joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Centrinis Kalimantanas

Centrinis Kalimantanas () – Indonezijos provincija, esanti Borneo salos cenrinėje ir pietinėje dalyse. Administracinis centras – Palankaraja.

Geografija 

Provincija ribojasi šiaurės vakaruose su Vakarų Kalimantanu, šiaurės rytuose su Rytų Kalimantanu, rytuose su Pietų Kalimantanu. Pietinę pusę skalauja Javos jūra. Šiaurine ir rytine provincijos dalimi driekiasi Švanerio kalnai, likusią dalį užima lygumos. Didelę teritorijos dalį dengia tropinės džiunglės, gausu pelkynų, pakrantėse – mangrovių. Klimatas karštas, drėgnas (metinis kritulių kiekis 2700-3400 mm). Svarbiausios upės – Baritas, Kahajanas, Kapujas, Katinganas. Pietinėje dalyje įsteigtas Sabangau nacionalinis parkas.

Ekonomika 

Kertama mediena. Auginamos prieskoninės, maistinės kultūros. Turizmas.

Gyventojai 
 Tautos: bandžarai (24 %), javiečiai (18 %), dajakai (ngadžu – 18 %, sampitai – 10 %, bakumpajai – 8 %);
 Religijos: islamas (69,7 %), krikščionybė (protestantai – 16,4 %, katalikai – 3,1 %), hinduizmas (10,7 %), budizmas (0,1 %);
 Kalbos: indoneziečių, malajų, bugių, dajakų, bandžarų, haka ir kt.

Administracinis skirstymas 

Rytų Kalimantanas padalintas į 13 regencijų ir 1 miestą. Skliaustuose pateikti administraciniai centrai.

 Pietų Barito regencija (Buntokas)
 Rytų Barito regencija (Tamianglajangas)
 Šiaurės Barito regencija (Muaratevė)
 Gunung Maso regencija (Kualakurunas)
 Kapuaso regencija (Kualakapuasas)
 Katingano regencija (Kasonganas)
 Vakarų Kotavaringino regencija (Pankalanbunas)
 Rytų Kotavaringino regencija (Sampitas)
 Lamandau regencija (Nangabulikas)
 Murungrajos regencija (Purukahu)
 Pulang Pisau regencija (Pulang Pisau)
 Sukamaros regencija (Sukamara)
 Serujano regencija (Kuala Pembuangas)
 Palankaraja

Indonezijos provincijos
Julius Baer Group

Julius Baer Group Ltd. – Šveicarijos privačiosios bankininkystės įmonė, kuriai priklauso privatus bankas „Bank Julius Bär“. Ši grupė valdo privačių bei institucinių klientų turtą. „Baer“ yra penkta pagal dydį turto valdytoja Šveicarijoje.  Ji valdo 166 mlrd. CHF vertės turtą. „Julius Baer Group“ šiuo metu turi 40 ofisų daugiau kaip 20 šalyse, o juose dirba 3 600 darbuotojų. 

„Bank Julius Bär“ jau veikia kaip universalus bankas, bet dar yra išlaikes ir dalį privatiems bankams būdingų bruožų. Šio banko pagrindinė paslauga yra „patarimų pardavimas“ turtingiems asmenims turto valdymo klausimais. „Baer“ grupės veikla taip pat apima turto bei investicijų valdymą bei vertybinių popierių ir valiutų prekybą.

Išnašos 

Šveicarijos bankai
Privatūs bankai
Kenji Kawai

Kendžis Kavai (; g. 1957 m. balandžio 23 d. Šinagavoje, Tokijas, Japonija) – japonų kompozitorius, daugiausia kuriantis garso takelius kino bei animė filmams, video žaidimams ir televizijos programoms.

Jis kuria muziką įvairaus žanro filmams, kaip kad anime, siaubo, mokslinės fantastikos ir istoriniams epams. Jo kurta muzika skamba Tsui Harko (Tsui Hark) filme „Septyni kardai“, Vilsono Jipo (Wilson Yip) „Ip Man“, Mamoru Ošio anime filmuose „Dvasia šarvuose“ ir „Dvasia šarvuose 2: nekaltybė“, Rumiko Takahašio (Rumiko Takahashi) „Ranma ½“, Hideo Nakatos „Skambutis“, „Skambutis 2“, „Tamsūs vandenys“ ir kt.

Biografija ir karjera 
Metęs branduolinės inžinerijos studijas Tokijo Tokai universitete, Kendžis ėmė studijuoti muziką Šobi muzikos akademijoje. Tačiau po pusės metų taip pat metė. Kartu su keliais draugais įkūrė fusion roko grupę „Muse“, su kuria dalyvavo įvairiuose muzikos turnyruose. Turnyrų metu grupės nariai įgavo pakankamai patirties ir nusprendė pasukti savais keliais.

Palikęs grupę, namuose įkurtoje studijoje pradėjo rašyti muziką, skirtą televizijos reklamoms. Įrašinėdamas muziką radijo aktoriui bei įgarsintojui Yūji Mitsuya, jis susipažinimo su režisieriumi Naoko Asari, kuris jam patarė kurti anime garso takelius. Vėliau ėmė kurti muziką ir vaidybiniams filmams. Prie kelių projektų dirbo kartu su režisieriumi Mamoru Ošiu, taip pat parašė muziką visiems Hideo Nakatos filmams.

Kavai pelnė Honkongo kino apdovanojimą bei „Annie“ apdovanojimą muzikos srityje, taip pat dauguma jo sukurtų filmų garso takelių buvo nominuoti apdovanojimams.

Kūriniai 
Žymesni Kendžio Kavai sukurti garso takeliai:

 Maison Ikkoku (1986 m.)
 Akai Megane (The Red Spectacles) (1987 m.)
 Mobile Police Patlabor (1988 m.)
 Vampire Princess Miyu (1988 m.)
 Ranma 1/2 (1989 m.)
 Project A-ko (1990 m.)
 Burn up! (1991 m.)
 Mermaid Forest (1991 m.)
 Zetsuai 1989 (1992 m.)
 Hime-chan’s Ribbon (1992 m.)
 Irresponsible Captain Tylor (1993 m.)
 Blue Seed (1994 m.)
 Fight! Iczer One (1994 m.)
 Ghost in the Shell (1995 m.)
 Sorcerer Hunters (1996 m.)
 Baby and Me (1996 m.)
 Hyper Police (1997 m.)
 Ring (1998 m.)
 Deep Fear (1998 m.)
 You’re Under Arrest! The Movie (1999 m.)
 Ring 2 (1999 m.)
 Dai-Guard (1999 m.)
 Chaos (2000 m.)
 Avalon (2001 m.)
 Dark Water (2002 m.)
 Gunparade March (2003 m.)
 Ghost in the Shell 2: Innocence (2004 m.)
 Ultraman Nexus (2004 m.)
 Starship Operators (2005 m.)
 Seven Swords (2005 m.)
 Fate/stay night (2006 m.)
 Death Note (2006 m.)
 Higurashi When They Cry (2006 m.)
 Moribito: Guardian of the Spirit (2007 m.)
 Mobile Suit Gundam 00 (2007 m.)
 The Sky Crawlers (2008 m.)
 Ip Man (2008 m.)
 Eden of the East (2009 m.)
 Ip Man 2 (2010 m.)
 Gantz (2011 m.)

