joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Povilas Tamuliūnas

Povilas Tamuliūnas (1919 m. balandžio 28 d. Ančiškiuose, Vabalninko valsčius – 1995 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas, chorvedys.

Biografija 
1938–1940 m. Kauno konservatorijoje studijavo vargonavimą (dėst. Nikodemas Martinonis), 1940–1949 m. – kompoziciją (prof. Juozo Gruodžio ir Antano Račiūno klasės). 1941–1943 m. konservatorijos bibliotekos vedėjas. Studijas baigė su pagyrimu.

Studijų metais dėstė muziką ir vadovavo mergaičių chorui Kauno 2-ojoje gimnazijoje (1944–1947 m.). Chorą parengė 1946 m. respublikinei dainų šventei ir konkurse pelnė antrąją vietą. Kurį laiką vadovavo ir Kauno 4-osios gimnazijos moksleivių chorui. 1947–1948 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos studentų mišriojo choro vadovas. 1948–1949 m. Kauno maistprekybos darbuotojų mišriojo choro vadovas. Kolektyvus parengė Kauno miesto dainų šventėms ir nemažai koncertavo.

Apsigyvenęs Vilniuje, nuo 1949 m. buvo Lietuvos valstybinės konservatorijos ir Juozo Tallat-Kelpšos muzikos mokyklos teorinių disciplinų dėstytojas. 1950–1951 m. Respublikinių mokytojų namų mišriojo choro vadovas. 1953–1960 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos direktoriaus pavaduotojas mokslo ir mokymo reikalams, 1956–1975 m. ir 1977–1980 m. Muzikos teorijos katedros vedėjas, nuo 1967 m. docentas, nuo 1981 m. profesorius.

Parengė mokymo priemones „Daugiabalsis solfedžio“ (1959 m.) ir „Choro pratybos“ (1973 m., kartu su Rimtautu Kašponiu), redagavo nemaža muzikos teorijos darbų iš solfedžio, harmonijos ir kitų sričių, parašė muzikinių straipsnių, sukūrė stambių vokalinių ir instrumentinių kūrinių, dainų chorams ir solistams. Atliko didelį visuomeninį – muzikinį darbą.

Nuo 1949 m. Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, 1954–1971 m. šios sąjungos valdybos narys, 1962–1966 m. atsakingasis sekretorius, 1968–1971 m. pirmininko pavaduotojas. Buvo Lietuvos aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijos mokslinės metodinės komisijos, Stasio Šimkaus premijų, respublikinių dainų švenčių repertuarinės komisijos narys, Lietuvos kultūros ministerijos ekspertinės komisijos pirmininkas, respublikinių dainų švenčių konsultantas, chorų apžiūrų bei konkursų žiuri pirmininkas arba narys. 

1964–1971 m. LKP CK narys. 1965 m. Lietuvos SSR nusipelnęs meno veikėjas.

Šaltiniai 

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos pedagogai
Benediktas Vasiliauskas

Benediktas Vasiliauskas (1907 m. spalio 16 d. Narkūnų k., Gelgaudiškio valsč., Šakių apskr. – 1977 m. gegužės 7 d. Jurbarke) – valtornininkas, pedagogas, dirigentas, chorvedys.

Biografija 

1919–1925 m. mokėsi Jurbarko „Saulės“ gimnazijoje, 1927–1931 m. Kauno Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę, 1934 m. Kauno konservatorijoje baigė valtornos klasę, o 1935–1936 m. dar studijavo kapelmeisterio klasėje. Konservatorijoje taip pat mokėsi chorvedybos ir kompozicijos.

Kapelmeisterio klasę baigęs labai gerais pažymiais ir įgijęs karininko laipsnį, vadovavo kariniam orkestrui. Kurį laiką grojo valtorna Kauno radiofono simfoniniame orkestre (dirigentas Balys Dvarionas), dainavo vokaliniame oktete.

1941–1944 m. Kauno konservatorijoje dėstė pučiamųjų instrumentų, muzikos teorijos bei metodikos disciplinas. 1939 m. birželio 9 – 10 d. dalyvavo Kaune surengtoje Baltijos šalių muzikų konferencijoje, buvo veiklus Lietuvos muzikų draugijos narys. Yra vadovavęs Lietuvos valstybinės filharmonijos liaudies instrumentų ansambliui.

1945–1948 m. – Klaipėdos muzikinio dramos teatro antrasis dirigentas ir muzikos mokyklos dėstytojas. Klaipėdoje pradėjus juo domėtis saugumiečiams, 1948 m. išvyko į Jurbarką, kur pasistatė namą ir ūkinius pastatus. Jurbarke išvarė plačią kultūrinę – muzikinę vagą. 1950–1962 m. buvo kultūros namų meno vadovas, mišriojo choro ir pučiamųjų orkestro dirigentas, organizavo koncertus. Taip pat dėstė muziką vidurinėje mokykloje, vadovavo moksleivių chorams, vokaliniams ansambliams ir orkestrams.

Iš Jurbarko kuriam laikui išvyko dirbti į Kidulius (Šakių raj.), kur
buvo įkurta vaikų muzikos mokykla. Su kompozitoriumi J. Gaižausku pastatė jo operetę „Ramunė“, turėjusią didelį pasisekimą. 1967 m. išėjęs į pensiją, dar kurį laiką dirbo Jurbarko vaikų muzikos mokykloje.

B. Vasiliauskas organizavo Jurbarko rajono dainų šventes ir buvo jų vyr. dirigentas, savo vadovaujamus kolektyvus parengdavo rajono ir respublikinėms dainų šventėms. Sukūrė dainų chorams ir solistams. Išpopuliarėjo jo harmonizuota liaudies daina „O dalele tu mano“.

Adelė ir Benediktas Vasiliauskai išaugino 11 vaikų ir juos išleido į mokslus. Visi lankė vaikų muzikos mokyklas, o trys įgijo specialųjį vidurinį muzikinį išsilavinimą. Sūnus Kęstutis dirbo Jurbarko Antano Sodeikos vaikų muzikos mokykloje. Į muzikos mokslus išleido ir sesers sūnų Kazimierą Biliūną.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Vasiliauskas, Benediktas
Vasiliauskas, Benediktas
Jonas Viržonis

Jonas Vžesniauskas (nuo 1943 m. Viržonis) (1899 m. lapkričio 22 d. Alantoje, Molėtų r. – 1999 m. lapkričio 16 d.) – vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.

Biografija 
Iš pradžių muzikos mokė tėvas, vėliau aklas muzikantas A. Pagalys. 1912 m. Alantoje apsigyveno būsimieji kompozitoriai Juozas Gruodis ir Juozas Karosas, kurie pastebėjo jaunuolio muzikinius gabumus ir pradėjo intensyviai mokyti muzikos. 1914 m. J. Viržonis savarankiškai ėmė vargonininkauti ir vadovauti chorui Alantoje – chorą parengė 1924 m. pirmajai visos Lietuvos dainų šventei Kaune. 1926 m. dirbo muzikos mokytoju Giedraičiuose, subūrė jaunimo chorą. 1927–1929 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Vabalninke, kartu lankė Juozo Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Vėliau apie dvejus metus dirbo Biržuose. 1932–1939 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui bei orkestrui Kelmėje. Dirbo ir pats mokėsi: pirmiausia Klaipėdos muzikos mokytojų kursuose, vėliau muzikos mokykloje. 

1940 m. Krakėse buvo įsteigta progimnazija ir Jonas Viržonis tapo jos pirmuoju mokytoju.  Dėl mokytojų stygiaus mokė ne tik muzikos, bet ir rusų kalbos, bei vedė fizinio lavinimo pamokas (išdirbo iki 1948 m.).  Jo įkurtas moksleivių choras koncertavo ne tik Krakėse,  bet ir Šėtoje, Montviliškyje, Kėdainiuose ir kituose aplinkiniuose miesteliuose. 1948 m. persikėlė dirbti į Dotnuvą.

Nuo 1950 m. dėstė muziką ir dainavimą Kėdainių Juozo paukštelio vardo vidurinėje mokykloje. Taip pat vadovavo Kėdainių ir Dotnuvos kultūros namų ir kitiems mėgėjų chorams, organizavo koncertus.

