joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
La Kiaka

La Kiaka () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, Sokočos upės krante, Bolivijos pasienyje, priešais Viljasono miestą. Javi departamento centras. 13,7 tūkst. gyventojų.

Miestas išsidėstęs aukštai Altiplano plokščiakalnyje, 3442 m aukštyje, prie Chuchujaus-Potosi kelio ir geležinkelio. Laikomas vienu atokiausių ir labiausiai į šiaurę nutolusių šalies miestų. Yra nedidelis oro uostas. Dažnai norint apibrėžti visą šalį sakoma: „nuo La Kiakos iki Ušuajos“. Kompozitorius León Gieco išleido folkloro albumą šiuo pavadinimu.

La Kiaka – svarbus Šiaurės Vakarų Argentinos turistinis centras. Turistus vilioja įspūdingi apylinkių kraštovaizdžiai, statinių iš plaušplyčių architektūra, karnavalai, turintys ryškių indėniškų bruožų, vietinė kultūra, išsaugojusi savo tradicijas, archeologinės radimvietės.

Nuorodos 
 Turistinė svetainė
 Enjoy-Argentina svetainės skiltis 

Chuchujaus provincijos miestai
El Karmenas

El Karmenas () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, į pietus nuo Chuchujaus. Departamento centras. 15 tūkst. gyventojų.

Per miestą eina Saltos-Chuchujaus kelias.

Chuchujaus provincijos miestai
Resas

Graikų mitologijoje Reso vardu buvo keli personažai:

Potamas, Traudo upės dievas ir upė, Okeano ir Tetijos sūnus. Jo upė tekėjo nuo Idos kalno ir greičiausiai įtekėjo į Skamandrą. 
Trakijos karalius, kuris kovojo Trojos pusėje. Homeras nurodo, kad jo tėvas buvo Ejonėjas (siejamas su Ejono miestu Trakijoje). Vėlesni autoriai Resui suteikia labiau egzotišką kilmę, tvirtindami, kad jo motina buvo viena iš mūzų (Kaliopė, Euterpė ar Terpsichorė), tėvas upės dievas Strimonas. Jį užauginusios šaltinių nimfos. Į Troją Resas atvyko vėliau, kadangi jo šalį buvo užpuolusi Skitija, iškart po to kai jis sužinojo apie graikų puolamą Troją. Buvo užmuštas palapinėje. Jo garsiuosius arklius pavogė Diomedas ir Odisėjas. Šis įvykis vaizduojamas 10-toje Homero „Iliados“ knygoje.

Išanšos 

Graikų mitologijos mirtingieji
Trojos karas
Potamai
Palpala

Palpala () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, apie 20 km į pietryčius nuo San Salvador de Chuchujaus. Departamento centras. 48,2 tūkst. gyventojų.

Per miestą eina Tukumano-Potosi geležinkelis. Svarbus kalnakasybos pramonės centras. Plieno, popieriaus pramonė.

Chuchujaus provincijos miestai
Piliakalnis (reikšmės)

Piliakalniu vadinama:

 pilies kalnas; supiltas kalnas;
 kaimai Lietuvoje:
 Alytaus rajone;
 Anykščių rajone:
 Skiemonių seniūnijoje;
 Traupio seniūnijoje;
 Ignalinos rajone;
 Pilakainys Šalčininkų rajone;
 Šilalės rajone;
 Trakų rajone:
 Piliakalnis I;
 Piliakalnis II;
 Ukmergės rajone;
 Utenos rajone;
 Vilniaus rajone;
 Zarasų rajone:
 Imbrado seniūnijoje;
 Zarasų seniūnijoje;
 kalva Utenos rajone (247 m);
 ežeras Utenos rajone;
 miestelis Karaliaučiaus krašte – Dobrovolskas.
Sėla (regionas)

Sėla (lat. Sēlija), arba Augšžemė () – Latvijos konstitucija neįteisintas etninės Latvijos etnokultūrinis regionas, apimantis Latvijos Respublikos Aizkrauklės ir Jekabpilio rajonus (dab. Latvijos pietryčiuose, abipus Dauguvos). Oficialiai yra Žiemgalos dalis.

Sėloje:
 latviai (vietos latviai kalba latvių k. augžemininkų tarmės sėliškąja patarme, arba „sėliškosiomis šnektomis“);
 rusai;
 lietuviai (kairiajame Dauguvos krante esančioje Sėlos dalyje lietuviai yra autochtonai, – manoma, kad dab. Sėloje gyvenusius sėlius jie asimiliavo jau XII–XIII a.);
 lenkai (sulenkėjusių lietuvių palikuonys);
 kitų tautų atstovai.

Dauguma vietos vietos gyventojų išpažįsta liuteronybę ir katalikybę. Vyraujanti ekonomikos šaka – žemės ūkis. Didžiausias miestas – Jekabpilis (neoficiali regiono „sostinė“).

Istorija 

Lotyniškas „Selonijos“ (Selonia) terminas kilęs iš dab. Sėloje ir gretimuose Lietuvos rajonuose iki XIII/XIV a. gyvenusios sėlių genties vardo. Dab. Sėla taip vadinta jau viduramžiais. Latviškuose raštuose „Sėlos“ vardas pasirodo tik XX a. Aizkrauklės ir Jekabpilio rajonuose kraštovardis Sēlija ypač išpopuliarėjo po SSRS iširimo – tada dalies latvių inteligentų patangomis pradėjo formuotis vietos latvių „sėliškoji“ tapatybė.

XVI–XIX a. dab. Sėla – tai tarp Dauguvos ir Lietuvos sienos esanti jos dalis ir su pastarąja besiribojantis dab. Latgalos pietinis pakraštys. Ji latviškai vadinta Augškurzeme. Tai – „Aukštutinis Kuršas“, „Kuršo hercogystės aukštutinė dalis“. Augšzeme – trumpinys iš Augškurzeme. „Aukštutinis Kuršo galas“ – iš Augšgals.

Šaltiniai
Mikoyan-Gurevich MiG-19

MiG-19 (rus. МиГ-19) – Tarybų Sąjungos antros kartos naikintuvas.

Istorija 
1951 m. konstrutorių biuras Mikoyan-Gurevich patobulino MiG-17 SM-1 naikintuvą. Skraidymo savybės ir naujas kompaktiškas A. Mikulino sukonstruotas AM-5 variklis pastūmėjo kurti naujesnį modernesnį naikintuvą. Naujesnės modifikacijos SM-2 prototipui buvo sumontuoti 55° kampu pasukti sparnai (SM-1–45°). Po skraidos bandymų, dėl netobulų charakteristikų, nutarta stabilizatorius nuo uodegos kylio perkelti ant fiuzeliažo. Taip pat pastebėta, jog AM-5 varikliai nėra tokie galingi, kad pavyktų pasiekti viršgarsinį greitį. Pakeitus variklį į AM-9 ar RD-9B, konstruktoriam teko nemažai padirbėti ties naikintuvo uodegos konstrukcija. 1954 m. sausio 5 d. naikintuvas (variantas SM-9) pakilo į orą ir po sėkmingų skraidos bandymų, pritarta serijinei gamybai, suteikiant MiG-19 pavadinimą.

Modifikacijos 

 MiG-19 – bazinis modelis su dvejais AAM-9B turboreaktyviniais varikliais.
 MiG-19S – su patobulintais stabilizatoriais. Naikintuvu pasiektas 180 m/s pakilimo greitis.
 MiG-19P – naikintuvas-sulaikytojas, skirtas atlikti užduotis bet kokiomis oro sąlygomis. Jame sumontuotas radiolokatorius su taikikliu RP-1 ().
 MiG-19PM – galintis skraidinti 4 oras-oras tipo raketas, su nutaikymo sistema RPS Izumrud (). Patrankos nebuvo komplektuojamos.
 MiG-19SV – naikintuvas-sulaikytojas, naudojamas dienos metu, maksimaliai palengvinta MiG-19S versija. Ginkluotė – viena NR-30 () patranka. Juo buvo pasiektas didžiausias aukštis – 20 740 m.

