joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Juozas Andziulaitis-Kalnėnas

Juozas Andziulaitis-Kalnėnas (1864 m. gruodžio 13 d. Gaisriuose, Antanavo valsčius – 1916 m. vasario 12 d. Niu Britene, JAV) – Lietuvos poetas, vertėjas, publicistas, laisvamanis.

Biografija 
1883 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, mokytojavo Garliavoje. Persekiojamas už ryšius su lietuviška spauda, 1886 m. pasitraukė į Tilžę, suredagavo du paskutiniuosius „Aušros“ numerius.

1886 m. emigravo į JAV, redagavo „Vienybę Lietuvninkų“, bendradarbiavo „Lietuviškajame balse“, „Apšvietoje“. Baltimorės universitete 1894 m. baigęs mediciną, vertėsi gydytojo praktika ir literatūrinėje bei politinėje veikloje nebedalyvavo.

Kūryba 
„Aušroje“ paskelbė romantinių, vėliau – socialinių ir politinių eilėraščių. Parašė ir išspausdino mokslo populiarinimo, istorinių apybraižų, surinko ir paskelbė tautosakos bei etnografinės medžiagos (Mitteilungen der Litauischen literarischen Gesellschaft, 1885 m.). Išvertė Nikolajaus Gogolio, Guy de Mopasano, M. Saltykovo-Ščedrino, Adomo Mickevičiaus, Henriko Sienkievičiaus, M. Konopnickos kūrinių.

Atvirai kritikavo katalikų bažnyčią.

Nuorodos 

 
 Juozo Andziulaičio-Kalnėno kūryba ir ikonografija M. Mažvydo bibliotekoje 
 Šarūnas Pusčius, Tautinio atgimimo šaukliai
 Žymūs kraštiečiai (Kazlų Rūdos viešoji biblioteka)

Lietuvos rašytojai
Lietuvos vertėjai
JAV lietuvių bendruomenės veikėjai
Juozas Angrabaitis

Juozas Angrabaitis (1859 m. sausio 26 d. Pervazninkuose, Šakių rajonas – 1935 m. rugpjūčio 2 d. Krokuvoje, Lenkija) – Lietuvos bibliografas, publicistas.

Biografija 
Paskatintas globėjo, Sudargo klebono M. Sederevičiaus, išmoko knygrišio amato. 1876 m. kartu su broliu Jurgiu apsigyveno Rėžgalių k., netoli Sudargo. Namuose įsirengė nemažą knygrišyklą. Nuo 1877 m. pradėjo gabenti draudžiamus lietuviškus spaudinius iš Tilžės ir platino juos Skirsnemunėje, Raseiniuose, Nemakščiuose, Skaudvilėje, Viduklėje ir kt. 1883 m. padėjo J. Mikšui ir Martynui Jankui platinti „Aušrą“.

1884 m. apsigyveno Kaune, norėjo pasimokęs įstoti į Kauno kunigų seminariją. Nepavykus 1889 m. persikėlė gyventi į Tilžę. Dirbo Mauderodės spaustuvės korektoriumi, 1890–1895 m. redagavo „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą“, joje Bijūno, M. Kiošio, F. Paznokaičio slapyvardžiais paskelbė publicistinių straipsnių. Vokiečių policijos persekiojamas, 1895 m. išvyko į Krokuvą.

Parengė Otto Mauderodės išspausdintų lietuviškų tikybinių ir kt. knygų (1890 m.), religinių paveikslėlių (1893 m.) katalogus, sudarė ir Jono Zanavykučio slapyvardžiu išleido Prūsijoje išspausdintų lietuviškų knygų bibliografiją „Suskaita, arba Statistika visų lietuviškų knygų, atspaustų Prūsuose nuo 1864 metų iki pabaigai 1896 metų“ (1897 m.).

Nuorodos 
 Knygnešys Juozas Angrabaitis
 

Lietuvos rašytojai
Lietuvos bibliografai
Tomas Astramskas

Tomas Astramskas (1853 m. gegužės 28 d. Narto Naujiena, Kvietiškio valsčius, Marijampolės apskritis – 1921 m. kovo 11 d. Niujorkas) – lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas, leidėjas.

Biografija 

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1885 m. išrinktas Kvietiškio valsčiaus viršaičiu, dėl rusų valdžios persekiojimo tais pačiais metais emigravo į JAV. Dirbo angliakasiu, vėliau Filadelfijoje įsigijo spaustuvę, 1892–1894 m. leido ir redagavo laikraščius „Garsas“, 1900–1901 m. su A. Kaupu – „Tėvynė“, „Viltis“, 1905 m. ir 1908 m. – humoro laikraštį „Pleperis“, 1907 m. leido laikraštį „Kapsas“.

1896 m. vienas Tėvynės mylėtojų draugijos steigėjų, parašė jos statutą, 1898–1899 m. pirmininkas. 1899–1904 m. Susivienijimo lietuvių Amerikoje centro valdybos narys. 

Bendradarbiavo leidiniuose „Vienybė lietuvninkų“, „Saulė“, „Naujoji gadynė“, „Lietuvis“ ir kt., pasirašydamas Gloversio Mainerio, Mergos Vaiko, Pažįstamo Trupinėlio, Seno Kapso, Naujieniškio, Kvietiškėno ir kt. slapyvardžiais. Reiškėsi visuomenine veikla. Išleido literatūrinių skaitinių, pasakojimų apie angliakasių buitį.

Bibliografija 
 Linksma ir liūdna knygelė dėl varguolių, 1894 m.;
 Mainieris ir Leberys, 1898 m.
 Susivienijimo lietuvių Amerikoje istorija, 1916 m., (aprašė 1886–1906 m.)

Šaltiniai 

Lietuvos rašytojai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos leidėjai
Lietuvos viršaičiai
Toliejai

Apie kaimą Kazlų Rūdos savivaldybėje žr. Toliejai (Kazlų Rūda).

Toliejai – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Molėtų. Čiulėnų seniūnijos ir Toliejų seniūnaitijos centras. Yra uždaryta Čiulėnų pagrindinė mokykla ir Čiulėnų paštas (LT-33049), Toliejų biblioteka.

Istorija 

1554 m. inventorius mini Aiginčių kaimą, priklausiusį Balninkų dvarui (od ziem Bolnickich siola Oginczow), kuris tapatinamas su dabartiniais Toliejais. XVII–XIX a. valstybinis dvaras. XVIII a. seniūnijos centras. 1664 m. Videniškių krikšto metrikų knygoje užrašyta Christina Talicowa de Talic. 1765 m. Toliejų seniūnijai (Starostwo Talickie) priklausė šie kaimai: Čiulėnai, Toliejai (Wies na Dworzyszczu), Pavarnynių vienkiemis (Paworniszki), Šileikėnai, Spiečiūnai, Gudelių vienkiemis, Skrobuliai.

Sovietų laikais Toliejuose dirbo Čiulėnų kolūkio administracija (pirmininkas K. Rakauskas). Buvo didelis kiaulininkystės kompleksas. Šiuo metu jis iš dalies sugriautas, liko tik kelios veikiančios fermos.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Kena

Kena (arba Kinė) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio  ir geležinkelio Vilnius-Minskas, 23 km į rytus nuo Vilniaus, abipus Kenos upės. Seniūnaitijos centras. Netoliese yra Kenos pasienio postas.

Į pietvakarius nuo kaimo yra Kenos hidrografinis draustinis.

Istorija 

1603 m. Kena paskirta Vilniaus evangelikams reformatams, 1690 m. bernardinų vienuolynui. Apie 1630 m. kaime buvo 49 totorių namai. 1920 m. pastatyta Kenos Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia.

1919 m. įsteigta pradžios mokykla, 1952–2000 m. septynmetė, nuo 2000 m. Pakenės Česlovo Milošo pagrindinė mokykla (yra Pakenėje). 

II pasaulinio karo metu Kenoje buvo Vilniaus geto pavaldi žydų darbo stovykla, kuri buvo panaikinta 1943 m. balandį kalinius sušaudant. 1950–1992 m. buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Petras Slavinskis (1795–1881), astronomas, palaidotas Kenoje.