Jonas Viržonis apie 60 metų paskyrė muzikiniam darbui, daug prisidėjo prie Lietuvos chorinės kultūros ugdymo ir jaunimo muzikinio estetinio auklėjimo. Konsultavo įvairius meno mėgėjų kolektyvus, dirigavo Kėdainių rajono dainų šventėse. 1969 m. jam suteiktas nusipelniusio kultūros – švietimo darbuotojo garbės vardas, o 1997 m. Lietuvos mokyklos 600 metų proga chorvedys apdovanotas Gedimino 1-ojo laipsnio medaliu. Už nuopelnus Kėdainių miestui Jonui Viržoniui suteiktas Kėdainių miesto garbės piliečio vardas. 

Jo sūnus Vytautas Viržonis – Lietuvos muzikos akademijos profesorius, ilgametis Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro dirigentas. Vyresnioji duktė Rita Vaitkevičienė-Viržonytė – chorvedė ir muzikos pedagogė, ilgametė Nacionalinio Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokyklos pedagogė. Jaunesnioji dukra Filomena Viržonytė – buvusi Kauno valstybino muzikinio teatro solistė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 A Raila, V. Laumakys, A Morėnas. „Gyvenimas dainai“, Kėdainių kronika Nr. 3, 1971. II. Kėdainių kinostudija ”Mėgėjas”

Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos vargonininkai
Regina Vitkauskienė-Tindžiulytė

Regina Vitkauskienė-Tindžiulytė (g. 1940 m. rugpjūčio 4 d. Pandėlyje (Rokiškio raj.)) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Biografija 

Baigusi Pandėlio vidurinę mokyklą, 1960–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. Kazimieras Kruopis). 1975–1980 m. muziką neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetuose (diriguoti mokė Stasys Juščius).

Nuo 1963 m. – Kulautuvos (Kauno raj.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių ir jaunių chorų bei vokalinių ansamblių vadovė. Jaunių chorą parengė 1987 m. respublikinei moksleivių, 1990 m. – Lietuvos tautinei, 1997 m. – Lietuvos moksleivių dainų šventėms ir 1998 m. – II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, dalyvavo su juo konkursuose ir kituose kultūros renginiuose.

Moksleivių vokalinius ansamblius ir jaunuosius solistus parengia respublikiniams „Dainų dainelės“ konkursams – pelnė ir laureatų vardus. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą. Dirbo ir vaikų darželio muzikos vadove, ir folklorinio ansamblio vadove.

R. Vitkauskienė – Kauno rajono dainų švenčių dirigentė. 1982 m. jai buvo suteiktas mokytojos metodininkės vardas, o 1994 m. – vyresniosios muzikos mokytojos ir metodininkės kvalifikacijos kategorija. 1987 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

Šaltiniai 

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Vitkauskienė-Tindžiulytė, Regina
Juozas Vokietaitis

Juozas Vokietaitis (1872 m. rugsėjo 30 d. Bevardiškiuose, Padovinio valsčius – 1931 m. gruodžio 15 d. Berlyne, Vokietija) – Lietuvos pedagogas, chorvedys, visuomenės veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Daukšių pradžios mokykloje, 1887–1890 m. Veiverių mokytojų seminarijoje. Mokytojavo Lenkijoje, Lodzės apskrities mokyklose, 1907 m. persikėlė dirbti į Kauną. 1907–1914 m. vadovavo „Saulės“ draugijos mokytojų kursams, dėstė muziką ir vadovavo chorui. Pirmojo pasaulinio karo metais su kursais pasitraukė į Voronežą (Rusija) – dėstė mokytojų kursuose ir Martyno Yčo lietuvių mergaičių gimnazijoje, vadovavo chorui. 

1918 m. gruodžio mėn. išrinktas į Kauno miesto tarybą.  Rūpinosi lietuvių mokytojų rengimu, pertvarkė „Saulės“ mokytojų kursus į „Saulės“ mokytojų seminariją. 1918–1925 m. „Saulės“ draugijos mokytojų seminarijos direktorius. Daugiausia dėstė psichologiją, pedagogiką ir pedagogikos istoriją. Propagavo krikščioniškos minties pedagogiką. 1919–1931 m. LR Švietimo ministerijos Pradžios mokslo departamento direktorius. 1931 m. liepos-gruodžio mėn. Kauno miesto burmistras. 

Priklausė Lietuvių mokslo draugijai, „Dainos“ draugijai, Lietuvių draugijai nukentėjusiems nuo karo šelpti, buvo vienas iš Lietuvių mokytojų sąjungos Lenkijoje ir Voroneže steigėjų. Rašė pedagoginio turinio straipsnius, kurie buvo spausdinami leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Šaltinis“, „Tėvynės sargas“, „Rytas“, „Švietimo darbas“ ir kt. 

Palaidotas Kauno senosiose kapinėse. 1934 m. J. Vokietaičio kapą papuošė skulptoriaus Vinco Grybo sukurtas paminklas su užrašu „Lietuvos mokyklos kūrėjui“. Sovietmečiu kapinės ir paminklas sunaikinti, J. Vokietaičio palaikai buvo perkelti į Panemunės kapines.

Brolis Antanas Vokietaitis (1877–1950).

Įvertinimas 
 1928 m. DLK Gedimino 3 laipsnio ordinas
 1931 m. DLK Gedimino 2 laipsnio ordinas

Atminimo įamžinimas 
 1931 m. Kauno Žaliakalnio mikrorajono gatvė pavadinta burmistro Juozo Vokietaičio vardu
 1938 m. Kauno Šančių pradinei mokyklai buvo suteiktas Juozo Vokietaičio vardas
 1989 m. Kauno Žaliakalnio mikrorajono gatvė pavadinta brolių Antano ir Juozo Vokietaičių vardu
 1996 m. Kauno Naujamiesčio mikrorajone ant jo gyvenamo namo (M. Dobužinskio g. 3) atidengta memorialinė lenta

Šaltiniai 

|-

Lietuvos pedagogai
Lietuvos vargonininkai
Lietuvos chorvedžiai
Kauno miesto burmistrai
Antanas Vokietaitis

Antanas Vokietaitis (1877 m. lapkričio 12 d. Bevardiškiuose, Padovinio valsčius – 1950 m. lapkričio 19 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, chorvedys.

Biografija 
1897 m. baigęs Veiverių mokytojų seminariją, mokytojavo Lenkijoje. 1907–1913 m. Žagarės pradžios mokyklos mokytojas ir vaikų choro vadovas. Mokykloje įkūrė meteorologijos stotį, kurios stebėjimų duomenis reguliariai siuntinėjo į Peterburgą. Suorganizavo ir suaugusiųjų mišrųjį chorą, rengė spektaklius. Nuo 1913 m. buvo Vyriausiosios fizikos observatorijos Peterburge korespondentas. Pirmojo pasaulinio karo metais mobilizuotas į Rusijos kariuomenę.

1918–1919 m. Rietavo progimnazijos mokytojas. 1919–1932 m. Kauno apskrities, 1932–1938 m. Kauno miesto pradžios mokyklų inspektorius. 1938–1940 m. ir 1941–1944 m. pirmasis Ukmergės mokytojų seminarijos direktorius. 1940–1941 m. Trakų mokytojų seminarijos, 1944–1950 m. Kauno mokytojų seminarijos ir Kauno 4-osios darbininkų jaunimo mokyklos mokytojas.

Daugiau kaip dešimtmetį vadovavo pedagoginiams kursams, dėstė darbinio mokymo ir kraštotyros metodiką, dalyvavo Lietuvių mokytojų sąjungos, Šaulių sąjungos, Vilniui vaduoti sąjungos ir kitų draugijų veikloje. Pedagogikos klausimais rašė straipsnius leidiniams „Naujoji mokykla“, „Švietimo darbas“, „Tautos mokykla“ ir kt. 

Palaidotas Panemunės kapinėse.

