astravo, 1,5 km į šiaurę nuo Alginonių.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Mikailiškių kaimiškoji apylinkė

Mikailiškių kaimiškoji apylinkė () – apylinkė Gudijoje, Astravo rajone. Centras – Mikailiškės.

2013 m. apjungta su Spondų kaimiškąja apylinke.

2009 m. 86,3 % gyventojų buvo gudai, 9,2 % – lenkai, 2,4 % – rusai.

Gyvenvietės 
Miesteliai
 Mikailiškės (Міхалішкі)  Stračanka (Страчанка)
Kaimai
 Aleksandrija (Александрыя)  Alchovka (Альхоўка)  Astašiškės (Асташышкі)  Babičiai (Бабічы)  Baravyja (Баравыя)  Budronys (Будраны)  Verabiejas (Вераб’і)  Vidžiūnai (Відзюны)  Didžiosios Sėlos (Вялікае Сяло)  Didelis Turaujis (Вялікае Туроўе)  Didelė Strėčia (Вялікая Страча)  Dideli Staupėnėtai (Вялікія Стаўпяняты)  Ginkiškė (Гінкішкі)  Horšavičai (Горшавічы)  Gudeliai (Гудалі)  Hurnikai (Гурнікі)  Juodžiai (Ёдзі)  Žukainys (Жукойні)  Želėdžio Žukainys (Жукойні Жалядскія)  Zabieliškė (Забелішкі)  Zaborcai (Заборцы)  Zavidzinentai (Завідзіненты)  Kazanovščyna (Казаноўшчына)  Aukštieji Kaimynai (Кайміна Горная)  Žemieji Kaimynai (Кайміна Дольная)  Kacenavičai (Каценавічы)  Kisieliai (Кісялі)  Kliukščionys (Клюшчаны)  Koscevičai (Косцевічы)  Kryvanosai (Крываносы)  Lazavai (Лазавыя)  Lakčionys (Лакцяны)  Luosiai (Ласі)  Lukavyja (Лукавыя)  Lysaja Hara (Лысая Гара)  Liahavcai (Лягаўцы)  Maža Strėčia (Малая Страча)  Mažas Turaujis (Малое Туроўе)  Maži Staupėnėtai (Малыя Стаўпяняты)  Markūnai (Маркуны)  Mascianai (Масцяны)  Mieleišiūnai (Мілайшуны)  Padvarė (Падваранцы)  Padkasciolakas (Падкасцёлак)  Papelyščia (Папялішча)  Paškūnai (Пашкуны)  Pylimai (Пілімы)  Pilvinai (Пільвіны)  Pabaliai (Побалі)  Petrošiškė (Пятрашышкі)  Radziušiai (Радзюшы)  Radziušiai-Tuščia (Радзюшы-Тушча)  Rudniškės (Руднішкі)  Rudnia (Рудня)  Salavai (Салаўі)  Saročia (Сароча)  Selevičai (Селевічы)  Seniucai (Сенюці)  Skerdimai (Скердзімы)  Spondai (Спонды)  Supranentai (Супраненты)  Sukoriškė (Сухарышкі)  Toliai? (Талаі)  Traščionys (Трашчаны)  Tumkos (Тумкі)  Chacilkos (Хацілкі)  Jackūnai (Яцкуны)

Viensėdžiai
 Akarteliai (Акартэлі)  Babarycha (Бабарыха)  Barokas (Барок)  Barynova (Барынова)  Bareišycha (Барэйшыха)  Bžehai (Бжэгі)  Būdiškė (Будышкі)  Halubina (Галубіна)  Hliniščia (Глінішча)  Strėčios Hliniščia (Глінішча Страчанскае)  Hlušyca II (Глушыца 2)  Holy Boras (Голы Бор)  Dambrova (Дамброва)  Dvaržyščia (Дваржышча)  Dūbnykai (Дубнікі)  Zahalodna (Загалодна)  Zaluckovščyna (Залуцкоўшчына)  Znacharai (Знахары)  Kavalevščyna (Кавалеўшчына)  Kačaržyškės (Качаржышкі)  Kirkiškės (Кіркішкі)  Kupščyna (Купшчына)  Liadcai (Лядцы)  Saročios Melnica (Мельніца Сарочча)  Navalesė (Навалессе)  Nivjė (Ніўе)  Pahulianka (Пагулянка)  Padilpjė (Падліп’е)  Raistiškės (Ройсцішкі)  Sidaryškės (Сідарышкі)  Smalzavodas (Смалзавод)  Strypėliškės (Стрыпялішкі)  Čorny Boras (Чорны Бор)  Šarkauščina (Шаркаўшчына)  Janova (Янова).

Šaltiniai 

Astravo rajonas
Stračanka

Stračanka (, ) – agromiestelis Gudijoje, Gardino srities Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 14 km į šiaurės rytus nuo Mikailiškių, 39 km nuo Astravo, Strėčios pakrantėje. Keliai į Didelę Strėčią, Čornaja Lužą, Želėdžio Žukainis. Yra fermų kompleksas.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Baltarusijos agromiesteliai
Babičiai (Mikailiškės)

Babičiai (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 2,5 km į šiaurės rytus nuo Mikailiškių, prie kelio Vilnius–Polockas.

XIX a. Babičiai pateko į Švenčionių apskrities Svyrių valsčių. BTSR laikais priklausė Puškino kolūkiui.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Juriën Gaari

Jurienas Gari (; g. 1993 m. gruodžio 23 d.) – Kiurasao futbolininkas, rungtyniaujantis dešiniojo krašto gynėjo pozicijoje. RKC Waalwijk klubo ir Kiurasao vyrų futbolo rinktinės žaidėjas.

Nacionalinėje komandoje žaidžia nuo 2017 m., įmušė įvartį CONCAFAC 2019 m. taurėje.

Apdovanojimai

Tarptautiniai
Kiurasao
 Karibų taurė: 2017

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Futbolininkai
Vidžiūnai (Baltarusija)

Vidžiūnai (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 6 km į pietryčius nuo Mikailiškių, prie Ašmenos upės. Ateina keliukas iš Mikailiškių.

XIX a. Vidžiūnai pateko į Vilniaus apskrities Varnionių valsčių, Markūnų kaimo apylinkę. 1865 m. buvo Palestinos užusienis (Kotovičių valda). ~1893 m. gyveno 41 katalikas ir 7 žydai.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Origin

Origin – skaitmeninio platinimo platforma, kurią įkūrė „Electronic Arts“, skirta kompiuterinių žaidimų įsigijimui bei naudojimuisi, taip pat skaitmeninių teisių valdymui ir daugelio žaidėjų žaidimų komunikacijai. Šios platformos programinė įranga prieinama asmeniniams kompiuteriams ir mobiliesiems įrenginiams. 