Nuorodos 

 

Animė kompozitoriai
Kino kompozitoriai
Japonijos kompozitoriai
Ghost in the Shell 2: Innocence

Ghost in the Shell 2: Innocence (, ) – 2004 m. japonų anime filmas; „Ghost in the Shell“ tęsinys. Filmo biudžetas sudarė apie 20 mln. JAV dolerių. Kad surinktų tiek lėšų, „Production I.G“ vadovas Micuhisa Išikava (Mitsuhisa Ishikawa) paprašė „Studio Ghibli“ vadovo Tošio Suzuki prisidėti prie projekto kaip ko-prodiuseriui. Scenarijų filmui pagal Masamunės Širo mangą parašė ir režisavo Mamoru Ošis.

Kad filmas įgautų populiarumą užsienio rinkose, prie pavadinimo Innocence buvo pridėtas prierašas Ghost in the Shell 2, dėl to pasipiktino filmo fanai. Jie teigė, jog tai nėra eilinis Holivudiškas tęsinys, filmo istorija nėra tiesiogiai susieta su pirmąją dalimi.

2004 m. Kanų kino festivalyje „Innocence“ varžėsi tarp 6 animacinių filmų dėl Auksinės palmės šakelės. Filmas uždirbo beveik 10 mln. JAV dol.

Siužetas 
Istorija sukurta pagal „Ghost in the Shell“ mangos skyrių, Robot Rondo, nors ir gan stipriai pakeista. Veiksmas vyksta 2032 metais.

Batou partneriu paskiriamas Togusa, kadangi Majorė Kusanagi, kuri anksčiau buvo Batou partnerė, dingo.

Public Security Section 9 tiria kiborgų korporaciją „Locus Solus“ ir jos sukurtus moteriškosios lyties androidus, kurie buvo panaudoti kaip sekso lėlės nužudyti aštuoniems žmonėms. Lėlėse būta „dvasios“, kuri buvo įsprausta naudojant nelegalų metodą su „dvasios-dubliavimo“ mašina, kuri sukuria daugybę kopijų su „praplautomis“ smegenimis, bet nužudo originalą. Jaunos merginos buvo grobiamos Jakudzos ir parduodamos „Locus Solus“ šiam procesui įgyvendinti. Dvi merginos susimoko su „Locus Solus“ krovinių inspektoriumi Volkersonu, kad sutrikdytų veiklą ir atkreiptų oficialių asmenų dėmesį.

Majorė Motoko Kusanagi įtraukta į dingusiųjų sąrašą, nors vyriausybės agentai tebeieško jos, kadangi ji turi konfidencialios informacijos apie Projektą 2501. Batou paaiškina Togusai, kad jis padėjo jai pasprukti, nes vyriausybei rūpėjo tik tai, ką ji žinojo, o ne ji pati.

Filmo kulminacijoje, kai Batou yra apsuptas „Locus Solus“ sargybinių ir moteriškosios lyties androidų, kurie žudo vienas kitą, Kusanagi ir Batou vėl susivienija susišaudymo metu, kai ji
nusiunčia dalį savo sąmonės į tuščius androidus. Atlikus savo užduotį, ji užtikrina Batou, kad visada bus šalia prieš pat androidui išsijungiant.

Garso takelis

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 
 

2004 filmai
Anime
Mokslinės fantastikos filmai
FSK Kaunas

Kauno FSK – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Pasiekimai

Sezonai

|}

Nuorodos

Fsk Kaunas
Kauno futbolas
Anders Behring Breivik

Andersas Beringas Breivikas (; 1979 m. vasario 13 d.) – norvegas, prisipažinęs 2011 metų teroro išpuolių, kurių metu žuvo 77 žmonės, organizavimu ir vykdymu.

Iš pradžių policija manė, kad nusikaltėlis veikė vienas, bet neatmetė galimybės, kad jis turėjo bendrininkų. Įtariamojo apklausos metu, Breivikas tvirtino, kad kitos dvi ekstremistinės grupuotės pagelbėjo jam organizuojant nusikaltimą. Dėl šio fakto, vykstant tyrimui, pareigūnai laikė Breiviką įkalinę vienutėje be jokio ryšio su išoriniu pasauliu.

Breiviko antimultikultūrinės ir radikalios dešiniųjų militarinės ideologijos yra išdėstytos jo paties parašytame 1 518 puslapių ilgio manifeste „2083 – Europos nepriklausomybės deklaracija” (), kurį Breivikas pasirašė anglizuotu slapyvardžiu – Andrew Berwick. Policijos pranešimuose įtariamasis aprašomas kaip ultraradikalų ekstremistas ir islamofobas bei krikščionių fundamentalistas.

Šaltiniai 

Norvegijos asmenybės
Nusikaltėliai
JJPF Kaunas

Kauno JJPF – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno priemiesčio Petrašiūnų.

Istorija

Komanda suburta prie Juliaus Janonio popieriaus fabriko, kuris tokiu vardu buvo žinomas 1940–1990 m. (iki tol jis buvo Petrašiūnų popieriaus fabrikas). Apie 1960 m. ketvirtis visų įmonės darbuotojų priklausė sporto kolektyvui.  Atgavus Nepriklausomybę įmonė nuo 1993 m. buvo AB „Kauno popieriaus fabrikas“.

Pasiekimai

Sezonai

|}

Treneriai
 Antanas Paulaitis

Šaltiniai

Nuorodos

Jjpf
Kauno futbolas
VII pasaulio regbio čempionatas

VII pasaulio regbio čempionatas vyko 2011 m. rugsėjo 9 – spalio 23 d. Naujojoje Zelandijoje. Tai antrasis kartas, kai pasaulio regbio čempionatas vyko šioje šalyje. 1987 m. Naujoji Zelandija kartu su Australija rengė I pasaulio regbio čempionatą.

Pasaulio čempionų titulą antrą kartą per čempionatų istoriją iškovojo Naujosios Zelandijos regbininkai, finale nugalėję prancūzus. Treti liko Australijos sportininkai, kovoje dėl trečiosios vietos įveikė Velso rinktinę.