Atminimo įamžinimas 
 1989 m. Kauno Žaliakalnyje prie A. Vokietačio gyvenamo namo (Kalniečių g. 78) atidengta memorialinė lenta
 1989 m. Kauno Žaliakalnio gatvė pavadinta brolių Antano ir Juozo Vokietaičių vardu

Šaltiniai 

Šaulių sąjungos nariai
Lietuvos chorvedžiai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos mokyklų direktoriai
Kazimieras Žižiūnas

Kazimieras Žižiūnas (1895 m. kovo 4 d. Naujųjų Stebekių k., Vadoklių valsč., Panevėžio apskr. – 1964 m. kovo 28 d. Monrealyje, Kanadoje), vargonininkas, chorvedys, kompozitorius.

Biografija 

Jau šešerių metų grojo lūpine armonikėle. 1913 išvyko į Kanadą, apsigyveno Montrealyje. Daug dirbo ir taupė pinigus, kad gatetų nusipirkti mažus vargonėlius. Įstojo į parapijos chorą ir privačiai mokėsi muzikos. Vėliau penkerius metus studijavo National Conservatory of Music ir gavo vargonininko diplomą. Kiek laiko kornetu grojo pučiamųjų orkestre. 1923 pradėjo vargonininkauti Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Montrealyje, kur dirbo 40 metų. Suorganizavo ir išugdė skambų chorą, kuris pajėgė atlikti sudėtingus religinius kūrinius bei lietuvių kompozitorių dainas, pastatė muzikinių veikalų. Choras dalyvavo Montrealio radijo laidose, giedojo bažnyčiose, koncertuose ir dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose. K. Žižiūnas vadovavo ir vokaliniam vyrų kvartetui, kuris paįvairindavo choro koncertines programas.

Nuo 1936 priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai. Sukūrė dainų ir giesmių chorams, solistams ir ansambliams. Kūrybos klausimais per laiškus nuolatos konsultavosi su kompozitoriais A. Pociumi ir J. Žilevičiumi. Minėtinos jo dainos „Jaunos mintys“, „Sielos ruduo“, „Vytas karys“, „Kas bus“, „Jaunimo maršas“, „Ant šienelio“, „Šiandien šventė“, „Šlama šilko vėjas“, giesmė „Laudate Dominum".

Šaltiniai 
 Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999. 

Žižiūnas, Kazimieras
Žižiūnas, Kazimieras
Žižiūnas, Kazimieras
Pepe Sánchez

Chuanas Ignasijas Sančesas Braunas (geriau žinomas kaip Pepe Sánchez g. 1977 m. gegužės 8 d., Bahija Blankoje) – Argentinos krepšininkas.

Ūgis 1,93 m. Tai pirmasis Argentinos krepšininkas, žaidęs NBA. Šiuo metu žaidžiantis Argentinos „Obras Sanitarias“ klube ir Argentinos rinktinėje. Turi dvigubą Argentinos ir Ispanijos pilietybę.

Karjeros pradžioje žaidė kartu su E. Ginóbili Club Bahiense komandoje. 1994–1995 m. sezoną žaidė Deportivo Roca klube. Kitais metais žaidė Estudiantes de Bahía Blanca klube. 1996 m. persikėlė į JAV ir žaidė už Templo universitetą. 2000 m. pasirašė sutartį su Philadelphia 76ers vėliau perėjo į Atlanta Hawks, tačiau įsitvirtinti NBA nepavyko. 2001 m. persikėlė į Europą ir žaidė už Atėnų Panathinaikos klubą. 2003 m. vėl grįžo į NBA Detroit Pistons, iš jo sezono metu perėjo į Golden State Warriors, bet galiausiai vėl grįžo į Europą ir 2004–2005 m. sezoną užbaigė Etosa Alicante klube (Ispanija). Nuo 2005 m. žaidė Unicaja komandoje, kol 2008 m. vasarą neperėjo į Barselonos komandą, bet sezono pabaigoje buvo atleistas. 2008 m. liepos pradžioje pasirašė sutartį su Madrido „Real“ klubu, bet 2009 m. balandžio viduryje buvo atleistas.

Pasiekimai 
 1999 m. – sidabro medalis Pietų Amerikos čempionate,
 2002 m. – sidabro medalis Pasaulio čempionate,
 2002 m. – Eurolygos nugalėtojas (su Panathinaikos),
 2004 m. – auksas Atėnų Olimpinėse žaidynėse,
 2005 m. – Ispanijos taurė (Copa del Rey) (su Unicaja).
 2006/07 m. – Eurolygoje užėmė 3 vietą (su Unicaja).

Nuorodos 
 Oficiali žaidėjo svetainė 
 Eurolygos puslapis apie P. Sánchez

Sánchez
Argentinos olimpiečiai
Rio Kuartas

Rio Kuartas () – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, 210 km į pietus nuo Kordobos, prie Kuarto (Cochancharava) upės. Departamento centras. 153,8 tūkst. gyventojų (2007).

Istorija 
Iki XVI a. regione gyveno vietinės indėnų gentys. 1573 m. Lorenzo Súarez de Figueroa ekspedicija pasiekė dabartines miesto žemes. Miestas Villa de la Concepción del Río Cuarto įkurtas 1786 m. gubernatoriaus Rafael de Sobremonte. 1873 m. miestą pasiekė geležinkelis. Prasidėjo ispanų ir italų imigracija.

Susisiekimas 
Rio Kuartas – svarbus transporto mazgas visame pampų regione. Keliai į Kordobą, Bahija Blanką, Vilja Mersedesą, Rosariją, Buenos Aires. Į miestą sueina kelios geležinkelio linijos. Oro uostas.

Ekonomika 
Žemės ūkis. Maisto, cemento pramonė, žemės ūkio technikos, šaldymo įrenginių gamyba. Yra Rio Kuarto valstybinis universitetas.

Lankytinos vietos 
 Neoklasicistiniai XIX a. pab. savivaldybės rūmai,
 Miesto katedra,
 Neogotikinė Šv. Pranciškaus bažnyčia,
 Parkai (Sarmiento, Sobremonte, Ecológico Urbano),
 Istorijos muziejus,
 Senasis turgus.

Nuorodos 
 www.riocuarto.gov.ar,
 Rio Kuarto universitetas,
 www.riocuartoeventos.com.ar 

Kordobos provincijos miestai
San Fransiskas (Argentina)

San Fransiskas () – miestas Argentinoje, Kordobos provicijos vakaruose, Santa Fė provincijos pasienyje, 205 km į rytus nuo Kordobos. San Chusto departamento centras. 58 tūkst. gyventojų.

Miestą 1886 m. rugsėjo 9 d. įkūrė José Bernardo Iturraspe. Pavadintas Šv. Pranciškaus garbei. XX a. pr. į miestą atvyko daug emigrantų iš Italijos (ypač Pjemonto). San Fransiskas – svarbus transporto mazgas. Keliai į Kordobą, Vilja Mersedesą, Santa Fė. Į miestą sueina 4 geležinkelio linijos. Žemės ūkio centras. Apylinkėse auginamos sojos, kukurūzai, linai. Galvijų auginimas. Maisto, tekstilės, metalo apdirbimo, baldų pramonė. San Fransisko technologijų universitetas.

Nuorodos 
 www.sanfrancisco.gov.ar

Kordobos provincijos miestai
Chesus Marija

Chesus Marija () – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, 48 km į šiaurę nuo Kordobos. Kolono (Kolumbo) departamento centras. 26 tūkst. gyventojų.

Vietovės apgyvendintos XVIII a. Oficialiai miestą 1878 m. įkūrė jėzuitai misionieriai. Pavadintas Jėzaus Kristaus ir Švč. Marijos garbei. Augo kaip stotis prie kelio tarp Peru kasyklų ir Atlanto vandenyno uostų. XIX a. pab. į miestą atvyko daug italų imigrantų. Maisto pramonė (vyno, likerio gamyba).

Lankytini objektai ir pramogos 
 Miesto parkas ir amfiteatras,
 Kasmetinis Doma y el Folclore festivalis,
 Nacionalinis jėzuitų muziejus,
 XIX a. pab. bokštas,
 Nuestra Señora de la Misericordia, Jesús y María bažnyčios,
 Sarmiento biblioteka,
 aikštės, monumentai.

