joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Maribelle

Maribelle (tikrasis vardas – Marie Kwakman; g. 1960 m. balandžio 4 d. Volendame) yra olandų dainininkė, geriausiai žinoma dėl dalyvavimo 1984 m. Eurovizijoje.

1981 m. olandų Eurovizijos atrankoje Maribelle atliko dvi dainas – „Marionette“ ir „Fantasie“, su kuriomis užėmė atitinkamai antrą ir trečią vietas, nusileisdama tik nugalėtojai Lindai Williams. 1984 m. laimėjus šalies atranką, išrinkta atstovauti Nyderlandams Eurovizijos konkurse su balade „Ik hou van jou“. Prieš konkursą ji buvo viena favoričių laimėti, tačiau su 34 taškais užėmė 13 vietą.

Diskografija

Albumai 
 1993: Voyage
 1997: Geef mij je hand

Singlai 
 1981: Marionette
 1984: Ik hou van jou
 1993: Esperanza
 1995: Ik wil jou
 1997: Geef mij je hand
 2008: Jouw ogen
 2009: Ik geef me over

Nuorodos 

 Oficiali svetainė (olandų k.)

|-

Nyderlandų atlikėjai
Nyderlandų atstovai Eurovizijoje
1984 m. Eurovizijos dalyviai‎
Nicola Rizzoli

Nicola Rizzoli (g. 1971 m. spalio 5 d.) – tarptautinės FIFA kategorijos futbolo teisėjas iš Italijos. Nuo 2002 m. teisėjauja Italijos Serie A lygoje. 2007 m. FIFA teisėjas. 2007 m. rugpjūčio mėn. teisėjavo UEFA Čempionų lygos atrankos rungtynėse. 2008 m. spalio 1 d. teisėjavo Čempionų lygos grupių etapo rungtynėse, 2–0 Sporting CP laimėjus prieš FC Basel. Pagal profesiją – architektas.

2013 m. kovo mėn. FIFA išrinko Rizzoli iš 52-ų teisėjų, kurie teisėjaus 2014 m. FIFA pasaulio futbolo čempionate Brazilijoje, sąrašo. Rizzoli teisėjavo grupių etapo rungtynėse tarp Ispanijos ir Nyderlandų, Nigerijos ir Argentinos, ketvirtfinalyje tarp Argentinos ir Belgijos bei finale tarp Vokietijos ir Argentinos.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Profilis WorldReferee.com svetainėje

Italijos sporto asmenybės
Futbolo teisėjai
Xherdan Shaqiri

Džerdanas Šačiris (Xherdan Shaqiri; g. 1991 m. spalio 10 d.) – Šveicarijos futbolininkas, Saugas. Atstovavo Šveicarijos rinktinei.

Šačiris gimė Gnilanėje, Jugoslavijoje. 1992 m. su tėvais persikėlė gyventi į Šveicariją. Turi dviguba pilietybę: Šveicarijos ir Albanijos.

Tarptautinė karjera 
2009 m. lapkričio 11 d. debiutavo Šveicarijos iki 21 metų rinktinėje, 3–1 rungtynėse prieš Turkijos vienmečius 2011 m. UEFA Europos iki 21 m. čempionato atrankoje. Pirmąjį įvartį pelnė 2011 m. birželio 11 d. pirmose čempionato rungtynėse prieš Danijos iki 21 m. rinktinę.

Nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2010 m. kovo 3 d. draugiškose rungtynėse prieš Urugvajų. Buvo pakviestas atstovauti rinktinei 2010 m. pasaulio futbolo čempionate. 2010 m. rugsėjo 7 d. pelnė pirmąjį įvartį į Anglijos rinktinės vartus Euro 2012 m. čempionato atrankoje. 2011 m. rugsėjo 6 d. pelnė tris įvarčius () rungtynėse prieš Bulgariją.

2014 m. birželį buvo pakviestas atstovauti rinktinei 2014 m. FIFA pasaulio futbolo čempionate. Rinktinės debiutiniame mače prieš Ekvadorą buvo pripažintas rungtynių žaidėju. Mače prieš Hondūrą pelnė tris įvarčius ir buvo įvertintas geriausiu rungtynių žaidėju. Šveicarai pateko į čempionato aštuntfinalį, kuriame pralaimėjo Argentinos rinktinei.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Shaqiri, Xherdan
Ardukoba

Ardukoba () – plyšinis ugnikalnis Džibutyje, ~100 km į vakarus nuo Džibučio miesto, netoli Asalio ežero. Aukštis iki 298 m. Ardukobos plyšys tęsiasi 17 km, siekia 800 m gylį. Pagal lūžį susidarę daug vulkaninių kūgių (Badi Koma, Girale Koma, Koda Gini Koma, Unda Gini Koma).

Ardukoba paskutinį kartą išsiveržė 1978 m. (po maždaug 3000 metų pertraukos).

Nuorodos 
 Ardukoba, Global Volcanism Program, Smithsonian Institution.

Džibučio kalnai
Afrikos ugnikalniai
Iliatyvas

Iliatyvas (), arba vidaus einamasis vietininkas – viena iš vietininko linksnio atmainų. Sutinkamas finougrų kalbose, baltų kalbose. Iliatyvas rodo veiksmo kryptį į objekto vidų.

Lietuvių kalboje iliatyvas sudaromas prie senojo galininko pridėjus postpoziciją n(a) 'ant, link', pvz., miškas – miškan (*miškan 'mišką' + na), vidus – vidun (*vidun + na), upė – upėn (*upēn + na; liet. ė iš ilgojo ē), šaka – šakon (*šakān + na; liet. o iš ilgojo ā), daugiskaitoje ši postpozicija taip pat priaugusi prie senojo galininko (plg. įvardžiuotinius būdvardžius baltuos-ius, baltąs -ias, tarm. baltos-ias; liet. nosinės raidės žymi išnykusį priebalsį n): pvz., miškuosna, šakosna (*šakāns > *šakąs > *šakās 'šakas' + na), upėsna (*upēns > *upęs > *upēs 'upes' + na), obelysna (*ābelins > *ābelįs > ābelīs '''obelis' + na; ī – ilgasis balsis y). Daugiskaitos iliatyvai turguosna (viduosna) vietoj lauktinų turgūsna (vidūsna) yra pasidaryti pagal miškuosna pavyzdį. Iliatyvas nuo aliatyvo skiriasi tuo, kad veiksmas nukreiptas į objekto vidų, bet ne į jo išorinį paviršių, plg. panirk savin ir ateik manęspi.

Iliatyvas plačiau ar siauriau XVI a. dar buvo vartojamas visoje Lietuvoje, dabar tebėra gyvas linksnis Dzūkijoje bei Rytų Aukštaitijoje. Šis linksnis buvo įtrauktas į Danieliaus Kleino gramatiką, vadintas „grakštesne lytimi“ nei galininkas. Iki šiol neretai vartojamas, tačiau kalbininkų paskelbtas archaizmu. Jo išlikusios sustabarėjusios formos dabar formaliai laikomos prieveiksmiais, pvz., patraukti baudžiamojon atsakomybėn, vardan, dešinėn, kairėn, apačion, viršun, eiti lauk(an), iškilo viešumon, ranka rankon ir kt.

Suomių kalboje iliatyvas sudaromas su priesaga -hVn, kur V reiškia balsį, o h dažniausiai išnyksta, pvz., maa – maahan 'žemėn', talo – taloon 'naman'. Vengrų kalboje iliatyvo priesaga -ba/be (kinta atsižvelgiant į balsių harmoniją), pvz., szekrény – szekrénybe'' 'lentynon'.

Šaltiniai 

Linksniai
Naršyklinis žaidimas

Naršyklinis žaidimas – kompiuterinis žaidimas, žaidžiamas internete naudojantis interneto naršykle kaip naudotojo sąsaja. Naršykliniai žaidimai veikia naudojant standartines interneto technologijas (HTML, CSS, JavaScript ir WebAssembly), rafinuotesnę grafiką suteikia WebGL. Anksčiau daugelis naršyklinių žaidimų buvo kuriami naudojant Adobe Flash ir, norint juos žaisti, reikalaudavo turėti įsidiegus įskiepį. Pagrindinėse naršyklėse, tokiose kaip Google Chrome, Safari ir Firefox, nutraukus šios technologijos palaikymą, tokių žaidimų žaisti nebebuvo galima. Kai kurie jų buvo išsaugoti tam skirtoje programėlėje.