Literatūra

Šaltiniai 

Vilniaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Jaunųjų programuotojų mokykla

Jaunųjų programuotojų mokykla (JPM) – formali ar neformali visuomeninė organizacija susidedanti iš vadovų bei besimokančiųjų, kurios tikslas užtikrinti aukštą kompiuterinį raštingumą, užpildyti informatikos spragas mokyklose neakivaizdiniu mokymo būdu. Mokėsi apie 6 000 jaunųjų programuotojų.

Istorija 
Lietuvoje jau trečią dešimtmetį veikia neakivaizdinė jaunųjų programuotojų mokykla (JPM) sukurta prie tuometinio Mokslų akademijos Matematikos ir Informatikos instituto. 

Idėjinis vadovas daug nuveikęs propaguojant Pascal programavimo kalbą – dr. Gintautas Grigas, „mokytojai“ ir vadovai: mokyklinių Informatikos vadovėlių autorė V. Dagienė ir V. Dagys, šviesaus atminimo K. Augutis ir kt.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Jaunųjų programuotojų mokykla 

Informacinės technologijos Lietuvoje
Informatikos organizacijos
Lietuvos švietimo organizacijos
Rudoji antis

Rudoji antis (Tadorna ferruginea) – žąsinių (Anseriformes) būrio paukštis. Lietuvoje labai reta, matyta pajūryje.

Antiniai
Jokūbas Benetas

Jokūbas Benetas (Benetis; ~ XVII a. vidurį – XVII a. pab. ar XVIII a. pr.) – poetas.

Studijavo Vilniaus akademijoje.

Parašė lotynų kalba epinę poemą apie lietuvių ir lenkų pergalę 1673 prieš turkus prie Chotino Virtus dexterae domini („Viešpaties dešinės galybė“, 1674). Poemoje aukštinamas lietuvių karių ir vadų narsumas, jos stilius pakilus, retoriškas, gausus barokui būdingų manieringų metaforų ir natūralistinių detalių.

Nuorodos 
 Lietuvių literatūros enciklopedija 

Benetas, Jokūbas
Jonas Berentas

Jonas Berentas (Behrendt, 1667 m. sausio 18 d. Įsrutyje, Mažoji Lietuva – 1737 m. balandžio 13 d. ten pat) – liuteronų kunigas, religinių leidinių vertėjas ir redaktorius.

Biografija 
1685–1692 m. studijavo Karaliaučiaus universitete, 1693–1711 m. kunigavo Mielkiemyje (dab. Kalinino), Encūnuose (dab. Repino). Nuo 1711 m. Įsruties arkipresbiteris, tai yra arkidiakonas arba superintendentas, Prūsijos lietuvių vadintas "vyskupu".

Vienas iš J. H. Lysijaus 1719 m. M. Liuterio „Katekizmo“ vertimo redaktorių. Išvertė agendą „Davadnas pamokinimas“ (1730 m.), parengė ir redagavo 1732 m. giesmyno „Iš  naujo perveizdėtos ir pagerintos giesmių knygos“ leidimą, pridėdamas 17 savo verstų giesmių. Iki 1748 m. išėjo 6 giesmyno leidimai. 1735 m. vyriausias Biblijos (vadinamosios Kvanto Biblijos) vertimo redaktorius. „Giesmynui“ ir „Biblijai“ parašė lietuviškas prakalbas.

Nuorodos 
 Literatūra apie J. Berentą ir ikonografija M. Mažvydo bibliotekoje

Šaltiniai 

Lietuvos vertėjai
Lietuvos liuteronų kunigai
Georges Bizet

Žoržas Bizė (Georges Bizet, 1838 m. spalio 25 d. – 1875 m. birželio 3 d.) – prancūzų kompozitorius, realistinės muzikos dramos kūrėjas ir pianistas. Žinomiausias kūrinys – opera „Karmen“.

Bizė, kurio vardas buvo Aleksandras Sezaras Leopoldas, o krikšto vardas – Žoržas, būdamas vos devynerių tapo Paryžiaus konservatorijos studentu. 1857 m. laimėjo Prix de Rome – stipendiją gabiems meno studentams ir studijavo Romoje trejus metus. Grįžęs iš Romos visą likusį gyvenimą gyveno Paryžiuje. Čia atsidėjo kompozicijai. 1863 m. sukūrė operą „Perlų žvejai“ (Les Pêcheurs de Perles), taip pat gyvendamas Paryžiuje parašė siuitą „Arlietė“ (L'arlésienne), pjesę fortepijonui „Vaikų žaidimai“ (Jeux d'enfants), romantinę operą Djamileh (Džamilė?), dažnai laikomą „Karmen“ pirmtake.

„Karmen“, parašyta 1875 m., buvo pagrįsta Prospero Merimė to paties pavadinimo romanu. Karmen rolė buvo parašyta mecosopranui. Opera iš pradžių neturėjo pasisekimo, tačiau ją gyrė kiti kompozitoriai, tokie kaip Kamilis Sen Sansas, Piotras Čaikovskis, Klodas Debiusi. Ilgainiui „Karmen“ tapo labai populiari. Deja, operos kūrėjas nespėjo deramai pasidžiaugti sėkme – praėjus vos keliems mėnesiams po premjeros, jis mirė nuo širdies ligos. Bizė palaidotas Perlašezo kapinėse Paryžiuje.

Bizė kūrybai įtakos turėjo Šarlis Guno, Kamilis Sen-Sansas, Žiulis Masnė, Žakas Ofenbachas. Kai kurie jo operų bruožai turbūt atėję iš Verdžio ir Vagnerio.

Nuorodos 
 Georges Bizet
 Apie lietuvišką „Karmen“ pastatymą 

Bizė, Žoržas
Bizė, Žoržas
Šafranas

Šafranas ar šafronas (pers. zarparan, arab. زَعْفَرَان, za'farān) – prieskonis, gaunamas iš daržinio kroko (Crocus sativus) purkų. Suteikia patiekalams ryškią geltoną spalvą. Vartojamas taip pat medicinoje, parfumerijoje. Šafranas yra brangiausias pasaulyje prieskonis, priskiriamas delikatesams ir vertinamas gurmanų. 

Siūlelio formos tikrojo kroko žiedų purkos sveria tik po 10 miligramų. Vienam kilogramui šafrano žaliavos reikia apie 150-200 tūkstančių žiedų. Prieskonio kilmės šalys – Iranas, Turkija, Graikija, Ispanija.

Termino kilmė 
Šafrano pavadinimas kilęs iš arabų kalbos žodžio a'far, kuris kilęs iš persų kalbos žodžio "zarparan", reiškiančio "geltona styga". Į europiečių kalbas šafrano pavadinimas atėjo iš lotynų kalbos, kurioje jis vadinamas safranum.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Išsamiau apie šafraną
 Patiekalų receptai su šafranu

Prieskoniai
Smilkalai
Urbanistika

Urbanistika (miestotyra; , ). – mokslas, tiriantis miestą plačiąja prasme (kaip kultūros reiškinį), tarp jų ir miesto politikos, ekonomikos, geografijos, ekologijos ir socialinius aspektus, taip pat fizinę struktūrą ir architektūrą. Glaudžiai susijusi su miestų planavimu.

Urbanistika – tarpdalykinė šaka (nors priskiriama socialiniams mokslams), taikanti socialinių (politikos, ekonomikos, kultūrinės antropologijos, civilizacijos studijų, socialinės geografijos, ekologijos, viešosios teisės), fizinių (geografijos), technologijų (aplinkos, statybos, transporto inžinerijos, miestų planavimo ir erdvinio formavimo) ir humanitarinių (kultūros studijų, etnologijos, istorijos) mokslų žinias ir tyrimo metodus.

Urbanistikai susiklostyti įtakos turėjo XIX a. pabaigoje–XX a. pradžioje Vakaruose prasidėjusi sparti industrializacija ir urbanizacija. Urbanistikos raida suintensyvėjo XX a. antroje pusėje, pasaulyje vis sparčiau plečiantis globalizacijai, urbanizacijai.