Dalyviai 

VII pasaulio regbio čempionate dalyvavo 20 rinktinių. 12 komandų į čempionatą pateko be atrankos varžybų. Jos 2007 m. vykusio VI pasaulio regbio čempionato grupių varžybose pateko į geriausiųjų trejetukus:

  Airija
  Anglija
  Argentina
  Australija
  Fidžis
  Italija
  Naujoji Zelandija
  Pietų Afrikos Respublika
  Prancūzija
  Škotija
  Tonga
  Velsas

Dar 8 rinktinės kelialapius į pasaulio čempionatą iškovojo regioninėse atrankos varžybose:

  Gruzija
  Japonija
  Jungtinės Amerikos Valstijos
  Kanada
  Namibija
  Rumunija
  Rusija
  Samoa

Vienintelė Rusija pasaulio regbio čempionate dalyvavo pirmąjį kartą.

Stadionai 

2009 m. kovo 12 d. buvo patvirtinta, jog čempionato kovos vyks 13 stadionų. Tačiau 2011 m. vasario 22 d. įvykęs žemės drebėjimas apgadino Kraistčerčo miesto stadioną, todėl varžybos, turėjusios jame vykti, perkeltos į kitus miestus.

Teisėjai 

2011 m. balandžio 8 d. Tarptautinė regbio taryba paskelbė 10 teisėjų, 7 teisėjų padėjėjus ir 4 „penktuosius teisėjus“, kurie teisėjaus grupių varžybose. 2 teisėjų padėjėjai taip pat yra atsarginiais teisėjais.

Grupių etapas 

Rinktinės, savo grupėse užėmusios pirmas tris vietas, iš karto pateko į VIII pasaulio regbio čempionatą. Atkrintamosiose varžybose žaidė dvi geriausios kiekvienos grupės komandos.

A grupė

B grupė

C grupė

D grupė

Atkrintamosios varžybos

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Čempionato naujienos 

Pasaulio regbio čempionatai
2011 sporte
Vygantas Paulauskas

Vygantas Paulauskas (g. 1944 m. spalio 18 d. Kelmėje) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1962 m. baigė Kauno 8-ąją vidurinę mokyklą. 1962–1967 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Matematikos fakultete, 1968–1969 m. VU aspirantūroje. 1969 m. VU apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dab. daktaro), 1978 m. matematikos mokslų daktaro (dab. habilituoto daktaro) disertacijas.  1981 m. suteiktas profesoriaus vardas, tais pačiais metais tapo VU Matematinės analizės katedros vedėju.  1990 m. išrinktas LMA nariu korespondentu. Nuo 2011 m. tikrasis LMA narys

Mokslinė veikla 
V. Paulausko mokslinio darbo kryptys – ribinės teoremos begalinio matavimo erdvėse, operatorių pusgrupių aproksimacija.

Nuo 1995 m. dirba ir Matematikos ir informatikos institute. Nuo 1981 iki 2014 V. Paulauskas buvo VU Matematikos ir informatikos fakulteto Matematinės analizės katedros vedėjas, daug metų buvo VU Matematikos ir informatikos instituto Tikimybių teorijos ir statistikos skyriaus vyriausiasis mokslo darbuotojas. Paruošė 15 mokslo daktarų, iš kurių 4 jau tapo habilituotais daktarais.

Publikacijos 
 Monografija „Aproksimavimo teorija centrinėje ribinėje reoremoje. Tyrimai Banacho erdvėje“ (su Alfredu Račkausku, rusų k. 1987 m.; anglų k. 1989 m.)
 Funkcinė analizė: vadovėlis / Vygantas Paulauskas, Alfredas Račkauskas. – Vilnius: Vaistų žinios, 2007. – 2 kn.
 Kn. 1: Erdvės. – 2007. – 244 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-511-78-6
 Kn. 2: Funkcijos ir lygtys. – 2007. – 199 p. – ISBN 978-9955-511-77-9
 Daugiau nei 120 mokslinių straipsnių.

Įvertinimas 
 1972 m. Lietuvos komjaunimo premija
 1979 m. LSSR valstybinė premija
 1998 m. Lietuvos mokslo premija, kartu – Vidmantas Kastytis Bentkus ir Alfredas Račkauskas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos matematikai
Lietuvos matematikai tikimybininkai
Lietuvos pedagogai
Dizmanas Ilgūnas

Dizmanas Ilgūnas (arba Dismanas Ilgūnas, Dizmondas Ilgūnas; g. 1916 m. kovo 6 d. Peterburge) – Lietuvos futbolininkas.

Biografija

Gimė garsaus nepriklausomos Lietuvos finansininko Jono Ilgūno šeimoje. Joje, be Dizmano, užaugo dar trys seserys ir brolis Vytautas. Dizmano jaunesnysis brolis Vytautas Ilgūnas buvo žinomas ledo ritulininkas bei futbolininkas. Jis buvo Lietuvos čempionas, žaidė Lietuvos futbolo ir ledo ritulio rinktinėse.

D. Ilgūnui pirmajam iš Lietuvos futbolininkų buvo suteiktas buvusios SSRS sporto meistro vardas. Lietuvos futbolo rinktinėje debiutavo 1937 m. birželio 3 d. Kaune per rungtynes su Estija (1:2). Šalies rinktinėje jis sužaidė 18 rungtynių ir pelnė 1 įvartį. Buvo karininku.

D. Ilgūnas buvo pirmuoju Vilniaus „Dinamo“ (dabar „Žalgiris“) kapitonu. Be šios komandos, jis rungtyniavo LFLS Kaunas ir „Tauro“ komandose.

Neakivaizdžiai baigė Sankt Peterburgo Lesgafto kūno kultūros akademiją. Jis fizinio lavinimo pamokas dėstė Kauno komjaunimo vardo ir 24-ojoje vidurinėse mokyklose. Jo mokiniais yra buvę dabar žinomi politikai Vytautas Landsbergis ir Aloyzas Sakalas.

Dizmanas su žmona Elena užaugino dukrą Ildą ir du anūkus – Haroldą ir Patriciją.

Šaltiniai

Lietuvos futbolininkai
Pirmasis Sudano pilietinis karas

Pirmasis Sudano pilietinis karas (taip pat žinomas kaip Anyanya sukilimas arba Anyanya I) buvo konfliktas, kuris vyko tarp šiaurinių ir pietinių Sudano teritorijų nuo 1955 iki 1972 m. Šio konflikto metu žuvo apie 500 000 žmonių.

Nepaisant to, kad I Sudano pilietinis karas baigėsi pasirašius Adis Abeba sutartį, 1983 m. prasidėjo Antrasis Sudano pilietinis karas. Manoma, kad šiuos abu konfliktus galima vadinti vienu dideliu pilietiniu karu su 11 metų pertrauka.

Konflikto eiga 
Iki 1946 m. Didžiosios Britanijos ir Egipto vyriausybės Sudano šiaurinę ir pietinę teritorijas administravo kaip skirtingas teritorijas. Tačiau nuo tų metų kaip britų administravimo strategijos Viduriniuosiuose Rytuose pasekmė buvo šių teritorijų sujungimas į vieną administracinį vienetą.