MiG-19 pagrindu buvo sukonstruoti bandomieji MiG-19MU, MiG-19SU, SM-10, SM-20, SM-30 ir kiti. Jais buvo bandomos naujos ginkluotės sistemos, borto įranga, varikliai, degalų papildymas ore, katapultavimas.

Šalys naudotojos 

 Afganistanas, Albanija, Angola, Bangladešas, Bulgarija, Čekoslovakija, Egiptas, Indonezija, Irakas, Kambodža, Kinija (gamino savąją versiją J-6), Kuba, Lenkija, Pakistanas, Rumunija, Somalis, Sudanas, Sirija, Šiaurės Korėja (Kinijos J-6 versija), Tarybų Sąjunga, Tanzanija, Vengrija, Vietnamas, Vokietijos Demokratinė Respublika, Zambija.

Ginkluotė 
 Trys NR-30 patrankos (kalibras 30 mm). Viena sumontuota fiuzeliaže (70 užtaisų), po vieną sparnuose (po 55 užtaisus).
 Iki 250 kg bombų ar nevaldomų raketų arba montuojamos po sparnais 4 oras-oras tipo raketos UR K-5.

Charakteristikos

Nuorodos 

 globalsecurity.org
 globalaircraft.org
 combataircraft.com

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Kaisė

Kaisė – senovės graikų nimfa, nuo XIX a. laikoma šachmatų deive.

Istorija 

Anglų mokslininkas - orientalistas Viljamas Džonsas 1772 m. Oksforde išleido poemą „Kaisė“, kurioje pasakojama apie karo dievo Marso meilę nimfai Kaisei. Jo meilė ilgą laiką buvo be atsako. Gailėdamas savo draugo, sporto dievas Eifronas sugalvojo šachmatų žaidimą ir pasiūlė Marsui šio patrauklaus žaidimo pagalba pabandyti užkariauti šaltosios nimfos protą ir širdį. Karo dievas pasinaudojo šiuo patarimu ir galiausiai pasiekė tikslą.

Vėliau savo „Rinktinių poemų“ įžangoje V. Džonsas rašė, kad Kaisės vardas jam siejosi su žodžiu chess (angl. šachmatai), kuris kai kurios anglų kalbos tarmėse skamba kaip kes, kesa, keisa. 1855 m. žurnalas „Chess and chess players“ pirmą kartą Kaisę paskelbė deive – šachmatų globėja.

Šachmatai
Tilkara

Tilkara () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, centrinėje Quebrada de Humahuaca slėnio dalyje, prie Grandės upės. Departamento centras. 5,6 tūkst. gyventojų.

Miesto apylinkėse ikikolumbiniu laikotarpiu klestėjo indėnų tilkarų (iš čia ir miesto pavadinimas) ir omaguakų kultūros. Tilkara įkurta kolonijinio laikotarpio pradžioje, todėl yra daug kolonijinės architektūros pastatų. 

Tilkara išsidėsčiusi Andų kalnų pašlaitėse, įspūdingo kraštovaizdžio slėnyje. Per miestą eina Chuchujaus-Potosi kelias ir geležinkelis. Tai vienas svarbiausių turistinių provincijos centrų, kartu su kitais Quebrada de Humahuaca objektais įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Svarbiausias turistinis miesto objektas – Pucará de Tilcara tvirtovės griuvėsiai. Yra dailės ir archeologijos muziejai, botanikos sodas. Vykta spalvingos indėniškos šventės.

Nuorodos 
Turistinė svetainė
Miesto svetainė 

Chuchujaus provincijos miestai
Ūras

Ūras (, , ) – senovinis pietų Mesopotamijos miestas, įkurtas ties Eufrato ir Tigro santaka. Jame gyveno viena iš seniausiųjų pasaulio civilizacijų – šumerai. Dėl vandens poveikio liekanos išlikusios tik pietiniame Eufrato krante. Miestas tapo šumerų civilizacijos centru apie 2600 m. pr. m. e. Buvo manoma, kad miestą globojo deivė Nana.

Miesto vieta idealiai tiko prekybai sausuma ir jūra su Arabija. Buvo pastatytos įmantrios karalių kapavietės. Kapinėse rasti artefaktai su Meskalamdugo ir Akalamdugo vardais. Galiausiai Ūro karaliai tapo Šumero valdovais. Pirmąją Ūro dinastiją pradėjo Mesanepada, paminėtas Meskalamdugo artefakto karalių sąraše.

Pirmąją dinastiją sužlugdė Sargono iš Akado invazija 2340 m. pr. m. e. Mažai žinoma apie antrąją dinastiją, kurios valdymo laikotarpiu miestas patyrė nuosmukį. Trečioji dinastija prasideda atėjus į valdžią karaliui Ur-Namui (Urnamas), kuris valdė 2112–2094 m. pr. m. e. Jo valdymo laikotarpiu buvo pastatytos šventyklos, tarp jų ir zikuratai, įdiegta žemdirbystę pagerinusi irigacija. Ur – namo teisės kodeksas, kurio fragmentas buvo identifikuotas 1952 m. Stambule, yra vienas iš seniausių tokio tipo dokumentų, senesnis už analogišką Hamurabio kodeksą. Ur – namas (kaip ir jo įpėdinis Šulgi) savo valdymo laikotarpiais buvo sudievintas, o po mirties tapo herojine figūra.

Manoma, kad Ūras 2030–1980 m. pr. m. e. buvo didžiausias pasaulio miestas (65 000 gyventojų).

Trečioji dinastija baigėsi 1950 m. pr. m. e. sulig elamitų įsiveržimu. Vėliau miestą užėmė Babilonas.

VI a. pr. m. e., valdant Babilono valdovui Nebuvhadnezarui II, Ūre buvo vykdomos naujos statybos. Paskutinis Babilono karalius Nabonidas patobulino zikuratus. Tačiau miestas apie 550 m. pr. m. e. pradėjo nykti ir po 500 m. pr. m. e. nebebuvo gyvenamas. Spėjama, kad taip nutiko dėl gamtos sąlygų pokyčių: sausrų, upių tėkmės pasikeitimo ir Persų įlankos sąnašų.

Išnašos

Nuorodos 

 Explore some of the Royal Tombs Mesopotamia website from the British Museum
 Treasures from the Royal Tombs of Ur
 Jewish Encyclopedia: Ur
 Woolley’s Ur Revisited, Richard L. Zettler, BAR 10:05, September/October 1984. 
 Ur Excavations of the University of Pennsylvania Museum

Šumerų miestai valstybės
Irako istoriniai miestai
San Pedro de Chuchujus

San Pedro de Chuchujus () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, San Fransisko upės slėnyje, 45 km į rytus nuo San Salvador de Chuchujaus. San Pedro departamento centras. 57 tūkst. gyventojų.

Nors nėra oficialių miesto įkūrimo dokumentų, manoma, kad miestas įkurtas 1883 m. šalia cukraus fabriko, kur čia veikė jau prie 13 metų. Per miestą eina Tukumano-Tartagalio kelias ir geležinkelis. San Pedre išvystyta cukraus pramonė. Apylinkėse auginamos cukranendrės, tabakas, citrusai ir kitos kultūros. Yra archeologijos muziejus.

Chuchujaus provincijos miestai
Perikas

Perikas () – miestas Argentinoje, Chuchujaus provincijoje, apie 30 km į pietryčius nuo Chuchujaus, Periko upės slėnyje, El Karmeno departamente. 36,3 tūkst. gyventojų.

Periko slėnis ispanų kolonizuotas XVI amžiuje. Iki tol čia gyvavo indėnų kultūros. Slėniu ėjo kelias tarp Limos ir La Platos. Miestas įkurtas 1913 m. rugsėjo 29 d. Periką pasiekus geležinkeliui pradėjo sparčiau vystytis ūkis.

Per miestą eina Tukumano-Potosi geležinkelis. Tabako pramonė. Auginami citrusai.