Nuorodos 
 www.jesusmaria.gov.ar

Kordobos provincijos miestai
Tiltagaliai

Tiltagaliai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės šiaurės rytuose, apie 20 kilometrų nuo Panevėžio, į rytus nuo Marnakos ežero, šalia plento . Tiltagaliai – Panevėžio rajono pakraštys, už 5 km į pietryčius – Kupiškio rajonas. Per kaimą teka Marnakos upelis, piečiau nuo Tiltagalių – Lėvuo. Marnakos upelis ties Tiltagaliais įteka į Lėvenį. Seniūnaitijos centras. Kaime stovi XIX a. Tiltagalių koplyčia, aplink ją – kapinės. Kaime veikia Karsakiškio mokyklos Tiltagalių pradinis skyrius, biblioteka, ambulatorija, vaistinė, kultūros namai, paštas (LT-38079), 2 parduotuvės, kredito unijos skyrius.

Istorija 

Kaimas minimas nuo 1586 m. Sovietmečiu kaimas garsėjo Paežerio kolūkiu. 2006 m. Tiltagaliai šventė 420 metų jubiliejų. Ta proga kaimo centre iškilo paminklinis akmuo Tiltagaliams ir čia gyvenusiems žmonėms.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Tiltagaliuose gyveno kalbininkas Aleksandras Vanagas. Iš Tiltagalių kilusi politikė Rasa Juknevičienė.

Šaltiniai 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Kauno senamiestis

Kauno senamiestis – seniausioji Kauno miesto dalis, esanti į rytus nuo Nemuno ir Neries santakos, prie kurios yra Santakos parkas. Urbanistikos paminklas. Senamiestyje beveik nėra pramonės (didžiausias išlikęs pastatas – buvusio „Lituanicos“ fabriko), vyrauja istoriniai, kultūriniai ir gyvenamieji pastatai, ribotas automobilių eismas. Pagrindinė senamiesčio Vilniaus gatvė, grįsta akmenimis, eina iš vakarų į rytus nuo Kauno Rotušės aikštės iki Laisvės alėjos. Laisvės alėja – ilgiausia Europoje, 1,7 km ilgio, pėsčiųjų gatvė. Ji jungia Vilniaus gatvę ir Kauno Soborą.

Netoli Rotušės aikštės stovi Kauno Šv. apaštalų Petro ir Povilo arkikatedra bazilika – didžiausias sakralinis gotikinis pastatas Lietuvoje. Vertingiausi bažnyčios akcentai: dviaukštės zakristijos lubas dengiantis vėlyvosios gotikos krištolinis skliautas ir vargonai, pastatyti 1882 m.

Istorija 

Nuo XII a. iki 1540 m. plėtojosi radialinė struktūra, vėliau pereita prie stačiakampės. XX a. tarpukariu vadintas Senuoju miestu.

1923 m. buvo 17 167 gyventojai. 1939 m. įkurta biblioteka.

Architektūra ir kultūra 

Kauno senamiestyje yra daug gotikos, renesanso ir baroko stiliaus pastatų, ypač vakarinėje dalyje. Gausu istorijos, architektūros ir kultūros paminklų:

Bažnyčios:
 Vytauto bažnyčia
 Šv. Jurgio bažnyčia
 Švč. Trejybės bažnyčia
 Kauno arkikatedra bazilika
 Kauno Dievo kūno bažnyčia
 Kauno evangelikų liuteronų bažnyčia
 Šv. Gertrūdos (Marijonų) bažnyčia
 Šv. Mikalojaus (Benediktinių) bažnyčia
 Šv. Pranciškaus Ksavero (Jėzuitų) bažnyčia

Kiti objektai:
 Kauno pilis
 Kauno rotušė
 Perkūno namai
 Siručio namas
 Zabielų rūmai
 Senieji Kauno kunigaikščių rūmai
 Senieji Hansos sandėliai
 Ryšių istorijos muziejus
 Maironio lietuvių literatūros muziejus, prieš jį – paminklas Maironiui (skulptorius G. Jakūbonis, architektas K. Šešelgis)
 Lietuvos medicinos ir farmacijos istorijos muziejus
 Tarpdiecezinė kunigų seminarija
 VU Kauno humanitarinis fakultetas
 L. Zamenhofo g. sinagoga
 Gynybinės sienos fragmentas su Malūnininko bokštu

Čia taip pat yra Mažasis teatras, Santakos parkas, Sporto medicinos centras, Juozo Gruodžio konservatorija, prekybos ir tekstilininkų aukštesniosios mokyklos, Kauno kolegijos (KK) Ekonomikos ir teisės fakultetas, Šv. Ignaco Lojolos kolegija, Daktaro Jozefo Kovalskio namai, Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų teologijos fakulteto, buvę Zitiečių rūmai.

Galerija

Šaltiniai 

 

 
Kauno paveldas
Lietuvos urbanistikos paminklai
Pašešupys

XVII a. Pašešupiu vadinosi besiformuojanti Marijampolė.

Pašešupys – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 3 km nuo Kalvarijos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kalvarijos savivaldybės gyvenvietės
Erebusas

Erebusas – Antarktidos ugnikalnis, esantis Roso saloje. Aukštis 3794 m. Šalia Erebuso dunkso mažesnis neveikiantis ugnikalnis – Teroras. Erebusas yra antras pagal dydį ugnikalnis žemyne po Sidlio kalno.

Pavadinimus ugnikalniams pagal savo laivų vardus suteikė kapitonas Džeimsas Klarkas Rosas (James Clark Ross), kuris atplaukė prie ledo sienos 1841 m. sausį, ieškodamas Pietų magnetinio poliaus.

Erebuso papėdėje įsikūrusi Jungtinių Valstijų Makmerdo mokslinė stotis, o visai netoliese yra išlikę nameliai, kadaise suteikę prieglobstį Roberto Skoto (Robert Scott) ir Ernesto Šekltono (Ernest Shackleton) vadovaujamoms ekspedicijoms.

Erebusas yra labiausiai į pietus nutolęs aktyvus Žemės ugnikalnis, jo krateryje tyvuliuoja skystos lavos ežeras. Kasdien vyksta po kelis Strombolio tipo išsiveržimus.

Pirmasis į Erebusą įkopė Ernestas Šekltonas su komanda 1908 m. Pirmasis vienas įkopė britas Roger Mear 1985 m. birželio 7 d. 1991 m. sausio 19 d. Charles J. Blackmer tapo pirmuoju žmogumi, įkopusiu į Erebusą be jokios papildomos pagalbos.

1979 m. lapkričio mėn.  ekskursinis Naujosios Zelandijos lėktuvas įsirėžė į ugnikalnio šlaitą, žuvo visi 257 keleiviai ir įgula. Jie tapo baltojo užtemimo aukomis (baltoji tamsa – poliarinis reiškinys, kai horizonto linija tarp baltos žemės ir blankaus, apsiniaukusio dangaus netikėtai pranyksta). Pagrindinė įvykio priežastimi tapo faktas, kad įgulai nežinant dieną prieš kelionę buvo pakeistas automatinis lėktuvo maršrutas, kuris turėjo driektis virš Erebuso, užuot skridus šalia jo.

Šaltiniai 

Antarktidos ugnikalniai
Koskinas

Koskinas () – miestas Argentinoje, Kordobos provincijoje, 52 km į šiaurės vakarus nuo Kordobos, Punilijos slėnyje, Sierra Chica kalnų pašlaitėje. Miestas yra prie Koskino upės (Río Cosquín) ir Cukraus Galvos kalno. Punilijos departamento centras.

Istorija 
Koskinas – seniausia slėnio gyvenvietė. Dar gerokai prieš atsikeliant europiečiams čia gyveno indėnų tautos. Apylinkės apgyvendintos kolonizatorių jau XVI a. Oficialiai įkurtas 1876 m. rugpjūčio 4 d. Miesto pavadinimas kilo iš kečujų kalbos žodžio qódzko, kuris reiškia „centrą“. Cosquín yra šio žodžio deminutyvas. XX a. pr. miesto garsėjo sanatorijomis, kuriose gydėsi daugiausia sergantys tuberkulioze. Nuo 1961 m. vyksta kasmetinis liaudės folkloro festivalis. Turizmas.