Tai buvo padaryta be konsultacijų su pietinio Sudano gyventojais, o jie tam labai prieštaravo. Šiaurės Sudane daugiausiai gyvena Arabai, kurie išpažįsta islamą, o pietuose vyrauja animizmas ir krikščionybė.

Įtampa dar labiau padidėjo, kai 1956 m. sausio 1 d. Sudanui buvo suteikta nepriklausomybė. Tai iššaukė konflikto tarp šiaurės ir pietų Sudano gyventojų pradžią.

Prie pietų Sudano pusės kovų prisidėjo Sudano gynybos pajėgos, Anyanya ir Pietų Sudano išsilaisvinimo judėjimai.

Konfliktas truko 17 metų, kurio metu žuvo apie 500 000 gyventojų. Manoma, kad tik vienas iš penkių žuvusių buvo karys.

1972 m. kovo mėnesį pasaulio bažnyčių konsulo ir visos Afrikos bažnyčių konferencijos dėka tarp kariaujančių pusių buvo pasirašyta taikos sutartis, vadinama Adis Abeba sutartimi. Jos dėka pietinio Sudano autonominiam regionui buvo suteikta autonomija.

Deja, ši sutartis buvo laikinas taikos pasiekimas ir 1983 m. prasidėjo Antrasis Sudano pilietinis karas.

Pilietiniai karai
Pietų Sudano istorija
Sudano istorija
2011 m. Vokietijos Grand Prix

2011 m. Vokietijos Grand Prix buvo 10-tos 2011 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko liepos 22-24 dienomis Nürburgring trasoje.

Lenktynes laimėjo britas L. Hamilton, startavęsiš antrosios vietos. Antroje vietoje liko ispanas F. Alonso, kuris startavo 4-tas, o trečias liko australas M. Webber, kuris nugalėjo šiose lenktynėse prieš dvejus metus ir pasiekė pirmąją savo karjeros pergalę.

Kvalifikacija 

Pastabos:
 S. Buemi po kvalifikacijos buvo nubaustas dėl kuro taisyklėms neatitikimo. Jis startavo iš paskutinės vietos.
 V. Liuzzi buvo skirta penkių starto pozicijų bauda dėl pavarų dėžės keitimo.

Lenktynės

Čempionato įskaitos 

Lenktynininkų įskaita

Komandų įskaita

 Pateiktos tik penkios geriausios vietos

Šaltiniai

Nuorodos 

Formulės 1 Grand Prix
2011 sporte
Antrasis Sudano pilietinis karas

Antrasis Sudano pilietinis karas vyko nuo 1983 iki 2005 m. Tai buvo pilietinio konflikto, kuris prasidėjo 1955 m. kaip pirmasis Sudano pilietinis karas tarp šiaurės ir pietų Sudano tautų, tęsinys. Nors šis karas vyko Pietų Sudano teritorijoje, konfliktai išsiplėtė iki Žydrojo Nilo ir Nubos kalnų teritorijų.

Šio pilietinio karo metu žuvo apie 2 milijonus gyventojų, dauguma iš jų civiliai. Tai yra daugiausiai aukų pareikalavęs konfliktas nuo II pasaulinio karo laikų. Antrasis Sudano pilietinis karas baigėsi 2005 m. pasirašius Naivašos taikos sutartį.

Konflikto eiga 
Pirmasis Sudano pilietinis karas baigėsi, kai buvo pasirašyta Adis Abebos sutartis. Pagal ją 1972 m. pietiniam Sudanui buvo suteikta atskira autonomija.

Tačiau netrukus įtampa tarp regionų vėl pradėjo augti. Ypač tai atsispindėjo, kuomet aštunto dešimtmečio pabaigoje Sudano prezidentas Gaafar Nimeiry norėjo kontroliuoti pietiniame Sudane rastus naftos gręžinius. 1983 m. prezidentas, spaudžiamas šiaurėje vyravusių islamistų, paskelbė Sudaną islamo respubliką, tokiu būdu prijungiant ir pietinį Sudaną. Pietų Sudano autonomija buvo sugriauta ir sustabdytas Adis Abebos sutarties galiojimas. Taip prasidėjo antrasis pilietinis karas.

Tuo pačiu metu pietiniame Sudane, kaip atsvara Sudano vyriausybei, susikūrė Pietų Sudano išsilaisvinimo judėjimas. Šis judėjimas kovojo už Pietų Sudano nepriklausomybę. Pirmuoju judėjimo vadovu tapo John Garang.

1989 m. susikūrė nacionalinis demokratijos aljansas, kuris jungė 13 politinių judėjimų ir partijų. Šis judėjimas aktyviai priešinosi Sudano vyriausybės veiksmams ir karo plitimui. Būtent šis aljansas pastūmėjo kovojančias puses pasirašyti Naivašos taikos sutartį. Tai buvo padaryta 2005 m. sausio 9 d. Nairobyje.

Po konflikto praėjus 6 metams buvo surengtas Pietų Sudano nepriklausomybės referendumas. Jo rezultatai (98.83% balsavo už Pietų Sudano nepriklausomybę) leido 2011 m. liepos 9 d. Pietų Sudaną paskelbti nepriklausoma respublika.

Pilietiniai karai
Pietų Sudano istorija
Sudano istorija
Neipiras

Neipiras (, ) – miestas Naujojoje Zelandijoje, vakarinėje Šiaurės salos pakrantėje, prie Hoko įlankos. Hoko įlankos regiono administracinis centras. Sudaro konurbaciją su už 18 km esančiu didesniu Hastingso miestu. Yra jūrų uostas, oro uostas. Svarbus vilnos pramonės centras. Taip pat maisto (mėsos, žuvies, vaisių), metalo apdirbimo, trąšų gamybos pramonė. Apylinkėse plyti vynuogynai, vaismedžių plantacijos. Yra technologijų institutas. Miestas pasižymi Art Deco architektūros paveldu.

Istorija 

Vietovė nuo seno buvo apgyvendinta maorių, 1769 m. spalį čia lankėsi Džeimsas Kukas. Miestas kurtis pradėjo nuo 1854 m., buvo pavadintas britų generolo Čiarlzo Džeimso Neipiro garbei. 1931 m. Neipirą visiškai suniokojo žemės drebėjimas.

Naujosios Zelandijos miestai
Monkų valsčius

Monkų valsčius () – kaimo-miesto pobūdžio valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Goniondzo, Jašvilių, Knišino, Kripno ir Tžcianų valsčiais. Valsčiaus centras – Monkos.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 161,56 km², iš kurių:
 ariama žemė: 79 %
 miškai: 13 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 8 %

Valsčius sudaro 11,69 % Monkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1107,22 zlotai.