Išnašos
Paprastasis kmynas

Paprastasis kmynas (Carum carvi) – salierinių (Apiaceae) šeimos augalų rūšis, vienintelė iš kmyno (Carum) genties auganti Lietuvoje. 

Augalas 30-100 cm aukščio, dvimetis ar daugiametis. Šaknis cilindriška arba verpstiška, liemeninė. lapai 2-3 kartus plunksniškai suskaldyti. Žiedynas – smulkių baltų ar rausvų žiedelių skėtis. Žydi gegužės – liepos mėn. Subrandina pailgas, tamsiai rudas, aromatingas sėklas. Paprastasis kmynas auga pievose miškų aikštelėse, ant ežių bei pagrioviuose.

Paprastasis kmynas – vertingas prieskoninis augalas, jo sėklos nuo seno naudojamos kepant duoną, rauginant daržoves ir kt., o eterinis aliejus vartojamas maisto, degtinės bei likerių gamyboje. Augalas turi vaistinių savybių, arbata vartojama virškinimui reguliuoti, gerina apetitą, stabdo puvimo procesus. 

Salieriniai
Prieskoniniai augalai
Vaistiniai augalai
Parfumeriniai augalai
Cepaea nemoralis

Miškinė juostasraigė ar rudalūpė dryžė (Cepaea nemoralis) – helicidų (Helicidae) šeimos pilvakojis moliuskas.

Išvaizda 

Kiautas beveik rutuliškas, storokas ir suplotas, nevienodai smulkiai ruožuotas, truputį blizgantis ir būdingai geltonas su išilgai einančiomis 1-5 tamsesnėmis juostomis, kartais jų nebūna. Kriauklė labai varijuoja, vienoje populiacijoje būna skirtingų spalvų ir skirtingo juostų skaičiaus. Matmenys: 15,0-22,0 x 18,0-25,0 mm. Sudaryta iš 5 vijų. Paskutinė vija pabaigoje kampu nulinkusi žemyn. Žiotys plačios, įstrižos. Jų kraštai sustorėję, šiek tiek atversti. Vidinis ir išorinis pakraštys tamsiai rudos spalvos, retais atvejais būna ir baltos spalvos. Suaugusio individo stulpelinė ertmė uždara. Kūnas metališkai pilkas, su gelsvu atspindžiu, mantija šviesiai geltona. Gleivių liauka turi po tris plonas vienodo storumo šakutes.

Dauginimasis 
Kopuliacinio organo strėlė tiesi, 7-8 mm ilgio ir panaši į Helix aspera, su keturiais paprastais ašmenimis. Jos skersinis pjūvis rombiškas. Kiaušiniai 2,3-3,0 mm dydžio. Poruotis pradeda pavasarį, iškart po žiemojimo. 30-80 kiaušinių padedama birželį – rugpjūtį, jaunikliai išsirita po 15-20 dienų, suauga per vienerius metus. Gyvenimo trukmė 7-8 metai, išgyvenimo reitingas apie 50%.

Gyvenama aplinka 
Randama soduose, parkuose, kapuose, ant samanotų sienų, akmenų, gyvatvorėse, pamiškiais, retai miško viduryje. Kalnuose randama iki 1800 m virš jūros lygio.

Paplitimas 
Vakarų Europos rūšis, dabar paplitusi ir Šiaurės Amerikoje.

Nuotraukos

Išnašos

Literatūra 
 Šivickis P., Lietuvos moliuskai ir jų apibūdinimas. Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla: Vilnius, 1960. 151–170 psl.
 Gurskas A., Lietuvos sausumos sraigės. Lietuvos Aplinkos apsaugos ministerija, Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejus: Kaunas, 1997. 87-97 psl.

Nuorodos 

 AnimalBase: Cepaea hortensis. Tikrinta 2016 02 10
 Nordsieck R., The Living World of Molluscs: Helicid Snails. Tikrinta 2015.02.10

Helicidai
Džinas (gėrimas)

Džinas ( ->  -> oland. jenever 'kadagys') – distiliuotas alkoholinis gėrimas su kadagio uogomis.

Gamyba 
Gaminamas distiliuojant grūdų spiritą ir kadagio uogas, kurios suteikia specifinį gėrimo kvapą.

Šalia kadagio kartais pridedami ir kiti prieskoniai: citrina, anyžius, cinamonas.

Vartojimas 
Paprastai džinas - sausas gėrimas, dėl to grynas geriamas retai.

Dažniausiai jis naudojamas kokteiliams gaminti. Tinka maišyti su vermutu, toniku, sodos vandeniu, spanguolių morsu ir apelsinų, citrinų, greifrutų bei laimo sultimis.

Distiliuoti alkoholiniai gėrimai
Antoninas Dvoržakas

Antoninas Leopoldas Dvoržakas (Antonín Leopold Dvořák // 1841 m. rugsėjo 8 d. – 1904 m. gegužės 1 d.) – čekų kompozitorius romantikas.

Biografija 
Gimė Nelahozevuose (Nelahozeves) netoli Prahos, kur praleido didžiąją dalį gyvenimo. Mokėsi muzikos Prahos vargonų mokykloje, gerai griežė smuiku ir altu. Grojo altu orkestre, tačiau turėjo pragyventi iš pamokų, todėl jam likdavo mažai laisvo laiko. 1871 m. metė darbą orkestre, kad galėtų rašyti muziką. Pamilęs mokinę, parašė jai dainų ciklą „Kipro medžiai“ (Cyprus trees), tačiau, jai susituokus su kitu, pats 1873 m. vedė jos seserį Aną Cermakovą (Anna Cermakova).

1892–1895 m. Dvoržakas dirbo Nacionalinės muzikos konservatorijos Niujorke direktoriumi. Vėliau Dvoržakas grįžo į Prahą. Nuo 1901 m. iki mirties buvo Prahos konservatorijos vadovas. Gyvenimo gale turėjo finansinių problemų. Palaidotas Prahoje, Vyšehrad kapinėse.

Be muzikos, Dvoržakas labai domėjosi lokomotyvais ir balandžių veisimu.

Kūryba 
A. Dvoržako simfonijos (devynios) parašytos pagal klasikinius modelius, tačiau jis taip pat rašė nauja simfoninės poemos forma. Įtakos jo kūrybai turėjo ir kompozitorius Richardas Vagneris. Ritmiką ir melodiką veikė čekų liaudies muzika: žinomiausias pavyzdys – „Slavų šokiai“. Taip pat A. Dvoržakas rašė operas (žymiausia – „Rusalka“), kamerinę muziką, muziką fortepijonui. A. Dvoržako kūrinių katalogą sudarė Jarmilas Burhauseris.

A. Dvoržakui esant gyvam buvo žinomos penkios jo simfonijos. Pirmoji išleista buvo nr. 6. Mirus Dvoržakui, atrastos dar keturios simfonijos. Todėl žymiausias jo darbas – simfonija „Iš Naujojo Pasaulio“ (1893 m.), buvo vadinamas ir 5, ir 8, ir 9-ąja simfonija.

Viešėdamas čekų bendruomenėje Ajovoje, A. Dvoržakas sukūrė kvartetą F („Amerikietis“) ir styginių kvintetą Es. Taip pat būdamas JAV išgirdo koncertą violončelei, parašytą kompozitoriaus Viktoro Herberto, ir taip susižavėjo violončelės ir orkestro deriniu, kad pats parašė koncertą violončelei h–moll (1895 m.). Dar paliko nebaigtą koncertą violončelei A-dur (1865 m.). A. Dvoržakas sukūrė penkių dainų ciklą vyrų chorui op. 27, kuriame buvo panaudoti lietuvių liaudies dainų tekstai iš Liudviko Rėzos lietuvių liaudies dainų rinkinio: „Pet sboru pro muzské hlasy na texty litevských násodních písní“ („Penkios dainos vyrų chorui pagal lietuvių liaudies dainas“, op. 27, 1878 m.).

Šaltiniai

Nuorodos 

 Laiškai ir straipsniai, susiję su Dvoražaku Amerikoje

Dvoržakas, Antoninas Leopoldas
Dvoržakas, Antoninas Leopoldas
Dvoržakas, Antoninas Leopoldas
Skaitmuo

Skaitmuo – sąvoka, vartojama matematikoje ir informatikoje. Skaitmenys – simboliai, kuriais užrašomi skaičiai.