Nuorodos 
 Miesto portalas 

Chuchujaus provincijos miestai

de:Perico
Ščecinas

Ščecinas, iki 1945 m. lietuvių kalba vadintas – Štetinas (, kaš. Szczecëno, , ) – miestas-apskritis Lenkijos šiaurės vakaruose, prie Oderio įtekėjimo į Ščecino įlanką vietos, Vakarų Pamario vaivadijos sostinė. Miestas yra vienas iš Europos plytų gotikos kelio stočių. Svarbus pramonės, transporto (jūrų uostas ir upių uostas), mokslo ir kultūros centras. Universitetai: Ščecino universitetas, Ščecino Pamario medicinos universitetas, Ščecino Vakarų Pamario techninių mokslų universitetas ir taip pat Ščecino jūrų universitetas, Ščecino dailės akademija, Ščecino aukštoji teologijos seminarija ir daug daugiau.

Transportas 
Daugybė geležinkelio jungčių, pavyzdžiui, į šiuos miestus Svinouiscis, Kolobžegas, Gdanskas, Suvalkai, Varšuva, Krokuva, Poznanė, Berlynas ir Liubekas. Dvylika tramvajų linijų. Miesto autobusų tinklas su miestu Policės (autobusai ir tramvajai). Miesto dviračiai nuoma Bike_S Szczeciński Rower Miejski. Jūrų uostas ir upių uostas. Greitkelis į Berlyną. Greitas kelias į miestus Svinouiscis, Gožuvas, Zeliona Gura, Legnica ir taip pat Stargardas. Tarptautinis oro uostas prie miesto Goleniuvas.

Lietuviai 
Pokaryje kartu su lenkų tautybės repatrijantais į miestą atvyko nemažai lietuvių. Ilgą laiką jie neturėjo savų patalpų ir rinkdavosi tai vienur, tai kitur. Lenkijos lietuvių visuomeninės draugijos skyrius buvo įregistruotas 1966 m. gruodžio 31 d.; išrinkus skyriaus pirmininku Joną Želepienį, jos veikla suaktyvėjo. Ščecino lietuviai globoja paminklą Dariui ir Girėnui Pščelnike, 1987 m. ščecinietis Jonas Želepienis išleido knygą apie lakūnus. Buvo leidžiamas biuletenis Ščecino lietuvis, iš viso pasirodė 15 numerių. 1984 m. Ščecino Šv. Jokūbo katedroje buvo aukojamos lietuviškos mišios šv. Kazimiero 500-tosioms mirties metinėms pažymėti – pirmosios lietuviškos pamaldos po Antrojo pasaulinio karo šiame mieste. Nuo 2006 m. Ščecine veikia Lietuvos respublikos garbės konsulatas, 2008 m. šv. Jokūbo katedroje atidengta S. Dariaus ir S. Girėno atminimo lenta. Dabartinis (2009 m.) Lenkijos lietuvių draugijos Ščecino skyriaus pirmininkas yra Viktoras Buvelskis.

1959 m. Ščecino mieste apsigyveno buvęs trakietis Bronius Rožinskas. Padedant broliui Adolfui iš JAV pasistatė jachtą „Hermes II“. 1962 m. rugsėjo 7 d. kartu su trimis įgulos nariais lenkais išplaukė iš Ščecino ir 1963 m. sausio 15 d. pasiekė Martinikos salos krantus. Bronius Rožinskas raštiškai pareiškė, kad šį žygį atliko lietuvių tautos garbei.

Sportas

Futbolas 
 MKS Pogoń Szczecin (futbolo klubas);
 FC Titania Stettin (futbolo klubas);
 Florian-Krygier stadionas, kurio talpa 14 400 žiūrovų.

Galerija

Šaltiniai 

Lenkijos miestai
Europos plytų gotikos kelias
Užbaliai (Jurbarkas)

Užbaliai – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Smalininkų, 1 km šiauriau . Kaime stūkso 59 m absoliutinio aukščio Gegužės kalnas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Jurbarko rajono savivaldybės gyvenvietės
Lechas

Lechas – legendinis lenkų protėvis, Gniezno įkūrėjas ir Lenkijos valstybės įkūrėjas. Pagal legendą, senovėje gyveno trys broliai - Lechas, Čekas ir Rusas, kurie sukūrė tris slavų tautas:
 Lenkiją (poetiškai dar vadinama Lechija)
 Bohemiją (dabar didžioji dalis Čekijos) ir
 Ruteniją (kurios įpėdinės yra Rusija, Ukraina ir Baltarusija)

Pagal vieną legendos variantą, trys broliai išėjo į medžioklę ir sekdami kiekvienas savo grobį patraukė skirtingomis kryptimis. Rusas patraukė į rytus, Čekas į vakarus ir įsikūrė ant Ripo kalno, iškilusio virš kalvoto Bohemijos krašto, o Lechas keliavo į šiaurę, kol priėjo nuostabų baltą erelį, saugantį savo lizdą. Nustebintas to vaizdo, jis nusprendė ten įsikurti. Jis pavadino gyvenvietę (grodą) Gnieznu (lenkiškai būdvardis nuo gniazdo t. y. "lizdo") ir padarė Baltą Erelį savo herbu ir jis liko Lenkijos herbu iki šių dienų.

Kiti Lecho vardo variantai: Lechus, Lachus, Lestus ir Leszek. Čekas ar Praotec Čech lotyniškai vadinamas Bohemus, o vokiškai - Böhm.

Panaši legenda (su iš dalies pakeistais vardais) aptikta dviejose skirtingose Kroatijos vietose: Krapinos Kajkavijos dialekte Zagorjėje (Šiaurės Kroatija) ir Poljicos Chakavijos dialekte prie Adrijos jūros (Centrinė Dalmatija). S. Sakačas 1940 m. aprašė ir išstudijavo kroatišką legendos variantą.

Legenda prieš realybę 
Anksčiausiai Lechas, Čekas ir Rusas paminėtas lenkiškuose šaltiniuose, "Didesnės Lenkijos kronokose", parašytose 1295 m. Gniezne ar Poznane. Bohemijos kronikose Čekas pasirodo vienas ar tik su Lechu ir minimas kaip Bohemus Kosmo XII a. pr. kronikoje.

Legenda teigia bendrą lenkų, čekų ir rūtėnų (rusų, ukrainiečių ir baltarusių) kilmę ir rodo, kad jau XIII a. bent trys slavų tautos manė, kad yra genetiškai ir lingvistiškai susijusios ir turėjo bendrą kilmę.

Legenda taip pat bando paaiškinti kai kurių etnonimų kilmę (Lechija, Čekija, Rutenija). Iš tiesų Lechijos pavadinimas kilęs nuo Lędzianie genties.

Lechas, Čekas ir Rusas yra trys didžiuliai ąžuolai šalia Rogalino rūmų. kiekvienas iš jų daugiau nei 700 metų senumo.

Nuorodos 

Slavų mitologija
Geltongalvė kielė

Geltongalvė kielė (Motacilla citreola) – kielinių (Motacillidae) šeimos paukštis.

Paplitimas 

Arealas suskaidytas. Paplitusi Eurazijoje nuo rytinės Baltijos jūros pakrantės iki Viliujo aukštupio. Šiaurėje arealas siekia arktines platumas, Obės, Jenisėjaus žemupį. Pietinė arealo riba eina Pečioros aukštupiu, Obės, Jenisėjaus vidurupiu. Kita arealo dalis yra tarp Maskvos srities ir Didžiojo Chingano kalnų. Šis arealas pietuose eina iki Tian Šanio, Pamyro, Altajaus, Hindukušo, Himalajų, Volgos vidurupio. 

Žiemoja arealo pietinėje dalyje, taip pat Indijoje, Šiaurės Afrikoje.

Lietuvoje reta, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Kartais užskrenda, yra pastebėtų perinčių geltongalvių kielių (Žuvinte). Čia lankosi porūšis Motacilla citreola werae.