Administracinis suskirstymas 

Boguševas, Cešė, Čekoldai, Dudkai, Dudkų Kolonija, Dzenkoniai, Dzežkai, Giniai, Hornostajė, Hornostajės Osada, Jaskai, Kišlakai, Kolešnikai, Kolodzežas, Konopčinas, Kosiorkai, Kropivnica, Kžečkovas, Kučinas, Kulešė, Levoniai, Lupichai, Magnušė, Masiai, Meilai, Moniušečkai, Monkos, Oldakai, Oliškai, Potočizna, Pžitulanka, Pizai, Rusakai, Ribakai, Sikorai, Sobeskai, Švežbeniai, Vaškai, Voiškai, Zalesiai, Zblutovas, Znoskai, Žodziai ir Ziburtai.

Nuorodos 
 Valsčiaus tinklalapis (lenk.).

Šaltiniai 

 
Monkų apskritis
Palenkės vaivadijos valsčiai
Goniondzo valsčius

Goniondzo valsčius () – kaimo-miesto valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Barglavo, Grajevo, Jašvilių, Monkų, Radziluvo, Raigardo, Štabino ir Tžcianų valsčiais. Valsčiaus centras – Goniondzas.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1975 m. priklausė Balstogės vaivadijai, 1975–1998 m. priklausė Lomžos vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 376,68 km², iš kurių:
 ariama žemė: 35 %
 miškai: 30 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 35 %

Valsčius sudaro 27,25 % Monkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1452,16 zlotai.

Administracinis suskirstymas 

Bialosuknia, Budnė, Budnės Žarnovas, Daunarai, Daunarų Placas, Davidovizna, Dolai, Goniondzas, Gžendai, Klevianka, Kramkuvka Duža, Kramkuvka Mala, Kžečė, Lazai, Merkenikai, Olšova Droga, Osovecas, Osoveco Tverdza, Ovečkai, Pivovarai, Plochovas, Smogoruvka Dolistovska, Smogoruvka Goniondzka, Šafrankai, Ušcianekas, Voituvstvas, Vulka Piasečna ir Vrocenas.

Nuorodos 
 Valsčiaus tinklalapis (lenk.).

Šaltiniai 

 
Monkų apskritis
Palenkės vaivadijos valsčiai
Jasionuvkos valsčius

Jasionuvkos valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Čarna Bialostockos, Jašvilių, Knišino ir Koricino valsčiais. Valsčiaus centras – Jasionuvka.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 96,73 km², iš kurių:
 ariama žemė: 81 %
 miškai: 13 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 6 %

Valsčius sudaro 7 % Monkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1302,38 zlotai.

Administracinis suskirstymas 

Bžozuvka Folvarčna, Čarnistokas, Dobžiniuvka, Gurnistokas, Jasionuvečka, Jasionuvka, Kalinuvka Krulevska, Kamionka, Kontai, Kozinecas, Krasnė Folvarčnė, Krasnė Malė, Krasnė Starė, Kživa, Kuibedai, Lenkobudai, Milevskiai ir Slomianka.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Valsčiaus tinklalapis (lenkų kalba)

 
Monkų apskritis
Palenkės vaivadijos valsčiai
Jonas Vaškelis

Jonas Vaškelis – buvęs Lietuvos futbolo ir kitų sporto šakų treneris.

Biografija

1962 m. J. Vaškelio treniruojamas Atletas Kaunas tapo LTSR futbolo čempionu. 1966 m. jo treniruojami Žalgiris Vilnius futbolininkai pirmą kartą tapo SSRS sporto meistrais. 

Žmona Juzefa Vaškelienė, dukra Rūta Vaškelytė.

Šaltiniai

Lietuvos futbolo treneriai
Jašvilių valsčius

Jašvilių valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Goniondzo, Jasionuvkos, Koricino, Monkų, Suchovolos ir Štabino valsčiais. Valsčiaus centras – Jašviliai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 175,41 km², iš kurių:
 ariama žemė: 86 %
 miškai: 8 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 6 %

Valsčius sudaro 12,69 % Monkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1231,22 zlotai.

Administracinis suskirstymas 

Bagnas, Bobruvka, Bžozova, Dzenciolovas, Gurbičė, Jadeškai, Jašvilkai, Jašviliai, Mikicinas, Mocešė, Moniuškai, Nove Dolistovas, Radziai, Romeikai, Rutkovskių Dužė, Rutkovskių Malė, Stare Dolistovas, Starovola, Stožnovas, Šacilai, Špakovas, Zabelė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Valsčiaus tinklalapis (lenk.) .

 
Monkų apskritis
Palenkės vaivadijos valsčiai
Vygandas Lekas

Vygandas Lekas – buvęs Lietuvos futbolininkas ir futbolo treneris.

Biografija

1962 m. tapo čempionu „Atleto“ komandoje kaip žaidėjas. Vėliau treniravo įvairias Kauno komandas – „Politechniką“, „Kelininką“, „Atletą“. 

Mirė grįždamas autobuse iš veteranų varžybų.

Šaltiniai

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos futbolo treneriai
Knišino valsčius

Apie 1941-1945 m. Baltarusijos TSR egzistavusį rajoną žr. Knišino rajonas.
Knišino valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Čarna Bialostockos, Dobžinevo Dužės, Jasionuvkos, Kripno ir Monkų valsčiais. Valsčiaus centras – Knišinas.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 127,68 km², iš kurių:
 ariama žemė: 57 %
 miškai: 32 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 11 %

Valsčius sudaro 9,24 % Monkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1509,87 zlotai.

Administracinis suskirstymas 

Chobotkai, Čechovizna, Grondai, Guzai, Jaskra, Kalinuvka Košcelna, Knišinas, Knišino Cisuvka, Knišino Zamekas, Levoniai, Novinų Kasjerskiai, Novinų Zdrojė, Ogrodnikai, Poniklica, Stočekas, Vodziluvka, Voituvcė ir Zofiuvka.

Nuorodos 
 Valsčiaus tinklalapis (lenk.).

Šaltiniai 

 
Monkų apskritis
Palenkės vaivadijos valsčiai
Kripno valsčius

Kripno valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Dobžinevo Dužės, Knišino, Monkų, Tikocino ir Tžcianų valsčiais. Valsčiaus centras – Kripnas.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 112,69 km², iš kurių:
 ariama žemė: 80 %
 miškai: 10 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 10%

Valsčius sudaro 8,15 % Monkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1364,75 zlotai.

Administracinis suskirstymas 

Baikų Zalesiai, Bialobžeskiai, Dembina, Dlugolenka, Gura, Krušinas, Kripnas, Kripno Velkiai, Kulešės Chobotkai, Morusai, Penskiai, Reklė, Ruda, Zastočė ir Zigmuntai.

Nuorodos 
 Valsčiaus tinklalapis (lenk.) .