Naršykliniai žaidimai iš esmės gali būti bet kokio žanro ir gali būti skirti žaisti vienam arba kelių žaidėjų tarpe. Naršykliniai žaidimai taip pat yra portatyvūs ir gali būti žaidžiami daugelyje skirtingų įrenginių, interneto naršyklių ir operacinių sistemų.

Tokie žaidimai paprastai yra nemokami (free-to-play) ir nereikalauja jokio papildomos programinės įrangos įdiegimo, išskyrus naršyklę ir jai skirtus įskiepius. Tačiau kai kuriais atvejais gali būti imamas mokestis už tam tikrus daiktus žaidime. Dėl lengvo šių žaidimų prieinamumo jie yra žaidžiami dažniau ir trumpesnį laiko tarpą nei tradiciniai kompiuteriniai žaidimai.

Šaltiniai 

Žaidimų žanrai
Kompiuterinių žaidimų terminologija
Stefanas Filipovičius

Stefanas Filipovičius (Стефан Филиповић, g. 1987 m. sausio 18 d. Titograde, dabar Podgorica) – Juodkalnijos pop dainininkas.

Biografija 

Stefanas pradėjo dainuoti nuo 7 metų įvairiuose vietiniuose ir tarptautiniuose vaikų konkursuose. 2006 metais su daina „Jа могао бих све“ Budva festivalyje užėmė 4 vietą ir pelnė „Geriausio naujoko“ prizą bei tais pačiais metais dalyvavo Serbijos ir Juodkalnijos nacionalinėje atrankoje į Eurovizijos konkursą, kur užėmė 4 vietą. Po Juodkalnijos atsiskyrimo, dalyvaudamas pirmajame šios šalies 2007 metų nacionaliniame finale, liko antras. 2008 m., laimėdamas šalies atranką MontenegroSong, su daina „Zauvijek volim te“ () išrinktas atstovauti Juodkalnijai 2008 m. Eurovizijos dainų konkurse, kuris vyko Belgrade, Serbijoje. Laimėjusios dainos autoriai – Grigor Koprov (žodžiai), Ognen Nedelkovski (muzika) ir Vladimir Dojčinovski (aranžuotė). Tie patys vyrai yra parašę ir 2007 m. Eurovizijos Makedonijos atstovės Karolinos Gočevos dainą „Mojot svet“. Stefanas konkurso pusfinalyje su 23 taškais užėmė 14 vietą ir į finalą nepateko.

Nuorodos 

 Daina Zauvijek volim te

|-

Juodkalnijos atlikėjai
Juodkalnijos atstovai Eurovizijoje
2008 m. Eurovizijos dalyviai
Pezaro Madona

Pezaro Madona (kitaip Pezaro šeimos Madona, ) – vienas garsiausių italų renesanso dailininko Ticiano (apie 1488–1576) paveikslų, esantis Santa Maria Gloriosa dei Frari bažnyčioje Venecijoje.

Apie paveikslą 
Paveikslas buvo užsakytas nutapyti Ticianui 1519 m. įtakingos Venecijos Pezaro giminės atstovų. Paveikslas buvo skirtas įamžinti Venecijos respublikos pergalei prieš turkų osmanų laivyną Santa Maura jūrų mūšyje. Mūšio metu venecijiečių laivynui vadovavo vyskupas-admirolas Jakopas Pezaras. Pergalė mūšyje buvo menkos reikšmės, tačiau ženkliai pakėlė Pezaro giminės prestižą Venecijos respublikoje. Paveikslas buvo dedikuotas Mergelei Marijai ir suplanuotas Pezaro koplyčios altoriui Santa Maria Gloriosa dei Frari bažnyčioje, kurioje tik prieš keletą metų Ticianas nutapė garsųjį altorinį paveikslą „Paėmimas į dangų“.

Tapydamas paveikslą Ticianas nebuvo saistomas ikonografinių reikalavimų ar reikalavimų dėl paveikslo dydžio. Pezaro giminė galbūt kaip tik tikėjosi iš dailininko inovatyvumo ir išskirtinumo. Ticianas nutapė Madoną aukštame soste su Kūdikiu peizaže ir dviem kolonomis. Paveikslo scenos traktavimo inovatyvumas pasireiškia tuo, kad Madonos sostas yra pastumtas iš paveikslo centro ir nėra viename plane ties žiūrovo akimis, o pasuktas diagonaliai. Nepaisant to, kompoziciškai Ticianas pasiekė, kad Madona su Kūdikiu išlaikytų paveiksle centrinę ir svarbiausią vietą. Prie Madonos kojų vaizduojamas Šv. Petras su knyga ir aiškiai matomu raktu nuo rojaus vartų, kuriuo Ticianas pakeitė tokio pobūdžio paveiksluose vaizduojamus muzikuojančius angelus.

Netradiciškai paveiksle yra daugiau to meto veikėjų nei vaizduojamų šventųjų. Žemiau, iš dešinės nuo Madonos, kareivis su šarvais pristato Madonai turkų belaisvį. Šalia klūpantis vaizduojamas paveikslo užsakovas Jakopas Pezaras. Kitoje Madonos sosto pusėje vaizduojami Šv. Pranciškus, Frari bažnyčios globėjas, ir Pezaro giminės nariai. Virš Madonos vaizduojami 2 putti, kurie prilaiko kryžių, ant kurio bus nukryžiuotas Jėzus Kristus. Kūdikis Kristus vaizduojamas nerūpestingai žaidžiantis su motinos skara. Dvi  vaizduojamos kolonos žymiai padidina perspektyviojo vaizdavimo įspūdį ir iliuziškai praplečia paveikslo erdvę lyginant su paveikslo rėmu, tačiau kokiai architektūrinei konstrukcijai jos priklauso ir kokia jų prasmė paveiksle, lieka spėjimų klausimu. Raudona didžiulė vyskupo karo vėliava subalansuoja paveikslo spalvines dermes su raudona Mergelės Marijos suknele (kančios simboliu). „Pezaro Madona“ laikomas vienu garsiausių ir reikšmingiausių Ticiano ir, apskritai, venecijietiškos bei renesanso dailės kūrinių.

Šaltiniai 
 Bruce, Cole. Titian and Venetian painting, 1450-1590. Westview Press, - 1999. ISBN 0-8133-9043-5. p. 83-84
 Lilian H. Zirpolo. Historical Dictionary of Renaissance Art. The Scarecrow Press, Inc. – 2008. p. 249

Nuorodos 
 smarthistory.khanacademy.org
 italianrenaissance.org

Tiziano paveikslai
Italijos religiniai paveikslai
Marian von Reinhard

Marijonas Julius von Reingardas (1881 m. rugsėjo 5 d. Ukmergėje, Rusijos imperija – 1976 m. birželio 16 d. Buenos Airėse, Argentina) – vokiečių kilmės Rusijos imperijos ir Lietuvos karininkas, pulkininkas, dėstytojas, inžinierius.