Išvaizda 

Geltongalvė kielė didesnė už geltonąją kielę ir nuo jos skiriasi pilka nugara. Patino galva ir kaklas ryškiai geltoni, nugara pilka, antuodegis juosvas. Plunksnų kraštai balsvi. Patelės galva gelsvai žalsva, o pagurklyje nėra dėmių. Sveria 14-24 g.

Elgsena 

Gyvena pelkėtose vietovėse, nendrėmis apaugusiose aukštapelkėse, užpelkėjusiose viksvinėse pievose. Per migraciją laikosi apaugusiose ežerų ir upių pakrantėse. Skraido grupėmis, mėgsta tupėti ant aukštesnių žolių, krūmų. 

Lizdą suka ant žemės arba kupstuose iš žolės stiebų, gerai užmaskuoja. Kiaušinius deda gegužę. Dėtį sudaro nuo 4 iki 7 šviesūs, rudai pilki su tamsiomis dėmėmis kiaušiniai. Peri 13-14 dienų. Veda vieną vadą.

Mityba 

Geltongalvė kielė minta daugiausia vabzdžiais, jauniklius maitina lervomis, drugiais, vabalais.

Šaltiniai 

Kieliniai
Židikų Šv. Onos koplyčia

Židikų Šv. Onos koplyčia stovi Židikų miestelio kapinėse, Liūliškių kaime. Koplyčia pastatyta 1940-1941 metais. Pastačius koplyčią, į jos rūsį buvo perkelti rašytojos Marijos Pečkauskaitės ir jos „mamatės“ palaikai.

Istorija
Koplyčia pastatyta pagal architekto Jono Muloko projektą. Koplyčios pastatymo iniciatoriumi laikomas tuometinis Židikų klebonas kun. Vaclovas Martinkus. 1974 metais koplyčią restauravo Vytautas Landsbergis-Žemkalnis. 2004-2005 metais ji ir vėl buvo pertvarkyta.

Telšių vyskupas Jonas Boruta 2011 m. prieš Šv. Onos atlaidus suteikė koplyčiai Šv. Onos titulą.

2012 m. liepos 26 d. prieš Šv. Onos atlaidus ant koplyčios atstatyta "Angelo su trimitu" skulptūra, sukurta tautodailininko Antano Murausko. Skulptūrą Šv. Onos atlaidų metu 2012 m. liepos 29 d. pašventino Židikų parapijos klebonas kun. Egidijus Jurgelevičius.

Šv. Mišios koplyčioje aukojamos Vėlinių ir Visų Šventųjų dienomis, taip pat Šv. Onos atlaidų pagrindinę dieną.

Šv. Onos atlaidai
Šv. Onos atlaidai Židikuose vyksta nuo senų senovės. Į juos susirenka ne tik vietiniai gyventojai, tačiau atvyksta ir tikintieji iš visos Lietuvos, taip pat užsienio, daugiausia Latvijos.

Šv. Onos atlaidų pagrindinę dieną, paprastai paskutinį liepos mėnesio sekmadienį, Šv. Mišias Židikų bažnyčioje aukoja Židikų klebonas, o sumos Šv. Mišios vyksta kapinėse, priešais koplyčią. Pagrindines Šv. Mišias kiekvienais metais celebruoja vis kitas kunigas svečias.

Šaltiniai 

Mažeikių rajono koplyčios
Židikai
Sesaro departamentas

Sesaras () – departamentas Kolumbijos šiaurės rytuose, Venesuelos pasienyje. Administracinis centras – Valjeduparas.

Geografija 

Departamento šiaurėje iškilęs Siera Nevada de Santa Martos kalnų masyvas. Rytuose kyla į Motilones o Perijá aukštumas. Centrinę dalį užima lygumos, išvagotos upių slėnių. Svarbiausia departamento upė – Sesaras. Pakraščiu prateka Magdalena. Klimatas žemumose šiltas ir sausas (<1300 mm per metus). Pavėjiniuose kalnų šlaituose klimatas vėsus ir drėgnas (>2000 mm).

Ekonomika 

Svarbiausia ūkio šaka – žemės ūkis. Auginami galvijai. Medvilnės, ryžių, cukranendrių, aliejinių palmių, jukos, bananų plantacijos. Maisto, naftos perdirbimo pramonė. Žvejyba. Kalnakasyba.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 82,73 %
 Indėnai – 5,15 %
 Juodaodžiai – 12,12 %

Kolumbijos departamentai
Simono Bolivaro viršukalnė

Simono Bolivaro viršukalnė (isp. Pico Simón Bolívar) – kalnas šiaurės rytų Kolumbijoje, Siera Nevada de Santa Martos kalnų masyve, greta Kristobal Kolono viršukalnės. Aukštis – 5775 m (tačiau duomenys įvairūs). Kartais laikomas aukštesniu už Kolono viršukalnę (tokiu atveju S. Bolivaro viršukalnė būtų aukščiausia šalyje).

Pavadinta šalies nacionalinio didvyrio Simono Bolivaro garbei. Nemaišytinas su Venesueloje esančia Bolivaro viršukalne.

Koordinatės: 

Kolumbijos kalnai
Kibdo

Kibdo () – miestas šiaurės vakarų Kolumbijoje, prie Atrato upės, 43 m aukštyje, apsuptas tropinių džiunglių. Čoko departamento centras. 97,7 tūkst. gyventojų.

Kalnakasybos (aukso, platinos) ir miškininkystės (kaučiuko, tagua riešutų, medienos) pramonės centras. Yra 3 universitetai. Miestą 1654 m. įkūrė pranciškonų misija (nors tai bandė padaryti dar 1648 m.). Didelė miesto gyventojų dalis – indėnai. Kibdo – svarbus turistinis šalies centras.

Netoli Kibdo yra viena drėgniausių vietų Žemėje – Ljoro.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė 

Kolumbijos miestai
Verslo valdymo sistema

Verslo valdymo sistema (VVS) (angl. ERP - Enterprise Resource Planning) – programinė įranga, skirta kompiuterizuoti įmonės valdymą, galinti apimti ir integruotis į visus įmonės verslo procesus, naudojama apskaitos vedimo palengvinimui, efektyviam visų resursų išnaudojimui, kontaktų valdymui, efektyviam tiekimo grandinės veikimui užtikrinimui, analitinės įmonės veiklos ataskaitų sudarymui.

Kadangi Lietuviškas terminas VVS neturi tiesioginio angliško atitikmens, nėra aiškios tokios programinės įrangos klasifikacijos, todėl kai kurie Lietuvos gamintojai tuo papiktnaudžiauja ir gana paprastas apskaitos programas pavadina skambiu VVS vardu. Taip pat kartais visa verslui skirta programinė įranga (ne tik ERP sistemos) yra vadinama VVS vardu.

Verslo valdymo sistema susideda iš atskirų modulių, kurie pasirenkami pagal konkrečius įmonės poreikius. Į vieną sistemą galima integruoti ir skirtingų gamintojų modulius.

Dažniausiai pasitaikančios verslo valdymo sistemų dalys (jų gali būti daugiau ar mažiau, vienokių ar kitokių, priklausomai nuo konkrečių įmonės poreikių):

 Didžioji knyga
 Mokėtinos sumos
 Gautinos sumos
 Pinigų valdymas
 Ilgalaikis turtas
 Finansinės ataskaitos
 Projektų apskaita
 Personalo valdymas
 Gamybos valdymas
 Atsargų valdymas
 Pirkimų valdymas
 Pardavimų valdymas
 Kokybės valdymas

Kitos informacinės sistemos, kurios yra dažnai integruojamos su VVS:
 CRM (angl. Customer Relationship Management, „santykių su klientais valdymas“) – užtikrina efektyvų ryšių su klientais valdymą, kaupia visą su klientu susijusių veiksmų istoriją, automatizuoja pardavimo procesą, rinkodaros kampanijas, valdo klientų nusiskundimus ir incidentus.
 SCM (angl. Supply chain management) – apima visą tiekimo grandinės valdymą nuo žaliavų iki galutinio pardavimo, gali kontroliuoti sandėliavimo, transportavimo, logistikos sistemas.
 BI (angl. Business intelligence) – verslo analitikos sistemos, skirtos apdoroti ir pateikti patogiai analizei duomenis iš visų VVS dalių, naudojamos įmonės veiklos analizei bei kontrolei vykdyti.