Šaltiniai 

 
Monkų apskritis
Palenkės vaivadijos valsčiai
Tžcianų valsčius

Tžcianų valsčius () – kaimiškas valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Ribojasi su Goniondzo, Jedvabno, Kripno, Monkų, Radziluvo, Tikocino, Viznos ir Zavadų valsčiais. Valsčiaus centras – Tžcianai.

Istorija 
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1513 m. dabartinio valsčiaus žemės priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, o nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Palenkės vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. priklausė Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijai. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. Nuo 1807 m. iki 1914 m. priklausė Rusijos imperijos Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. Nuo 1919 m. iki 1939 m. priklausė Lenkijos Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. valsčius buvo prijungtas prie Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR. 1941–1945 priklausė Trečiajam Reichui. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1975–1998 m. priklausė Balstogės vaivadijai.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 331,64 km², iš kurių:
 ariama žemė: 43 %
 miškai: 22 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 35 %

Valsčius sudaro 23,99 % Monkų apskrities.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. birželio 30 d. surinktus duomenis:

Pagal 2002 m. duomenis pajamų vidurkis vienam gyventojui buvo 1463,56 zlotai.

Administracinis suskirstymas 

Barvikas, Boguševas, Boguškai, Bžezinai, Budai, Choinovas, Dobažas, Gačas, Gelčinas, Gugnai, Kleščė, Korčakas, Krinica, Laskovecas, Milevas, Mročkai, Neviarovas, Nova Viešas, Pisankai, Stare Baikai, Stuika, Šorcė, Tžcianai, Vilamuvka, Višovatė, Zaikai, Zubolė ir Zucelecas.

Nuorodos 
 Valsčiaus tinklalapis (lenk.).

Šaltiniai 

 
Monkų apskritis
Palenkės vaivadijos valsčiai
FK Aidas Kaunas

Kauno „Aidas“ – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Paskutinė sezoną žaidė žaliais marškinėliais raudonomis rankovėmis. Ant krūtinės buvo užrašas mažosiomis raidėmis „aidas“.

2020 m. kaunietis verslininkas Meilutis Sicinskis ėmėsi iniciatyvos atkurti klubą.

Pasiekimai

Sezonai

|}

Žymūs žaidėjai
 Antanas Ulevičius, vartininkas 1983–1987

Nuorodos

Šaltiniai

Aidas Kaunas
Kauno futbolas
2011 m. Pietų Sudano nepriklausomybės referendumas

2011 m. Pietų Sudano nepriklausomybės referendumas vyko 2011 m. sausio 9-15 dienomis. Šiuo referendumu buvo sprendžiama, ar Pietų Sudanas taps nepriklausomas nuo Sudano. Referendumas buvo viena iš Naivašos taikos sutarties, pasirašytos baigiant antrąjį Sudano pilietinį karą, sąlygų.

Sudano prezidentas Omar al-Bashir prieš referendumą paskelbė, kad jis yra būtinas, nes „vienybė negali būti suteikta per prievartą“ ir paskelbė gerbsiantis bet kokius referendumo rezultatus.

Nuo 2010 m. lapkričio 10 iki gruodžio 5 d. pietiniame Sudane vyko gyventojų, norinčių dalyvauti referendume, registracija. Jos metu užsiregistravo apie 4 milijonus gyventojų.

Referendumas prasidėjo sausio 9 dieną, o jau po trijų dienų, sausio 12 d., buvo paskelbta, kad savo balsą jau atidavė 2,3 milijono gyventojų, o tai sudarė 60 % užsiregistravusių. Tokiu būdu buvo aišku, kad referendumas įvyks.

Iš viso referendume dalyvavo 3 851 994 šalies gyventojų, iš kurių 3 792 518 (98,83 %) pasisakė už Pietų Sudano atsiskyrimą nuo Sudano ir tapimą atskira respublika. Prieš buvo 44 888 (1,17 %).

Šaltiniai 

Pietų Sudano politinė sistema
Referendumai
2011 metai
Casu marzu

Casu marzu (dar vadinamas casu modde, casu cundhídu, formaggio marcio) – tradicinis Sardinijos sūris, gaminamas iš avių pieno. Pasižymi tuo, jog yra patiekiamas su gyvomis lervomis.

Casu marzu kilo iš itališko pekorino sūrio, tačiau jo gamybai naudojama visiškai netipinė fermentacija. Pekorino sūrio vidus išplėšiamas, o likusi dalis paliekama stovėti lauke. Į jį sūrinė musė (Piophila casei) sudeda kiaušinėlius. Iš jų išsiritusios lervos minta sūriu, o virškinimo rūgštys paverčia sūrį minkšta, puria mase. Prieš valgymą sūryje būna tūkstančiai musių lervų.

Sardiniečiai laiko, kad sūris, kuriame lervos nebegyvos, yra valgymui netinkamas. Todėl paprastai casu marzu valgomas su gyvomis lervomis. Pakankamai susifermentavęs sūris supjaustomas gabalais, dedamas ant tradicinės sardiniečių duonos pane carasau ir užgeriamas stipriu raudonu vynu. Vietiniai gyventojai casu marzu laiko afrodiziaku.

Sūrio musių lervos pasižymi tuo, jog sujudintos gali pašokti ~15 cm. Todėl valgytojas, valgantis sūrį turi laikyti virš jo ranką. Nenorintys valgyti gyvų lervų įdeda sūrį į popierinį maišelį. Lervos, nebeturėdamos deguonies, ima šokinėti iš sūrio atsimušdamos į maišelio sieneles. Kuomet spragsėjimas nutyla, lervos būna žuvusios.

Europos Sąjunga dėl antihigieniškos gamybos casu marzu buvo uždraudusi, tačiau jo buvo galima įsigyti juodojoje rinkoje. Vėliau sūris pripažintas tradiciniu patiekalu ir apribojimai jo gamybai panaikinti.

Panašus į casu marzu sūris su lervų pagalba fermentuojamas Pjemonte. Kai kurie prancūziški ir vokiški sūriai gaminami naudojant sūrio erkes.

Itališki sūriai
Sardinija
Kulalių riedulynas

Kulalių riedulynas yra šiaurės vakarų Lietuvoje, pietinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Notėnų seniūnijoje, Kulalių vakariniame pakraštyje, dešiniajame Juodupio krante, Salantų regioniniame parke. 

Riedulynas susiformavo poledynmečiu, prieš 10–12 tūkstančių metų. Pagrindinis kraštovaizdžio elementas – stipriai apaugančios pievos su gausybe iš po žemių kyšančių įvairaus dydžio riedulių. Daug kur auga pavieniai kadagiai, yra nedideli viržynų plotai. Vietomis medžiai sutankėja sudarydami mišką. Teritorija išvagota giliais sausinimo grioviais.

Nuo 2005 m. Kulalių riedulynas priklauso ekologiniam „Natura 2000“ teritorijų tinklui, kaip buveinių apsaugai svarbi teritorija (LTSKU0003), įsteigta siekiant išsaugoti viržynų, kadagynų, briedgaurynų ir melvenynų buveines su joms būdinga struktūra ir rūšių sudėtimi. 