„Origin“ tiekia socialinio susisiekimo paslaugas, tokias kaip vartotojo valdymo, bendravimo su kontaktais draugų sąraše, tiesioginio jungimosi į žaidimą, žaidimo transliavimo per „Twitch“ platformą ir kitų socialinių tinklų integravimo kaip „Facebook“, „Xbox Live“, „PlayStation Network“ bei „Nintendo Network“. 2011 m. „Electronic Arts“ pareiškė ketinanti konkuruoti su kita žaidimų platinimo paslaugomis teikiančia platforma, „Valve“ korporacijai priklausančiu „Steam“, pridėdama žaidimų proceso saugojimą debesyje, automatinę naujinimo sistemą, pasiekimų funkciją ir galimybę jungtis ta pačia paskyra per kelias platformas.

2013 m. „Origin“ turėjo daugiau kaip 50 mln. registruotų vartotojų.

Nuorodos 
 „Origin“ oficiali svetainė

Šaltiniai 

Socialiniai tinklai
Elektroninė komercija
Programinė įranga
Electronic Arts
Perto monetų kalykla

Perto monetų kalykla () – valstybinė įmonė Perte, Australijoje, oficiali Australijos aukso luitų gamintoja. Priklauso Vakarų Australijos vyriausybei. Įkurta 1899 m. Vakarų Australijos kasyklose iškastam auksui gryninti ir Britų imperijos auksinių soverenų bei pusės soverenų monetoms kalti. Buvo vienas iš trijų Didžiosios Britanijos karališkosios monetų kalyklos (Royal Mint) padalinių Australijoje; kiti du – Sidnėjaus ir Melburno monetų kalyklos, šiuo metu nebeveikiančios. Gamina ir saugo aukso, sidabro ir platinos luitus bei progines, kolekcines monetas ir kitus brangiųjų metalų dirbinius. Iki 1983 m. gamino ir apyvartines Australijos monetas iš netauriųjų metalų. Įsikūrusi Rytų Perte, neoromaninio stiliaus pastate (įtrauktas į Vakarų Australijos kultūros paveldo sąrašą). Lankoma turistų, yra parduotuvė, aukso ekspozicijos, rengiamos ekskursijos.

Perdirba apie 90 % Australijoje iškasto aukso; luitų ir monetų gamybai naudoja ir importuotus metalus. Kasmet pagamina apie 13 % visos pasaulio tauriųjų metalų luitų ir monetų produkcijos. 2018 m. kalykla pagamino ir pardavė aukso, sidabro ir platinos dirbinių už 18,9 mlrd. Australijos dolerių.

Kalykloje saugoma didžiausia ir vertingiausia pasaulio moneta – „Australijos kengūros vienos tonos auksinė moneta“ (Australian Kangaroo One Tonne Gold Coin). Monetos svoris – viena tona, skersmuo – apie 80 cm, storis – virš 12 cm. Moneta pagaminta 2011 m. iš gryno, 99,99 %, aukso. 2012 m. įrašyta į Gineso rekordų knygą. Monetos vertė – daugiau nei 50 mln. Australijos dolerių.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Australijos įmonės
Kisieliai (Baltarusija)

Kisieliai (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 15 km į šiaurės rytus nuo Mikailiškių, 5 km nuo Lietuvos sienos, šalia durpynų ir raistų.

Istorija 

XIX a. Kisieliai pateko į Švenčionių apskrities Aleksandrovo valsčių. Amžiaus pabaigoje čia gyveno 170 žmonių (visi katalikai).

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Pylimai (Baltarusija)

Pylimai (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 14 km į šiaurės rytus nuo Mikailiškių, raistų apsuptyje.

Istorija 

XIX a. kaimas pateko į Švenčionių apskritį, Lentupio valsčių, Dvarčionių apylinkę. ~1866 m. gyveno 69 katalikai.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Pabaliai (Baltarusija)

Pabaliai (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 5 km į pietvakarius nuo Mikailiškių, prie Paupės upelio, 2 km nuo Astravo AE.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Petrošiškė (Baltarusija)

Petrošiškė (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 14,5 km į šiaurę nuo Mikailiškių, 5 km nuo Lietuvos sienos, raistų apsuptyje. Praeina kelias Didelė Strėčia–Kliukščionys.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Skerdimai (Baltarusija)

Skerdimai (, ) – kaimas Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Mikailiškių kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 4,5 km į pietus nuo Mikailiškių, prie Mikailiškių–Gervėčių kelio.

Istorija 

XIX a. Skerdimų palivarkas pateko į Vilniaus apskritį. ~1866 m. čia gyveno 3 katalikai.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Julianas Lesnevskis

Julianas Lesnevskis ( 1832 m. Liublino gubernija, Lenkijos Karalystė – 1863 m. birželio 10 d. Vilnius, Rusijos imperija) – rezistentas, 1863 m. sukilimo dalyvis.

Biografija 

Julianas Lesnevskis gimė 1832 m. Liublino gubernijoje smulkaus bajoro, pedagogo šeimoje. Julianas Lesnevskis baigė Agronomijos institutą Marymonte (dabartinės Varšuvos dalis). 1862 m. Lesnevskis buvo priimtas dirbti kunigaikščio S.Grabovskio Didžiųjų Mažeikių dvaro valdytoju. Išgirdęs sukilėlių manifestą, Julijanas Lesnevskis atleido dvaro valstiečius nuo prievolių, panaikino lažą. Jis persirašė manifestą, nuorašus įteikė dvaro ekonomams. Apie tai sužinojo caro valdžia. J.Lesnevskis buvo suimtas. Jis buvo nuvežtas kalėti į Lydą. Buvo atliekamas tyrimas, vyko apklausos. Tyrimo medžiaga buvo perduota Vilniaus Politinių bylų tardymo komisijai. Karo lauko auditoriatas Julianą Lesnevskį už sukilėlių manifesto platinimą ir valstiečių kurstymą prisidėti prie 1863 m. sukilimo, 1863 m. gegužės 7 d. nuteisė mirties bausme, sušaudant ir konfiskuojant turtą. Nuosprendį konfirmavo Michailas Muravjovas.

Julianas Lesnevskis buvo sušaudytas 1863 m. birželio 10 d. 10 val. Vilniuje, Lukiškių turgaus aikštėje.

Palaikai slapta buvo užkasti Vilniaus Gedimino kalno tvirtovėje. 2017 m. aptikti vykdant Gedimino kalno tvirtinimo darbus. 2019 m. lapkričio 22 d. palaikai iškilmingai palaidoti Vilniaus Rasų kapinių koplyčios kolumbariume.

Šaltiniai 

1863 m. sukilėliai
Mūšis dėl Hamburgerio aukštumos

Kova dėl Hamburgerio aukštumos () – JAV  ir Šiaurės Vietnamo armijų mūšis dėl Dong Ap Bia (dar vad. 937 aukštuma) viršukalnės 1969 m. Vietnamo karo metu, sulaukęs didelio atgarsio Amerikos politiniuose sluoksniuose ir visuomenėje. Kai kurie autoriai šią kovą laiko Vietnamo karo beprasmybės simboliu.