Labiausiai paplitę dešimtainiai skaičiai užrašomi skaitmenimis: 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 ir 9. Šis skaitmenų rinkinys sudaro dešimtainę abėcėlę.

Skaitmenų kiekis rinkinyje (abėcėlėje) apsprendžia pozicinės skaičiavimo sistemos pagrindą. Skaitmenimis 0 ir 1 užrašomi dvejetainiai skaičiai, o skaitmenimis 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, A, B, C, D, E ir F – šešioliktainiai. Dvejetainėje skaičiavimo sistemoje yra du skaitmenys, aštuonetainėje – aštuoni, dešimtainėje – dešimt, o šešioliktainėje – šešiolika skaitmenų.

Praktikoje vartojami romėniški skaičiai sudaromi iš skaitmenų: I, V, X, L, C, D ir M.
Bruklino Nets

Bruklino „Nets“ – () NBA Rytų konferencijos Atlanto pogrupio komanda, nuo 2012 m. įsikūrusi Niujorko Bruklino rajone.

Istorija 
1967 m. komandą Niujorke įkūrė transporto magnatas Arthur Brown. 1967-68 m. komanda žaidė Niujorko „Americans“ pavadinimu. Neradęs tinkamų sąlygų varžybų vietai rengti komandos vadovas nusprendė perkelti komandą į Naująjį Džersį. Persikėlę į Džersį jie išsaugojo „Americans“ vardą ir po dviejų sezonų šiame mieste 1977 metais pakeitė savo pavadinimą į „Nets“.

Sezonai 
New Jersey Nets niekada nelaimėjo NBA čempionų titulo.

Įamžinti marškinėliai 

 3	Dražen Petrović, G,	1991–1993	
 5	Jason Kidd, G, 	2001–2008
 23	John Williamson, G, 	1973–1980	
 25	Bill Melchionni, G,	1969–1976	
 32	Julius Erving, 	F,	1973–1976	
 52	Buck Williams,	F,	1981–1989

Komandos rekordai 
 Daugiausiai rungtynių sužaidė Buck Williams – 635;
 Daugiausiai taškų pelnė Buck Williams – 10440;
 Daugiausiai rezultatyvių perdavimų padarė Kenny Anderson – 2363;
 Daugiausiai kamuolių atkovojo Buck Williams – 7576;
 Daugiausiai metimų blokavo George Johnson – 863;
 Daugiausiai tritaškių įmetė Kerry Kittles – 679;
 Daugiausiai baudų įmetė Buck Williams – 2476;
 Daugiausiai asmeninių pražangų gavo Buck Williams 2244.
 Daugiausiai diskvalifikacijų gavo Darryl Dawkins – 66;
 Daugiausiai trigubų dublių padarė Jason Kidd – 21.

Nuorodos 
 Bruklino „Nets“ oficiali svetainė
 Bruklino „Nets“ sporto enciklopedijoje

NBA klubai
Dauguva

Dauguva (, ) arba Vakarų Dvina (, ) – upė Rusijoje, Baltarusijoje ir Latvijoje; didžiausia Latvijos upė. Prasideda Valdajaus aukštumoje, prateka Ochvato ežerą, teka per Rusiją, Baltarusiją ir Latviją, įteka į Rygos įlanką, Baltijos jūroje. Dauguvos ilgis – 1020 km, iš kurių 357 km Latvijoje. Dauguvos baseinas – 87 900 km², iš kurių Lietuvoje sudaro 2,9 % visos Lietuvos upių baseinų plotą.

Teka giliu stačiašlaičiu slėniu, vietomis vagoje yra slenksčių. Žemupyje skaidosi į atšakas, sudaro deltą. Patvinsta pavasarį, vasarą ir rudenį būna poplūdžių. Laikosi užšalusi nuo gruodžio iki kovo. Per Bereziną Dauguva vandens keliu (nebeveikiančiu) sujungta su Dniepru.

Dauguvos upėje yra keturios hidroelektrinės (HE) – Rygos HE 35 km nuo upės žiočių Rygos įlankoje, Kegumo HE, kuri yra 70 km nuo žiočių, Pliavinių HE, kuri yra 107 km nuo žiočių ir Vitebsko HE. Buvo planuota statyti ketvirtą HE Latvijoje, bet dėl griežtos kritikos planų buvo atsisakyta.

Didžiausi intakai – Aiviekstė, Polota, Kasplia, Meža, Dysna, Ūla, Laukesa, Uogrė, Velesa, Topora, Obolia, Drisa, Ušačia.

Svarbesni miestai prie Dauguvos: Veližas (Rusija), Vitebskas, Polockas (Baltarusija), Daugpilis, Jėkabpilis, Uogrė, Salaspilis, Ryga (Latvija).

Upėvardis, matyt, kilęs nuo žodžio daug, reiškiančio (vandens) apstą, gausybę, nors mėginta aiškinti, kad daug- šiuo atveju reiškia „tamsą“.

Nuorodos 
 Dauguvos aprašymas
 Dauguva Brokhauso enciklopedijoje

Šaltiniai 

Baltarusijos upės
Latvijos upės
Rusijos upės
Etruskai

Etruskai (; , iš šio pavadinimo atsirado Tirėnų jūra, t. y. etruskų jūra]), patys save vadinę rasenna buvo Antikos tauta, kuri gyveno šiaurės vidurio Italijoje dabartiniuose Toskanos, Umbrijos ir Lacijaus regionuose. Šiame regione etruskų kultūra randama tarp 800 m. pr. m. e. ir 100 m. pr. m. e. Vėliau etruskai buvo užkariauti romėnų ir įjungti į Senovės Romos valstybę.

Etruskų istoriją, kalbą ir kultūra tiria etruskologija.

Kilmės teorijos 
Jų kilmė, kaip ir kalba, lieka paslaptimi, bet nuo IX a. pr. m. e. jie pasklido po centrinę Italiją. Jie gali būti atkeliavę iš Mažosios Azijos, arba vidurio Europos. Etruskai gali būti ir autochtonai.

Kultūra 
Etruskų kapuose rastos freskos, papuošalai ir keramika liudija juos buvus aukštos kultūros ir meno tauta. Pagrindiniai etruskų varžovai buvo pietuose gyvenantys graikai. Etruskų šalis – Etrūrija niekad nebuvo vieninga valstybė – tik laisva miestų konfederacija. Etrūrija klestėjo apie 800–400 m. pr. m. e.

Etruskai statė irigacinę sistemą, didelius akmeninius pastatus, gerus laivus. Jie apdirbo žalvarį, geležį ir kitus metalus. Buvo geri jūrininkai, prekiavo su Graikija ir Artimaisiais Rytais. Ši tauta galėjo naudoti graikų raštą. Po karų etruskai nusilpo ir asimiliavosi su romėnais. Graikų kalbą pakeitė lotynų kalba.

Ankstyvuoju laikotarpiu Romą valdė karaliai. Paskutiniai trys buvo etruskai:

 Tarkvinijus Priskas – pradėjo statyti Didįjį Cirką, surengė pirmąsias viešas žaidynes, nusausino pelkes aplink Romą.
 Servijus Tulijus – apjuosė Romą siena, leido plebėjams dalyvauti Tautos Susirinkime.
 Tarkvinijus Išdidusis – pastatė šventyklą ant Kapitolijaus kalvos. 509 m. pr. m. e. jį romėnai ištrėmė. Tai buvo paskutinis Romos karalius.
Valerijonas Kubilius

Valerijonas Kubilius (g. 1939 m. spalio 27 d. Šerkšniuose, Skuodo rajonas) – agronomas, Lietuvos, Skuodo ir Kretingos rajonų bei Kretingos rajono savivaldybės partinis, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą. 1955–1959 m. mokėsi Rietavo žemės ūkio technikume. 1959–1960 m. Pilionių (Kėdainių rajonas) kolūkio agronomas. 1960–1963 m. tarnavo sovietinėje kariuomenėje. 1963–1966 m. Skuodo žemės ūkio valdybos inspektorius. 1966–1970 m. studijavo Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje. 1970–1978 m. LKP Skuodo rajono komiteto skyriaus vedėjas, sekretorius, 1978–1990 m. LKP Kretingos rajono komiteto I sekretorius. 