Biografija 

Gimė 1881 m. rugsėjo 5 d. Ukmergėje, kilęs iš profesionalių kariškių dinastijos (jo tėvas – Rusijos kariuomenės pulkininkas), kurios genealogija fiksuota jau nuo XII a. 1899 m. baigė kadetų mokyklą Polocke, 1902 m. Michailo Artilerijos karo mokyklą Sankt Peterburge. 1914 m. baigė Nikolajaus karo inžinerijos akademiją. 1914 m. lapkritį tapo kapitonu, 1915 m. gruodį pulkininku. Pirmojo pasaulinio karo metais 1916 m. M. J. Reingardas tapo Rusijos karo atašė Italijoje. 1922 m. grįžo į Lietuvą ir pradėjo tarnauti Lietuvos kariuomenėje, kur tapo karinės mokyklos specialistu. 1929 m. baigė aukštosios karo mokyklos karininkų kursus ir tapo kariuomenės inspektoriumi. Lietuvos kariuomenėje M. J. Reingardas dirbo Vytauto Didžiojo Aukštųjų karininkų kursų inspektoriumi, matematikos ir kitų tiksliųjų mokslų dėstytoju. Aukštojoje karo mokykloje dėstė matematiką, topometriją ir chemiją. 1930 m. išleido mokslinius konspektus Neorganinė chemija ir organinės chemijos įvadas. 1929 m. parengė paskaitų konspektą „Tikimybių teorija ir jos pritaikymas artilerijos šaudyme“. 1931 m. tapo karybos inžinieriu-technologu. 1933 m. išėjo į rezervą. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, kur trejus metus praleido pabėgėlių stovykloje, 1948 m. išvyko į Italiją, o vėliau į Argentiną, kur dirbo inžinieriumi. Mirė 1976 m. birželio 16 d. Buenos Airėse.

Nuorodos

 Biografija I (rus.)
 Biografija II (rus.)

Šaltiniai

Rusijos karininkai
Lietuvos karininkai
Argentinos asmenybės
Kretingos Šv. Klaros seserų vienuolynas

Kretingos Šv. Klaros seserų vienuolynas – Kretingoje įsikūręs kontempliatyvus moterų vienuolynas, pastatytas 2000 m., Mėguvos gatvėje.

Tai vienintelis seserų klarisių vienuolynas Lietuvoje ir Baltijos šalyse. Šiuo metu vienuolyne gyvena 8 amžinųjų įžadų seserys. Vienuolyno vyresnioji – italė ses. Margherita Pellizzari OSC.

Ordino istorija 

Ordiną 1212 m. įkūrė Šv. Klara ir Šv. Pranciškus. Tai antrasis Šv. Pranciškaus įkurtas ordinas. Pirmosios Šv. Klaros pasekėjos buvo jos šeimos narės. Pradžioje Šv. Klara priėmė benediktinių regulą, tačiau visą gyvenimą stengėsi gyventi pagal pranciškoniškus idealus. 1253 m. popiežius Inocentas IV patvirtino Šv. Klaros parašytą klarisių ordino regulą, kurios kertiniai akmenys – neturtas, bendruomeninis gyvenimas, kontempliatyvi dvasia, gilus pamaldumas. Šv. Klara – pirmoji moteris Bažnyčios istorijoje, parašiusi ordino regulą. 

Šv. Klaros ordinas sparčiai plėtėsi. Vien Ispanijoje iki 1300 m. įsikūrė 47 klarisių vienuolynai. Bendruomenių atsirado Belgijoje, Prancūzijoje.

Seserys klarisės Lietuvoje 

1994 m. broliai pranciškonai surinko grupelę merginų, trokštančių susipažinti su Šv. Klaros dvasingumu, bei padėjo joms išvykti į seserų klarisių vienuolyną Italijoje, kur lietuvės davė pirmuosius įžadus. 1997 m. merginos grįžo į Lietuvą. Po metų Kretingoje pradėta vienuolyno statyba, kurią dosniai rėmė Italijos, Vokietijos, Austrijos pranciškonai. Kol vyko statybos, pirmos seserys gyveno broliams pranciškonams priklausančiame name.

2000 m., baigus statybas, vienuolynas buvo pašventintas, o 2003 m. gautas kanoniškas įteisinimas.

Galerija

Nuorodos 

 Bendra informacija apie seseris klarises Lietuvoje
 Šv. Klaros idealas Lietuvoje: išrinkta nauja klarisių vyresnioji

Šaltiniai 

 Pranciškonai Lietuvoje 
 Laida apie klarises Lietuvoje 
 Šv. Klaros seserys: uždaros – pasauliui, atviros – Dievui

Lietuvos vienuolynai
Kretinga
Kretingos geležinkelio stotis

Kretingos geležinkelio stotis – geležinkelio stotis Kretingos mieste, netoli Šventosios gatvės, prie Radviliškio–Kretingos–Klaipėdos geležinkelio linijos. Svarbus Vakarų Lietuvos geležinkelio mazgas. Kelyną sudaro 7 bėgių linijos, manevruoja krovininiai traukiniai. Taip pat svarbi keleivinė stotis, kurioje stoja traukiniai, vykstantis reisais Vilnius–Klaipėda ir Klaipėda–Radviliškis, seniau važiavo taip pat traukinys tarp Klaipėdos ir Skuodo. Stotis aptarnauja ne tik Klaipėdos miestą, bet ir netoliese esantį Palangos kurortą, su kuriuo stotį jungia autobusai ir mikroautobusai.

Geležinkelio stotį 1915 m. pastatė vokiečiai, nutiesę Kretingos–Priekulės liniją. Po karo stotis sugriauta. 1925 m. pastatyta nauja medinė stotis. Tarybiniais metais pastatytas dabartinis pastatas.

Kretingos geležinkelio stotyje nuo 2013 m. įsikūrusi ir Kretingos autobusų stotis. Iš jos vykstama į Klaipėdą, Palangą, Skuodą, Uteną, Vilnių, Šiaulius, Panevėžį, Zarasus, Mažeikius, Naująją Akmenę ir kt. miestus bei aplinkinius miestelius.

Šaltiniai 

Kretinga
Lietuvos geležinkelio stotys
Lietuvos autobusų stotys
Pranas Druskis

Pranas Druskis (1898 m. kovo 22 d. Ukmergėje, Rusijos imperija – 1943 m. lapkričio 26 d. Kuibyševo srityje) – TSRS geležinkelietis, vienas iš Holodomoro organizatorių ir vykdytojų.

Biografija 

Gimė 1898 m. kovo 22 d. Ukmergėje, ūkininko šeimoje. 1914 m. baigė keturmetę mokyklą, tų pačių metų rudenį prasidėjus I pasauliniam karui pasitraukė į Rusijos imperijos gilumą, kur dirbo geležinkelių prižiūrėtoju. 1917 m. pakviestas į caro kariuomenę. Nuo 1918 m. liepos Tarybų Sąjungos komunistų partijos narys. Dalyvavo Rusijos pilietiniame kare. Nuo 1918 m. birželio iki 1933 m. dirbo kelių departamente, buvo atsakingas už Syzranės-Viazmos, Taškento, Riazanės-Uralsko, Maskvos-Baltarusijos-Baltijos, Pietų-Vakarų geležinkelio linijas. Nuo 1932 m. atsakingas už Ukrainos TSR GPU transporto reikalus, prisidėjo prie Holodomoro vykdymo. 1934-1937 m. dirbo Užbaikalės geležinkelių vadovu Čitoje. Vėliau gyveno Chabarovske, 1937 m. rugsėjo 22 d. paskelbtas liaudies priešu ir suimtas, tačiau 1939 m. gruodžio 29 d. paleistas grįžo dirbti į geležinkelių priežiūrą Užbaikalės krašte. Apdovanotas Lenino ordinu (1936 04 04) ir Ukrainos respublikos Darbo raudonosios vėliavos ordinu, Čekisto garbės ženklu.

Nuorodos

 Biografija I (rus.) 
 Biografija II (rus.) 
 Biografija III (rus.)
 Голодомор: мелкие вопросы и крупный ответ

TSRS asmenybės
Anatolijus Malkinas

Anatolijus Malkinas (1946 m. balandžio 28 d. Ukmergėje, Lietuvos TSR) – režisierius, prodiuseris.

Biografija 

Gimė 1946 m. balandžio 28 d. Ukmergėje, karininko šeimoje. 1950 m. su tėvais persikėlė į Gusevą, o 1956 m. į Leningradą. Baigė Leningrado teatro institutą muzikos ir kinematografijos studijas. 1969 m. pradėjo dirbti TSRS Valstybinės televizijos ir radijo komitete. Režsieriaus karjerą pradėjo kurdamas literatūrines, dramos ir vaikams skirtas laidas. Sukūrė 132 programas pagrindiniams Rusijos TV kanalams. 1994 m. sausį tapo Naujosios studijos direktoriumi.