Lankytinos vietos ir pramogos 
 Sanatorijos ir poilsio namai,
 Pan de Azucar kalnas,
 Liaudės folkloro festivalis (Prospero Molina aikštėje),
 Pramogos gamtoje (jodinėjimas, vindserfingas, plaukiojimas valtimis ir t. t.),
 Paplūdimiai.

Nuorodos 
 cosquinturismo.com.ar,
 www.vallepunilla.com.ar/cosquin ,
 http://www.visitecosquin.com.ar .

Kordobos provincijos miestai
Alksnynė

Alksnynė – gyvenvietė Neringos savivaldybėje (Kuršių nerija), tarp Smiltynės ir Juodkrantės, apie 10 km nuo Klaipėdos, prie kelio . Kuršių marių krante yra (einant į pietus) Vėžių įlanka, Budnio ragas, Budnio įlanka, Klevų Kalvos ragas, Lybio įlanka, Lybio ragas. Aukščiausia kopa – Lybio (43 m), kalvos – Eumo (40 m) ir Gaučiaralio.

Baltijos jūroje ties Alksnyne yra 450 km ilgio tarptautinės elektros jungties „NordBalt“ kabelio į Švediją pradžia.

Istorija 

Įkurta XIX a. pradžioje kaip girininkijos viensėdis, iki 1945 m. čia nuolatos gyveno girininkas su šeima. Jie prižiūrėjo kopagūbrį ir rengdavo apylinkių apželdinimo darbus.

Sovietmečiu Alksnynėje buvo pastatytas paminklas sovietų kariams (skulptorius J. Vertulis). 1961 m. gyvenvietė prijungta prie Neringos miesto.

2006 m. gegužės pradžioje į šiaurę nuo Alksnynės kilo miško gaisras, nusiaubęs per 200 ha miško. Iki 2009 m. priklausė Juodkrantės seniūnijai.

2022 m. rugsėjį Alksnynėje išmontuotas paminklinis akmuo su raudonarmiečio bareljefu, skirtas Sovietų armijos kareivių atminimui.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Istorinė raida
 Lankytinos vietos Alksnynėje 

Kuršių nerija
Panaikintos Neringos savivaldybės gyvenvietės
Karklė

Karklė (anksčiau Karklininkai) – etnografinis kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, Pajūrio regioniniame parke, 5 km į šiaurę nuo Girulių, prie Baltijos jūros, prie Cypos upelio. Etnokultūrinis draustinis. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias . Rytuose eina kelias .

Yra etnokultūrinis parkas, informacinė ekspozicija apie gintaro istoriją, vaikų poilsiavietė, paplūdimiai, išlikusios senos sodybos, kuršių kapinės. Kaimo pietvakariuose yra unikali molinga jūros pakrantės atodanga, garsusis Olando kepurės skardis (24 m virš jūros). Yra turizmo centras „Žiogelis“.

Etimologija 

Iki XX a. vidurio kaimas buvo žinomas kaip Karklininkai (1923–1938 m. norminė lytis Lietuvoje), vėliau prigijo Karklės vardas. Vietovardis veikiausiai kilęs ne nuo žodžio karklas, o nuo ankstesniuose šaltiniuose minimų Didžiosios ir Mažosios Karklės upių (Gros Karckel ir Kl. Karckel, dabartinės Rikinė ir Cypa). Dėl to vokiškame pavadinime Karkelbeck yra sandas beck (beek, bek), reiškiantis upelį. Pirminis vietovardis kilęs iš kuršių kalbos ir reiškia krūmokšniais apaugusią vietą, įsikūrusią prie upelio.

Istorija 

Karklė minima nuo 1253 metų. XV a. siekiant užtikrinti pajūrio kelio, einančio iš Karaliaučiaus pro Klaipėdą link Rygos, normalų veikimą ir apsaugą, pakelėje buvo pradėtos kurti karčiamos, neretai tapdavusios prekybos centrais. XVI a. minima Karklės karčema, Karklė buvo viena didžiausių gyvenviečių krašte.

1785 m. minimas karališkasis pajūrio valstiečių kaimas, šalia kulminis dvaras Hopeen-Michel su 44 sodybomis.

1863 m. Ka klės kaimas ir kulminis kaimas Hoppen Michel (Mikeliai) sujungti. XIX a. viduryje prijungus atskirus vienkiemius ir žemės sklypus susiformavo Karklininkų kaimas, kuris prasidėjo nuo Girulių ir Olando kepurės ir tęsėsi iki Nemirsetos (iš viso apie 9 km). Tai buvo pats ilgiausias kaimas Klaipėdos krašte. Sodybos buvo išsidėstę išilgai jūros kranto, kad kiekvienas kiemas turėtų atskirą priėjimą prie jūros.

Žvejų šeimos kalbėjo latvių k. dialektu – kuršininkų kalba. 1897 m. nurodoma gyventojų sudėtis: 747 lietuviai, 25 kuršiai, 18 vokiečių.

Nuo 1778 m. kaime veikė pradinė mokykla, XX a. pradžioje Karklėje jau buvo 3 pradinės mokyklos, 2 karčemos-viešbučiai, 1910 m. pastatyta Karklininkų evangelikų liuteronų bažnyčia. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje kaimo viduryje pastatyta gelbėjimo stotis. Karklei suteiktas kurorto statusas. 1926 m. kaimas užėmė 1296 ha.

1954 m. kaimo dalis į šiaurę nuo Rikinės upelio atiteko kariškiams, įsteigtas sovietų armijos poligonas. Senosios sodybos buvo sunaikintos, Karklės bažnyčia suniokota, gyventojai iškeldinti. LTSR metais veikė felčerių ir akušerių punktas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Žemėlapiai

Klaipėdos rajono savivaldybės gyvenvietės
Lietuvos etnografiniai kaimai
Angirių tvenkinys

Angirių tvenkinys – tvenkinys Lietuvoje, Kėdainių rajone, Josvainių seniūnijoje, Šušvės slėnyje, 25,6 km nuo žiočių. Plotas 264 ha. Giliausia vieta 15,5 m. Tūris apie 15,5 mln. m³. Ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius 9,2 km, plotis iki 0,65 km. Altitudė 63 m. Šiaurinės tvenkinio dalies krantai aukšti, šlaitai apaugę medžiais. Kranto linija labai vingiuota, yra daug nedidelių įlankų. Aplinkui plyti dirbami laukai.

Vanduo naudojamas laukams drėkinti, buitinėms reikmėms. Veikia mažoji Angirių 1,25  MW galios hidroelektrinė. Tai penktoji pagal instaliuotą elektros galią po Kavarsko hidroelektrinės vandens jėgainė Lietuvoje. Įeina į Šušvės landšaftinį draustinį. Ties Pilsupiais yra atodanga, piliakalnis ir dendrologinis parkas. Prie užtvankos – Angirių gyvenvietė, šiaurinėje pakrantėje įsikūrę Pilsupių, Diksių, Užvarčių kaimai, pietvakarinėje – Žostautų, Kupsčių, Grinių kaimai, rytinėje – Ruseinių kaimas. Aplink tvenkinį vystomas kaimo turizmas. Šiaurrytine pakrante eina kelias , pietine – .

Debitas:
 Upės – 6 m³/s
 Užtvankos skaičiuotinis: 342 m³/s

Užtvanka 690 m ilgio, 10 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1980 m.

Šaltiniai 
 Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998

Kėdainių rajono tvenkiniai
Pašušvys

Pašušvys – miestelis Radviliškio rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Grinkiškio, dešiniajame Šušvės krante (prie Žadikės žiočių). Seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Pašušvio Visų Šventųjų bažnyčia (su varpine, ansamblis su koplyčia), veikia Pašušvio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-82037), medicinos punktas (nuo 1958 m.), kultūros namai (nuo 1958 m.). Išlikę dvaro sodybos fragmentų, XVIII a. pab. parkas (20 ha ploto). Dešiniajame Žadikės krante esančiose senosiose kapinėse yra unikalus grafo Artelio antkapinis paminklas, ant jo pavaizduotas save ryjantis žaltys.