Didžiųjų užsienio kompanijų sistemos: Microsoft Dynamics NAV, SAP ERP, Oracle Corporation's E-Business Suite.

Lietuviškos verslo valdymo sistemos: AIVA 9001, B1.lt, Alga2000, Profit-Web, ProfitW, Būtent, Dineta, Pragma, Tėja, Teamgate, MyLOBster, AmeaTrade, Hanna CRM, Spin CRM.

VVS diegimas

Verslo valdymo sistemos diegimas yra sudėtingas, brangus ir individualus procesas kiekvienai įmonei. Prieš įsidiegiant sistemą reikia labai atidžiai išsirinkti diegėją ir programinį sprendimą geriausiai atitinkantį įmonės poreikius. Kadangi kiekvienas diegimas individualus ir dažnai reikalauja specifinių sprendimų reikia gerai apmąstyti ir suderinti sistemos funkcionalumą su diegėju.

Atvirojo kodo verslo valdymo sistemos

Atvirojo kodo verslo valdymo sistemų pasaulyje yra nemažai, tačiau pritaikytų Lietuvai nėra daug. Viena iš jų yra Odoo (buvusi OpenERP). Taip pat galima paminėti Lietuvoje sukurtą atviro kodo ERP sistemą Contour Enterprise.

Nuorodos 
 Straipsnis apie CRM 
 Apie Business Intelligence informacines technologijas 
 Verslo valdymo sistemų išlaidų aritmetika 

Informatika
Gvachiros departamentas

Gvachira () – departamentas Kolumbijos šiaurės rytuose, Venesuelos pasienyje ir Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Rioača.

Geografija 

Departamentas išsidriekęs didžiojoje La Guachiros pusiasalio dalyje. Pačiuose šiaurės rytuose pasiekia Venesuelos įlanką. Departamento pietinėje dalyje iškilęs Siera Nevada de Santa Martos kalnų masyvas, apaugęs tropinėmis džiunglėmis. Tuo tarpu dižiąją pusiasalio dalį užima La Guachiros dykuma. Klimatas karštas (vid. metinė temperatūra 27-30 °C, tačiau gali pakilti iki 45 °C, o kalnuose nukristi iki 3 °C). Kalnuose pakankamai drėgna, tačiau didžiojoje departamento dalyje – sausa. Vyrauja spygliuotų krūmynų ir kaktusų augalija. Guachiroje gyvena didelė indėnų vajuu bendruomenė.

Svarbiausi miestai: Rioača, Maikao.

Ekonomika 

Anglies, gamtinių dujų, druskų gavyba. Žemės ūkis. Turizmas.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 47,58 %
 Indėnai – 44,94 %
 Juodaodžiai – 7,48 %

Kolumbijos departamentai
I Nikėjos susirinkimas

Nikėjos I susirinkimas – pirmasis Visuotinis Bažnyčios susirinkimas, įvykęs 325 m. Bitinijos mieste Nikėjoje (dabar Turkijos miestas Iznikas).

Šį susirinkimą sušaukė Romos imperatorius Konstantinas I tam, kad šis išspręstų klausimus, susijusius su arijonizmu (tikėjimu, kad Jėzus Kristus yra ne Dievas, o tik kūrinys). Susirinkimas prasidėjo 325 m. gegužės 20 d. Jame dalyvavo apie 300 vyskupų (kartais pateikiamas skaičius 318 gali būti gautas apvalinant, nes būtent tiek Abraomo tarnų mini Biblija). Dauguma jų buvo iš rytinės Romos imperijos dalies, bet buvo ir keletas iš Persijos, Kaukazo, penketas iš vakarinės Romos imperijos dalies. Popiežius kaip savo atstovus į susirinkimą nusiuntė du kunigus.

Susirinkime arijonizmas buvo pasmerktas kaip erezija. Buvo suformuluotas ir priimtas Nikėjos tikėjimo išpažinimas, teigęs, kad Sūnus (Jėzus Kristus) yra „vienos prigimties“ () su Tėvu. Susirinkimas taip pat nustatė visai Bažnyčiai bendrą Velykų datą, priėmė 20 kanonų (kai kurie šaltiniai teigia, kad kanonų buvo priimta daugiau), užbaigė Meletijaus schizmą. Priešingai nei teigia Dan Brown savo knygoje „Da Vinčio kodas“, Nikėjos I surinkimas nei svarstė, nei sprendė Biblijos kanono klausimo.

Susirinkimas baigėsi 325 m. birželio 19 d.

Šaltiniai 
 Philip Hughes „The Church in Crisis: The History of the General Councils: 325–1870“, Notre Dame du Lac, 1960  
 Josef Lenzenweger, Peter Stockmeier, Karl Amon, Rudolf Zinnhobler „Katalikų Bažnyčios istorija“, „Katalikų pasaulis“, Vilnius, 1996, ISBN 9986-04-054-X

Bažnyčios susirinkimai
Los Katijoso nacionalinis parkas

Los Katijoso nacionalinis parkas () yra šiaurės vakarų Kolumbijoje, Čioko ir Antiokijos departamentuose, vadinamojoje Darjeno srityje. Saugoma sunkiai įžengiama selva ir jos gyvūnija. Parką pasiekia Panamerikos plentas (tačiau per parko teritoriją nenutiestas). 1994 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Panamoje šį nacionalinį parką pratęsia Darjeno nacionalinis parkas. Parku teka Atrato upė. Apie 25 % augalijos endeminė. Taip pat gausu retų gyvūnų rūšių.

Kolumbijos nacionaliniai parkai
Tušinukas

Tušinukas, šratinukas – kanceliarinė rašymo priemonė, rezervuare esančią rašalinę želę ant popieriaus perkeliantis mažo metalinio rutuliuko (šrato) pagalba.

Istorija 
Tušinuką išrado 1938 m. Argentinoje gyvenęs vengrų kilmės, žurnalistas László Bíró.

Tušinukas turi šerdelę, užpildytą klampaus aliejinio rašalo. Toks rašalas neįsiskverbia į popieriaus pluoštus, nesilieja, todėl nepersisunks i kitą popieriaus pusę. Rašalas džiūsta labai greit, po kontakto su popieriumi. Pagrindinis šios rašymo priemonės trūkumas – rašant reikalingas didesnis spaudimas į paviršių. Dauguma tušinukų turi kepurėlę, kuri apsaugo nuo išsitepimo kai tušinukas nenaudojamas. Kiti turi mechaninius mechanizmus, valdomus tušinuko gale esančiu mygtuku arba sraigto pagalba. Būna su galimybe pasirinkti įsijungti norimą rašymo spalvą iš keleto.

Nebrangus, patikimas ir nereikalaujantis priežiūros, tušinukas pakeitė parkerį kaip anksčiau buvusią populiariausią priemonę kasdieniam rašymui ir tapo pačia prieinamiausia rašymo priemone. Jų pasitaiko visur, pvz. ant stalo, kišenėse, rankinėse, automobiliuose. Tušinukas su atspausdintu firmos logotipu yra populiari reklamos forma.

Išnašos 

Kanceliarinės priemonės
Rašymo priemonės
Ika

Ika (, ) – miestas pietinėje Peru dalyje, prie Ikos upės ir Panamerikos plento. Departamento ir provincijos centras. 261 tūkst. gyventojų (2007 m.). Svarbaus žemdirbystės regiono centras (medvilnė, vynuogės, šparagai, vaisiai). Maisto, vyno, tekstilės pramonė. Yra valstybinis universitetas.