Nuorodos 

 Biografija (rus.) 
 Interviu (rus.)

Rusijos kino režisieriai
Rima Valentienė

Rima Vadapalaitė-Valentienė (g. 1978 m. birželio 10 d. Ukmergėje, Lietuvos TSR) – buvusi Lietuvos krepšininkė, Ukmergės sporto mokyklos auklėtinė, pirmoji trenerė N. Vadapalienė. 2011 m. išrinkta geriausia Lietuvos krepšininke.

2016 m. rugpjūčio pabaigoje nusprendė baigti profesionalės karjerą.

2021 m. rugsėjo 24 d. tapo Moterų lygos direktore.

Pasiekimai 
 Moterų Eurolyga: 2005 m. 3 vieta, 2006 m. 4 vieta
 Lietuvos Moterų krepšinio lyga: 2000, 2001, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 1 vieta
 Baltijos Moterų krepšinio lyga: 2000, 2001, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2014 1 vieta, 2013 m. 3 vieta
 Latvijos moterų krepšinio lyga: 2010 m. 1 vieta

Nuorodos 
 Profilis www.basketnews.lt
 RIMA VALENTIENĖ: „„VIČI-AISČIŲ“ KOMANDA YRA SUPER!”
 Profilis Vilniaus Kibirkštis

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkės
Lietuvos krepšinio veikėjai
Gediminas Degėsys

Gediminas Degėsys (g. 1980 m. gegužės 30 d., Alytuje) – afrikanistas, poliglotas, keliautojas, esperantininkas, poetas.

Alytaus A. Ramanausko-Vanago vidurinėje mokykloje baigė devynias klases. Po to įstojo į Telšių vyskupijos licėjų, kur įgijo vidurinį išsilavinimą. Vėliau mokėsi Vytauto Didžiojo universiteto Katalikų Teologijos fakultete, Romoje ir Maskvoje. 2006 m. Lietuvos edukologijos universitete įgijo filosofijos magistro laipsnį. 2011 m. apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Estetinių principų sklaida užsachario Afrikos skulptūroje: kritinė analizė“. Nuo 2010 m. dirba Vilniaus universiteto Orientalistikos centre. Dėstomi kursai – afrikanistikos įvadas, zulų kalba, suahelių kalba ir kt.

Mokslinėje periodikoje publikavo daugiau nei dešimt straipsnių, išleido keletą vadovėlių, eilėraščių rinktinę.

Gerai moka rusų, vokiečių, esperanto, anglų, italų, ispanų, prancūzų, latvių, suahelių kalbas, dar skaito ir supranta ~10 kalbų.

Poezijos rinktinės 

 Atradimo akimirkos link. Vilnius: Trys žvaigždutės. 2003.

Vadovėliai 

 Hablamos español. Kaunas: Aušra. 2001.
 Lernolibro de Esperanto. Kaunas: Aušra. 2001.
 Parlo italiano. Kaunas: Aušra. 2002.
 Español. Ispanų kalbos vadovėlis. Vilnius: Rotas. 2006.
 Parlo italiano. Italų kalbos vadovėlis. Vilnius: Petro ofsetas. 2012.
 Je parle prançais. Prancūzų kalbos vadovėlis. Vilnius: Petro ofsetas. 2014.
Nasema Kiswahili. Suahelių kalbos vadovėlis. Vilnius: Petro ofsetas. 2016.
Hablo español. Ispanų kalbos vadovėlis.   Vilnius: AB "Spauda". 2018.
Parlo italiano. Italų kalbos vadovėlis. Vilnius: AB "Spauda". 2020.

Nuorodos 
 Gedimino Degėsio nuotraukų paroda „Sawubona, Afrika!“ 
 Poliglotas Gediminas Degėsys: kokias Afrikos kalbas verta pramokti keliautojams

Šaltiniai 

 Vilniaus universiteto Orientalistikos centro puslapio informacija

Vilniaus universiteto dėstytojai
Lietuvos orientalistai
Lietuvos esperantininkai
Vindzoras (Anglija)

Vindzoras () – miestas Jungtinėje Karalystėje, pietų Anglijoje, Berkšyro grafystėje, tiesiai į pietus nuo Temzės upės. Nuo Londono centro nutolęs apie 34 km į vakarus.

Vos apie 3 km į pietus yra Senojo Vindzoro kaimas, kuris prieš 300 metų buvo tai, kas dabar vadinama Vindzoru; praeity dabartinis miestas vadintas Naujuoju Vindzoru tam, kad būtų galima atskirti jį nuo senojo. Mieste stovi žymi Vindzoro pilis, viena iš Britų karališkosios šeimos oficialių rezidencijų.

Istorija 
Dėl vietovėje esančių apie anglosaksus bylojančių įrodymų, tikėtina, kad vietovėje jau buvo įsikurta dar prieš viduramžių pilies pastatymą.

Vindzoras pirmą kartą paminėtas Anglosaksų kronikoje. Pavadinimas kilo iš sen. anglų kalbos žodžio Windles-ore 'gervė prie upės kranto'. Vindzoro pilį po 1066 m. normanų Anglijos užkariavimo pastatė Vilhelmas I Užkariautojas. Kažkur po 1086 m., greičiausiai valdant Henrikui I, karališkoji šeima persikėlė į naujai pastatytą pilį. XII a. Vindzoras plėtėsi, ko pasekoje susikūrė Naujasis Vindzoras (buvo pastatyta parapijos bažnyčia, turgaus aikštė, raupsuotuojų ligoninė). Maždaug tuo pat metu pilis buvo perstatyta į akmeninę, nutiestas Vindzoro tiltas.

Naujasis Vindzoras viduramžiais buvo didis miestas, vienas turtingiausių šalyje. Suklestėjo iš glaudžių ryšių su karališkąja šeima. 1348 m. siautusi Juodoji mirtis ypatingai didelės žalos miesteliui nepridarė. XV a. tapo piligrimystės centru.

Prabėgus apie dešimčiai metų po reformacijos miestelį užklupo stagnacija. Ankstyvieji šiuolaikiniai laikai išryškino didžiulį kontrastą tarp viduramžius primenančio miestelio vaizdo ir modernėjančios Europos. XVI ir XVII a. Vindzoras garsėjo skurdumu, prastai išgrįstomis gatvėmis ir prastu apgyvendinimo lygiu.

Vindzoras atsigavo valdant karalienei Viktorijai, kuomet miestas buvo perstatytas iš pamatų nugriovus didžiąją dalį senamiesčio, ir tapo Britų imperijos centru.

Šaltiniai 

Anglijos miestai
Berkšyro gyvenvietės
Senųjų Trakų Viešpaties Apreiškimo vienuolynas

Senųjų Trakų Viešpaties Apreiškimo vienuolynas – Trakų rajone, Senųjų Trakų kaime įsikūręs moterų vienuolynas, kuriame gyvena Šv. Jono Apaštalinių seserų kongregacijos narės. Tai vienas seniausių vienuolynų Lietuvoje, menantis XVI amžių.

Šiuo metu vienuolyne gyvena 6 seserys, vienuolyno vyresnioji – prancūzė ses. Marija Dovydė.

Vienuolyno istorija 

1405 m. Vytautas Didysis Senuosiuose Trakuose apgyvendino vienuolius benediktinus, pastatė jiems bažnyčią. 1577 m. šventovę teko iš pagrindų atnaujinti, šalia pastatytas vienuolynas. 1757 m. bažnyčia sudegė, vietoj jos pastatyta nauja, nedidelė medinė bažnyčia, vėliau perkelta į Paluknį. XVIII amžiuje pastatytas naujas, mūrinis vienuolyno pastatas. 1845 m. vienuolynas buvo uždarytas, jame gyvenę vienuoliai įsikūrė Nesvyžiuje. XIX a. pabaigoje vienuolynas perstatytas į neogotikinę bažnyčią.

Senųjų Trakų benediktinai daugiausia gyveno kontempliatyvų gyvenimą, apie jų apaštalinę veiklą žinoma nedaug.

2007 m. pradėti vienuolyno rekonstrukcijos darbai. 2010 m. pradžioje čia įsikūrė Šv. Jono apaštalinių seserų kongregacija.