Istorija 

XVI a. viduryje minimas Pašušvio dvaras, 1553 m. pastatyta pirmoji Pašušvio bažnyčia, 1589–1665 m. priklausiusi reformatams. XIX a. pr. – 1863 m. veikė parapinė mokykla. 1869–1900 m. miestelis buvo Legėčių (Kirjanovo) ir 1919–1943 m. Pašušvio valsčiaus centras. XIX a. pab. veikė kraštotyros muziejus. 1910 m. atidarytas Blaivybės draugijos skyrius. Tarpukaryje Pašušvyje veikė kooperatyvas, kelios parduotuvės.

1948 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu buvo „Šušvės“ kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Pašušvys (Kėdainiai)

Pašušvys – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Krakių, Šušvės dešiniajame krante. Per kaimą eina kelias , atšaka į Pernaravą. Seniūnaitijos centras. Yra Krakių gimnazijos skyrius (nebeveikiantis, dabar – bendruomenės namai), girininkija (Skirgailinėje), Pašušvio dvaras ir parkas, vandens malūno liekanos, Pirmojo pasaulinio karo aukų kapinės. Didelė dalis kaimo namų pastatyta iš dvaro plytų.

Istorija 

Netoli gyvenvietės aptiktas Pašušvio kapinynas ir (atskirai) 3 akmeniniai kirviai.

Pašušvio vietoje 1585 m. minimas Aklapuodžio kaimas, 1862 m. plečiant dvarą iškeltas. 1831 m. prie dvaro įvyko sukilėlių ir kazokų kautynės. XIX a. pab. Pašušvio dvare buvo Šv. Joachimo koplyčia (Krakių parapija) ir vandens malūnas. Pokario metais apylinkėse veikė Vyčio apygardos, Žaliosios partizanų rinktinės partizanai.

Tarybiniais metais buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė (Krakių apylinkėje). Veikė lentpjūvė, ryšių skyrius, pradinė mokykla (įkurta 1959 m.), kultūros namai.

|}

Gyventojai

Galerija

Šaltiniai 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Berčiūnai

Berčiūnai – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, dešiniajame Nevėžio krante (ties Sanžilės kanalo žiotimis), 6 km į vakarus nuo Panevėžio, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Yra Lietuvos Kankinių bažnyčia (pašventinta 1997 m.), veikia Berčiūnų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-38052). Aptiktas Švedkapių pilkapynas.

Istorija 

Berčiūnai žinomi jau nuo kryžiuočių laikų. Kai 1398 m. Vytautas Didysis užrašė Lietuvą kryžiuočiams iki pat Nevėžio, Berčiūnai buvo likę prie pat sienos.

XX a. tarpukariu Berčiūnai tapo vasarviete. Sovietmečiu veikė pionierių stovykla. Atkūrus nepriklausomybę, ši stovykla buvo atiduota ateitininkų žinion.

1939–1940 m. buvo statoma mūrinė bažnyčia. 1944 m. pašventinta. 1956 m. sunaikinta. Vietoje jos 1996 m. pastatyta nauja Berčiūnų Lietuvos Kankinių bažnyčia.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kaime palaidotas filologas Leonas Valkūnas (1914–1990 m.).
 Kaime gimė istorikas Algis Povilas Kasperavičius.

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Panevėžio rajono savivaldybės gyvenvietės
Naujamiesčio seniūnija

Naujamiesčio seniūnija yra dviejose Lietuvos savivaldybėse:
 Panevėžio rajone;
 Vilniaus mieste.

Seniūnijų nuorodiniai straipsniai
Velnio advokatas

Velnio advokatas () – asmuo, Romos katalikų bažnyčioje turintis oponuoti svarstant dėl asmens paskelbimo šventuoju (kanonizacijos metu). Velnio advokatas turėjo kelti abejones, ar tikrai verta konkretų asmenį paskelbti šventuoju. Asmuo būdavo pripažįstamas šventuoju tik tada, jei šis advokatas nerasdavo jokių įtikinamų argumentų to nedaryti.

Perkeltine reikšme „velnio advokatais“ vadinami ginčininkai, kritikuojantys asmenis ar reiškinius ne todėl, kad jais netiki, o todėl, kad išnagrinėjus visus argumentus būtų tiksliau ir objektyviau įvertinta reali padėtis. Taip pat velnio advokatais vadinami ginčininkai, ginantys pačių nepalaikomą poziciją vardan sportinio įdomumo arba diskutavimo įgūdžių lavinimo.

Istorija 

Velnio advokato darbą dirbdavo profesionalus teisininkas (kanonistas). Lotyniška frazė Advocatus diaboli yra paplitusi, plačiai naudojama, tačiau tai yra neoficialus atitinkamų pareigų pavadinimas: oficialiai - promotor fidei (tikėjimo stiprintojas).

Šias pareigas 1587 m. įsteigė popiežius Sikstas V, o 1983 m. panaikino popiežius Jonas Paulius II. Per šį laikotarpį nė viena kanonizacija nebuvo laikoma galiojančia, jei nagrinėjimo metu nedalyvaudavo promotor fidei. Pareigų panaikinimas labai padidino kanonizacijų skaičių (iki maždaug 500, palyginus su 98 kanonizacijomis per visą likusį XX amžių). Nėra vieningos nuomonės, ar tai teigiamas, ar neigiamas reiškinys.

Nuorodos 
 Velnio advokatas

Katalikybė
Logika
Teisės istorija

de:Kirchenanwalt
Gedanonys

Gedanonys – kaimas Prienų rajono savivaldybės rytuose, prie ribos su Kaišiadorių ir Trakų rajonais, 5 km į pietryčius nuo Nemaitonių. Kaime yra viena aukščiausių pietų Lietuvos kalvų – Gedanonių kalva. Į pietus nuo kaimo telkšo ežeras Veršiukas.

Istorija 

1744 m. minima Gedinaičių koplyčia, priklausiusi Užuguosčio parapijai.

Gyventojai

Išnašos 

Prienų rajono savivaldybės gyvenvietės
Mėkla

Apie kaimą žr. Mėkla (kaimas).

Mėkla – upė Vidurio Lietuvoje; Barupės kairysis intakas. Prasideda netoli Preišiogalos (Jonavos raj.), teka į šiaurės vakarus Kauno ir Kėdainių rajonais. Įteka į Barupę (Labūnavos tvenkinį) 9 km nuo jos žiočių ties Pamėkliais, žemupys patvenktas.

Intakai: Klampis, Varnaližis, Vadavė (dešinieji).

Vidutinis nuolydis – 136 cm/km.  Srovės greitis 0,1 m/s. Prie Mėklos įsikūrusios gyvenvietės: Preišiogala, Puikoniai, Gelnai, Saviečiai, Pamėkliai.

Upėvardis galimai susijęs su žodžiu mėkla („vėpla, žopla“), taip pat pamėkla, pamėklė („šmėkla, baidyklė, vaiduoklis“).

Šaltiniai 

Jonavos rajono upės
Kauno rajono upės
Kėdainių rajono upės
Ilgasis

Ilgasis tai:

 du ežerai Šilutės rajone;
 Ilgasis – ežeras Juknaičių seniūnijoje, šalia Paleičių kaimo;
 Ilgasis – ežeras Juknaičių seniūnijoje, šalia Šilininkų kaimo;
 ežeras Ukmergės rajone;
 Ilgasis – ežeras Ukmergės rajone
 ežeras Jonavos rajone;
 Ilgasis – ežeras Jonavos rajone.
Efemerai

Efemerai (iš  „vienai dienai“, (ephiêmi „siųsti, uždėti“, hēméra „diena“),  – „trumpalaikis, praeinantis“) – trumpai gyvenantys vienmečiai augalai, pražystantys bei subrandinantys vaisius per itin trumpą vegetacinį laikotarpį, po kurio apmirštantys. Jie yra paplitę visame pasaulyje. Suklesti tik tais metais, kai yra daug kritulių ir drėgmės.

