joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jūrinė ūdra

Enhydra lutris kenyoni Wilson, 1991
 Enhydra lutris lutris Linnaeus, 1758
 Enhydra lutris nereis Merriam, 1904

Jūrinė ūdra, kalanas (Enhydra lutris) – kiauninių (Mustelidae) šeimos žinduolis; vienintelė rūšis su trimis porūšiais jūrinių ūdrų (Enhydra) gentyje.

Paplitimas ir apsauga 
Gyvena Ramiojo vandenyno šiaurinės dalies pakraščiuose. Jūrinės ūdros, kurių skaičius kadaise siekė 150 000–300 000, buvo intensyviai medžiojamos dėl kailio 1741–1911 m., todėl populiacija sumažėjo iki 1000–2000 individų, gerokai susitraukė paplitimo arealas.  Vėlesni veiksmai, tokie kaip tarptautinis jūrinių ūdrų medžioklės uždraudimas, rūšies išsaugojimo pastangos, reintrodukcijos programos, prisidėjo prie populiacijos atsigavimo – manoma, kad 2004–2007 m. jūrinių ūdrų populiacija siekė maždaug 106,8 tūkst . Šiuo metu jūrinės ūdros užima 2/3 buvusio arealo. Šis populiacijos atsikūrimas laikomas reikšmingu pasiekimu jūrinių rūšių apsaugoje. Vis dėlto pastaruoju metu jūrinių ūdrų populiacijos ties Aleutų salomis ir Kalifornija sumažėjo arba išliko praktiškai nepakitusios po patirto nuosmukio. Dėl šių priežasčių jūrinė ūdra klasifikuojama kaip pavojuje esanti rūšis. Medžioklė uždrausta.

Pagrindiniai duomenys 
Jūrinė ūdra yra vienas mažiausių jūros žinduolių. Patinai sveria 22-45 kg, kūno ilgis 1,2-1,5 metrų. Patelės sveria 14-33 kg, kūno ilgis 1,0-1,4 m. Jūrinių ūdrų kailiai, kurių tankumas siekia iki 150 000 plaukų per 1 cm², yra storiausi pasaulyje. Jūrinių ūdrų uodega trumpa, stora, šiek tiek plokščia. Priekinės kojos trumpos. Priekinio pado oda šiurkšti.

Porūšiai 
 Enhydra lutris kenyoni – gyvena Aleutų salose ir Aliaskos, Britų Kolumbijos, Vašingtono, Oregono valstijų pakrantėse prie Ramiojo vandenyno.
 Enhydra lutris lutris – stambiausias porūšis. Gyvena Kamčiatkos pietryčių pakrantėje, Kurilų ir Komandorų salose. Seniau šis porūšis dar prieš jų medžioklę, buvo išplitęs iki pietryčių Sachalino ir šiaurės vakarų Hokaido salų.
 Enhydra lutris nereis – gyvena centrinės Kalifornijos valstijos Ramiojo vandenyno pakrantėse. Seniau, prieš šių žvėrelių medžioklę, šis porūšis gyveno iki Kalifornijos pusiasalio vakarinės pakrantės vidurio.

Mityba 
Jų mitybos dietoje apie 100, daugiausia jūrinių gyvūnų rūšių. Įskaitant minta jūrų ežiais, dvigeldžiais ir kitais moliuskais, sraigėmis, krabais ir net aštuonkojais.

Kita 
Labai vertingas kailinis žvėris.

Išnašos 

Kiauniniai
Šeškai

Apie kaimą Panevėžio rajone žr. Šeškai (Panevėžys).

Šeškai, audinės, žebenkštys (Mustela) – kiauninių šeimos žinduolių gentis.