Šv. Jono apaštalinės seserys 

Tai pirmasis Šv. Jono kongregacijos apaštalinių seserų vienuolynas Lietuvoje. Vienuolės kontempliatyvų gyvenimą derina su aktyviu apaštalavimu – priima svečius, organizuoja rekolekcijas, seminarus, ruošia parapijos jaunimą sakramentų priėmimui.

1998–2013 m. Vilniuje veikė Šv. Jono kongregacijos kontempliatyviųjų seserų vienuolynas.

Šaltiniai 

 Vienuolyno puslapis internete
 Pašvęstojo gyvenimo puslapio informacija
 Atidarytas Viešpaties Apreiškimo vienuolynas

Nuorodos 

 Šv. Jono bendruomenė
 Vienuolyno istorija
 Apie Šv. Jono apaštalines seseris. Laida „Šventadienio mintys“

Lietuvos vienuolynai
Katalikų vienuolynai
Benediktinai
Senieji Trakai
Ubė

Ubė () – Japonijos miestas, esantis Čiūgoku regione, Jamagučio prefektūroje. Miests buvo įkurtas 1921 m. lapkričio 1 d. Ubėjė 2010 m. vasarį gyveno 179 tūkst. gyventojų, tankumas siekė 622 žmones/km².

Svarbiausios pramonės šakos mieste yra įvairių chemikalų, plieno bei betono gamyba. Prie miesto ekonomikos itin prisideda kompanija „Ube Industries“. Anksčiau Ubė buvo angliakasių miestas, turėjo daug su aplinkos tarša susijusių problemų. Pastaraisiais metais miestas daug investavo į kovą su tarša, pastangos buvo įvertintos Jungtinių Tautų Organizacijos.

Buvęs Japonijos ministras pirmininkas Naoto Kan gimė Ubėje.

Oficialios miesto gėlės – raudonžiedis šalavijas ir azalija, medis – Camphor Laurel.

Japonijos miestai
Hansab

„Hansab“ – technologinių sprendimų įmonių grupė. Ji veikia Baltijos šalyse, Baltarusijoje ir Suomijoje. Parduodami sprendimai apima finansines mokėjimo sistemas, grynųjų pinigų apdorojimo techniką, vaizdo stebėjimo ir apsaugos, automobilių statymo ir keleivių informavimo sistemas.

Istorija 

Kompanijos istorija prasidėjo 1991 metais, kai Aigar Urva, Jüri Mägi ir Hans Tombach Taline, Estijoje, įkūrė „Hansab Estonia“. Po dvejų metų, 1993-aisiais, įmonė jau veikė ir Rygoje, Latvijoje, o nuo 1994 m. – ir Vilniuje, Lietuvoje.  2005 m. įmonių veiklai Baltijos šalyse suvienyti ir koordinuoti buvo įkurta „Hansab Group“ OÜ.

Įmonių grupės veiklos sritys nuosekliai plėtėsi.

2006 m. buvo įkurta grupei priklausanti kompanija „Baltic Operation Services“ OÜ. Ji specializuojasi pakuočių surinkimo ir pardavimo automatų srityje.

2007 m. „Hansab“ kartu su „Voicecom“ įkūrė „Ellore“ OÜ – įmonę, skirtą programinei įrangai plėtoti ir integruoti.

2009 m. įkurtas „Hansab“ filialas Ukrainoje ir „Hansab Kinnisvara“ OÜ Estijoje.

2010 m. Vilniuje, Lietuvoje, įsteigtas UAB „Hansab turtas“.

2012 m. „Hansab“ pradėjo aktyvią veiklą Baltarusijoje.

2013 m. buvo parduotas „Hansab“ filialas Ukrainoje, pasirengta pradėti veiklą Suomijoje. Šiais metais grupės įmonių apyvarta sudarė 17,4 mln. eurų, joje dirbo 192 darbuotojai.

2014 m. atidarytas filialas Helsinkyje, Suomijoje.

Struktūra ir darbuotojai 

„Hansab“ įmonių grupę sudaro aštuonios kompanijos: „Hansab“ AS Estijoje, „Hansab“ SIA Latvijoje, UAB „Hansab“ Lietuvoje, „Hansab“ OY Suomijoje, „Ellore“ OÜ (programinės įrangos kūrimo kompanija), „Baltic Operation Services“ (panaudotos taros surinkimo automatų technologijos ir paslaugos) ir dvi nekilnojamo turto kompanijos – „Hansab Kinnisvara“ OÜ ir UAB „Hansab turtas“.

Visose įmonių grupės kompanijose iš viso dirba beveik 200 darbuotojų.

Paslaugos 

Du trečdaliai „Hansab“ darbuotojų užsiima su paslaugomis susijusia veikla. „Hansab“ kompleksiniai sprendimai apima konsultavimą, programinės įrangos kūrimą ir integravimą, programinės ir techninės įrangos pardavimus, montavimą ir įrenginių priežiūrą po įdiegimo.

„Hansab“ yra oficialus daugiau kaip 100 paslaugų tiekėjų partneris. Kompanija prekiauja šių gamintojų produktais ir sprendimais: NCR, „Gunnebo Group“, „Q-Matic“, „Vasco“, GGS „De La Rue“, „Scan Coin“, „Ingenico“ ir daugelio kitų. Iš viso „Hansab“ prižiūri daugiau kaip 50 000 įvairiausių įrenginių.

„Hansab“ teikia paslaugas finansiniam sektoriui, mažmeninės prekybos, viešajam ir kitiems sektoriams.

Išnašos

Nuorodos 
 „Hansab“ grupės oficiali interneto svetainė

Estijos įmonės
Elmės šešiakamienis ąžuolas

Elmės šešiakamienis ąžuolas – Anykščių rajono savivaldybėje saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinės išvaizdos medis, turintis šešis kamienus. Ąžuolas stūkso Anykščių seniūnijoje, Paelmio kaime, Elmės kraštovaizdžio draustinyje. Iš Anykščių pasiekiamas vykstant keliu , ties Pavarių girininkijos miškų ūkio medelynu pasukus į rytus miško keliu. Kelio pabaigoje, už 2 km, ties medienos sandėliavimo aikštele, einama apie 250 m pietų kryptimi. Medis įsiterpęs tankaus eglių jaunuolyno pakraštyje, netoli išdžiūvusio Elmės upelio intako. Prie paminklinio medžio pastatyta informacinė lenta. Keliuose nuorodų nėra, todėl sunkiai surandamas.

Paskelbtas saugomu 2003 m. spalio 30 d.

Duomenys 

 Medžio rūšis: paprastasis ąžuolas (Quercus robur L.)
 Aukštis: 30 m
 Visų kamienų apimtis: 7,31 m

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
 Anykščių rajono saugomi gamtos paveldo objektai 

Anykščių rajono paveldas
Ąžuolai gamtos paminklai
Stanislovas Apyvala

Stanislovas Apyvala (1920 m. birželio 19 d. Krikonyse, Antroji Lenkijos Respublika – 1999 m.) – sovietinis partizanas, partinis veikėjas.

Biografija 
1941 m. vasarą vokiečiams užėmus Lietuvą pasitraukė į SSRS gilumą, kur dirbo Gorkio variklių gamykloje „Revoliucijos variklis“ ().

1941–1942 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos karys. 1942 m. pradžioje Švenčionių apskrityje sudarė sovietinių partizanų grupę, rugpjūčio mėn. kartu su savo būriu perkeltas į vokiečių užimtą teritoriją, prisijungė prie kitų partizanų, slapstėsi Adutiškio miške. 1943–1944 m. vadovavo partizanų būriui „Vilnius“ (slapyvardis Sergej Grig). 1943 m. tapo VKP(b) nariu, vėliau – Švenčionių apskrities pogrindinio VKP(b) komiteto sekretoriumi, vadovavo Švenčionių apskrities partizanams. Teigė, kad asmeniškai susprogdino 7 vokiečių traukinius. 