1990–1993 m. UAB „Rumbas“ komercijos direktorius. 1993–1998 m. Lietuvos valstybinio komercinio banko valdytojo pavaduotojas, valdytojas. 1998–2000 m. AB „Lietuvos taupomasis bankas“ Kretingos skyriaus valdytojo pavaduotojas. 2000–2009 m. Kretingos rajono savivaldybės meras. 

1981–1990 m. LKP CK narys. 1980–1985 m. ir 1985–1990 m. LSSR AT deputatas, pirmąją kadenciją – Prezidiumo narys. 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, Kretingos skyriaus pirmininkas, LSDP tarybos narys. 1990–1995 m. Kretingos rajono tarybos deputatas, nuo 1995 m. Kretingos rajono savivaldybės tarybos narys. 

Žmona Eugenija, vaikai Artūras, Giedrius.

Įvertinimas 
 2004 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius 
 Karaliaus Mindaugo karūnavimo 750 metų jubiliejaus atminimo ženklas

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos bankininkai
Skuodo politikai
Kretingos politikai
Kretingos merai
Magribas

Magribas (arab. المغرب‎ al-Maghrib, „Vakarai“), taip pat žinoma kaip Šiaurės vakarų Afrika, Arabų Magribas (arab. المغرب العربي al-Maghrib al-Arabi) – vakarinė Šiaurės Afrikos ir Arabų Pasaulio dalis. Regioną sudaro Alžyras, Libija, Mauritanija (taip tap laikoma Vakarų Afrikos dalis), Marokas ir Tunisas. Magribą taip pat sudaro ginčytinos Vakarų Sacharos teritorijos (daugiausia kontroliuojamos Maroko ir iš dalies prisiimamos Sacharos Arabų Demokratinės Respublikos).

Arabų kalboje žodis Magribas nusako valstybę Maroką, kadangi jis yra labiausiai nutolęs į Vakarus (palyginti su kitomis arabiškai kalbančiomis valstybėmis).

Magribo kultūra 
 Magrebo virtuvė

Magribas ir Mašrekas 
Magribo priešingybė – Mašrekas مشرق „Rytai“, iš veiksmž. sharaka: „kilti“ (kalbant apie saulę).

Išnašos
Abraham Lincoln

Abraomas Linkolnas (, 1809 m. vasario 12 d. – 1865 m. balandžio 15 d.) buvo 16-asis Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas. Jis sėkmingai valdė šalį vienos iš sudėtingiausių vidinės krizės – JAV pilietinio karo metu, sugebėdamas išsaugoti šalį ir panaikinti vergovę. Baigiantis pilietiniam karui, Linkolnas tapo pirmuoju JAV prezidentu, kuris buvo nužudytas.

Biografija 
Prieš jo išrinkimą pirmuoju prezidentu nuo respublikonų partijos 1860 m., A. Linkolnas dirbo teisininku, Ilinojaus įstatymų leidėju. Taip pat Linkolnas buvo išrinktas į JAV atstovų rūmus, dukart nesėkmingai bandė patekti į JAV Senatą.

Linkolnas atvirai pasisakė prieš vergijos plitimą Jungtinėse Amerikos Valstijoje. 1860 m. Respublikonų partija Linkolną iškėlė kandidatu į JAV prezidento postą. Abraomas Linkolnas laimėjo po metų vykusius rinkimus. Jo kadencija, visų pirma, pasižymėjo separatistinės Pietinių valstijų konfederacijos sutriuškinimu JAV pilietiniame kare. Linkolnas įdiegė priemones, kurios vėliau lėmė vergijos uždraudimą, Išlaisvinimo akto paskelbimą 1863 m. Taip pat Linkolnas pasiūlė priimti 13-ąją JAV konstitucijos pataisą. Kongresas patvirtino pataisą dar prieš Linkolno mirtį.

Linkolnas meistriškai vadovavo sąjunginėms pajėgoms pergale pasibaigusiame pilietiniame kare, atidžiai rinkdamasis vadovaujančius generolus, tarp jų ir Ulisą Grantą. Istorikai padarė išvadą, kad Abraomas Linkolnas gerai susitvarkė su vidinėmis respublikonų partijos problemomis, suburdamas susidariusių frakcijų lyderius ir priversdamas juos bendradarbiauti. Linkolnas sušvelnino Trento skandalą, tiesioginio karo su Britanija grėsmę, 1861 m. Pilietinio karo pradžioje, vadovaujant Linkolnui, šiaurinių valstijų sąjunga perėmė vergovinių pietinių valstijų, esančių pasienyje su šiaurinėmis valstijomis, kontrolę. 1864 m. prezidento rinkimuose Linkolnas pats vadovavo savajai rinkimų kampanijai.

Karo priešininkai kritikavo Linkolną už jo atsisakymą siekti kompromiso vergijos klausimu. Tuo tarpu, radikalieji respublikonai, abolicionistinė respublikonų partijos frakcija, kritikavo Linkolną už per lėtą vergijos panaikinimo siekimą. Nepaisant kritikos, Linkolnas sugebėjo išsaugoti savo populiarumą tarp amerikiečių. Jo populiarumą labiausiai skatino kalbos: jo kalba pasakyta Getisberge, yra vienas iš geriausių to pavyzdžių. Linkolnas laikėsi nuosaikios politikos sąjungos atkūrimo atžvilgiu, siekdamas greitai suvienyti tautą ir vykdydamas susitaikymo politiką. Linkolno įpėdinis Endriu Džonsonas taip pat laikėsi susitaikymo politikos, tačiau tik baltųjų amerikiečių atžvilgiu, nes jam nepavyko užtikrinti išlaisvintų vergų teisių apsaugos. Abraomas Linkolnas mokslininkų ir istorikų yra laikomas vienu iš pačių geriausių JAV prezidentų.

Šaltiniai

Taip pat skaitykite 

 Abraomas Linkolnas ir vergija 
 Abraham Lincoln Research Site 

|-

JAV prezidentai
JAV advokatai
Hipertekstas

Hipertekstas – dokumentas, turintis savyje nuorodas į kitus dokumentus (ar kitas sritis tame pačiame dokumente) kurie skaitytojui per tas nuorodas greitai ir lengvai pasiekiami.  Hiperteksto principu sudaromi interneto tinklalapiai. Platesne prasme hipertekstu gali būti pavadinta tokias nuorodas naudojanti lentelių, iliustracijų ar kita panaši sistema. Hipertekstas yra pamatinė žiniatinklio, kurio puslapiai rašomi HTML, dalis. 

Kartais hipertekstinę kūrinio pateikimo formą specialiai naudoja rašytojai.

Šaltiniai 

Internetas
Kalbotyra
Albinas Januška

Albinas Januška (g. 1960 m. birželio 2 d. Sarapiniškėse, Tauragės raj.) – Lietuvos diplomatas, Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.

Išsilavinimas

1978–1983 m. studijavo Vilniaus ir Leningrado universitetuose. 1983–1990 m. Taikomosios enzimologijos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis.

Veikla
1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo narys, socialinės komisijos pirmininkas, Sąjūdžio Vilniaus tarybos narys. 1989 m. balandžio mėn. Lietuvos socialdemokratų partijos iniciatyvinės grupės narys, XIV suvažiavime kandidatavo į LSDP pirmininkus. 1989–1991 m. LSDP tarybos narys. 1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas, Nepriklausomos valstybės atkūrimo akto signataras.

1992 m. Užsienio reikalų ministerijos Europos skyriaus vedėjas, Politikos departamento direktorius, 1993–1998 m. užsienio reikalų viceministras, 1998–2003 m. Lietuvos Respublikos Prezidento patarėjas nacionalinio saugumo klausimais, ambasadorius. 2003 m. Užsienio reikalų ministerijos ambasadorius ypatingiems pavedimams, 2004–2006 m. Užsienio reikalų ministerijos sekretorius, nuo 2006 m. lapkričio 20 d. ministro pirmininko patarėjas.