Rūšys 
 Pogentė. Grammogale
 Amazoninė žebenkštis (Mustela africana)
 Kolumbinė žebenkštis (Mustela felipei)
 Pogentė. Lutreola
 Europinė audinė (Mustela lutreola)
 Javinis šeškas (Mustela lutreolina)
 Malaizinė žebenkštis (Mustela nudipes)
 Sibirinis šeškas, kolonokas (Mustela sibirica)
 Baltajuostė žebenkštis (Mustela strigidorsa)
 Pogentė. Mustela
 Altajinė žebenkštis, solongojus (Mustela altaica) 
 Šermuonėlis (Mustela erminea)
 Ilgauodegė žebenkštis (Mustela frenata)
 Geltonpilvė žebenkštis (Mustela kathiah)
 Žebenkštis (Mustela nivalis)
 Pogentė. Putorius
 Stepinis šeškas (Mustela eversmannii)
 Juodakojis šeškas (Mustela nigripes)
 Tamsusis šeškas (Mustela putorius)
 Pogentė. Vison
 Kanadinė audinė (Mustela vison)

Kiauniniai
Krištolinis rutulys

Krištolinis rutulys – krištolinis arba stiklo rutulys, kuris kaip įrankis naudojamas būrimo salonuose bei panašiose įstaigose. Pirmieji istorijoje krištolinį rutulį pradėjo naudoti okultinėms reikmėms druidai 2000 metais pr. m. e. Vėliau krištolinį rutulį Europoje išpopuliarino burtininkai, čigonai ir kiti magai, tvirtinę, kad krištolinis rutulys gali parodyti „praeitį, dabartį ir ateitį“.

Okultizmas
Kovaičiai

Kovaičiai – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Kalvių ežero. Yra iš dalies išlikusių iš molio drėbtų buvusio Silviškių dvaro pastatų, manoma, kad dvaras priklausęs Pliateriams. Prie kelio per kaimą stūkso įspūdingo dydžio Kovaičių akmenys. Pietvakarinėje kaimo dalyje iki Pirmo pasaulinio karo veikė nedidelė stiklo dirbinių gamykla. Pastatai neišlikę, bet dar XX a. 7-ajame dešimtmetyje matėsi krosnių liekanos. Iš to laiko radinių sprendžiant, gamykloje buvo pučiami buteliai, glazūruojami kokliai ir liejami kiti spalvoto stiklo dirbiniai. Vėliau kasant smėlį buvo sunaikinta kalvos dalis ant kurios stovėję gamyklos pastatai.

Apie puskilometrį į šiaurės vakarus nuo dvaro, šalia trišalės sankryžos iki XX amžiaus pradžios veikė karčiama. Vėliau, dėl vyskupo M. Valančiaus blaivybės judėjimo įtakos karčiama buvo uždaryta ir nugriauta. Toje vietoje, ant kalvos, dirbamame lauke iš žemės kyšojo didelis, plokščias karčiamos lankytojų kojomis nugludintas akmuo, buvęs tos įstaigos laiptų pirmąja pakopa. 1975 m. atliekant žemių melioravimo darbus šis akmuo buvo išvežtas.

Istorija 
Anksčiau kaimas vadintas Silviškėmis. Tarpukaryje Silviškių dvaro žemes išdalinus už Lietuvos nepriklausomybę kovų savanoriams, kaimas pavadintas Kovaičiais.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kaišiadorių rajono savivaldybės gyvenvietės
Vytautas Valutis

Vytautas Valutis (g. 1947 m. lapkričio 25 d. Žemaičių Naumiestyje (Šilutės rajonas) – šiluminės energetikos inžinierius, buvęs AB „Klaipėdos energija“ generalinis direktorius.

Biografija
1954-1965 m. mokėsi Priekulėje (Klaipėdos rajonas), 1965-1970 m. – Talino politechnikos institute. 1970 m.  atvyko dirbti į Klaipėdos valstybinę rajoninę elektrinę. 1970-1971 m. buvo elektrinės pamainos viršininkas, 1971-1978 m. –  Klaipėdos rajoninės katilinės vyr. meistras, 1978-1982 m. – jos viršininkas, 1982-1994 m. – Klaipėdos valstybinės rajoninės elektrinės  vyriausiasis inžinierius, 1994-1997 m. Klaipėdos šilumos tinklų direktorius,  1997-2000  m. SPAB „Klaipėdos energija“ ir 2000-2016 m. AB „Klaipėdos energija“  – generalinis direktorius. 

Petrulis Vytautas
Varas

Varas (, provansališkai – Var) – Prancūzijos departamentas šalies pietryčiuose, Provanso-Alpių-Žydrosios pakrantės regione, pavadintas to paties pavadinimo upės vardu, nors nuo 1860 m. ši upė per departamentą nebeteka. Administracinis centras – Tulonas. Plotas – 5973 km².