1944 m. pogrindinio Švenčionių apskrities partijos komiteto laikraščio „Už Tėvynę“ redaktorius. Po karo išleistas į atsargą, majoras. 1948 m. Vilniuje baigė Respublikinę partinę mokyklą. 1948–1950 m. dirbo LKP(b) CK. 1950–1952 m. LLKJS CK II sekretorius. 1953 m. neakivaizdiniu būdu baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1953–1955 m. studijavo Visuomeninių mokslų akademijoje Maskvoje. 1955–1958 m. Mielagėnų (Ignalinos raj.) kolūkio pirmininkas. 1958–1960 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1963 m. dirbo LKP CK ir LSSR MT Partinės-valstybinės kontrolės komitete.

1946–1950 m. buvo SSRS AT deputatas, 1951–1955 m. – LSSR AT deputatas. 

1945 m. liepos 2 d. jam suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Apdovanotas Lenino ordinu, Aukso žvaigždės medaliu, Raudonosios Vėliavos, 1-o laipsnio Tėvynės karo, Darbo raudonosios vėliavos ordinais. Išrinktas Baltarusijos gyvenvietės Biahomlio garbės piliečiu.

Bibliografija 
 Sakalai broleliai: partizano užrašai / Stasys Apyvala; literatūrinis bendraautoris Romualdas Kašauskas. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1961. – 270 p.: iliustr.

Šaltiniai 

TSRS karininkai
Tarybų Sąjungos didvyriai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Marikonių koplyčia–mauzoliejus

Morikonių mauzoliejinė koplyčia – koplyčia Svėdasų miestelyje, Anykščių rajone. Priklauso Svėdasų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios su varpine ir koplyčios kultūros paminklų kompleksui, į Kultūros vertybių registrą įrašytam 1992 m. (unik. kodas ). Tai vienas ryškiausių romantizmo neogotikos statinių Lietuvoje.

Istorija 

1848 m. vienas Svėdasų valdytojų italų kilmės grafas Liucijonas Morikonis šventoriuje pastatė mūrinę grafų Morikonių (Morikonių) šeimos koplyčią-mauzoliejų pagal Georgo Vernerio projektą. Gausiai ornamentuota koplyčia, sakoma, buvo miniatiūrinė vienos Italijos bažnyčios kopija. Šios koplyčios požemiuose ilsisi dviejų grafo L. Morikonio žmonų ir paralyžiuotos dukros palaikai. Beje, kanauninkas Juozas Tumas-Vaižgantas savo testamente buvo išreiškęs norą amžinojo poilsio atgulti šioje koplyčioje. Testamente Vaižgantas taip pat minėjo ir Kauno Vytauto Didžiojo bažnyčią, kur jis ilgus metus kunigavo. Galiausiai rašytojas buvo palaidotas Kaune.

Koplyčia per karus, pokarių suirutes, sovietmečiu vandalų ne kartą buvo plėšiama, niokojama, mirusiųjų palaikai niekinami. Ilgus dešimtmečius ši koplyčia buvo paversta paprasčiausiu sandėliu, čia buvo laikomos statybinės medžiagos, bažnytiniai reikmenys. Atgimimo metais koplyčia buvo sutvarkyta, požeminiai rūsiai užmūryti. Jos durys buvo atvertos visuomenei – žmonės čia jau galėjo pasimelsti, pasidairyti po vidų. Klebonas kun. Vydas Juškėnas pasirūpino, kad senoji grafų koplyčia taptų Padėkos koplyčia. Visi norintieji dabar gali čia ant specialios pakylos uždegti žvakelę ir pasimelsti.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Grafų šeimos mauzoliejus tapo Padėkos koplyčia

Anykščių rajono koplyčios
Svėdasai
Neogotika Lietuvoje
Vaisių salotos

Vaisių salotos – patiekalas, gaminamas iš įvairių vaisių, kartais užpilamų padažu. Gali būti valgomos kaip užkandis, garnyras arba desertas. Rečiau – kaip pagrindinis patiekalas.

Vaisiai paruošiami juos supjausčius į nedidelius gabalėlius. Jeigu vaisius nedidelis (kaip kad uogos), gali būti dedamas į salotas ir nepjaustytas. Visi gabaliukai išmaišomi arba sudedami į indą tam tikra tvarka. Vaisių salotose taip pat naudojami ir konservuoti arba džiovinti vaisiai (pastarieji neretai prieš tai išbrinkinami).

Salotos gali būti patiekiamos kaip yra arba užpiltos padažu: vaisių sultimis, cukraus sirupu, grietinėle, jogurtu ir pan.

Šaltiniai 

Desertai
Užkandžiai
Vaisių ir uogų patiekalai
Japonologija

Japonologija – akademinė orientalistinė disciplina, tirianti Japonijos kultūrą, meną, istoriją bei kalbą. Priklauso Rytų Azijos regiono tyrimų sričiai.

Lietuvoje japonologija dėstoma Vilniaus universiteto Orientalistikos centre bei Vytauto Didžiojo universiteto Azijos studijų centre. Žinomi Lietuvos japonologai – Dalia Švambarytė (VU), Violeta Davėnaitė (VU), Aurelijus Zykas (VDU), kiti.

Žymūs kitų šalių japonologai – Ruth Benedict, Donald Keene, Francis Xavier ir kiti.

Nuorodos 
 Azijos studijų Lietuvoje svetainė
 Vilniaus universiteto Orientalistikos centras
 Vytauto Didžiojo universiteto Azijos studijų centras

Japonologija
Biliakiemio Puntukas

Biliakiemio Puntukas – masyvus riedulys, savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas, esantis Biliakiemyje, Utenos rajone, apie 6 km į pietryčius nuo Utenos. Ties kaimo pietine riba, prie kelio , pastatyta nuoroda „1 km“ (daugiau nėra). Važiuojama laukų keliais, aplenkiant senas fermas iš dešinės pusės. Didesnė kalvoto laukų keliuko dalis eina ganyklų pakraščiais, tarpumiškiais. Stūkso nedidelėje laukymėje, ant kalvelės, buvusio ūkininko Alfonso Ramelio sodyboje. Vietoje yra pažymėtas, pastatyta informacinė lenta. Biliakiemio akmuo pagal dydį patektų į dabar saugomų riedulių – geologinių paminklų pirmąjį dešimtuką. Paskelbtas saugomu 2002 m. 

Biliakiemio Puntukas 2016 m. pavasarį buvo atkastas. Anksčiau tikslus šio akmens aukštis nebuvo žinomas, nes didesnė dalis slėpėsi po žeme. Nuožulnioji, orientuota į pietryčius akmens plokštuma jungėsi su žemės paviršiumi. Viršutinė dalis buvo šiek tiek apskaldyta, centre pasilikusi duobutė. Didžioji riedulio paviršiaus dalis buvo apkerpėjusi. Dėl mechaninio dūlėjimo riedulio paviršius nusėtas nedidelių, iki 1 cm skersmens duobučių, susidariusių neišlikus kalio feldšpatų, plagioklazų, biotito mineralams. Riedulį daug kur dengė prašviesėjusių mineralų taip vadinama „dūlėjimo žievė" (iki 1 cm storio).

Melioruojant buvo nesėkmingai bandoma riedulį išjudinti buldozeriais. Pasak vietos gyventojų, smalsuoliai yra bandę pasikasti virš juosmens, tačiau giliau akmuo tik platėjo. Buvo netgi manančių, kad jis gali būti didesnis ir už garsųjį Puntuko akmenį, esantį Anykščių rajone. Akmens forma netaisyklinga.

Geofiziniai tyrimai ir akmens atkasimas 

Siekiant įvertinti šio granitinio riedulio reikšmingumą pagal jo dydį ir kitus geologinių objektų parametrus, 2015 m. pavasarį Lietuvos geologijos tarnybos specialistai prie riedulio atliko sekliosios geofizikos tyrimus. Buvo nustatytos savitųjų elektrinių varžų modelio anomalijos. Priimtas sprendimas atkasti riedulį ir patikslinti jo matmenis, daugiau sužinoti apie kraštą dengusį ledynmetį. Riedulys buvo atkastas 2016 m. gegužės mėn.