Mūšis 
Antrąją operacijos dieną 101-ojo JAV oro desanto divizijos batalionas priartėjo prie 937 aukštumos (vietinių gyventojų žinomos kaip Dong Ap Bia), kurią, kaip paaiškėjo, užėmė priešininkų vietnamiečių pajėgos. Pirmasis aukštumos puolimas nepavyko, susidūrus su stipriu pasipriešinimu. Tik vėliau tapo žinoma, kad Šiaurės Vietnamo armijos pulkas aukštumoje sukūrė daug gerai įtvirtintų pozicijų, sumaniai panaudojant kalno šlaitą ir reljefą. Antrasis puolimo bandymas taip pat buvo nesėkmingas. Po to vienintelis JAV batalionas beveik kasdien šturmuodavo priešo pulko užimtas aukštumas, tačiau patyręs nuostolių buvo priverstas kaskart trauktis. Tarp amerikiečių kareivių augo nepasitenkinimas divizijos vado, kuris ir toliau organizavo beprasmiškus išpuolius į strateginės vertės neturinčias aukštumas, veiksmais. Kareiviai tokį puolimą pavadino mėsainiu dėl didelio kiekio praradimų (analogija į mėsainių mėsą, faršą). Tik gegužės 20 d., gavusios pastiprinimą, JAV pajėgos sugebėjo prasibrauti į Dong Ap Bia viršūnę.

Pasekmės 
Per dešimt dienų 46 JAV kariai žuvo, o 400 buvo sužeisti. Aukštumoje žuvo 633 Šiaurės Vietnamo karių. Dong Ap Bia viršukalnė iš tikrųjų neturėjo jokios strateginės vertės, o visos atakos prieš ją buvo organizuotos ne tam, kad būtų užimta pati aukštuma, o siekiant sunaikinti jame įsitvirtinusias dideles priešo pajėgas pagal 1965 m. JAV kariuomenės vadovybės patvirtintą strategiją.   

Mūšis išgarsėjo „Associated Press“ korespondento pranešimo, kuris apibūdino Amerikos kareivių nuovargį ir kartėlį po daugybės nesėkmingų išpuolių, dėka. Edvardo Kennedy vadovaujami kongreso vadovai pasmerkė tai, ką jie vadino amerikiečių gyvybių švaistymu.   

Mūšio beprasmybės pojūtis sustiprėjo Amerikos visuomenėje po to, kai tapo žinoma, kad birželio pradžioje amerikiečių pajėgos paliko 937 aukštumą, o po kelių savaičių ją vėl užėmė Šiaurės Vietnamo kariuomenė.

Populiariojoje kultūroje 
 1987 m. buvo sukurtas filmas „Hamburgerio aukštuma“, kuris minimas tarp garsiausių filmų apie Vietnamo karą. Pagrindinė filmo frazė Don’t mean nothin’ () kartais suvokiama kaip viso Vietnamo karo ypatybė.

Šaltiniai

Nuorodos
 Mūšio aprašymas TIME žurnale

Vietnamo karas
JAV karai
Władysław Gubrynowicz

Vladislovas Gubrinovičius (, slapyvardis „Władysław Biały“, 1836 m. lapkričio 6 d. Noviosiolkai, Pakarpatės vaivadija, Lenkijos Karalystė – 1914 m. rugpjūčio 27 d. Lvovas) – lenkų leidėjas, knygyno savininkas, politinis veikėjas.

Biografija 

Vladislovas Gubrinovičius gimė 1836 m. lakpričio 6 d. Novosiolkuose, Pakarpatės vaivadijoje, Novosiolkų valdytojo Juzefo Gubrinovičiaus ir Teklės Legiežynskos šeimoje. Jo tėvas buvo 1831 m. sukilimo, vėliau ir 1863 m. sukilimo dalyvis.

Gubrinovičius baigė Pranciškaus Juzefo vardo gimnaziją Lvove. Pasirinko knygų leidėjo profesiją. Praktiką atliko Karolio Vaildo leidykloje. Gubrinovičius bendradarbiavo su „Gebethner i Wolff“ leidyklos savininkais. Aktyviai dalyvavo rengiant 1863 m. sukilimą, organizuojant kariuomenę Galicijoje ir Lenkijos karalystėje. Gubrinovičius naudojo slapyvardį „Władysław Biały“. Jis buvo nacionalinės vyriausybės (lenk. Rządu Narodowego) komisaras. V.Gubrinovičius Rusijos valdžios buvo įkalintas Varšuvos kalėjime. Paleistas iš kalėjimo toliau dirbo pogrindyje. Vėliau Lvove jau austrų valdžios buvo areštuotas antrą kartą.

Grįžęs iš Varšuvos, Lvove Vladislovas Gubrinovičius kartu su broliu Liudviku ir Vladislovu Šmidtu įkūrė knygyną, kuris vėliau susijungė su Karolio Vaildo knygynu.
1865–1868 m. V.Gubrinovičius buvo „Gazeta Narodowa“ bendradarbis. 1868 m. pradėjo veikti leidybos namai „Wydawnictwo Gubrynowicz i Schmidt“, kuriuose Vladislovas buvo atsakingas už leidybos reikalus, o V. Šmidtas prižiūrėjo knygyną, pagrindinius sandėlius ir vadovavo administracijai. 1882 m., nusipirkusi Karolio Vaildo knygyną ir biblioteką, ši kompanija buvo viena didžiausių knygynų Galicijoje. 1908 m. Vladislovas Šmidtas perleido savo akcijas V.Gubrinovičiaus sūnui Kazimierui. Nuo 1909 m. sausio 1 d. įmonė veikė kaip ūkinė bendrija pavadinimu „Gubrynowicz and Son“.

Vladislovas Gubrinovičius buvo vienas iš leidybinės veiklos pradininkų Lenkijoje. Jis atstovavo leidėjams, ėjo Lvovo prekybos rūmų viceprezidento pareigas. Buvo ilgametis Lvovo miesto tarybos narys. Jis dalyvavo bankų stebėtojų tarybose ir jose veikė kaip cenzorius. Taip pat V.Gubrinovičius užsiėminėjo ir labdara, pvz. Domso fonde.

Už nuopelnus V.Gubrinovičiui buvo suteiktas imperatoriškojo-karališkojo tarybos nario vardas, 1898 m. jis buvo apdovanotas Pranciškaus Juzefo ordino Riterio kryžiumi. 

Vladislovas Gubrinovičius mirė 1914 m. rugpjūčio 27 d. Lvove, palaidotas Lyčiakovo kapinėse.

Nuorodos 

1863 m. sukilėliai
Leidėjai
Nelaboji svidrė

Nelaboji svidrė (Lolium temulentum, kur  – girtas, apsvaigęs), taip pat kaladirsė, ašutis – miglinių (Poaceae) šeimos augalų genčiai priklausanti daugiametės žolės rūšis, turinti į tikrąją varpą panašų žiedyną. Žinoma kaip vasarojaus piktžolė, anksčiau buvusi dažna rugių, kviečių ir kitų javų pasėliuose, konkuravusi su javais dėl maisto medžiagų, vandens, erdvės.