Teritorijos šiaurės rytinėje dalyje sausuose riedulynuose gausiai auga paprastieji kadagiai (Juniperus communis) (bendras buveinės plotas apie 6,6 ha). Viržynų buveinės fragmentiškai pasiskirsčiusios visoje teritorijoje (bendras plotas apie 3 ha). Jas sudaro kupstuotų riedulynų kompleksai su vyraujančiais šiliniais viržiais (Calluna vulgaris), bruknėmis (Vaccinium vitis-idaea), aviniais eraičinais (Festuca ovina). Apie 3 ha plotą apima melvenynų buveinės, kuriose vyrauja melsvoji melvenė (Molinia caerulea), telkiasi šiaurinėje teritorijos dalyje. Įvairiose teritorijos vietose aptinkami nedideli briedgaurynų ploteliai (bendras buveinės plotas apie 1 ha).
 
Teritorijoje auga dvi Lietuvoje saugomos augalų (aukštoji gegūnė (Dactylorhiza fuchsii), baltijinė gegūnė (Dactylorhiza longifolia)) ir 2 kerpių (suodinoji saitakerpė (Umbilicaria deusta), daugialakštė saitakerpė (Umbilicaria polyphylla)) rūšys, įrašytos į Lietuvos raudonąją knygą. Čia taip pat aptinkama 1 į Lietuvos raudonąją knygą ir 2 į saugomų laukinių paukščių sąrašą įrašytos paukščių rūšys (tetervinas (Tetrao tetrix), paprastoji medšarkė (Lanius collurio)).

Teritorijos plotas – 59 ha, visa patenka į Šauklių kraštovaizdžio draustinį.

Riedulyno teritorijoje yra Kulalių skaldyklos akmenynas – valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas.

Šaltiniai

Nuorodos
 Kulių riedulyne tęsiami gamtotvarkiniai darbai. - Ekonaujienos lt., 2011-03-25  
 Gamtotvarkiniai darbai Kulalių riedulyne. Voruta.lt, 2011-03-28

Lietuvos reljefas
Kulalių skaldyklos akmenynas

Kulalių skaldyklos akmenynas – valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu 2001 m. Akmenynas yra pietinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kulalių (Notėnų seniūnija) vakariniame pakraštyje, kelio Šaukliai – Kulaliai dešinėje pusėje, Salantų regioniniame parke. Užima 0,5 ha plotą, patenka į Kulalių riedulyną.

Istorija 

Šioje vietoje XX a. 7–9 dešimtmetyje veikė akmenų sprogdykla, į kurią buvo vežami melioruojamuose aplinkiniuose Skuodo rajono laukuose surinkti stambūs akmenys. Čia juos sprogdino ir ruošė akmens skaldos gamybai. Išlikę nesusprogdinti rieduliai šiuo metu sukrauti į šešias, 100 m ilgio eiles. Riedulių dydis svyruoja nuo 0,36 (0,3 x 0,4 x 0,3) iki 3,66 (2,2 x 1,85 x 0,9) m³.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Kulių riedulyne tęsiami gamtotvarkiniai darbai. – Ekonaujienos lt., 2011-03-25

Lietuvos gamtos paveldo objektai
Skuodo rajono paveldas
Japoninis pelėvirkštis

Japoninis pelėvirkštis (Fallopia japonica) – rūgtinių (Polygonaceae) šeimos stambus žolinis augalas, kilęs iš Rytų Azijos. Šnekamojoje kalboje dar vadinamas „bambuku“ (nors jiems negiminingas).

Augalas iki 3-4 m aukščio, tvirtu, lanksčiu, segmentuotu stiebu. Lapai išaugę pražangiai, laikosi ant ilgų rausvų lapkočių. Lapai paprastieji, ovalūs, lygiakraščiai, 7-14 cm ilgio ir 5-12 cm pločio. Žiedai smulkūs, balti arba kremiški, susitelkę ant 6-15 cm ilgio stačių šluotelių. Žydi vasaros pabaigoje arba rudens pradžioje.

Augalas labai vešlus, sparčiai plintantis šaknų pagalba. Auga upių pakrantėse, pakelėse, dykrose, sudaro tankius sąžalynus. Lietuvoje vietomis auginamas soduose, darželiuose kaip dekoratyvinis augalas. Pripažintas pavojinga invazine rūšimi. Tvirta japoninio pelėvirkščio šaknų sistema ardo grindinius, kelius, statinių pamatus, alina dirvožemį. Nereiklus dirvos rūgštumui, mėgstą drėgną, derlingą žemę, pavėsingas vietas, nors žiemą antžeminė dalis sušąla ir išdžiūva, bet šaknys pakelia iki -35 °C šaltį. Nupjautas greitai atauga. Naikinamas herbicidais. JAV, Kanadoje, daugelyje Europos šalių japoniniai pelėvirkščiai sudaro ištisus sąžalynus.

Japoninis pelėvirkštis medingas, vertingas bitininkystėje, nes žydi, kuomet daugelis augalų jau nužydėję. Jauni augalo ūgliai valgomi, skoniu primena rabarbarą (kaip ir pastarasis, turi oksalo rūgšties, todėl dideli kiekiai gali būti kenksmingi). Šaknyse yra emodino, todėl kinų ir japonų liaudies medicinoje jos naudojamos kaip laisvinamieji vaistai.

Rūgtiniai
Piktžolės
Dekoratyviniai augalai
Dvarčininkai (Skuodas)

Dvarčininkai – buvęs kaimas pietinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 4 km į vakarus nuo Notėnų, abipus Notės žemupio.

Etimologija 
Pavadinimas kilo nuo žodžio . Vietovardis rašomas , , , , .

Geografija 
Kaimo žemės plyti į šiaurės rytus nuo Salanto ir Notės santakos, abipus pastarojo upelio. Vakariniu pakraščiu praeina keliukas Dvarčininkai–Šniukščiai, skiriantis kaimą nuo Kretingos rajono savivaldybei priklausančios Dvarčininkų dalies. Centrine dalimi eina retai naudojamas keliukas Dvarčininkai–Baidotai. Šiaurės rytiniame pakraštyje auga Raisto miškas. Kaimas ribojasi su Dvarčininkais, Nerėpais, Šniukščiais, Baidotais ir Laiviais.

Istorija 
Dvarčininkai susiformavo XVIII a. Nerėpų rytiniame pakraštyje, bendro naudojimo žemėje. Priklausė Platelių dvarui. 

1923 m. buvo 13 ūkių.

Per 1959 m. administracinio-teritorinio suskirstymo reformą šiaurinė ir rytinė kaimo dalis buvo perduota Skuodo rajonui, o kita palikta Kretingos rajonui.