Daugiausiai auga smiltynuose, stepėse, dykumose. Skirstomi į tris grupes: vienmečių, dvimečių ir daugiamečių. Nepalankiu augimui metu, efemerų šakniastiebiai ar svogūnai būna ramybės būsenoje.

Yra virš 100 rūšių (pvz., kviečiai, miežiai, medetkos, grikiai). Tai taip pat samanos, vad. terofitai, geofitai.

Šaltiniai 

Ekologinės augalų grupės
Chamas

Chamas (Hamas) – biblinis veikėjas, antrasis Nojaus sūnus, jaunesnysis Semo (Šemo) ir vyresnysis Jafeto brolis. Minimas jo nepagarbus elgesys su tėvu; už jį Nojus prakeikė (Pr 9:25-27, tris kartus) būti vergu Kanaaną - vieną iš Chamo sūnų (Pr 10:6), laikomą kanaaniečių protėviu.

Žodis chamas tapo bendriniu daiktavardžiu, žyminčiu nejautrų ir brutalų žmogų, galintį viešai niekinti, įžeidinėti kitus žmones.

Nuorodos 
 
 

Senojo Testamento veikėjai
Milvokio Bucks

Milvokio „Bucks“ () – NBA Rytų konferencijos Vidurio pogrupio krepšinio komanda iš Milvokio, Viskonsino valstijos.

Istorija 

Komanda buvo įkurta 1968 m., kai Milvokis gavo vietą NBA lygoje. 1971 m. komanda tapo NBA čempione, o 1974 m. žaidė finale. 2013 m. komandą palikus lyderiams Brandon Jennings, Monta Ellis, bei daug kitų žaidėjų, Bucks sužaidė vieną prasčiausių sezonų NBA istorijoje. 2021 m. komanda iškovojo antrąjį NBA čempionų titulą – serijoje iki 4 pergalių rezultatu 4-2 įveikė Finikso „Suns“.

Sezonai 

NBA čempionais yra tapę 1971 ir 2021 metais.

Žaidėjai 

2020 m. gruodžio 12 d. duomenys:

Šlovės muziejaus nariai 
 Kareem Abdul-Jabbar, pradėjo žaisti kaip Lew Alcindor (vardą pasikeitė atstovaudamas „Bucks“ klubui)
 Dave Cowens
 Wayne Embry (kaip nusipelnęs klubui asmuo)
 Alex English
 Bob Lanier
 Moses Malone
 Oscar Robertson
 Julius Erving

Įamžinti marškinėliai 
Milvokio „Bucks“ klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:
 1 Oscar Robertson, G, 1970-74
 2 Junior Bridgeman, P, 1975-84 ir 1986-87
 4 Sidney Moncrief, G, 1979-89
 14 Jon McGlocklin, G, 1968-76
 16 Bob Lanier, CP, 1980-84
 32 Brian Winters, G, 1975-83
 33 Kareem Abdul-Jabbar, CP, 1968-75

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali Milvokio „Bucks“ svetainė

NBA klubai
Lietuvos nacionalinis dramos teatras

Lietuvos Nacionalinis dramos teatras – Lietuvos valstybinis teatras, įsikūręs Gedimino prospekte (Vilniuje). Repertuare yra klasikinės dramaturgijos, šiuolaikinių autorių, nacionalinių pjesių pastatymų.

Istorija 

Pirmoji premjera – Hermano Hijermanso „Viltis” (1940 m. spalio 6 d.), režisierius – Romualdas Juknevičius.

Dabartinė teatro buveinė pastatytas 1981 m. pagal Algimanto Nasvyčio, Vytauto Nasvyčio (architektai) ir Janinos Marozienės projektą. 1983 m. jie už tai apdovanoti TSRS valstybine premija. 2018 m. pradėta teatro pastatų rekonstrukcija.

2001 m. Lietuvos nacionalinis dramos teatras tapo Europos teatro konvencijos nariu.

Pavadinimai 

 Nuo 1940 m. rugpjūčio 1 d. – Vilniaus valstybės (valstybinis) teatras,
 nuo 1941 m. gruodžio 30 d. – Vilniaus miesto teatras,
 nuo 1944 m. spalio 11 d. – Vilniaus valstybinis dramos teatras,
 nuo 1947 m. lapkričio 6 d. – LTSR valstybinis dramos teatras,
 nuo 1955 m. lapkričio 12 d. – LTSR valstybinis akademinis dramos teatras (LVADT),
 nuo 1990 m. – Lietuvos valstybinis akademinis dramos teatras (LVADT),
 nuo 1998 m. liepos 24 d. – Lietuvos nacionalinis dramos teatras (LNDT).

Asmenybės

Vadovai 

 1940–1944 m. ir 1953–1954 m. – Romualdas Juknevičius,
 1944–1948 m. – Borisas Dauguvietis,
 1948–1954 m. – Petras Zulonas,
 1954–1966 m. – Juozas Rudzinskas,
 1966–1989 m. – Henrikas Vancevičius,
 1989–1995 m. – Jonas Vaitkus,
 1995–1999 m. – Rimas Tuminas,
 1999–2000 m. – Faustas Latėnas,
 2000–2005 m. – Vytautas Rumšas,
 2005–2010 m. – Adolfas Večerskis,
 2010–dabar Martynas Budraitis.

Režisieriai

Dabartiniai 

 Oskaras Koršunovas
 Krystian Lupa
 Antanas Obcarskas
 Rokas Ramanauskas
 Paulius Tamolė
 Łukasz Twarkowski
 Jonas Vaitkus

Ankstesni 

 Irena Bučienė
 Petras Bielskis
 Anželika Cholina
 Vytautas Čibiras
 Borisas Dauguvietis
 Vytautas Dapšys
 Julius Dautartas
 Romualdas Juknevičius
 Jonas Jurašas
 Kazimiera Kymantaitė
 Algirdas Lapėnas
 Povilas Laurinkus
 Valentinas Masalskis
 Saulius Mykolaitis
 Gytis Padegimas
 Alfonsas Radzevičius
 Aurelija Rakauskaitė
 Ramutis Rimeikis
 Árpád Schilling
 Rimas Tuminas
 Henrikas Vancevičius
 Gintaras Varnas
 Adolfas Večerskis
 Lary Zappia

Aktoriai

Dabartiniai 

 Vytautas Anužis
 Eglė Gabrėnaitė
 Evaldas Jaras
 Dainius Gavenonis
 Vaiva Mainelytė
 Dalia Michelevičiūtė
 Eglė Mikulionytė
 Martynas Nedzinskas
 Marius Repšys
 Ramutis Rimeikis
 Vytautas Rumšas
 Arūnas Sakalauskas
 Nelė Savičenko
 Rimantė Valiukaitė

Ankstesni 

 Regimantas Adomaitis
 Regina Arbačiauskaitė
 Remigijus Bilinskas
 Mečys Chadaravičius
 Audris Chadaravičius
 Irena Garasimavičiūtė
 Agnė Gregorauskaitė
 Galina Jackevičiūtė
 Aldona Janušauskaitė
 Ona Juodytė
 Adolfina Budrikaitė
 Juozas Meškauskas
 Jonas Kavaliauskas
 Virginija Kelmelytė
 Aleksandras Kernagis
 Lidija Kupstaitė
 Henrikas Kurauskas
 Monika Mironaitė
 Laimonas Noreika
 Stefa Nosevičiūtė
 Juozas Rygertas
 Arnas Rosenas
 Mykolas Smagurauskas
 Vytautas Romualdas Tomkus
 Adolfas Večerskis
 Algimantas Zigmantavičius
 Petras Zulonas

Išnašos

Nuorodos 

 Lietuvos Nacionalinis dramos teatras

Vilniaus teatrai
Bėlys

Bėlys – ežeras rytų Lietuvoje, Švenčionių rajone, apie 5 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių, Bėlio miške. Ilgis rytų – vakarų kryptimi 1,07 km, plotis - iki 0,38 km. Altitudė 180,6 m. Krantai aukšti, sausi, tik vakarinis krantas žemas. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais. Yra viena miškinga 0,09 ha dydžio salelė. Šiaurės rytuose išteka Sėtikės upokšnis į Sėtikio ežerą (Sirvėto ežero intako Žeimenėlės baseinas). Pietuose upeliu jungiasi su už 0,07 km telkšančiu Bėlaičio ežeru. Bėlys įeina į Sirvėtos regioninį parką. Aplink ežerą įsikūrę Kochanovkos, Meilūnų kaimai. Šiaurvakarinėje pakrantėje įrengtas paplūdimys.