Aprašymas 

Nelaboji svidrė paprastai augdavo tuose pačiuose laukuose kaip ir kviečiai, todėl buvo rimtu iššūkiu naikinant piktžoles, kol neatsirado šiuolaikinės rūšiavimo mašinos, leidžiančios atskirti šios svidrės sėklas nuo kviečių. Dabar pasėliuose retai sutinkama. Šių dviejų augalų panašumas yra toks didelis, kad kai kuriuose regionuose nelaboji svidrė vadinama „netikru kviečiu“. Šis panašumas akivaizdus, kol nesusiformuoja sudėtinės varpos pavidalo kekės. L. temulentum kekių smaigaliai yra laibesni nei kviečių. Šoninių ašių varputės yra nukreiptos į kraštus nuo žiedkočio ir turi tik vieną žiedažvynį (), o kviečių – plokščiąja puse nukreiptos į varpos ašį ir turi du žiedažvynius. Kviečių grūdai prinokę tampa gelsvi ar rusvi, o svidrių – juodi.

Augalo grūdeliuose randama grybelio Stromatinia temulenta, gaminančio alkaloidinį tiamuliną. Užkrėstose grūdinėse kultūrose jis žmonėms gali sukelti rimtus apsinuodijimus (galvos svaigimą, mieguistumą, sąmonės praradimą, traukulius).

Literatūroje 

Nelaboji svidrė kaip piktžolė minėta istoriniuose šaltiniuose.

Senovės graikų botanikas Teoprastas tvirtino savo De causis plantarum (8:7 §1), kad kviečiai gali taip transformuotis, kad kviečiais užsėtuose laukuose dažnai sunokinamas ir nupjaunamas piktžolių derlius.

Šią piktžolę minėjo Horacijus satyroje 2,6 (suėstą lauko pelės, kol jis vaišino svečią išskirtiniu patiekalu), ir galbūt tai buvo augalas Evangelijos pagal Matą pamokyme apie kviečius ir piktžoles (rauges ): Palikite abejus augti iki pjūčiai. Pjūties metu aš pasakysiu pjovėjams: Pirmiau išrinkite rauges ir suriškite į pėdelius sudeginti, o kviečius sukraukite į mano kluoną.

Surengęs žudynes šv. Braiso dieną () Anglijos karalius Etelredas II Neprotingasis pažymėjo: Visi šią salą užplūdę danai, sudygę kaip piktžolės tarp kviečių, turėjo būti sunaikinti teisingiausiu būdu.

Kaip piktžolė paminėta Šekspyro „Karaliuje Lyre“, žydų Mišnos traktate „Sėklos“ (1:1) kaip זונין (zunin), panašiame į arabų زؤان (zuʾān).

Nelaboji svidrė yra vienas iš daugelio ingredientų mitridate, kurį kasdien vartojo senovės Ponto karalius Mitridatas, tikėjęs tokiu būdu įgyjamu imunitetu nuodams.

Šaltiniai 

Migliniai
Agamemnono kaukė

Agamemnono kaukė – XVI a. pr. m. e. datuojama auksinė Sen. Graikijos bronzos amžiaus kaukė, rasta 1876 m. Mikėnuose.

Istorija 

Auksinę pomirtinę kaukę 1876 m. Mikėnų citadelėje rado vokiečių archeologas Heinrichas Šlymanas. Po sėkmingų Trojos kasinėjimų 1871−1873 m. H. Šlymanas ėmėsi ieškoti „Iliados“ herojaus, Mikėnų karaliaus Agamemnono kapo remdamasis II a. pr. m. e. keliautojo Pauzanijo paminėjimu. 1874 m. Vėlyvojo bronzos amžiaus citadelės liekanose jis rado senovinių liekanų. Po dvejų metų jis pradėjo išsamius kasinėjimus veikdamas Graikijos archeologijos draugijos, kuriai priklausė ieškojimų teisės, vardu. Jo darbus prižiūrėjo archeologas Panagiotis Starnatakis, kuris ne kartą kaltino H. Šlymaną sunaikinant senovės artefaktus vardan homerinių laikų objektų. Per 1876 m. rugpjūčio−gruodžio mėn. vykdytus kasinėjimus H. Šlymano darbininkai greitai surado stelą, žymėjusią kapinyno vietą beveik prie citadelės vartų. Po to buvo atkasti pirmieji penki šachtiniai kapai. Kapai buvo apjuosti apskritimine siena ir vieta pavadinta „Kapų apskritimu A“. 

1876 m. lapkričio pabaigoje H. Šlymanas atrado penkias pomirtines auksines palaidotųjų kaukes. Jis išsiuntė Graikijos karaliui telegramą: „Su dideliu džiaugsmu aš pranešu, Jūsų Prakilnybe, kad radau kapus, tradiciškai Pauzanijo paminėtus esant Agamemnono, Kasandros, Eurimedono ir jų bendražygių, nužudytų puotos metu Klitemnestros ir jos meilužio Egisto“. Vėlesni tyrimai parodė, kad kaukės yra iš XVI a. pr. m. e., t. y. ankstesnės už spėjamo Trojos karo laikus apie 300 metų. Viena iš jų buvo trimatė ir pasižymėjo aukštu atlikimo detalumu. Ši kaukė buvo praminta „Agamemnono kauke“. Ji pasižymėjo aiškiais stilistiniais skirtumais lyginant su kitomis kaukėmis ir H. Šlymanas buvo kaltintas falsifikato padirbimu.

„Agamemnono kaukė“ tikriausiai išties buvo skirta senovės Mikėnų karaliui ar svarbiam karo vadui. 1951−1952 m. netoli už citadelės sienų buvo atrastas antras kapinynas, kuris pavadintas „Kapų apskritimu B“. „Agamemnono kaukė“ buvo pagaminta iš vientiso aukso lakšto nuspaudžiant jį ant medinės formos. Po to kaukės detalės buvo paryškintos aštriu įrankiu. Šalia kaukės ausų yra skylutės, per kurias buvo peverta virvutė, kad kaukė laikytųsi vietoje ant mirusiojo veido.

Taip pat skaitykite 

 Artemisiono bronza
 Delfų važnyčiotojas
 Peonijo Nikė

Šaltiniai 
 Archaeology, T. 52, Nr. 4, 1999 m. liepa-rugpjūtis, Spencer P.M. Harrington
 Graikijos kultūros ministerijos informacija

Antikinės skulptūros
Archeologiniai dirbiniai
Artemisiono bronza

Artemisiono bronza – klasikinio Sen. Graikijos laikotarpio V a. pr. m. e. bronzinė statula, vaizduojanti, spėjama, dievą Dzeusą arba Poseidoną.

Apie skulptūrą 

„Artemisiono bronza“ (ar „Artemisiono Dzeusu“ ir „Artemisiono Poseidonu“) vadinama statula rasta Egėjo jūroje prie šiaurinio Eubojos salos Artemisiono iškyšulio. Ji rasta nuskendusio laivo liekanose kartu su kitomis dviem bronzinėmis skulptūromis. Spėjama, kad laivas priklausė romėnams, kurie bandė išplukdyti grobį, tačiau jų laivas sudužo prie Artemisiono iškyšulio. Liekanas 1926 m. atrado pinčių ieškotojai.