Patikslinti duomenys 

 Aukštis: 3,50 m (0,95 m – antžeminė dalis iki atkasimo)
 Ilgis: 6,20 m
 Plotis: 4,10 m
 Perimetras: 16 m

Šaltiniai

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras 
 Lietuvos geologijos tarnyba. Geotopai (išrašas) 
 Utenos seniūnija. Biliakiemio Puntukas
 Biliakiemio Puntukas

Lietuvos rieduliai
Utenos rajono paveldas
Biliakiemis
Mataučiznos guoba

Mataučiznos guoba – botaninis Lietuvos gamtos paveldo objektas, guoba, auganti šalia sunykusio Mataučiznos kaimo, Obelių seniūnijoje, Rokiškio rajone. Informacinių nuorodų nėra. Pasiekiama iš plento , pasukus į pietus tiesiu keliu apie 2 km per Gindvilių ir Bučelių kaimus. Guoba pastebima iš tolo, atvirame lauke, apie 100 m į rytus nuo nedidelio, melioratorių palikto miškelio.

Mataučiznos guoba paskelbta saugoma 2007 m. birželio 21 d. (Aplinkos ministro įsakymas D1–352).

Duomenys 
 
 Medžio rūšis: kalninė guoba (Ulmus glabra Huds.)
 Aukštis: 19,50 m
 Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje: 4,36 m 
 Lajos aukštis: 16,5 m
 Lajos plotis: 18,7 m
 Amžius: 300 metų

Kalninė guoba yra vietinė, savaime auganti Lietuvos medžių rūšis, nors nėra labai dažnai paplitusi.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Saugomų teritorijų valstybės kadastras 

Rokiškio rajono paveldas
Dainius Razauskas

Dainius Razauskas (literatūrinis slapyvardis Daukintas; g. 1960 m. Vilniuje) – lietuvių mitologas, religijotyrininkas, rašytojas, vertėjas.

Biografija 

Gimė Vilniuje, Antakalnyje, muzikologės, choro dirigentės Birutė Razauskienės-Daukintaitės šeimoje. Mokėsi Vilniaus 22-ojoje vid. mokykloje. Pradžioje domėjosi fizika, astronomija, bet neturėdamas galimybės studijuoti šių mokslų, pasirinko Vilniaus universiteto Matematikos ir informatikos fakultetą, kuriame baigė bakalauro studijas. Vėliau dirbo programuotoju (su skaičiavimo mašinomis), paskui – 17-a metų dirbo sargu Nacionalinio dailės muziejaus saugykloje,<ref>Dainius Razauskas: „Mitologija grąžina nuo spirito butelyje į „spiritą“ be butelio“, 15min.lt, 2016 m. lapkričio 24 d.</ref> rašė straipsnius į kultūrinę spaudą.

2005 m. Rusijos mokslų akademijoje pas žymų baltistą Vladimirą Toporovą apgynė humanitarinių mokslų daktaro disertaciją „Mitologinių sąvokų leksinė-semantinė analizė: „žuvies“ simbolika baltų-slavų tradicijoje (atsižvelgiant į indų-iranėnų duomenis)“.

Vilniaus universitete dėsto Lietuvių religijos ir mitologijos kursą. Nuo 2007 m. dirba Lietuvių literatūros ir tautosakos institute, Lietuvos nacionaliniame kultūros centre. Žurnalo „Būdas“ (buvusi „Liaudies kultūra“) vyresnysis redaktorius.

Dainiaus Razausko straipsniai spausdinami „Būde“ (buvusi „Liaudies kultūra“), „Literatūroje ir mene“, „Respublikoje“, „Šiaurės Atėnuose“, Alkas.lt svetainėje, „Acta Orientalia Vilnensia“ ir kt. leidiniuose. Mokslininkas skaito viešas paskaitas kultūros reginių metu (pvz., per festivalį Mėnuo Juodaragis).

2016 m. Dainiui Razauskui skirta Jono Basanavičiaus premija.

 Bibliografija 

Monografijos, studijos
 Ryto ratų ritimai: Pagrindinio kosmologinio modelio rekonstrukcija su etimologiniais priedainiais (2000 m.)
 Vėjūkas: Lietuvių vėjo demono vardo ir įvaizdžio rekonstrukcija, atsižvelgiant į vieną skitų atitikmenį (osetinų wæjug / wæjyg) (2004 m.)
 Vytis simbolikos požiūriu: Baltas raitelis su iškeltu kalaviju raudoname lauke (2008 m.)
 Krosnis mitologijoje (2011 m.)
 Visi dievai: „panteono“ sąvokos kilmė, pirminis turinys ir lietuviškas atitikmuo (2016 m.)
 Maironis: Praamžės tradicijos dainius (2016 m.)
 Mitiniai vaizdiniai Donelaičio „Metuose“. Pastabos paraštėse (2016 m.)
 Bažnyčia, prasmegusi Kulionių piliakalnyje (2017 m.)
 Vytis ir Gediminaičių stulpai simbolikos požiūriu (2018 m.)
 Sielos namai: Namų samprata ir vertinimas dvasinėje tradicijoje (2020 m.)
 Blindė: medis-moteris mitologijoje (ir vienos paplitusios nešvankybės kilmė) (2020 m.)

 Vertimai
 Pėteris Šmitas. Latvių mitologija (2004 m.)
 
 Grožinė kūryba
 Pro langą (1990 m.)
 Pavasario daina'' (2010 m.)

Šaltiniai 

 Svetainės tekstai.lt informacija
 Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto informacija

Nuorodos 

 Visa D. Razausko bibliografija, tautosmenta.lt

Lietuvos religijotyrininkai
Lietuvos rašytojai
Nuo Aguonų kalvos viršūnės

Nuo Aguonų kalvos viršūnės (; ) – 2011 m. japonų animacinis draminis filmas, režisuotas Goro Mijadzakio. Scenarijų filmui parašė Hajao Mijadzakis ir Keiko Niva, išleido studija „Studio Ghibli“. Filmas sukurtas 1980 m. to paties pavadinimo manga komiksų, iliustruotų Čidzuru Takahašio ir parašytų Tecuro Sajamos, motyvais.

Veiksmas vyksta 1963 m. Jokohamoje, Japonijoje, pasakojama aukštojoje mokykloje besimokančios mergaitės Umi Macudzaki, gyvenančios Coquelicot Manor pensione, istorija. Kai Umi sutinka Šuną Kadzamą, mokyklos laikraščio klubo narį, jiedu nusprendžia išvalyti apšiurusio mokyklos klubo namelį Quartier Latin. Tačiau Tokumaru, vietinės aukštosios mokyklos pirmininkas ir verslininkas, ketina nugriauti pastatą ir vietoje jo statyti naują, tad Umi, Šunas ir prie jų prisidėjęs Širo Midzunuma turi įtikinti jį tai persvarstyti.

„Nuo Aguonų kalvos viršūnės“ premjera Japonijoje įvyko 2011 m. liepos 16 d. Šiaurės Amerikoje filmas kino ekranuose pasirodė 2013 m. kovo 15 d.

Siužetas 

1963 metai. Pasakojama mergaitės Umi Macudzaki, gyvenančios triukšmingame pajūrio miestelyje įsikūrusiame pensione, istorija. Japonija pamažu skinasi kelią po Antrojo pasaulinio karo ir tikisi surengti 1964 m. olimpines žaidynes.

Umi yra vyriausia atžala glaudžioje šeimoje. Jos tėtis dingo Korėjos karo metu, o mama būdama profesorė nuolatos keliauja, tad mergaitei tenka rūpintis namo ruošos darbais. Umi nepraranda vilties, jog jos tėtis dar gali būti gyvas, todėl kasdien iškelia pora signalinių vėliavų savo namo, stovinčio ant kalvos prie uosto įlankos, kiemelyje, tikėdamasi, kad jis pamatys atplaukdamas iš jūros.

Šios mergaitės klasėje mokosi vaikinas vardu Šunas, kuris su kitais mokiniais priešinasi mokyklos klubo patalpų, menančių Meidži erą, nugriovimui. Jie organizuoja protestą, kurio metu Umi ir Šunas suartėja. Visa tai prasideda paprasta draugyste, kuri pradeda vis labiau gilėti. Tačiau viskas pasikeičia, kai Šunas pradeda tyrinėti savo tikrąją praeitį, kuri grasina judviejų išsiskyrimu.