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos užsienio reikalų viceministrai
Lietuvos diplomatai
Lietuvos prezidento patarėjai
Kovo 11 akto signatarai
Martti Ahtisaari

Martis Ahtisaris (Martti Ahtisaari, g. 1937 m. birželio 23 d. Vipuryje) – diplomatas, Suomijos ir tarptautinis politikas, Suomijos prezidentas, Nobelio taikos premijos laureatas.

Biografija 

Gimė Vipuryje, dabar – Vyborgas (Rusija), kur tarnavo jo tėvas, Suomijos kariuomenės karininkas, pagal kilmę norvegas Oiva Adolfsenas (nuo 1935 m. Ahtisaris). Mokėsi Kuopio ir Oulu mokyklose, ten įstojo į Krikščioniškojo jaunimo asociaciją.

1959 m. išlaikė mokytojo egzaminus Oulu universitete, 1989 m. šio universiteto garbės daktaras. Nuo 1960 m. Jaunųjų krikščionių asociacijos mokyklos Karačyje (Pakistanas) treneris. 1963–1965 m. tęsė mokslus Helsinkio politechnikos mokykloje, bet veiklos pagalbos besivystančioms organizacijose nenutraukė.

1965 m. Užsienio reikalų ministerijos Tarptautinės pagalbos biuro darbuotojas, biuro vadovo pavaduotojas. Gavo pirmąjį diplomato rangą. 1973 m. Suomijos prezidentas Urhas Kaleva Kekonenas jį paskyrė ambasadoriumi Tanzanijoje, Zambijoje, Somalyje ir Mozambike. 1977–1981 m. JTO Generalinio sekretoriaus padėjėjas Namibijai, 1989 m. kovo mėn. kaip JTO taikdarių grupės vadovas, kontroliavo Namibijos atsiskyrimą nuo Pietų Afrikos.

1991 m. Suomijos Užsienio reikalų ministerijos Valstybės sekretorius ir JTO stebėtojas Persų įlankos krizės metu, 1992 m. vadovavo Bosnijos ir Hercegovinos grupei Ženevos derybose.

1993 m. Suomijos socialdemokratų partija jį iškėlė kandidatu į šalies prezidento postą. 1994 m. pirmuosiuose tiesioginiuose rinkimuose buvo išrinktas Suomijos prezidentu. Jam teko derinti savo socialdemokratinę programą su Centro partijos Esko Aho vyriausybe. Jam vadovaujant Suomija tapo Europos Sąjungos nare. 1999 m. su jo aktyvia pagalba buvo išspręsta Kosovo krizė. Jis nesiekė antrosios kadencijos, jo pradėtus darbus tęsė Tarja Halonen.

Nuo 2000 m. Didžiosios Britanijos vyriausybės įgaliotas inspektorius Šiaurės Airijoje. Tuo metu įsteigė Krizių valdymo centrą – nevyriausybinę organizaciją taikos paieškoms krizių apimtuose regionuose. 2005 m. sėkmingai vadovavo deryboms tarp Indonezijos vyriausybės ir Laisvojo Acheno judėjimo dėl Acheno nepriklausomybės. Už šiuos darbus buvo pristatytas 2005 m. Nobelio Taikos premijai. Už svarų indėlį sprendžiant tarptautinius konfliktus Nobelio taikos premija jam buvo paskirta 2008 m.

|-

Nuorodos 
 Asmeninis Ahtisaari tinklalapis  (suomių k.)

Vytauto Didžiojo ordino kavalieriai
Suomijos prezidentai
Nobelio taikos premijos laureatai
Diplomatai
Mauno Koivisto

Maunas Koivistas (, g. 1923 m. lapkričio 25 d. Turku mieste – m. 2017 m. gegužės 12 d. Helsinkis mieste) – filosofas, finansininkas, Suomijos politinis veikėjas.

Biografija 

Nuo mažų dienų teko dirbti, nes jam esant 10 metų, mirė motina. Dalyvavo savanoriu 1939–1940 m. Žiemos kare su TSRS. Už nuopelnus buvo apdovanotas „Laisvės“ medaliu.

Nuo 1948 m. Suomijos socialdemokratų partijos narys. 1949 m. organizavo kairiųjų jėgų pasipriešinimą komunistų agitatoriams. 1949 m. Turku mokykloje išlaikė egzaminus, 1953 m. baigė studijas Turku universitete, meno bakalauras. 1956 m. Turku universitete apgynęs disertaciją apie Turku dokininkų socialinius santykius, tapo filosofijos daktaru.

1948–1951 m. Turku prekybos kontoros tarnautojas, dokininkų profsąjungos lyderis. 1951–1957 m. Liaudies mokyklos darbuotojas, 1957 m. Suomijos taupomojo banko valdybos pirmininkas, 1958 m. Helsinkio Darbo banko direktorius, 1958–1968 m. generalinis direktorius, 1968–1982 m. Suomijos banko valdybos pirmininkas.

1966 m. Suomijos socialdemokratų partijai laimėjus rinkimus, Rafaelis Pasio suformavo vyriausybę, kurioje tapo finansų ministru. Šias pareigas ėjo ir antrojoje R. Pasio vyriausybėje 1972 m.

1968–1970 m. ir 1979–1981 m. Suomijos koalicinės vyriausybės ministras pirmininkas. 1981 m. rudenį atsistatydinus Urhui Kokonenui perėmė šalies vadovo pareigas iki naujų prezidento rinkimų. Rinkimuose už jį atidavė savo balsus 167 iš 301 rinkimų kolegijos narių. 1982–1994 m. pirmasis socialdemokratas – Suomijos prezidentas. Jis tęsė U. Kekoneno pradėtus darbus. Pasižymėjo tvirtesne ir savarankiškesne užsienio politika. 1988 m. rinkimuose už jį balsavo net 189 rinkikai. Jam vadovaujant šalis tapo Europos Sąjungos nare.

Bibliografija 
 Linjan vetoa, 1968;
 Väärää politiikka, 1978 ISBN 951-26-1511-8;
 Tästä lähtien, 1981 ISBN 951-26-2285-8;
 Linjaviitat, 1983;
 Politiikka ja politikointia, 1978-81; 1988;
 Maantiede ja historiallinen kokemus: Ulkopoliittisia kannanottoja, 1992 ISBN 951-1-12614-8;
 Kaksi kautta, 1994;
 Historian tekijät, 1995;
 Liikkeen suunta, 1997;
 Koulussa ja sodassa, 1998;
 Venäjän idea, 2001;
 Itsenäiseksi imperiumin kainalossa – mietteitä kansojen kohtalosta, 2004.

Nuorodos 

|-

|-

Suomijos prezidentai
Suomijos ministrai pirmininkai
Suomijos finansų ministrai
Suomijos bankininkai
Suomijos profsąjungiečiai
Johann Joachim Quantz

Johanas Joachimas Kvancas (Johann Joachim Quantz, 1697 m. sausio 30 d. – 1773 m. liepos 12 d.) – vokiečių kompozitorius ir fleitininkas.

Biopgrafija 

Gimė Oberšedene (Oberscheden), mirė Potsdame. Tėvas, dirbęs kalviu, mirė jam būnant mažam. Muzikos pradėjo mokytis pas dėdę, vėliau tęsė studijas Drezdene ir Vienoje. Dirbdamas muzikantu Augusto III Sakso dvare, Kvancas pradėjo rimtai groti fleita. Ilgainiui tapo vienu žymiausių Europos fleitininkų, keliavo po Prancūziją ir Angliją. Kvancas mokė groti fleita, pats gamino fleitas ir kūrė muziką, dirbdamas Prūsijos valdovui Frederikui II. Kvancas patobulino fleitą: pavyzdžiui, pridėjo jai vožtuvėlius, kad būtų lengviau intonuoti.

Nors Kvancas parašė nemažai kūrinių (daugiausia fleitai, tarp jų apie 300 koncertų), labiausiai žinomas yra jo veikalas apie grojimą fleita Versuch einer Anweisung die Flöte traversière zu spielen (1752). Iš jo dabar galima nemažai sužinoti apie fleitos techniką XVIII amžiuje.