Administracinis suskirstymas 

Departamente 3 apskritys, 43 kantonai ir 153 komunos.

Istorija 

Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymu nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Provanso provincijos. 1793 m. Tuloną užėmė Didžioji Britanija, todėl administraciniu centru tapo Grasas, 1795 m. Brinjolis, 1797 m. Draginjanas. Į Tuloną centras perkeltas tik 1974 m.

1859 m. nutiestas geležinkelis į Tuloną, tačiau 1860 m. Varas neteko dalies rytinių žemių. 1884 m. rajoną nusiaubė cholera. Su epidemija kovoti buvo atvykęs gydytojas Žoržas Klemanso, 1888–1893 m. Atstovų rūmų narys ir 1902–1920 m. senatorius nuo Varo departamento.

Pirmasis pasaulinis karas paskatino karinės pramonės plėtrą regione, tačiau sumažėjo maisto pramonės įmonių. 1944 m. departamentą okupavo vokiečiai, bet jau rugpjūčio 15 d. jame išsilaipino prancūzų komandosai. Kai išsivadavo Alžyras, departamente apsigyveno apie 100 000 repatriantų.

Geografija 

Departamentą supa Ronos deltos, Aukštutinio Provanso Alpių ir Vokliūzo departamentai bei Viduržemio jūra.

Svarbiausi miestai ir vietovės:
 Brignoles
 Cogolin
 Draguignan
 Fréjus
 Hyères
 Sanary – sur-Mer
 Saint-Raphaël
 Sen Tropezas (Saint-Tropez)
 Tulonas (Toulon)

Klimatas – Viduržemio jūros, su kontrastingomis temperatūromis, nereguliariais krituliais. Vasaros labai sausos ir karštos, žiemos švelnios. Vidutiniškai lyja tik 100 dienų per metus, tačiau lietūs pavasarį ir rudenį dažnai būna stiprūs ir audringi – mistralio greitis siekia 100 km per val.

Ekonomika 

Vyrauja turizmo ir sporto infrastruktūra. Pastaruoju metu daugiau auginamos gėlės, daržovės, daugiau gaminama vyno.

Politika 

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja 4 senatoriai, išrinkti 1998 m., Atstovų rūmuose – 7 departamento atstovai.

Generalinę tarybą sudaro 43 nariai, renkami kas treji metai šešerių metų kadencijai. Generalinės tarybos pirmininkas Horacijus Lanfrančis.

Nuorodos 

 Prefektūra Tulone 
 Varo prefektūra
 Generalinė taryba
 Varo istorija nuotraukose

Prancūzijos departamentai
Katalonų kalba

Katalonų kalba (savivardis: català) – indoeuropiečių šeimos, romanų grupės kalba, artimiausia oksitanų kalbai ir truputį mažiau ispanų kalbai. Iki XIX amžiaus pabaigos buvo manoma, kad katalonų kalba yra oksitanų kalbos tarmė. Kalbančiųjų katalonų kalba yra apie 11 milijonų žmonių, dauguma jų katalonai.

Katalonų kalbos paplitimas 
Regionai, kuriuose kalbama kataloniškai : 
 Andoroje katalonų kalba yra oficiali valstybės kalba. 
 Katalonijoje katalonų kalba kartu su ispanų kalba, oksitanų kalbos araniečių tarme ir katalonų gestų kalba yra viena iš oficialių regiono kalbų. 
 Valensijos regione lygiagrečiai su ispanų kalba kaip oficiali regiono kalba naudojama katalonų kalbos Valensijos tarmė.  
 Balearų salose naudojama oficialiai su ispanų kalba. 
 Aragono Frandžioje (rytiniame Aragone) šalia ispanų kalbos naudojama kaip šio regiono kalba. 
 El Karčėje (Mursija) yra neoficiali katalonų tarme kalbančios bendruomenės kalba.  
 Prancūzijai priklausančiame Rytų Pirėnų departamente (Šiaurės Katalonija) yra neoficiali kalba. 
 Italijos administruojamos Sardinijos salos Algero mieste.