„Artemisiono bronza“ datuojama sukurta apie 460−450 m. pr. m. e. Skulptūroje pavaizduota didesnė nei natūralaus žmogaus dydžio barzdoto dievo figūra judesyje. Jo kairė ranka ištiesta į priekį, o dešinė užsimojusi metimui: žaibo (Dzeuso atveju) arba trišakio (Poseidono atveju). Figūros akyse tikriausiai buvo įstatyti kristalai arba stiklo gabaliukai (pradingę). Figūra pavaizduota anatomiškai tiksliai, išskyrus rankas, kurios yra per ilgos. Bet taip tikriausiai buvo padaryta skulptoriaus nuožiūra. Dėl aukšto skulptūros meninio atlikimo lygmens spėjama, kad ją sukūrė kuris nors garsus Sen. Graikijos skulptorius, pvz., Kalamis.

Taip pat skaitykite 

 Agamemnono kaukė
 Delfų važnyčiotojas
 Peonijo Nikė

Šaltiniai 
 Jewel: A Celebration of Earth's Treasures, 2016, p. 51
 Graikijos kultūros ministerijos informacija

Antikinės skulptūros
Karol Groman

Karolis Gromanas (, 1831 m. rugpjūčio 5 d. Jaroslave – 1885 m. rugsėjo 29 d. Lvove) – lenkų leidėjas, politinis veikėjas.

Biografija 

Karolis Gromanas gimė 1831 m. rugpjūčio 5 d. Jaroslave, Galicijos ir Lodomerijos karalystėje (dab. Lenkija), Pranciškaus Gromano ir Karolinos Nidermajer šeimoje.
1848–1849 m. Vengrijoje įvykusio sukilimo, kuris buvo Tautų pavasario dalis, metu, K. Gromanas tarnavo generolo Juzefo Visockio vadovaujamuose lenkų legionuose minėtoje valstybėje. Vėliau buvo paskirtas į Austrijos imperijos kariuomenę, kurioje įgijo karininko laipsnį.

1862 m. Karolis Gromanas paliko tarnybą kariuomenėje ir apsigyveno Lvove. Gyvendamas šiame mieste dėjo pastangas miestiečių politinės ir ekonominės padėties patobulinimui. Už dalyvavimą organizuojant 1863 m. sukilimą K. Gromanas buvo įkalintas.

Karolis Gromanas buvo Galicijos politikas, 1868 m. Lvove įkurtos Nacionalinės demokratų draugijos įkūrėjas ir jos vadovas. K.Gromanas įsteigė ir redagavo Lvovo žurnalus ir laikraščius: „Przyjaciel Domowy: pismo dla ludu“, „Dziennik Lwowski“, „Wola: pismo literackie“, „Gazeta Narodowa“, „Služba Zdrowia Publicnego“, „Goniec Lwowski“.

K. Gromanas buvo laikraščio „Kurier Lwowski“ bendrasavininkas.

Karolis Gromanas mirė 1885 m. Lvove nuo infarkto. Palaidotas Lyčiakovo kapinėse.

Literatūra 
 Stanisław Nicieja: Cmentarz Łyczakowski we Lwowie w latach 1786–1986. Wrocław: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1988, s. 336. ISBN 83-04-02817-4.
 Białynia Chołodecki: Cmentarzyska i groby naszych Bohaterów z lat 1794–1864 na terenie Wschodniej Małopolski. Lwów: Polskie Towarzystwo Opieki nad Grobami Bohaterów we Lwowie, 1928, s. 26.

1863 m. sukilėliai
Leidėjai
Jan Dobrzański

Janas Dobžanskis (, 1819 m. Čarnos kaimas, Pakarpatės vaivadija, Austrijos imperija – 1886 m. gegužės 30 d. Lvovas, Austrija-Vengrija) – lenkų leidėjas, žurnalistas, poetas, prozininkas, teatro ir visuomeninis veikėjas.

Biografija 

Janas Dobžanskis gimė 1819 arba 1820 m. Czarna kaime, Pakarpatės vaivadijoje herbo Sas bajorų šeimoje. Ūgtelėjęs mokėsi Peremyšlio gimnazijoje. Studijavo filosofiją Lvovo universitete. Studijų nebaigė. Nuo 1841 m. dirbo „Gazeta Lwowska“ redakcijoje, nuo 1845 m. Lvovo literatūriniame žurnale „Dziennik Mód Paryskich”. Pinigų užsidirbdavo mokytojaudamas pas Sapiegas, buvo Adomo Stanislavo Sapiegos mokytoju.

Tautų pavasario metu buvo išrinktas į Lvovo nacionalinę tarybą. Po 1848 m. lapkričio 1-2 d. sukilimo numalšinimo Lvove, J. Dobžanskis austrų valdžios buvo areštuotas ir išsiųstas į „baudžiamąjį batalioną“, vėliau pasodintas į Jozefovo () kalėjimą. Į laisvę išėjo 1850 metais.

Janas Dobžanskis žinomas Lvovo spaudos menedžeris. Laikomas vienu iš šiuolaikinės lenkų žurnalistikos kūrėjų. J. Dobžanskis dalyvavo įsteigiant beveik visus to meto Lvovo žurnalus ir laikraščius. 1854 m. jis įsteigė žurnalą „Nowiny“, kuris vėliau buvo reorganizuotas į žurnalą „Dziennik Literacki“. Šį žurnalą J. Dobžanskis redagavo iki 1865 m.

J. Dobžanskis įkūrė ir valdė Broliškos pagalbos komitetą, kuris teikė pagalbą 1863 m. sukilėliams.
J. Dobžanskis buvo vienas iš lenkų „Pedagogų draugijos” įkūrėjų (1868 m.), taip pat gimnastikos draugijos „Sokol” įsteigėjas.
1875–1881 m. ir 1883–1886 m. J. Dobžanskis vadovavo Skarbeko teatrui Lvove. Bendradarbiavo steigdamas Scenos draugų draugiją (), taip pat įsteigė Dramos mokyklą.

Janas Dobžanskis mirė 1886 m. gegužės 30 d. Lvove. Palaidotas Lyčiakovo kapinėse.

Literatūra 
 Wasylewski S. Dobrzański Jan (1820–1886) // Polski Słownik Biograficzny. – Kraków, 1939–1946. – T. V. – S. 266–267.
 Stanisław Nicieja: Cmentarz Łyczakowski we Lwowie w latach 1786–1986. Wrocław: Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1988, s. 295–297. ISBN 83-04-02817-4.

 Leidėjai
Lenkijos žurnalistai
Išinomakis

Išinomakis () – miestas Japonijoje, Honšiū salos šiaurės rytuose, Mijagio prefektūroje, Ramiojo vandenyno pakrantėje, prie Kitakamio upės žiočių. Svarbus prekybos ir žvejybos uostas. Žvejybos laivų statyba, plaušienos ir popieriaus, maisto (daugiausia žuvų ir kitų jūros produktų apdirbimo) pramonė. Priekrantėje veisiamos austrės, auginami valgomieji dumbliai.

Patenka į Sanriku Fuko nacionalinį parką.

Istorija 
Išinomakis pradėjo kurtis IV a. Senovėje pateko į Mucu žemę. Edo laikotarpiu iškilo kaip svarbus žvejybos ir prekybos uostas. 1889 m. įkurta Išinomakio savivaldybė.