Istorija 

Miestas įkurtas konkistadoro Gerónimo Luis de Cabrera 1563 m. kaip Villa de Valverde, vėliau pervadintas į San Jerónimo de Ica. 2007 m. rugpjūčio 15 d. miestas smarkiai nukentėjo nuo 8 balų pagal Richterio skalę žemės drebėjimo.

Turizmas 

Ika svarbus turistinis objektas. Pagrindiniai lankytini objektai:
 Kolonijinio stiliaus savivaldybės rūmai
 XVIII a. neoklasicistinio ir barokinio stiliaus katedra
 Akmenų muziejus įkurtas kolekcionieriaus Dr. Javier Cabrera. Jame eksponuojama raižytų, pasaptingų Ikos akmenų paroda
 Adolfo Bermudez Jenkins regioninis muziejus, kuriame saugomos ikikolumbinių kultūrų (Naskos, Parakaso, Vario, Inkų) radiniai, taip pat kolonistiniai baldai ir atributai
 Casona del Marqués de Torre Hermoza – kolonijinius laikus menantis pastatas, kuriame buvo apsistojęs Simonas Bolivaras
 Uakačinos oazė ir ežeras, telkšantis viduryje dykumos. Yra 5 km nuo Ikos.

Nuorodos 
 Ikos savivaldybės svetainė

Peru miestai
Gvainijos departamentas

Šis straipsnis yra apie departamentą. Apie upę žiūrėkite: Gvainija (upė).

Gvainija () – departamentas Kolumbijos rytuose, Venesuelos ir Brazilijos pasienyje. Administracinis centras – Puerto Inirida.

Geografija 

Departamento šiaurinę dalį užima Los Llanos lygumos. Tuo tarpu pietinėje dalyje auga Amazonijos džiunglės, su iškilusiais Tepui plokštikalniais. Svarbiausios upės – Gvavjarė, Gvainija, Inirida ir Isana.

Ekonomika 

Svarbiausia ekonomikos šaka – žemės ūkis. Taip pat užsiimama žvejyba, galvijų auginimu, miškininkyste Deimantų gavyba.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 34,13 %
 Indėnai – 64,81 %
 Juodaodžiai – 1,06 %

Nuorodos 
 Švietimo Gvainijoje svetainė

Kolumbijos departamentai
Saulius Pakalniškis

Saulius Pakalniškis (1958 m. birželio 15 d. Staškūniškyje, Anykščių rajonas – 2006 m. vasario 21 d.) – Lietuvos zoologas, entomologas dipterologas (dvisparnių tyrinėtojas).

Biografija 
1976 m. baigė tuometinę Jonavos 3-iąją vidurinę mokyklą, 1985 m. – Vilniaus universiteto Gamtos fakultetą.

Kurį laiką dirbo Jonavos baldų kombinate, po to tarnavo sovietinėje kariuomenėje. Grįžęs iš jos, lankė parengiamuosius kursus, rengėsi stoti į Vilniaus universitetą. Domėjosi gamta, augalija (nors labiau jį traukė smulkioji gyvūnija). Susipažino su Zoologijos ir parazitologijos instituto tuometinio Bestuburių zoologijos sektoriaus darbuotojais.

1979–1989 m. LSSR mokslų akademijos Zoologijos ir parazitologijos instituto laborantas, vyresnysis laborantas, jaunesnysis mokslinis bendradarbis; nuo 1990 m. Ekologijos instituto asistentas, mokslinis bendradarbis. 1994 m. Ekologijos institute (Vilniuje) apgynė gamtos mokslų daktaro disertaciją „Lietuvos minuojantieji dvisparniai vabzdžiai” (mokslinis vadovas V. Jonaitis), gamtos mokslų daktaras. 

Vilniaus universiteto Ekologijos instituto mokslo darbuotojas, Lietuvos entomologų draugijos narys.

Tyrimai, mokslinė veikla 
Aprašė Lietuvos minuojančių dvisparnių vabzdžių fauną, išaiškino daugelio rūšių mitybinę specializaciją, rajoninį ir stacinį pasiskirstymą, daugiametę ir sezoninę gausumo, trofinių ryšių bei stacinio pasiskirstymo dinamiką.

Parašė knygą „Augalus minuojantys vabzdžiai“ (1985 m., su kitais autoriais. Leidinių “Žuvinto rezervatas” (1993 m., rusų k.), „Lietuvos valstybinių rezervatų flora ir fauna“ (1997 m.) bendraautoris.

Paskelbė mokslinių straipsnių. Dalyvavo daugelyje mokslinių ekspedicijų Lietuvoje, Latvijoje, Baltarusijoje ir kt.

Darbai 
Saulius Pakalniškis pirmą kartą aprašė naujas mokslui minamusių rūšis:
 Minamusė (Liriomyza labanoro). Rūšį 1992 m. aprašė pagal Švenčionių raj. Rudiškėse pagautą pavyzdį.
 Minamusė (Liriomyza lituanica). Rūšį 1992 m. aprašė pagal Ignalinos raj. Antagavėje pagautus pavyzdžius.
 Minamusė (Pseudonapomyze stanionyteae). Rūšis aprašyta iš Ignalinos raj., kur 1988 m. ją pagavo A. Stanionytė.
ir kt.

Straipsniai 
 Pakalniškis ir kt. 2000. Checklist of Lithuanian Diptera. Acta Zoologica Lituanica 10 (1): 3-58.
 Pakalniškis S. Notes of Lithuanian Agromyzidae (Diptera) with the description of three species new to science. // New and rare for Lithuania insect species. Records and descriptions of 1992. – Vilnius, 1992. P. 47-56

Šaltiniai 

Lietuvos zoologai
Lietuvos entomologai
Wisława Szymborska

Wisława Szymborska, Maria Wisława Anna Szymborska (1923 m. liepos 2 d. – 2012 m. vasario 1 d.) – lenkų poetė, eseistė ir vertėja. Nobelio premijos (1996 m.) bei daugelio kitų apdovanojimų laureatė. Buvo svarbiausia šių dienų Lenkijos poetė.

Nobelio literatūros premijos laureatai
Lenkijos rašytojai
Visų turtas

Visų turtas – turtas, kuri gali vartoti daug naudotojų, nedarant vienas kitam žalos. Už naudojimąsi juo nereikia mokėti. Tai turtas, kuris yra gamtoje ir niekas jo specialiai nepagamino. Prie jo galima priskirti neišsenkančius šaltinius, tokius kaip saulės energiją, vėją, taip pat tradicijas, idėjas. Jisai dažnai priskiriamas prie visuomeninio turto.

Turtas
Marie Tussaud

Madame Tussaud (Madam Tiuso, tikras vardas Marija Grosholtz; g. 1761 m. gruodžio 1 d. Strasbūre – m. 1850 m. balandžio 16 d.) – prancūzų skulptorė.

Ji mokėsi vaško modeliavimo iš F. Curtius – daktaro, kuris įdarbino Marijos motiną. Marija tarnavo teisme, kuriame 1793 metais per Prancūzijos revoliuciją Liudvikas XVI kartu su Marija Antuanete buvo pasmerkti. Marijai reikėjo padaryti mirčiai pasmerktų žmonių vaškines figūras. Ji taip pat paveldėjo Filypo Curtius vaškinių darbų kolekciją ir su šia kolekcija nukeliavo į D. Britaniją. 1835 metais Londone buvo atidaryta Madam Tiuso vaškinių darbų kolekcija (žr. Madam Tiuso muziejus). Nuo tada šis muziejus yra nuolatos atnaujinamas ir papildomas.

Šaltiniai 

Tussaud
Planetariumas

Planetariumas – teatrinis pastatas, naudojamas švietimui ir pramogai astronomijos tematika.

Pagrindinis daugumos planetariumų atributas yra didelis kupolo formos projekcinis ekranas, kuriame atkartojamas astronominių ir danguje matomų kūnų judėjimas. Žvaigždinės scenos kuriamos naudojant daugybe įvairių technologijų (pvz., skaidrių projektoriai, lazeriai ir kitos). Neretai įvairios technikos kombinuojamos tarpusavyje sukuriant bendrą vaizdą. Pirmasis planetariumas buvo įkurtas 1924 m. Vokietijoje.