Katalonų kalbos tarmės 

Išskiriamos dvi pagrindinės tarmių grupės: vakarų katalonų ir rytų katalonų. Viena svarbiausių katalonų kalbos savybių yra gomurinio priebalsio ll naudojimas: la lluna (la lune), la llengua (la langue), la lliço (la leçon), la llet (le lait), un llibre (un livre), Lleida (Lérida) ir kt. Kita savybė – katalonų kalboje kirčiuota balsė yra žodžio gale. Iš lotyniško žodžio vinum prancūzų kalboje kilo le vin, katalonų – el vi; bonum (lot.) prancūziškai bon, kataloniškai – bo. Katalonų kalbos žodyne yra daug oksitanų, ispanų ir prancūzų kalbų kilmės žodžių.

Istorija 
Katalonų kalba yra savarankiška kalba, kuri tiesiogiai išsivystė iš liaudiškos lotynų kalbos, kuria kalbėjo romėnų kolonistai Taragonos mieste. Katalonų kalbos pavadinimas kilo iš nedidelės Katalonijos kunigaikštystės gyvavusios viduramžiais Iberijos pusiasalio šiaurės rytuose arba tarp dabartinės Katalonijos šiaurinės bei Prancūzijos pietinės dalių. Katalonų kalba ypač plačiai buvo paplitusi 1137–1749 metais, bei buvo Aragono karalystės oficiali kalba.

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Romanų kalbos
Uaza (departamentas)

Uaza (pranc. L’Oise) – Prancūzijos departamentas šalies šiaurėje, Aukštutinės Prancūzijos regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę. Gyventojai savo vadina izariečiais. Administracinis centras – Bovė.

Departamente 4 apskritys, 41 kantonai ir 693 komunos. Plotas – 5887 km².

Istorija 

Įsteigtas Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais ir apėmė dalį Il de Franso provincijos.

Romos užkariavimų laikais dabartinėje departamento teritorijoje buvo susikūrę trys galų tribos. Belovako triba užėmė visą dešinįjį Uazos krantą, o kairiajame gyveno silvanektų gentys (nuo jų kilo Senlio miesto pavadinimas). 987 m. mirus karaliui Liudvikui V, Paryžiaus kunigaikštis Hugo Kapetas buvo išrinktas Senlio karaliumi.

Geografija 

Departamentą supa – Esno, Somos, Uazos slėnio, Senos ir Marnos, Pajūrio Senos, Ero departamentai.

Svarbiausi miestai – Bovė, Klermonas, Kompjenas, Meru, Senlis, Šantilji.

Svarbiausios upės – Esnas , Marna, Soma , Uaza.

Ekonomika 

Vyrauja žemės ūkis, grūdų, daržovių auginimas.

Politika 

Departamentą Prancūzijos senate atstovauja Filipas Marinis (nuo 1992 m.), Andrė Vantomas (nuo 2001 m.), ir Alenas Vaselis (nuo 1992 m.) (išrinkti 1998 m.), Atstovų rūmuose – 7 departamento atstovai.

Generalinę tarybą sudaro 41 narys, renkamas kas treji metai šešerių metų kadencijai. Generalinės tarybos pirmininkas Yvas Romas. Prefektas nuo 2005 m. Filipas Greguaras.

Nuorodos 
 Prefektūra
 Generalinė taryba
 Pikardijos turizmas

Prancūzijos departamentai
Magdalenos departamentas

Magdalena () – departamentas Kolumbijos šiaurinėje dalyje, Karibų jūros pakrantėje. Administracinis centras – Santa Marta.

Geografija 

Beveik visas departamentas išsidėstęs Magdalenos upės slėnyje. Rytinė dalis kyla į Siera Nevada de Santa Martos kalnus. Yra Tayrona nacionalinis parkas.

Ekonomika 

Auginami bananai, kava, ryžiai, tabakas, juka, medvilnė. Pajūryje verčiamasi žvejyba.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 89,37 %
 Indėnai – 0,81 %
 Juodaodžiai – 9,83 %

Svarbiausi miestai 
 Santa Marta
 Sjenaga
 Arakataka

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Kolumbijos departamentai
Narinjo departamentas

Narinjas () – departamentas Kolumbijos pietvakariuose, Ramiojo vandenyno pakrantėje, Ekvadoro pasienyje. Administracinis centras – Pastas.