Nuorodos 
  
 

Kvancas, Johanas Joachimas
Fleitininkai
Hosni Mubarak

Hosnis Mubarakas (محمد حسني مبارك; g. 1928 m. gegužės 4 d. – m. 2020 m. vasario 25 d.) – ilgametis Egipto prezidentas.

Biografija 
Mokėsi Egipto karo akademijoje, kurią baigė 1950 m. Pilotavimo įgūdžius tobulino TSRS. Buvo pilotų instruktorius ir vadovavo karinėms oro pajėgoms per Jemeno pilietinį karą. 1967 m. tapo pilotų akademijos vadovu ir per trumpą laiką sugebėjo modernizuoti karines oro pajėgas, kurias Izraelis sunaikino per Šešių dienų karą. 1969 m. tapo karinių oro pajėgų štabo nariu, o 1972 m. – kariuomenės vadu. 1975 m. paskirtas Egipto viceprezidentu. 1978–1981 m. – Egipto nacionaldemokratų partijos vicepirmininkas. Po Anvaro Sadato žūties 1981 m. tapo prezidentu. Po 2011 m. neramumų Egipte atsistatydino, bet greitai suimtas. 2012 m. nuteistas iki gyvos galvos, 2014 - išteisintas.

Šaltiniai 

Egipto prezidentai
Egipto asmenybės
Zigmantas Balčytis

Zigmantas Balčytis (g. 1953 m. lapkričio 16 d. Juodžiuose, Šilutės rajonas) – ekonomistas, matematikas, Lietuvos visuomenės bei politinis veikėjas.

Biografija 
1960–1968 m. mokėsi Žemaitkiemio aštuonmetėje, 1968–1971 m. Šilutės 1-oje vidurinėje mokykloje. 1971–1976 m. Vilniaus universiteto Finansų ir apskaitos fakultete studijavo ekonominės kibernetikos specialybę, įgijo ekonomisto matematiko kvalifikaciją.

1976–1978 m. LSSR maisto pramonės ministerijos Projektavimo konstravimo biuro inžinierius. 1978–1984 m. LLKJS darbuotojas. 1984–1989 m. LSSR filharmonijos direktoriaus pavaduotojas. 1989–1991 m. Lietuvos profesinių sąjungų reikalų valdytojas ir mokymo centro direktorius. 1992–1994 m. Vilniaus asfaltbetonio gamyklos direktorius. 1994–1996 m. Vilniaus apskrities valdytojo pavaduotojas. 1996–2000 m. Lietuvos ir Vengrijos bendros įmonės „Lithun“ generalinio direktoriaus pavaduotojas. 2004 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Transporto vadybos katedros lektorius.

2003 m. labdaros ir paramos fondo „Padėkime kitiems“ steigėjas. Nuo 2004 m. Lietuvos rankinio federacijos prezidentas.

Žmona – Severina Balčytienė. Turi sūnų Donatą (g. 1981 m.) ir dukrą Kamilę (g. 1988 m.).

Politinė veikla 
1995 m. kovo-gegužės mėn. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2009 m. ir nuo 2020 m. LR Seimo narys.  Algirdo Brazausko ir Gedimino Kirkilo Vyriausybėse – 2001–2005 m. LR susisiekimo ministras, 2005–2007 m. LR finansų ministras. 2006 m. birželio-liepos mėn. laikinai ėjo LR ministro pirmininko pareigas.  2009–2019 m. Europos Parlamento narys, Socialistų ir demokratų pažangiojo aljanso frakcijos narys. 

1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 2001–2017 m. LSDP Vilniaus skyriaus narys, nuo 2005 m. LSDP pirmininko pavaduotojas, 2008–2009 m. LSDP frakcijos Seime seniūnas. 2017–2022 m. Lietuvos socialdemokratų darbo partijos narys, nuo 2022 m. – Demokratų sąjungos „Vardan Lietuvos“ narys.

Įvertinimas 
 2002 m. Didžiojo kryžiaus (Gra-Cruz) ordinas (Portugalija)
 2003 m. Afanasijaus Nikitino medalis (Rusija)
 2004 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius

Šaltiniai

Nuorodos 
 Asmeninė svetainė

|-

Europos Parlamento nariai (Lietuva)
Lietuvos susisiekimo ministrai
Lietuvos finansų ministrai
Seimo nariai
Vilniaus politikai
Puntukas

Puntuko akmuo, taip pat Dvaronių akmuo – antrasis pagal dydį riedulys Lietuvoje, stūkso 5 km į pietus nuo Anykščių, Anykščių šilelio kraštovaizdžio draustinyje, Dvaronių kaime, netoli Šventosios. Tai gamtos, mitologijos ir istorijos paminklas, geologiniu gamtos paminklu paskelbtas 2000 m.

Iki 1957 m. Puntukas laikytas didžiausiu Lietuvos akmeniu, kol Puokėje nebuvo aptiktas Barstyčių akmuo.

Šalia Puntuko įrengtas Anykščių šilelio medžių lajų takas. Į pietvakarius nuo Anykščių, priešingoje Šventosios upės pusėje, yra akmuo Puntuko brolis ir Karalienės liūnas.

Aprašas 

Puntukas yra 7,54 m ilgio, 7,34 m pločio ir 5,7 m aukščio (iš jų – 1,5 m po žeme). Didžiausia horizontali apimtis – 21,39 m. Pagal 2021 m. Lietuvos geologijos tarnybos informaciją akmens masė yra 446 tonos, nors VLE nurodo 400, o daugelis kitų šaltinių – 265. 
Pagal petrologinę sudėtį Puntukas – pilkai rausvos spalvos amfibolinis biotitinis granitas (jame esama feldšpatų, kvarco, raginukės, biotito ir kitų mineralų kristalų); pagal struktūrą – rapakivis.

Puntuko akmenyje iškalti Lituanicos lakūnų Stepono Dariaus ir Stasio Girėno bareljefai bei jų testamento žodžiai lietuvių tautai. Šiuos bareljefus ir žodžius Antrojo pasaulinio karo metu, 1943 m. vidurvasarį, per 180 dienų iškalė skulptorius Bronius Pundzius, 10-ųjų skrydžio metinių proga.

Akmuo nuo pagonybės laikų buvęs religinių apeigų vieta.

Kilmė 
Archeologų manymu, milžinišką riedulį paliko Skandinavijos kalnų ledynai, slinkę čia prieš 15–24 tūkstančių metų pleistoceno laikotarpiu iš Suomijos ir Rusijos pasienyje esančio Vyborgo rapakivio masyvo.

Pavadinimo kilmė ir padavimai 

Puntuko vardo kilmė kartais siejama su žodžiu pusti (tapti neįprastai dideliu). Buožgalviai liaudies kartais vadinami „puntagalviais“. 

Pagal kitus aiškinimums, „Puntukas“ – tai žmogaus vardas. Viename iš padavimų pasakojama, kad Puntukas buvęs vyriausiojo kunigo ar bajoro, aukojusio ant akmens aukas, vardas. Pagal kitą padavimą, akmuo pavadintas karžygio Puntuko vardu, kuris čia galbūt sudegintas. 

Žinomame mite pasakojama, kaip velnias nešęs akmenį Anykščių bažnyčiai nugriauti, o pragydus gaidžiams, jį pametęs.

Netoli Anykščių taip pat yra buvęs Puntuko kaimas.

Taip pat skaitykite 
 Didžiausi Lietuvos rieduliai
 Biliakiemio Puntukas

Šaltiniai 

Lietuvos rieduliai
Anykščių rajono paveldas
Lietuvos gamtos paminklai
Marcinas Bielskis

Marcinas Bielskis (Bielski, Wolski, 1495 m., Bialoje netoli Pajenčno, Seradzo žemėje, dab. Lenkija – 1575 m. gruodžio 18, ten pat) – istoriografas, poetas ir vertėjas.