Miestas smarkiai nukentėjo nuo 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimo ir cunamio.

Šaltiniai 

Japonijos miestai
Mijagio prefektūra
Hefaisto šventykla

Hefaisto šventykla – Sen. Graikijos klasikinio laikotarpio, apie 460−420 m. pr. m. e. pastatyta šventykla Atėnuose. Geriausiai išsilaikiusi iš Sen. Graikijos šventyklų.

Istorija 

Hefaisto šventykla Agorajos Kolonos kalvos viršūnėje pastatyta apie 460−420 m. pr. m. e. Jos architekto vardas nežinomas. Pagal stilistinius panašumus jam priskiriami keletas kitų statinių Atikoje. Šventyklos statybos tikriausiai užtruko, nes menininkai ir darbininkai tikriausiai buvo nukreipti reikšmingesnėms Partenono statyboms Atėnų akropolyje. Hefaisto šventyklą paminėjo II a. pr. m. e. keliautojas Pauzanijas. Jis tvirtino, kad joje buvo garbinamas Hefaistas, kalvystės globėjas, ir Atėnė Ergani, puodininkystės globėja. Išties kasinėjant kalvoje buvo rasta daug buvusių metalo dirbinių dirbtuvių. 

Anksčiau buvo manoma, kad šventykloje garbinti Tesėjas, Herkulis ar Marsas. Pagal rastas skulptūrinio frizo liekanas, kuriose vaizduota Tesėjo istorija, šventykla buvo praminta Tesėjonu. VII a. šventykla buvo paversta krikščionių bažnyčia, dedikuota Šv. Jurgiui Akamui, ir tokia išliko iki Osmanų valdžios žlugimo Graikijoje. Ja buvo nuolat rūpinamasi ir tai padėjo šventyklai labai gerai išsilaikyti iki šių laikų. Graikijai iškovojus nepriklausomybę 1834 m. šventykloje karalius Otonas I surengė pirmąjį savo oficialų priėmimą. Iki 1930 m. šventykla buvo archeologijos muziejus. Po to Agorajos kalvoje pradėjo kasinėjimus Amerikiečių klasikinių studijų mokykla.

Aprašymas 
		
Hefaisto šventyklos planas stačiakampis, pastatymo stilius − dorėninis. Šventykla apjuosta kolonomis − po šešias iš siaurųjų pusių ir po trylika iš ilgųjų. Visa šventykla buvo pastatyta iš Pendelio kalno Atikoje marmuro, o ją kadaise puošusios skulptūros buvo iškaltos iš Paro salos marmuro. Celėje buvo pasagos formos kolonada, kurios gale buvo pjedestalas, prilaikomas bronzinių Hefaisto ir Atėnės statulų. Pasak Pauzanijo, jas sukūrė skulptorius Alkamenas apie 421−415 m. pr. m. e. Rytinėje ir vakarinėje išorinės kolonados pusėse šventykla buvo papuošta skulptūriniais metopais, vaizdavusiais devynis Heraklio žygdarbius. Šiaurinėje ir pietinėje celos pusėse buvo metopos, vaizdavusios keturis Tesėjo žygdarbius.

Vakariniame frontone buvo skulptūrinės scenos, vaizdavusios kentaurų mūšį, o rytiniame − Heraklio priėmimo Olimpo kalne arba Atėnės gimimo scena. Kai kurios apylinkėse rastos skulptūros eksponuojamos Senovės Agoros muziejuje. Helenistiniu laikotarpiu šventykla buvo apjuosta vazonuose augintais medeliais ir šių vazonų likučiai rasti kasinėjant. XVIII a. šventykloje buvo palaidoti Atėnuose mirę žymūs protestantai.

Šaltiniai 

 Klio Tsoga, Graikijos kultūros ir sporto ministerija
 Encyclopaedia Britannica, 2008 m.

Atėnai
Senovės graikų šventyklos
Anglijos-Ispanijos karas (1585–1604)

Anglijos-Ispanijos karas (1585–1604) (, ) – karinis konfliktas, vykęs nuo 1585 m. iki 1604 m. tarp Anglijos ir Ispanijos dėl įtakos tarptautinėje prekyboje ir Nyderlandų nepriklausomybės.

Konfliktas įsiplieskė Anglijos kariniams laivams įplaukus į Ispanijos Nyderlandų vandenis ir prisidėjus prie olandų sukilimo. Karo metu vyko mūšiai tarp Anglijos ir Ispanijos Britų salose, Atlanto vandenyne, Azorų ir Kanarų salose, Nyderlandų, Portugalijos, Prancūzijos ir Ispanijos teritorijose. 1604 m. rugpjūčio 28 d. pasirašyta Londono sutartis, kuria nutraukti kariniai veiksmai ir įteisinta status quo ante bellum (padėtis, buvusi iki karo) sąlyga abiejų tautų sutarimu. 

Tai buvo pirmasis iš keturiolikos karinių konfliktų tarp Anglijos ir Ispanijos.

Šaltiniai 

Jungtinės Karalystės karai
Ispanijos karai
Šėtos sinagoga

Šėtos sinagoga – buvusi žydų sinagoga, išlikusi  Kėdainių rajone, Šėtoje. Nenaudojamas tinkuoto mūro pastatas sujungtas su šalia stovinčia Šėtos gimnazija.

2017 m. sinagoga įtraukta į Kultūros paveldo registrą. Šiam objektui suteikta teisinė apsauga dėl jo istorinių vertingųjų savybių. Šėtos sinagoga Lietuvos istorikų nėra plačiai tyrinėta. Dabartinis pastatas iškilo 1892-1896 m.

Istorija 

Nuo XVIII a. vidurio žydai sudarė miestelio gyventojų daugumą, 1766 m. jiems suteikta privilegija statytis sinagogą. 1878 m. gaisras sunaikino sinagogą ir mokymo namus – betmidrašą.

1893 m. architektas Nikolajus Andrejevas parengė naujos sinagogos, kurioje galėjo būti sutalpintas ir betmidrašas, projektą. Buvo numatytas stačiakampio plano pastatas, sudarytas iš dviejų nelygių dalių: 2 aukštų vakarų pusėje, su moterų dalimi pirmame aukšte, ir maldos salės rytinėje dalyje. Įgyvendinant šį projektą, išliko tik struktūra – sinagogos dydis ir dekoras pakeisti.

Per Pirmąjį pasaulinį karą pastatui padaryta žalos – įgriuvo stogas, išgriautas vakarinės dalies centras. Atstatant pastatą padaryta pakeitimų. Rekonstrukcijos metu vakarinė dalis pertvarkyta į du korpusus - pirmajame aukšte atsirado dvi atskiros moterų patalpos. Naciams užėmus Šėtą, vietos žydai buvo išvaryti į Kėdainių getą, o 1941 m. rugpjūčio 28 d. nužudyti, todėl sinagoga liko be savo bendruomenės. Nenaudojamas pastatas buvo pritaikytas mokyklai – pakeistas išplanavimas, sujungti vakarinės dalies korpusai. 1979 m. pastate įsikūrė mokyklos bendrabutis.