Geografija 

Palei vandenyno pakrantę driekiasi neplati Ramiojo vandenyno žemuma. Čia iškrenta daug kritulių (3000 mm), karšta. Auga drėgnieji miškai. Einant į rytus iškyla Andų Vakarinė Kordiljera, kurios aukštis iki 4764 m (Kumbalio vlk.). Toliau Hoz de Minamá įduba skiria nuo Centrinės ir Rytų Kordiljeros. Kalnuose klimatas vėsus, sausesnis (1000 mm), vyrauja paramų pievos. Pačiuose rytuose prasideda Amazonijos selva. Trumpos ir vandeningos upės (Patía, Guáitara, Junambú) teka nuo kalnų į Ramųjį vandenyną. Kitapus kalnų, rytų kryptimi teka Amazonės baseino upės (Guamués, Churayaco, San Miguel).

Ekonomika 

Svarbiausia ekonomikos šaka – žemės ūkis. Auginamos bulvės, kukurūzai, kviečiai, kava, pupelės, kakava, aliejinės palmės, bananai, daržovės. Gyvulininkystė (daugiausia auginami galvijai). Pajūryje – žvejyba. Aukso ir sidabro gavyba. Odos, medienos, vilnos pramonė.

Etninė sudėtis 
 Metisai ir baltieji – 70,42 %
 Indėnai – 10,76 %
 Juodaodžiai – 18,82 %

Svarbiausi miestai 
 Pastas
 Ipjalesas
 Tumakas
 Kordoba
 

Kolumbijos departamentai
Karajimiškis

Karajimiškis – kaimas Biržų rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, Biržų regioniniame parke, prie kelio . Karajimiškio geologinis draustinis, kuriame gausu smegduobių, iš kurių didžiausia – Karvės Ola, esanti kaimo laukuose. Gipso telkinys.

Istorija

Istorijos šaltiniuose minima, kad 1616 m. birželio 30 d. šiose vietose žmonės pajuto gana stiprų žemės drebėjimą, kurį lydėjo požeminis dundesys. Senose knygose išliko liudijimai, kad net trobesiai siūbavo.

Gyventojai

Šaltiniai 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Jean Reno

Žanas Reno (g. 1948 m. liepos 30 d. Kasablankoje, Maroke) – prancūzų aktorius.

Gimė Maroke, kai valstybė buvo Prancūzijos protektoratas. Kartu su tėvais, kurių ispaniška kilmė, pasitraukė į Š. Ameriką dėl Francisco Franco diktatoriško valdymo. Į Prancūziją persikėlė būdamas 12 metų.

Karjerą pradėjo prancūzų kine, suvaidino daugybėje Luko Besono filmų. Išgarsėjo Well: The Big Blue (1998) ir Léon (1994) filmuose. Vėliau vaidino tokiuose JAV hituose kaip „Neįmanoma misija“ (1996) kartu su Tomu Kruzu, „Ronine“ (1998) su Robertu de Niro ir „Godziloje“ (1998). Tačiau jis vaidino ir prancūzų kine „Kraujo upėse“ (2000) ir jų tęsinyje bei Visitors (1993) ir jų tęsinyje. Naujausi garsesni filmai, kuriuose vaidino Jean Reno, tai „Rožinė pantera“, „Da Vinčio kodas (filmas)“, „Vilkų imperija“, „Kraujo upės 2: apokalipsės angelai“.

Filmografija 

Reno, Jean
Kirkilai

Kirkilai – kaimas Biržų rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, Biržų regioniniame parke. Seniūnaitijos centras. Įsteigta kaimo bendruomenė (nuo 2003 m.).

Etimologija 

Kaimas buvo pavadintas čia žemes įsigijusių vienų seniausių Upytės pavieto bajorų šeimų Kirkilų vardu (asmenvardinis vietovardis). Pavardės kilmę kalbininkas Jonas Jablonskis aiškino taip: pirmoji – tai, kas kirkia, rėkia, pavyzdžiui, vaikas, kuris rėkia, kirkia, bus kirkilas; antroji, labai retai naudojama reikšmė, – eržilas. Pastaroji reikšmė nulėmė pagrindinį herbo elementą.