XX a. 8 dešimtmetyje kaimo sodybos nugriautos. 1999 m. sausio 1 d. kaimas išbrauktas iš Skuodo rajono savivaldybės gyvenviečių (vietovių) sąrašo.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Skuodo rajono savivaldybės gyvenvietės
Belizo rajonas

Belizo rajonas () – rajonas vidurio rytų Belize. Tai daugiausiai gyventojų turintis šalies rajonas. Administracinis centras – Belizo miestas.

Geografija 

Rytinį rajono krantą skalauja Karibų jūra. Į Belizo rajono sudėtį įeina joje esančios Belizo barjerinio rifo salos (Ambergriso Sala, Kolkerio Sala, Sent Džordžo Sala, Čapelo Sala, Gofo Sala, Inlgiš Sala). Žemyninę rajono dalį sudaro upių išvagota lyguma – ja teka Belizo, Sibuno, Manati, Šiaurinė upės. Greta jūros kranto gausu seklių lagūnų. Įsteigtas Sibuno miško rezervatas bei Kreivojo Medžio gyvosios gamtos draustinis.

Istorija 

Belizo rajone yra senovės majų miesto Altun Ha griuvėsiai.

Gyvenvietės 
 
Svarbesnės gyvenvietės:
 Belizas
 San Pedro Taunas
 Hatjevilis
 Leidivilis
 Gardenija
 Geils Pointas
 La Demokrasija

Belizo rajonai
Kajo rajonas

Kajo rajonas () – rajonas vidurio vakarų Belize, Gvatemalos pasienyje. Tai didžiausias šalies rajonas. Administracinis centras – San Ignasijas.

Geografija 

Didžiąją dalį teritorijos užima mišku apaugusi lyguma, pietuose iškilę Majų kalnai. Svarbiausios upės – Belizas, Makalis, Mopanas. Yra Žydrosios Skylės ir Guanakastės nacionaliniai parkai.

Istorija 

Kajo rajone yra nemažai senovės majų miestų liekanų: Šunantuničas, Kahal Pečas, Karakolis, Ča Krykas.

Gyvenvietės 
 
Svarbesnės gyvenvietės:
 San Ignasijas
 Belmopanas
 Spaniš Lukautas
 Benke Vjecho del Karmenas
 Volei of Pysas
 Sent Margaretzas
 Road Krykas

Belizo rajonai
Korosalio rajonas

Korosalio rajonas () – rajonas šiaurės Belize, Meksikos pasienyje. Tai mažiausias šalies rajonas. Administracinis centras – Korosal Taunas.

Geografija 

Rajoną iš rytų ir šiaurės skalauja Četumalio įlanka. Paviršiui būdinga lyguma ir aukštumos, prie jūros kranto yra seklių lagūnų bei druskos ežerų. Svarbiausia upė – Hondas.

Istorija 

Korosalio rajone yra senovės majų miestų Seroso ir Santa Ritos liekanos.

Gyvenvietės 
 
Svarbesnės gyvenvietės:
 Korosal Taunas
 Litl Belizas
 San Choakinas
 Čunoksas
 Konsechas
 Šaibė

Belizo rajonai
Orendž Volko rajonas

Orendž Volko rajonas () – rajonas šiaurės vakarų Belize, Meksikos ir Gvatemalos pasienyje. Administracinis centras – Orendž Volk Taunas.

Geografija 

Būdingos lygumos, vakaruose paviršius pereina į Jalbako aukštumas. Teka Hondo ir Niu upės, yra nemaža Niu lagūna.

Istorija 

Orendž Volko rajone yra senovės majų miestų Lamanajaus ir San Estevano liekanos.

Gyvenvietės 
 
Svarbesnės gyvenvietės:
 Orendž Volk Taunas
 Trajal Farmas
 San Chosė
 San Pablas
 Šipjardas
 San Estevanas
 Gvinėja Grasas

Belizo rajonai
Stan Kryko rajonas

Stan Kryko rajonas () – rajonas vidurio rytų Belize, Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Dangriga.

Geografija 

Pajūryje driekiasi upių išvagota žemuma, vakaruose paviršius kyla į Majų kalnus. Rajono teritorijoje yra vienas aukščiausių šalyje Viktorijos kalnas (1120 m). Svarbiausios upės – Stan Krykas, Sity, Mulinsas. Kalnuose įsteigtas Kokskombo laukinės gamtos draustinis.

Gyvenvietės 
 
Svarbesnės gyvenvietės:
 Dangriga
 Big Krykas
 Plasensija
 Mango Krykas
 Hopkinsas

Belizo rajonai
Toledo rajonas

Toledo rajonas () – rajonas pietų Belize, Gvatemalos pasienyje ir Karibų jūros pakrantėje. Tai mažiausiai gyventojų turintis šalies rajonas. Administracinis centras – Punta Gorda.

Geografija 

Rytinę ir pietinę rajono dalį užima lygumos, o vakaruose iškilę Majų kalnai. Nuo kalnų link jūros teka nemažai upių: Mankėjus, Mohas, Sarstūnas, Grandė, Temašas ir kt.

Istorija 

Toledo rajone yra senovės majų miestų Lubantuno ir Nim Li Punito liekanos.

Gyvenvietės 
 
Svarbesnės gyvenvietės:
 Punta Gorda
 Mankei River Taunas
 Toledas
 San Pedro Kolumbija

Belizo rajonai
Lacholmas

Lacholmas () – pietų Švedijos miestas, administracinis Lacholmo savivaldybės centras, esantis Halando lėne.

2010 m. čia gyveno 6150 gyventojų. Mieste stovi Lacholmo piešinių muziejus.

Lacholmo miesto istorija siekia XIII a. Miestas įsikūrė derlingose žemėse, todėl turėjo strateginę reikšmę. Šv. Petro ir Povilo dieną (birželio 29 d.) jame vykdavo mugės. XIX a. Lacholmas buvo amatininkų miestu. Šiais laikais didžiausią miesto ekonomikos dalį sudaro prekyba ir transporto paslaugos.

Šaltiniai 

Švedijos miestai
Albert Sarkisyan

Albert Sarkisian (Ալբերտ Վլադիմիրի Սարգսյան; g. 1963 m. rugpjūčio 14 d. Jerevane) – Armėnijos futbolininkas, gynėjas.

Biografija
Žaidėjo karjera tęsėsi nuo 1980– iki 1996 m. Atstovavo įvairius klubus gimtinėje. 

Į Lietuvą atvyko 1994 m. Žaidė aukščiausioje futbolo lygoje, kur atstovavo „Panerio“ (1994 m.) ir „Lokomotyvo“ (1995–1996 m.) ekipose.

Vilniaus „Lokomotyve“ pradėjo trenerio karjerą, bet 1997 m. išvyko į Armėniją. Armėnijoje dirbo treneriu įvairiuose komandose.

Armėnijos futbolininkai
Užsienio futbolininkai Lietuvos komandose