Šaltiniai 

Švenčionių rajono ežerai
Namišių seniūnija

Namišių seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Pasvalio rajono savivaldybės šiaurės vakaruose.

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 1076 || 12 kaimų
|-
| 2009-09-01  || || || 12 kaimų
|-
| 2011 m.  || || 910 || 12 kaimų
|-
| 2016-08-13  || || || 12 kaimų
|-
| 2021 m.  || 64,55|| 739 || 3 gyvenvietės, turinčios >9 gyventojus
|}

Gyvenvietės 

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Deveitoniai, k. || || 4
|-
| Kiemėnai, k. || 298 || 399
|-
| Kužmiškis, k. || || 0
|-
| Manikūnai, k. || 132 || 151
|-
| Mitrišiūnai, k. || || 4
|-
| Molynė, k. || || 7
|-
| Momelėnai, k. || || 1
|-
| Namišiai, k. || 294 || 326
|-
| Petrošynai, k. || || 0
|-
| Purviai, k. || || 3
|-
| Velželiai, k. || || 0
|-
| Velžiai, k. || || 15
|}

Seniūnaitijos 

2009 m. įkurtos 3 seniūnaitijos:
 Kiemėnų seniūnaitija: Kiemėnų k., Kuzmiškio k., Molynės k.
 Manikūnų seniūnaitija: Manikūnų k., Mitrišiūnų k., Momelėnų k., Purvių k.
 Namišių seniūnaitija: Deveitonių k., Namišių k., Velžių k., Velželių k.

Šaltiniai 

Pasvalio rajono savivaldybės seniūnijos
Kalnaberžė

Kalnaberžė – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, prie kelio , 13 km į šiaurę nuo Kėdainių, dešiniajame Nevėžio krante. Seniūnaitijos centras. Kaimo centre yra tvenkinys (įrengtas ant Pakruostėlės upokšnio), kiek toliau rytuose teka Kruosto upelis. Į vakarus nuo gyvenvietės dunkso Kalnaberžės miškas.

Yra paštas (LT-58060), Kalnaberžės dvaras, ambulatorija, priklausomybes turinčių žmonių reabilitacijos centras, medicinos punktas, pradinė mokykla, biblioteka. Veikia kaimo bendruomenė. Stūkso Kalnaberžės piliakalnis.

Etimologija 

Manoma, kad pavadinimas kilęs nuo ant kalno augusių beržų.

Istorija 

Prie kaimo yra apardytas I tūkstantmečio – II tūkstantmečio pradžios Kalnaberžės piliakalnis su gyvenviete. Gyvenvietėje rastas senovinis akmeninis kirvis.

Kalnaberžė pirmą kartą paminėta 1371 m. H. Vartbergės Livonijos kronikoje. Tais metais kalavijuočiai, niokodami Nevėžio vidurupį, nusiaubė Kalnaberžę, kronikoje vadinamą Calleberze. XVI a. minimas Kalnaberžės kaimas, 1562 m. jame buvo 9 valakai žemės ir 9 valstiečių kiemai.

Vėliau įsikūrė Kalnaberžės dvaras. XVII a.–XVIII a. dvaras priklausė Radviloms. XVII a. Radvilos pastatydino evangelikų reformatų bažnyčią. XIX a. dvaras atiteko grafams Čapskiams. 1838 m. kaime sudegė 14 kiemų. Po 1863 m. sukilimo dvarą įsigijo rusų generolas Košelevskis, kuris 1882 m. jį pardavė carinės Rusijos imperijos kariuomenės generolui A. Stolypinui. XIX a. pab. stovėjo medinė katalikų koplyčia.

1901 m. kaime susekta slaptoji lietuviška mokykla. 1902 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla su amatų skyriumi. 1925 m. dvare įkurta pirmoji Lietuvoje nepilnamečių nusikaltėlių auklėjimo įstaiga. 1949–1959 m. veikė vaikų namai. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kalnaberžės dvare dažnai lankydavosi carinės Rusijos ministras Piotras Stolypinas.
 Kaime gimė Juozas Vidmantis Vaitkus – fizikas, vienas iš puslaidininkių fizikos Lietuvoje plėtotojų.

Šaltiniai 

 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Užupė

Užupė – kaimas Kėdainių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Surviliškio, Liaudės upės kairiajame krante. Per kaimą eina Kaukalnių–Paberžės kelias. Šiaurės vakaruose dunkso Stukių miškas. Seniūnaitijos centras. Yra 3 paminkliniai kryžiai.

Istorija 

Kaimo apylinkėse rastas archeologinis radinys – akmeninis kirvis keturkampe pentimi. XVIII a. Užupė buvo karališkuoju kaimu. 1738 m. gyveno 9 šeimos. Tarybiniais metais priklausė Surviliškio apylinkei, buvo „Švyturio“ kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

Kultūra 

Užupėje išlikęs archajiškas ritualas – maginis Velykų laikotarpio prausimasis ir laistymasis tikintis geresnio derliaus.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kėdainių rajono savivaldybės gyvenvietės
Čilės Antarktidos provincija

Čilės Antarktidos provincija () – viena iš Čilės provincijų piečiausiame šalies Magelano ir Čilės Antarktidos regione, viena iš keturių šio regiono provincijų. Tai didžiausia savo plotu, bet mažiausia gyventojų skaičiumi šalies provincija.

Geografija 
Provinciją sudaro dvi dalys: Horno kyšulio komuna, esanti Pietų Amerikos pietiniame pakraštyje ir pilnai valdoma Čilės, bei Antarktidos komuna, į kurias teritorines pretenzijas reiškia Čilė, bet tai nepripažįstama tarptautinės teisės. Provincija apima Čilei priklausančios Ugnies Žemės salyno dalį (didesnioji pusė patenka į Ugnies Žemės provinciją), Horno kyšulį bei daugybę smulkių, dažniausiai negyvenamų salų aplinkui. Ribojasi su Magelano provincija šiaurėje.

Pretenduojama Antarktidos dalis apima visą Antarktidos pusiasalį (O Higinso žemę), aplinkines salas, Aleksandro salą, dalį Elsvorto žemės, bei ruožą iki pat Pietų ašigalio.

Gyventojai 
2012 m. teritorijoje gyveno 1792 gyventojai.

Absoliuti dauguma gyventojų susitelkę sostinėje Puerto Viljamse. Dar gyvenamas Puerto Toras, Puerto Navarinas, Kaleta Mechiljonesas ir Kaleta Euchenija. Šios gyvenvietės yra Navarino saloje. Keli gyventojai surašyti Hostės saloje bei Darvino Kordiljeroje (Ugnies Žemė). Antarktidos komunoje yra nuolat gyvenama pusiau karinė bazė – Vilja Las Estreljasas. Kitos bazės – Prezidento Eduardo Frei Montalvos bazė, Profesoriaus Chulijaus Eskudero bazė (Karaliaus Jurgio sala), Kapitono Arturo Prato bazė (Grinvičo sala), Puerto Kovadonga arba Generolo Bernardo O Higinso Rikelmės bazė.

Šaltiniai 

Teritorinės pretenzijos Antarktidoje
Čilės provincijos
Naujienos (Trakai)

Apie laikraščius žr. Naujienos (laikraštis).

Naujienos – kaimas Trakų rajono savivaldybės pietuose. Apylinkėse plyti Naujienų pelkė (32 km²).

Gyventojai

Šaltiniai 

Trakų rajono savivaldybės gyvenvietės