Planetariumas Lietuvoje 

Vienintelis Lietuvos planetariumas yra Vilniuje. 

Pirmasis planetariumas buvo įkurtas 1962 m. J. Basanavičiaus gatvėje, netoli buvusio kino teatro „Lietuva“. Dabartinis planetariumas pastatytas 1989 m. pagal architekto Roberto Stasėno projektą yra miesto centre, Konstitucijos prospekte. Pastato akcentas – apvalus žvilgantis 12,5 metrų skersmens kupolas su 166 vietų Žvaigždžių sale ir PRF – 2 ZEISS projektoriumi, kupole projektuojančiu apie 6000 žvaigždžių. 

Dabar Vilniaus planetariumas yra valstybinė biudžetinė įstaiga, priklausanti Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos institutui. Anksčiau planetariumas priklausė „Žinijos“ draugijai. Keletą metų senajame planetariume Basanavičiaus gatvėje, o vėliau ir naujajame planetariume rinkdavosi Vilniaus fantastų klubas „Dorado“.

Nuorodos 

 VU TFAI Planetariumas

Astronomijos organizacijos
Muziejai
Džamo minaretas

Džamo minaretas – 65 metrų aukščio minaretas Afganistane prie Hari Rud upės, UNESCO pasaulio paveldo objektas.

Paminklas pastatytas tarp XI ir XIII amžių, tačiau kadangi jis stovi kalnų apsuptame slėnyje, ilgą laiką buvo pamirštas, ir iš naujo atrastas tik 1886 metais. Į pasaulio paveldo objektų sąrašą minaretas įrašytas 2002-aisiais.
Manoma, kad tai vienintelis likęs Firuz Kuch miesto, kuris buvo Guridų dinastijos sostinė, išlikęs statinys. Miestą sugriovė Čingischano kariuomenė, ir šis buvo ilgam užmirštas.

Džamo minaretas yra Afganistano Goro provincijos Šarak rajone. Jis stovi prie Harirudo ir Džamrudo upelio santakos.

Istorija 
Ant minareto sienų išlikęs įrašas nėra pakankamai aiškus. Šiuo metu jis aiškinamas dvejopai:
a) kad Džamo minaretą 1193-4 metais pastatė Guridų sultonas Hiaz ad Dinas, taip pažymėdamas 1192 įvykusią pergalę prieš Gaznevidus.
b) kad šis pastatytas 1173-4 pergalei Gaznyje prieš Huz Turku 1173 metais atminti.

1202 metais, mirus sulronui Hiaz ad Dinui, Guridų imperija žlugo ir tapo Chorezmo imperijos dalimi. 1222 metais Firuz Kuch miestas buvo sugriautas.

1886 metais minaretą surado seras Tomas Holdičas.
1943 metais minaretas buvo pirmą kartą nufotografuotas ir apie jį buvo išspausdintas straipsnis.
1957 prancūzų mokslininkas archeologas Andre Marik pasiekė minaretą bei jį aprašė 1958 metais „Prancūzų delegacijos Afganistane užrašuose“.

Afganistanas
Minaretai
Purviniškiai

Apie kaimą Vilkaviškio rajone žr. Purviniškiai (Vilkaviškis).

Purviniškiai – kaimas Asvejos regioniniame parke, Švenčionių rajono savivaldybės vakaruose, 12 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, Labanoro girioje. Seniūnaitijos centras. Kaimą supa Dubingių miškas, sunykęs gamtos paminklas – Purviniškių pušis, Purviniškių pelkė stūkso Majo akmuo. Įsteigtas Purviniškių botaninis draustinis (spanguolynas).

Etimologija 

Purviniškiai tikriausiai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo rytuose telkšančio Purvyno ežero arba pratekančio Purvynės upelio.

Gyventojai

Šaltiniai 

Švenčionių rajono savivaldybės gyvenvietės
Alka (Joniškis)

Alka – gatvinio tipo kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose, Asvejos regioniniame parke, pusiasalyje Asvejos ežero šiauriniame krante, priešais Jonėnus. Pietryčiuose yra Alkos kaimas Švenčionių rajone. Kaimas supamas miškų, šalia įteka Baluoša, telkšo Kaušelio ežerėlis.

Yra privatus Artūro Davainio buities rakandų muziejus. Yra saugoma etnoarchitektūrinė sodyba (dvigalė gryčia, svirnas, pirtis). Gamtos paminklas – senas klevas.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Baluoša (Molėtai)

Baluoša – viensėdis Molėtų rajono savivaldybės pietuose, už 6 km į rytus nuo Dubingių, Asvejos regioniniame parke. Išsidėstęs vakarinėje Baluošų ežero pakrantėje, apsuptas Dubingių miško. Yra Baluošos piliakalnis.

Istorija 

1730 m. užrašytas Molėtų santuokų metrikų knygoje.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Degsnė

Degsne vadinami kaimai:

 Ignalinos rajone:
 Mielagėnų seniūnijoje,
 Vidiškių seniūnijoje;
 Kelmės rajone;
 Molėtų rajone:
 Dubingių seniūnijoje,
 Luokesos seniūnijoje;
 Zarasų rajone:
 Antazavės seniūnijoje,
 Suvieko seniūnijoje.
Rudokai (Molėtai)

Rudokai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 5,5 km į rytus nuo Giedraičių, ties kelių  ir  sankryža.

Istorija 

Kaimas užrašytas Molėtų metrikų knygoje 1703 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Jutonys

Jutonys – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose. Aptiktas Jutonių pilkapynas.

Istorija 
1852 m. priklausė Inturkės seniūnijai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Voroniai (Molėtai)

Voroniai – kaimas Molėtų rajono savivaldybės pietinėje dalyje. Aptiktas Voronių pilkapynas.

Istorija 
Minimi 1554 m. inventoriuje: od ziem dubinskich siola Worancow. 1686 buvo Dubingių kunigaikštystės kaimas, kuriame buvo devyni namai. 1744 m. kaimas užrašytas Vilniaus vyskupijos sinodo nutarimuose. Tada jis priklausė Dubingių parapijai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Voroniai (reikšmės)

Voroniais vadinami kaimai:

Lietuvoje:
 Molėtų rajone;
 Pakruojo rajone.
Lenkijoje ():
 Voroniai (Lenkija).
Gvavjarės departamentas

Šis straipsnis yra apie departamentą. Apie upę žiūrėkite: Gvavjarė (upė).

Gvavjarė () – departamentas Kolumbijos pietrytinėje dalyje. Administracinis centras – San Chose del Gvavjarė.

Geografija 

Didžiąją departamento dalį užima lygumos: pietuose Amazonės, šiaurėje – Los Llanos. Virš lygumų iškyla nedideli uolų masyvai: Chibiriquete, La Lindosa, San José y Tunahí ir kt., iškylantys į 800 m aukštį. Didžiąją Gvavjarės departamento dalį užima selva, o šiaurėje – savanos. Visame regione iškrenta daug kritulių: tiek Orinokijoje, o dar labiau Amazonijoje (čia lyja ištisus metus, o sausasis sezonas trunka tik sausio-vasario mėnesiais). Per metus iškrenta 2000-3500 mm kritulių. Vyraujanti temperatūra 25-30 °C. Svarbiausia upė – Gvavjarė.

Ekonomika 

Vystomas beveik vien žemės ūkis: bananai, juka, kakava, kukurūzai, ryžiai, Bactris gasipaes ir kt. Vis dar daug žmonių verčiasi kokos auginimu.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 90,09 %
 Indėnai – 4,05 %
 Juodaodžiai – 5,86 %

Kolumbijos departamentai
Kubiliūnai (Radviliškis)

Kubiliūnai – kaimas Radviliškio rajono savivaldybės pietuose, 7 km į pietvakarius nuo Baisogalos, šalia Kiršino ištakų, netoli Baisogalos miško. Pro kaimą eina kelias .