Apdovanojimai ir įvertinimas 
Filmas susilaukė teigiamų atsiliepimų iš daugelio kino kritikų. „Metacritic“ tinklalapio suvestinės duomenimis, filmas įvertintas 71 balu iš 100, o „Rotten Tomatoes“ – 83 %. Visame pasaulyje filmas „Nuo Aguonų kalvos viršūnės“ surinko 61 mln. JAV dolerių pajamų.

2012 m. Japonijos kino akademijos apdovanojimuose pelnė metų animacijos apdovanojimą.

Išnašos 

2011 filmai
Anime
Tik vakar

Tik vakar (; ) – 1991 m. japonų animacinis draminis filmas, režisuotas Isao Takahatos. Filmas paremtas to paties pavadinimo manga komiksų, sukurtų Hotaru Okamoto ir Yuko Tone, motyvais. Filmas pastatytas studijoje „Studio Ghibli“.

Filmo veiksmas keliauja tarp praeities ir dabarties, pasakojama moters vardu Taeko istorija.

„Tik vakar“ sulaukė gerų atsiliepimų iš kritikų, tinklalapyje Rotten Tomatoes įvertintas 100 %. Leidimo metais filmas buvo pelningiausias Japonijos filmas, uždirbęs 1,87 mlrd. jenų.

Siužetas 

Pasakojama apie Taeko, 27-erių metų vienišą moterį, gyvenančią ir dirbančią Tokijuje. Ji jaučiasi pavargusi nuo kasdienės rutinos ir nori permainų. Staiga ją užplūsta praeities prisiminimai, nunešę ją į 1966-uosius, jos mokyklos laikus, kuomet ji buvo jauna ir pilna vilties.

Taeko išvyksta į kaimą Jamagatos prefektūroje aplankyti savo sesers ir svainio. Tenai ji pagelbėja šeimos, besiverčiančios pigmentų lūpų dažams iš dažinio dygmino gamyboje, ūkyje. Takeo susipažįsta su patraukliu jaunu ūkininku, kuris yra jos svainio pusbrolis. Ją kaipmat sužavi jo darbštumas.

Susidėliojusi savo prisiminimus Taeko bando padaryti keletą svarbių sprendimų dėl savo ateities…

Išnašos 

1991 filmai
Anime
Svazių kalba

Svazių kalba (homonimas siSwati ) – ngunių grupei priklausanti bantų kalba, daugiausiai vartojama Svazilande ir Pietų Afrikos Respublikoje svazių. Turi apie 3 mln. kalbančiųjų, jos mokoma Svazilande ir kai kuriose Pietų Afrikos Respublikos, ypač Mpumalangos mokyklose. Svazių kalba yra viena iš dviejų oficialių Svazilando kalbų ir viena iš 11 oficialių Pietų Afrikos Respublikos kalbų.

Anglų kalboje labiau įprasta kalbą vadinti Swazi, nors tarp vietinių labiau priimtina ją vadinti Swati. Svazių kalbai giminingiausios ngunių tekelos atšakos kalbos (phučių, Šiaurės Transvaalo ndebelių), taip pat – Zundos atšakos ngunių kalbos: zulų, pietų ndebelių, šiaurės ndebelių, khosų.

Svazilande vartojama svazių kalba gali būti suskirstyta į 4 tarmes, paplitusias 4 atitinkamuose rajonuose: Hoho, Lubombo, Manzini ir Šiselvenio.

Daiktavardį (libito) svazių kalboje sudaro 2 esminės dalys – priešdėlis (sicalo) ir šaknis (umsuka). Pagal priešdėlį daiktavardžiai kategorizuojami.

Nuorodos 
 

Bantų kalbos
YIT Lietuva

UAB „YIT Lietuva“ – viena didžiausių Lietuvos statybos kompanijų, įkurta 1966 m. Kompanija atlieka įvairios paskirties pastatų bei statinių statybos, rekonstrukcijos bei renovacijos darbus. Bendrovei taip pat priklauso dukterinė įmonė UAB „YIT Kausta būstas“, kuri užsiima tiesioginiais gyvenamosios statybos objektų pardavimais ir projektų plėtra.

Būstinė Kaune, butų pardavimo biurai Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje. Stato gamybinės, komercinės paskirties (prekybos, pramogų ir laisvalaikio bei verslo centrus, viešbučius, restoranus, logistikos terminalus ir kitus), aplinkosauginius statinius, gyvenamuosius namus ir jų kompleksus, vykdo rekonstrukcijos ir renovacijos darbus, parduoda ir nuomoja nekilnojamąjį turtą.

Kompanijos vadovas yra Kęstutis Vanagas.

Istorija 
1966 m. sausio 1 d. buvo įkurtas Kauno namų statybos kombinatas. Jo tuometinis tikslas – statyti gyvenamuosius namus ir gyvenamuosius rajonus Kaune bei kituose Lietuvos miestuose. Ši diena yra laikoma akcinės bendrovės pradžia.

1993 m. įregistruota AB „Kausta“, vykdė statybos darbai Rusijoje, Baltarusijoje.

1998 m. YIT Corporation įsigijo 65,6 % vardinių AB „Kausta“ akcijų.

2004 m. bendrovė pakeitė pavadinimą į „YIT Kausta“, „YIT Construction“ priklausė 85,3 % AB „YIT Kausta“ akcijų. Antrinė bendrovė UAB „Alkausta“ pakeitė vardą į UAB “YIT Kausta būstas“ ir vykdė būsto verslą Lietuvoje. 2005 m. YIT Kausta atidarė pirmąjį būsto prekybos saloną Vilniuje, viena pirmųjų pradėjo veiklą Kauno laisvojoje ekonominėje zonoje.

2007 m. AB „YIT Kausta“, grynindama savo verslą, lapkričio 30 d. pardavė UAB „Kausta Guder“ kontrolinį akcijų paketą Švedijos privataus kapitalo fondui „Askembla Growth Fund KB“, kuris investuoja į pirmaujančias rinkos įmones.

2010 m. AB „YIT Kausta“ generaliniu direktoriumi tapo Kęstutis Vanagas.

2014 m. „YIT Construction“ įsigijo visus 100 % AB „YIT Kausta“ akcijų.

2018 m. įmonės statusas pakeistas į UAB „YIT Kausta“.

2019 m. UAB „YIT Kausta“ susijungė su „YIT Infra Lietuva“ ir pakeitė pavadinimą į „YIT Lietuva“.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficialus UAB „YIT Lietuva“ tinklalapis
 Oficialus koncerno „YIT Corporation“ tinklalapis

Lietuvos statybos pramonės įmonės
Kathy Kirby

Kathy Kirby (tikrasis vardas Kathleen O’Rourke; g. 1938 m. spalio 20 d. Ilforde, Esekse – m. 2011 m. gegužės 19 d. Londone) buvo Anglijos dainininkė. Labiausiai žinoma perdainavusi Doris Day kūrinį „Secret Love“, kuris UK Singles Chart užėmė ketvirtą vietą. Dainininkė taip pat yra žinoma dėl sėkmingo pasirodymo Eurovizijos dainų konkurse 1965 m. Dėl savo išvaizdos ir balso dažnai buvo lyginama su Marilyn Monroe. Populiarumo viršūnę pasiekė septintajame dešimtmetyje, kai ji buvo viena iš geriausiai žinomų ir labiausiai pripažintų asmenybių Didžiosios Britanijos šou versle.

Diskografija

Albumai 
 16 hits from stars and garters (1963)
 Let me sing and I’m happy (1964)
 Make someone happy (1965)
 Best of Kathy Kirby (1967)
 My thanks to you (1968)
 The world of Kathy Kirby (1970)

Nuorodos 

 Atlikėjos tinklalapis 

|-

Anglijos atlikėjai
Jungtinės Karalystės atstovai Eurovizijoje
1965 m. Eurovizijos dalyviai