Geografija 

Kaimas išsidėstęs Biržų regioninio parko Kirkilų kraštovaizdžio draustinyje, kuriame gausu smegduobių ir karstinių ežerėlių. Į vakarus nuo kaimo – Čeriaukštės upelio ištakos. Telkšo 3,9 ha ploto Kirkilų ežeras. Per kaimą prateka Šilinės (Šilinėlio) upeliukas (Apaščios intakas).

Istorija 

Kirkilai istorijos šaltiniuose minimi nuo 1585 m. gegužės 3 d., kai Upytės pilies teismo byloje paminėtas Kirkilų laukas. 1645 m. minimi kaip Kirkilowie ir nors buvo arti Biržų, tačiau Biržų kunigaikštystei nepriklausė.

2010 m. patvirtintas Kirkilų herbas. Tai vienas iš labai retų atvejų Lietuvoje, kai herbas suteiktas gyvenvietei, neturinčiai nei miesto, nei miestelio ar seniūnijos centro teisių.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 1909 m. sausio 7 d. – kunigas, poetas Kazimieras Žukas.
 1955 m. sausio 18 d. – pedagogė, Biržų rajono savivaldybės administracijos švietimo skyriaus vedėja Genovaitė Gutauskienė.

Šaltiniai 

Biržų rajono savivaldybės gyvenvietės
Kosovo Mitrovica

Kosovo Mitrovica – miestas ir savivaldybė Kosovo Mitrovicos srityje, Kosove, 515 m aukštyje, prie Ibaro upės.

Istorija 
Mitrovica minima nuo XIV a. 1982–1991 m. vadinta Titova Mitrovica.

1999 m. Kosovo karo metu dalis infrastruktūros sunaikinta. Iki karo 81 proc. miesto gyventojų buvo albanai.

Pramonė
Chemijos, medienos apdirbimo, popieriaus pramonė. Netoliese išgaunamas švinas, cinkas, sidabras.

Sportas 
 KF Trepça Mitrovicë (futbolas)
 KF Trepça'89 (futbolas)
 KFF Mitrovica – moterų futbolo klubas;

Išnašos 

Kosovo miestai
Kosovo savivaldybės
Goranas Bregovičius

Goranas Bregovičius (Горан Бреговић, Goran Bregović; g. 1950 m. kovo 22 d. Sarajeve) – garsus Balkanų kompozitorius ir muzikantas, gerai žinomas ir likusioje Europoje. Buvusios roko grupės Bijelo Dugme narys, Emiro Kusturicos filmų kompozitorius ir aktorius.

Nors į Bregovičių pretenduoja kelios tautos pats save jis laiko jugoslavu (tėvas – kroatas, motina – serbė). Gyvena su žmona bosne ir 3 vaikais Paryžiuje.

Bregovičiaus muzikinėse kompozicijose ryškūs čigoniški ir balkaniški muzikos motyvai. Viena garsiausių jo sukurtų melodijų – Ederlezi (iš filmo „Čigonų laikai“), skamba ir filme „Boratas“.

Filmogarfija 
Filmai, kuriems muziką kūrė G. Bregovičius:
 1977 – Leptirov oblak – Režisierius: Zdravko Randić
 1979 – Lične stvari – Režisierius: Aleksandar Mandić
 1988 – Time of the Gypsies (Dom za vešanje) – Režisierius: Emir Kusturica
 1989 – Kuduz – Režisierius: Ademir Kenović
 1990 – Gluvi barut – Režisierius: Bahrudin Čengić
 1991 – Das Serbische Mädchen – Režisierius: Peter Sehr
 1991 – Mala – Režisierius: Predrag Antonijević
 1991 – Čaruga – Režisierius: Rajko Grlić
 1993 – Arizona Dream – Režisierius: Emir Kusturica
 1993 – Toxic Affair – Režisierius: Philoméne Esposito
 1993 – La Nuit sacrée – Režisierius: Nicolas Klotz
 1993 – La Nombril du monde – Režisierius: Ariel Zeitoun
 1994 – Queen Margot – Režisierius: Patrice Chéreau
 1995 – Underground – Režisierius: Emir Kusturica
 1997 – Shekvarebuli kulinaris ataserti retsepti – Režisierė: Nana Džordžadzė
 1997 – The Serpent’s Kiss – Režisierius: Philippe Rousselot
 1997 – XXL – Režisierius: Ariel Zeitoun
 1998 – Train of Life – Režisierius: Radu Mihaileanu
 1999 – The Lost Son – Režisierius: Chris Menges
 1999 – Tuvalu – Režisierius: Veit Helmer
 2000 – 27 Missing Kisses – Režisierė: Nana Džordžadzė
 2000 – Je li jasno prijatelju? – Režisierius: Dejan Ačimović
 2002 – Music for Weddings and Funerals – Režisierius: Unni Straume
 2005 – The Turkish Gambit (Турецкий гамбит) – Režisierius: Dzhanik Faiziyev
 2005 – I Giorni Dell' Abbandono – Režisierius: Roberto Faenza
 2006 – Karaula – Režisierius: Rajko Grlić
 2006 – Le Lièvre de Vatanen – Režisierius: Marc Rivière
 2007 – Fly by Rossinant – Režisierius: Jacky Stoév
 2008 – Mustafa – Režisierius: Can Dündar
 2011 – Baikonur – Režisierius: Veit Helmer