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Kubiliūnuose gimė
 Jonas Alekna (1917–1964) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius, dailininkas.
 Pranas Jučas (1934–) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.
 Vaclovas Blėdis (1920–1999) – Lietuvos teatro ir kino aktorius, teatro režisierius.

Šaltiniai 

Radviliškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Mikoyan-Gurevich MiG-13

MiG-13 (), I-250 – Tarybų Sąjungos vienvietis metalinis greitasis naikintuvas su kombinuotu varikliu (vidaus degimo variklis + reaktyvinis greitintuvas).

Istorija 

Baigiantis II pasauliniam karui, TSRS Valstybinio gynimo komiteto 1944 m. gegužės 22 d. nutarimu pradėtas kurti naujos kartos naikintuvas.

I-250 prototipas 1945 m. pateiktas gamykliniams bandymams. Šiam prototipui buvo naudojamas kombinuoto tipo VK-107A () 1 650 AJ su reaktyviniu greitintuvu VRDK () variklis, kurį sukūrė konstruktorius K. Cholščelnikovas. Sumontuotas 3,1 m skersmens trijų menčių AV-10P-60 () sraigtas.

Pirmas MiG-13 prototipo skrydis – 1945 m. kovo 3 d. Tęsiant bandymus, kovo 5 d. naikintuvas sudužo. Žuvo lakūnas-bandytojas A. Dejevas (). Katastrofos priežastis – dėl perkrovų subyrėjęs stabilizatorius. Avarija įvyko nedideliame aukštyje, pilotas sugebėjo iššokti iš nevaldomo aparato, tačiau žuvo nespėjus išsiskleisti parašiutui.

Sekančiame variante ankstesnės klaidos buvo ištaisytos. Sutvirtinti stabilizatoriai ir padidintas uodegos kilio plotas.

Naujasis MiG-13 variantas išvystė 825 km/h greitį, 100-150 km/h lenkdamas tų metų naikintuvus. Kombinuotas variklis leido  naikintuvui pakilti nuo 400 m ilgio pakilimo tako.

1946 m. buvo pagaminti pirmieji aštuoni I-250 naikintuvai. Jiems turėjo būti suteiktas pavadinimas MiG-13, jei juos būtų ėmę naudoti kariuomenėje. A. Mikojanas bandė įsiūlyti šiuos naikintuvus Karinio jūrų laivyno aviacijai. Pirmoje serijoje buvo planuota pagaminti 50 šių naikintuvų. Iš tikrųjų naikintuvų MiG-13 pagamino tik 12. 

Pasibaigus karui ir atsiradus naujesnėms pažangesnėms technologijoms, taip pat atsižvelgus, jog buvo pagaminti reaktyviniai MiG-9 ir JAK-15 naikintuvai, 1948 m. MiG-13 buvo baigti eksploatuoti.

Modifikacijos 
 I-250 – prototipas
 MiG-13 – bazinis modelis

Šalys naudotojos 
 Tarybų Sąjunga (ginkluotėn nepriimtas).

Ginkluotė 
 Trys B-20 20 mm kalibro patrankos.

Viena patranka sumontuota fiuzeliaže, po vieną naikintuvo sparnuose. Visos užtaisomos po 100 šovinių.

Charakteristikos

Nuorodos 

 sergib.agava.ru
 ctrl-c.liu.se 

Naikintuvai
Mikoyan orlaiviai
Antisemitizmas

Antisemitizmas – priešiškumas ar išankstinis nusistatymas, nukreiptas prieš žydus, kaip tautinę, religinę ar rasinę grupę. Antisemitizmo terminas apima bet kokią neigiamą ekspresiją žydų atžvilgiu, nuo individualios neapykantos iki žiauraus persekiojimo. Nors pagal terminą tai būtų nusistatymas prieš semitus, tačiau jis reiškia konkretų nusistatymą prieš žydus. Bene žinomiausias ir žymiausias istorijoje antisemitizmo atvejis – Adolfo Hitlerio ideologija nacizmas, kurio pagrindu  Holokauste išžudyti milijonai žydų visoje Europoje.

Antisemitizmas gali būti bendrai suskirstytas į tris kategorijas:
 Religinis antisemitizmas ar antijudaizmas, nukreiptas prieš judaizmo išpažinėjus;
 Rasinis antisemitizmas, nukreiptas prieš žydų tautą;
 Naujasis antisemitizmas, kurio koncepcija susiformavo XX-XXI amžiuje. Šis antisemitizmas nukreiptas prieš Izraelio valstybę, šio antisemitizmo pasekėjai radikalūs musulmonai fundamentalistai. Ši koncepcija glaudžiai susijusi su antisionizmu, judėjimu ir/ar pažiūromis, nukreiptais prieš sionizmą – politinį judėjimą, kovojusį už žydų valstybės (Izraelio) atkūrimą Palestinoje.

Apie terminus 

Manoma, kad žodis „antisemitiškas“ (antisemitisch vokiečių kalboje) pirmą kartą pavartotas 1860 m. 1879 m. pirmą kartą buvo panaudotas žodis „antisemitizmas“ (Antisemitismus vokiečių kalboje).

Šiandieninė šių žodžių vartosena neatitinka jų apibrėžimo, kadangi jie reiškia ne nusistatymą ir/ar veiksmus prieš semitus, bet prieš žydus ir/ar judėjus. Žydai tėra vieni iš semitų, antisemitizmas neapima arabų, asirų, etiopų ar maltiečių. Tačiau šių terminų: „antisemitizmas“ ir „antisemitinis“ vartosena yra labai įsigalėjusi ir vargu ar bus pakeista.

Lygiai taip pat netikslus yra ir terminas „rasinis antisemitizmas“. Nei semitai, nei žydai nėra atskira rasė (laisva rasės sąvokos vartosena, neatitinkanti biologinės tikrovės, remiasi XIX a. susiformavusia samprata). Tačiau ši vartosena yra įsigalėjusi Vakarų Europos ir JAV kultūroje, todėl irgi sunkiai pakeičiama į „etninį antisemitizmą“ ar „tautinį antisemitizmą“, kurie būtų tikslesni terminai.

Taip pat skaitykite 

 Holokaustas
 Antisemitizmas Lietuvoje

Nuorodos 

 Ingrida JAKUBAVIČIENĖ. Iš kur ta lietuvių pagarba nacizmui?

Šaltiniai 

Diskriminacija
Žydai
Mindaugas Lukauskis

Mindaugas Lukauskis (g. 1979 m. gegužės 19 d. Panevėžyje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Alytaus „Wolves“ komandoje.

M. Lukauskio ūgis yra 198 cm, svoris 90 kg. Jis žaidžia atakuojančio gynėjo ir lengvojo krašto puolėjo pozicijose.

2009 m. liepos 17 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Vilerbano „Asvel“ klubu.  2010 m. rugsėjo 14 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Oldenburgo „EWE Baskets“ klubu.  2011 m. liepos 7 d. persikėlė į Italijos Barčelonos „Sigma“ klubą, su kuriuo pasirašė vienerių metų sutartį. 2012 m. rugsėjo 26 d. persikėlė į Valensijos „Basket“ ekipa, su kuria pasirašė vieno mėnesio sutartį.

2013 m. spalio 11 d. pasirašė mėnesio sutartį su Ispanijos Bilbao „Basket“ klubu.

Pasiekimai 
 2003, 2016 m. LKL trečios vietos laimėtojas
 2004, 2005, 2007, 2015, 2017, 2018 m. LKL vicečempionas
 2005 m. BBL vicečempionas
 2005, 2009 m. ULEB Taurės laimėtojas
 2006, 2007 m. BBL čempionas
 2006, 2009 m. LKL čempionas
 2007 m. ULEB taurės vicečempionas
 2014 m. LKF taurės laimėtojas
 2016 m. Karaliaus Mindaugo taurės čempionas
 2018 m. LKL tritaškių metimo konkurso nugalėtojas

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkai
Lietuvos olimpiečiai