Lietuvių kultūros istorijai svarbi jo Kronika, dariusi įtakos Motiejui Strijkovskiui. Iki Livonijos karo ši knyga išėjo 2 kartus: 1551 ir 1554. Maskvos valstybei užpuolus Lietuvą, pasirodė trečias, papildytas, Kronikos leidimas (1564). Jame yra informacijos apie Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę, Livoniją, pateikta po pavyzdį tų kalbų, kuriomis šnekėjo Maskvos agresiją patyrusios šalys, būtent: latvių, švedų, estų ir lietuvių. Pirmomis trimis kalbomis Bielskis užrašė poterių Tėve mūsų pradžią, o lietuviškai pateikė frazę, kuria norėjo paneigti lietuvių kalbos kilmės iš lotynų teoriją: „Isgaleta Jauesti Kitristas velino / Kuri saua sutrine Lampse velina“. Pacituotas sakinys – vertimas lotyniškos frazės: „Superatus hodie astus demonis, cum ipse sit cum suis demonibus ambiciosus“ („Nugalėta jau šiandien velnio gudrystė, nors jis su savo demonais ir trokšta garbės“). Lietuviškas Bielskio sakinys yra ketvirtas iš eilės spausdintas lietuviškas tekstas po Martyno Mažvydo leidinių.

Nuorodos 
Lietuvių literatūros enciklopedija 

Lietuvos bajorai
Bielskis, Marcinas
Slipknot

Slipknot – devynių narių muzikinė grupė iš Des Moino, Ajovos valstijos. Vyksta diskusijos dėl grupės atliekamos muzikos stiliaus, kur fanai priskiria juos prie alternatyviojo metalo, o peikėjai prie nu metalo grupių. Be tikrų vardų, grupės nariai taip pat vadinami numeriais nuo 0 iki 8.

Slipknot dabar yra viena populiariausių šiuolaikinės muzikos scenos grupių, su smurto elementais scenoje ir muzika, kuri suprantama kaip priešingybė kitoms, rinkoje vyraujančioms grupėms. Jų albumai ir „namų vaizdeliai“ pasiekė platininio pardavimo statusą, kartu su Grammy apdovanojimais dainoms iš visų jų trijų albumų „Geriausio sunkiojo metalo“ ir „Geriausio kietojo roko“ kategorijose.

Grupė taip pat žinoma pagal jai būdingą bruožą: nariai vilki vienodais kostiumais (didesnė dalis turi UPC brūkšninius kodus, išspausdintus ant jų) ir kiekvienas turi unikalią kaukę. Jie keičia kaukes po kiekvieno albumo, nors kartais jos beveik nepasikeičia. Keli nariai turi atskiras kaukes kiekvienam laiko periodui.

Nariai

Dabartiniai nariai 
 0 Sid Wilson – DJ
 4 James Root – Ritminė gitara
 5 Craig „133“ Jones – Intarpai ir kt.
 6 Shawn „Clown“ Crahan – Perkusija / Pritariamasis vokalas
 7 Mick Thompson – Solinė gitara
 8 Corey Taylor – Vokalas
 V-Man - Alessando Venturella - Bosinė gitara / Gitara
 Chrisnt - Perkusija / Pritariamasis vokalas
 Jay - Jay Weinberg - Būgnai

Buvę nariai 
 Anders Colsefini – Vokalas/Mušamieji
 Greg „Cuddles“ Welts – Mušamieji
 Josh „Gnar“ Brainard – Gitara
 Brandon Darner – Mušamieji
 Donnie Steele – Gitara
 Quan „Meld“ Nong – Gitara
 Patrick M. Neuwirth – Gitara
 Paul Gray – Bosinė Gitara / pritariamasis vokalas
 Joey Jordison - Mušamieji
 Chris Fehn – Perkusija / Pritariamasis vokalas

Diskografija

Albumai 
 Mate.Feed.Kill.Repeat.(1996)
 Crowz (1997)
 Slipknot (1999)
 Iowa (2001)
 Vol. 3: (The Subliminal Verses) (2004)
 All Hope Is Gone (2008)
 .5: The Gray Chapter (2014)
 We Are Not Your Kind (2019)

DVD 
 Voliminal: Inside The Nine (2006)
 Disasterpieces (2002)
 Welcome To Our Neighborhood (1999)

Video Juostos 
 Disasterpieces (2002)
 Welcome To Our Neighborhood (2000)
 Up To Our Necks (neautorizuotas)

Neišleisti diskai ir peržiūros 
 Crowz (1997)
 Roadrunner Records Demo (1997)

Nuorodos 

 Oficiali grupės Slipknot svetainė
 Įrašų kompanijos Roadrunner Records' grupės Slipknot svetainė 
 Oficialus grupės Slipknot fanų klubas 
 Erite Mate Slipknot fanų klubas
 Slipknot Lyrics 
 Grupės Slipknot fanų klubas Lietuvoje
 Joey Jordison Fanpage 
 

JAV metalo atlikėjai
Mauricijaus darbininkų partija

Mauricijaus darbininkų (leiboristų) partija (MLP, , ) – seniausia Mauricijaus politinė partija, nuosekliai laikosi demokratinio socializmo pozicijų.

Istorija 

Įkurta 1936 m. vasario 23 d. Port Luiso Marso lauke. Iniciatorius ir pirmasis vadovas buvo dr. Hasendžis Džitu, taip pat dr. Morisas Kiurė, Samuelis Barbė, Mamodė Asenžis ir kiti darbininkų vadovai.

1937 m. liepos mėn. Mauricijaus darbininkai pirmą kartą pareiškė savo politinius reikalavimus. 1938 m. pirmą kartą paminėta Gegužės 1-oji. 1940 m. Sivusaguras Rangulamas buvo išrinktas į Įstatymų tarybą. 1945 m. iškovota visuotinė rinkimų teisė. 1946 m. gruodžio 29 d. partijos lyderiu išrinktas Gi Rozemontas.

1948 m. ir 1953 m. MLP laimėjo rinkimus, Gi Rozemontas tapo Valstybės kolonijų sekretoriumi. 1959 m. kovo 9 d. rinkimus laimėjus MLP ir Musulmonų veikimo komiteto koalicijai 1961 m. Londone buvo iškeltas šalies nepriklausomybės nuo Jungtinės Karalystės klausimas.

1963 m. spalio 21 d. MLP vėl laimėjo parlamento rinkimus, o 1967 m. rugpjūčio 7 d. rinkimuose nugalėjo Nepriklausomybės partija, kurią sudarė MLP, Nepriklausomų lyderių blokas ir Musulmonų veikimo komitetas. Dar kolonijos laikotarpiu MLP buvo valdžioje daugelyje savivaldybių.

1968 m. kovo 12 d. paskelbus Mauricijaus nepriklausomybę Ministru pirmininku tapo MLP lyderis Sevusaguras Ramgulamas, sudaręs 1958 m. įkurto Musulmonų veikimo komiteto, 1955 m. įkurtos Mauricijaus socialdemokratų partijos (MSDP) ir MLP koalicinę vyriausybę, kuri vykdė profsąjungoms palankią politiką.

Po 1976 m. rinkimų buvo sudaryta dvipartinė MLP ir MSDP Sivusaguro Ramgulamo vyriausybė. 1977–1984 m. partija dalyvavo koalicinėse vyriausybėse. 1984–1987 m. buvo opozicijoje. 1987 m. rinkimuose kartu su partneriais gavusi 49,5 % balsų ir 39 vietas 62 vietų parlamente, vėl dalyvavo vyriausybinėje koalicijoje, partijos lyderis S. Burelas buvo premjero pavaduotojas.

Nuo 1995 m. MLP pirmininkas Navinčandra Ramgulamas, 1995–2000 m. Mauricijaus Ministras pirmininkas. 2000 m. rinkimuose MLP dalyvavo koalicijoje su Ksavje Luko Diuvalio partija, bet laimėjo tik 8 vietas 70 vietų rūmuose. 2005 m. abi partijos sudarė Socialinę sąjungą, kuri rinkimuose gavo 42 parlamento vietas. Navinčandra Ramgulamas vėl tapo Ministru pirmininku.

Turi apie 30 000 narių. Partijoje veikia Moterų lyga. Socialistų Internacionalo narė nuo 1955 m.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Partijos
Mauricijus