Šaltiniai 

Lietuvos sinagogos
Šėta
2020 m. LMFA I lyga

2020 m. Lietuvos moterų futbolo asociacijos Pirma lyga arba trumpai Pirma lyga – antros pakopos moterų futbolo pirmenybės, kuriose žaidžia Lietuvos moterų futbolo komandos.

Varžybų formatas 
Sumažėjęs iki 8 komandų skaičius bei sezono pradžią pavėlinusi COVID-19 pandemija lėmė pasikeitusį LMFA I lygos formatą. Vietoj nusistovėjusios sistemos, kuomet komandos sezoną pradėjo regioninėse grupėse ir kovas tęsė antrame etape dėl galutinių pozicijų, LMFA su klubų pritarimu 2020 m. sezone pritaikė dviejų ratų sistemą.

Pirmenybių dalyvės 
 FA-FK „Panevėžys“-PRSSG (Panevėžys)
 „Jonava“ (Jonava)
 „Šešupė“ (Vilkaviškis)
 „Vilnius“ (Vilnius
 „Kauno Žalgirio“ FA (Kaunas)
 MFA „Žalgiris“ B-MRU (Vilnius)
 „SC-Ukmergė“ (Ukmergė)
 Tauragės SC-MFK (Tauragė)

Turnyro lentelė 
 Pirmenybių nugalėtojomis tapo Žalgiris-MRU B ekipa, kuri iškovojo 14 pergalių per 14 rungtynių. 
 Akademijos pagrindinė komanda žaidė A lygoje, todėl „bekės“ negalėjo kilti į elito divizioną.

Rezultatai 

 Pastaba: 9 turo rungtynės tarp FK „Šešupė“ ir „SC-Ukmergė“ įvyko Šventupės stadione, „SC-Ukmergė“ namų aikštėje.

Taip pat skaitykite 
 2020 m. moterų A lyga

Šaltiniai

Nuorodos 
 LFF svetainė
 LFF puslapis
 Facebook paskyra: „Moterys už futbolą“

Lietuvos moterų futbolas
Rudolph Lewis

Rudolph Lewis (1887 m. liepos 12 d. – 1933 m. spalio 29 d.) – Pietų Afrikos Respublikos dviratininkas, olimpinis čempionas.

Biografija 
Lewis gimė Pretorijoje. Jaunystė dirbo aukso kasykloje, o laisvalaikiu praktikavo boksą ir dviračių sportą.

Stokholme vykusiose penktose moderniose 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Lewis dalyvavo dviračių plento varžybose. Vyrų asmeninėse laiko intervalo varžybose Lewis buvo vienintelis Afrikos atstovas. Sportininkas laimėjo pirmą kartą olimpiadoje vykusią rungtį ir tapo pirmuoju Afrikos atstovu pelniusiu auksą dviračių sporto varžybose.

Po sėkmės olimpiadoje, Rudolph Lewis išsikėlė į Vokietiją ir varžėsi profesionaliose dviračių sporto varžybose. Pirmojo pasaulinio karo metu kovojo Vokietijos pajėgose. Apdovanotas geležiniu kryžiumi.

Nuorodos 
 Sport Reference svetainėje

Pietų Afrikos Respublikos olimpiečiai
Dviratininkai
Rytanės kaimiškoji apylinkė

Rytanės kaimiškoji apylinkė () – apylinkė Gudijoje, Astravo rajone. Centras – Rytanė.

2009 m. 84,5 % gyventojų buvo gudai. Užrašyta 13 lietuvių.

Istorija 

2013 m. Kiemeliškių kaimiškoji apylinkė apjungta su Padolcų kaimiškąja apylinke ir pavadinta Rytanės apylinke. 2014 m. apylinkės centras iš Kiemeliškių perkeltas į Rytanę.

Gyvenvietės 
Miesteliai
 Rytanė (Рытань)  Kiemeliškės (Кемелішкі)  Padolcai (Падольцы)
Kaimai
 Apušynai (Апушыны) · Baronys (Барані) · Bielavadis (Белая Вада) · Brazinia (Бразіня) · Buikos (Буйкі) · Butrimai (Буцюрмы) · Varzianai (Варзяны) · Didelės Svirankos (Вялікія Свіранкі) · Svierionys (Вялікія Свіраны) · Hadzilūnai (Гадзілуны) · Gvazdikėnai (Гваздзікяны) · Daučiūnai (Даўцюны) · Dvarykščiai (Дварчышча) · Drauneliai (Драўнэлі) · Dūdos (Дуда) · Žusinai (Жусіны) · Karanėtai (Караняты) · Kurnickiai (Курніцкі) · Litvėnai (Літвяны) · Mažos Svirankos (Малыя Свіранкі) · Svierionėliai (Малыя Свіраны) · Mužylai (Мужылы) · Nekrašiūnai (Некрашуны) · Paliepė (Падліпяны) · Palionys (Паляны) · Panarcai (Панарцы) · Parcelis-Palionys (Парцэль-Паляны) · Pervazninkai (Перавознікі) · Pinaniškės (Пінанішкі) · Plechacai (Плехаці) · Papiškės (Попішкі) · Prienai (Прэны) · Rūdiškės (Рудзішкі) · Saviškė (Савішкі) · Staskeliai (Стаскелы) · Stripūnai (Стрыпуны) · Stipinai (Сціпіны) · Trečiokai (Траццякі) · Čechai (Чэхі) · Šadžiūnai (Шадзюны) · Juzafpolė (Юзафполле) · Jasionys (Ясень)

Viensėdžiai
 Aeliai (Аелі) · Aleksos (Алёкса) · Babiniškės (Бабінішкі) · Balašynka (Балашынка) · Baluoša (Балоша) · Barova (Барова) · Bajorai (Баяры) · Brukaniškės (Бруканішкі) · Vartačai (Вартачы) · Verdziališkės (Вердзялішкі) · Holniškės (Гольнішкі) · Dudka (Дудка) · Zabieliškė (Забелішкі) · Zamečakas (Замэчак) · Izarai (Ізары) · Kamianičikas (Камянічнік) · Klevaciškės (Клевацішкі) · Kukeniškės (Кукенішкі) · Kučiškė (Куцішкі) · Litvėnai (Літвяны) · Liaveliškės (Лявелішкі) · Leščinava (Ляшчынава) · Malinauka (Малінаўка) · Maliarka (Малярка) · Margeliai (Маргелі) · Margelkos (Маргелькі) · Marcinova (Марцінова) · Mačiulai (Мачулы) · Navina (Навіна) · Notna (Нотна) · Padziuža (Падзюжа) · Pasiališčia (Пасялішча) · Patoka (Патока) · Patoka Karaniackaja (Патока Караняцкая) · Pajadunia (Паядуня) · Poplackas (Поплацк) · Radziai (Радзі) · Raistiškės (Ройсцішкі) · Rūdiškės (Рудзішкі) · Taborai (Таборы) · Tarkouščyna (Таркоўшчына) · Trakiščia (Тракішча) · Usviacis (Усвяць) · Chmialianai (Хмяляны).

Šaltiniai 

Astravo rajonas
Europos skubios pagalbos telefono numerio 112 diena

Visoje Europoje skubios pagalbos telefono numerio 112 diena kasmet rengiama vasario 11 d. Šią dieną įvedė Europos Sąjunga, siekdama sukurti bendrą visos  Europos numerį 112 bei skatindama tikslingai ir tinkamai jį naudoti. Dėl didėjančio telefono numerio 112 viešumo ir viešinimo Europos skubios pagalbos telefono numeris tampa ne tik pagalbos ir paramos, bet ir visos Europos Sąjungos simboliu, kai kuriose ES šalyse išliekant ir papildomiems nacionaliniams skubios pagalbos telefono numeriams.

Kilmė 

Kad kiekvienoje Europos Sąjungos valstybėje narėje būtų galima skambinti bendruoju pagalbos telefonu, europinis skubios pagalbos telefono numeris 112 buvo pristatytas 1991 m., o nuo 2008 m. gruodžio mėn., jį naudojant, galima nemokamai pasiekti skubios pagalbos iškvietimo tarnybas iš visų ES fiksuotojo ir mobiliojo ryšio tinklų. Idėja paskirti vieną konkrečią dieną Europos skubios pagalbos iškvietimui pirmą kartą buvo aptarta Europos Parlamente 2007 m., rengiant Europos Parlamento deklaraciją dėl Europos pagalbos telefono numerio 112. 2009 m. Didindami supratimą apie Europos skubios pagalbos telefono numerio 112 prieinamumą ir jo pranašumus bei siekdami įvesti kasmetinę Europos 112 dieną,  Europos Parlamentas, Europos Sąjungos Taryba ir Europos Komisija pasirašė trišalę konvenciją. Buvo pasirinkta vasario 11 – oji, nes būtent tą dieną, t. y., vasario 11 –ąją, ir nurodo telefono numeris (11.2.).
Visuotinę būtinybę didinti Europos pagalbos telefono numerio žinomumą patvirtina nuo 2008 m. vasario mėn. atliekama „Flash Eurobarometer 228“ apklausa: tik 22 proc. visų apklaustųjų Europos Sąjungoje žinojo, kad skubios pagalbos telefono numeris 112 galioja ir yra prieinamas visoje ES. Lietuvoje šį faktą žinojo tik 32 proc. Lietuvos gyventojų. Visuomenės požiūris dar kartą patvirtintas 2009 m. (ES vidurkis - 24 proc., Lietuvoje - 43 proc.)ir 2010 m. (ES vidurkis - 25 proc., Lietuvoje - 48 proc).

Šventė 
Minint Europos skubios pagalbos telefono numerio 112 dieną, kiekvienais metais Europoje vyksta daugybė renginių: vienus organizuoja politikai ir vyriausybės pareigūnai, kitus - gelbėjimo tarnybos, ugniagesiai ir nevyriausybinės organizacijos. 2020 m. Bendrasis pagalbos centras į savo interneto svetainę bpc.lrv.lt įkėlė keturis video įrašus apie skubios pagalbos telefono numerį 112. Vienas iš įrašų buvo rodomas net didžiuosiuose Lietuvos kino teatruose. Panašios akcijos buvo organizuotos ir visoje Europoje, pavyzdžiui, Briuselyje, „Manneken-Pis“ buvo padabintas 112 kostiumu.

Išnašos 

Europos Sąjunga
Vengrijos ministras pirmininkas

Vengrijos ministras pirmininkas () – Vengrijos vyriausybės vadovas. Tiek ministras pirmininkas, tiek ministrų kabinetas už savo politiką ir veiksmus yra atskaitingi Vengrijos parlamentui (Nacionalinei asamblėjai), savo politinei partijai ir rinkėjams. Dabartinis Vengrijos ministras pirmininkas yra Fidesz partijos vadovas Viktoras Orbanas, pareigas einantis nuo 2010 m. gegužės 29 d.

Pagal Vengrijos Konstituciją, ministrą pirmininką iškelia Vengrijos prezidentas, o jį oficialiai išrenka Vengrijos parlamentas. Konstituciškai yra reikalaujama, kad prezidentas ministru pirmininku paskirtų politinės partijos, kuri turi absoliučią daugumą parlamente, vadovą. Jei nė viena partija neturi absoliučios daugumos, prezidentas privalo surengti susitikimą su partijų, esančių parlamente, vadovais ir paskirti asmenį, kuris, jo nuomone, yra tinkamiausias užimti ministro pirmininko postą. Tada premjerą oficialiai išrenka Nacionalinė asamblėja. Praktiškai, nutikus tokiai situacijai, ministru pirmininku dažniausiai yra paskiriamas partijos, turinčios daugiausiai mandatų parlamente, vadovas.

Pagal Vengrijos Konstituciją, ministras pirmininkas vadovauja vykdomajai valdžiai. Ministras pirmininkas išsirenka ministrų kabinetą ir turi išimtinę teisę juos paleisti.

Istorija

Vengrijos palatinas 
Palatinas (, vėliau palatinus (regni), , , vėliau palatín / nádvorník, ) buvo Vengrijos karalystėje po karaliaus aukščiausią postą užimantis žmogus, nuo pat Karalystės iškilimo iki 1848 m. vengrų revoliucijos.

Iš pradžių palatinas buvo karaliaus atstovas, vėliau – karaliaus vietininkas. Ankstyvaisiais karalystės amžiais jį skirdavo karalius, vėliau jis buvo renkamas Vengrijos karalystės vadovų suvažiavimuose. Habsburgams įsitvirtinus Vengrijoje, palatinas vėl buvo skiriamas karaliaus. Galiausiai postas tapo paveldimu, kuomet Imperatorius Pranciškus II palatinu paskyrė savo brolį Juozapą.

Pareigų įkūrimas 
1848 m. vengrų revoliucijos metu, revoliucionieriai norėjo įkurti nepriklausomą nuo Austrijos imperijos Vengrijos ministrų kabinetą.

1848 m. kovo 17 d. Vengrijos karalius Ferdinandas I pirmuoju Vengrijos ministru pirmininku paskyrė grafą Lajošą Batjanį. Vyriausybė tuomet buvo pavadinta ministerija, o ministerijos – departamentais. Tų pačių metų spalio 2 d. Batjanis atsistatydino, o jo pareigas perėmė Lajošas Košutas, kuris oficialiai ėjo krašto apsaugos komiteto pirmininko pareigas. Košuto valdymo metu nebuvo sudarytas ministrų kabinetas. 1849 m. balandį, kai vengrai iškovojo pergalę prieš Habsburgus, Košutas paskelbė Vengrijos nepriklausomybės deklaraciją. Tų pačių metų gegužės mėnesį, trečiuoju Vengrijos ministru pirmininku buvo paskirtas Bertalanas Semeris.

Vengrijos Respublikos ministrai pirmininkai 
Žemiau pateikiamas Vengrijos ministrų pirmininkų, ėjusių pareigas nuo 1989 m. iki dabar, sąrašas.

Partijos

Šaltiniai 

Vengrijos ministrai pirmininkai
Vengrijos politinė sistema