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Bregovic, Goran
Bregovic, Goran
Seivai

Séivai (lenk. Sejwy) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Punsko valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. 44 % gyventojų – lietuviai. (1984)  Į Seivus įjungtas buvęs Naujųjų Seivų kaimelis.  Vaivadijos kelias  Suvalkai – Seinai ir valsčiaus kelias Bokšiai – Užvidugirių Būda (buvęs senovinis kelias iš Lazdijų į pietinę Prūsiją).

Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Seivų dvaras, piremąkart minimas 1535 m., tąkart priklausė Radviloms. Seivai buvo seniūnijos, 1800-1807 m. ekonomijos ir iki Antrojo pasaulinio karo Seivų valsčiaus centras. 1907 m. birželio 30 d. Seivuose susirinkę 500 žmonių kartu giedojo Tautišką giesmę ir žiūrėjo saviveiklininkų spektaklį. Po Pirmojo pasaulinio karo dvaras išdalintas lenkų legionieriams. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą kaime gyveno 63 žmonės, iš kurių 64 lenkai, 4 rusai, 3 vokiečiai ir 12 lietuvių. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

Žymūs žmonės: 
 Birutė Jonuškaitė (g. 1959 m.) – rašytoja
 Alicija Sitarskienė (g. 1953 m.) – poetė ir publicistė

Išnašos

Literatūra 
Tarybų Lietuvos enciklopedija, 3t, Vyriausioji Enciklopedijų Redakcija, Vilnius, 1987, 623 psl.

Nuorodos 

 Kaimo geografinė padėtis Punsko valsčiuje 
 Kaimo vaizdai
 Kaimas žemėlapyje

Punsko valsčiaus gyvenvietės
Hektaras

Hektaras (ha) – ploto matavimo vienetas, lygus 10 000 m² (100 m x 100 m), 100 arų arba 0,01 km².

Hektaras nėra šiuolaikinės metrinės sistemos vienetas, tačiau dažnai naudojamas žemės plotui skaičiuoti.

Taip pat skaitykite 
 aras
 hekto-

Ploto matavimo vienetai
John Cleese

John Marwood Cleese (gim. 1939 m. spalio 27 d.) - anglų komikas ir aktorius, Monty Python grupės narys.

John Cleese atminimui, kaip ir kitų Monty Python grupės narių, jo vardu yra pavadintas asteroidas 9618 Johncleese.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 IMDB: John Cleese

Cleese
Cleese
Jungtinės Karalystės humoristai
Steven Spielberg

Steven Spielberg (g. 1946 m. gruodžio 18 d. Cincinatyje, JAV) – amerikiečių kino režisierius ir prodiuseris. Vienas iš „DreamWorks“ studijos įkūrėjų.

Per savo karjerą, kuri apima daugiau kaip 4 dešimtmečius, S. Spilbergas kūrė įvairių temų ir žanrų filmus – nuo mokslinės fantastikos ir nuotykių iki Holokausto, vergijos, karo ir terorizmo.

S. Spilbergas laimėjo Oskarą kaip geriausias filmų „Šindlerio sąrašas“ (1993 m.) ir „Gelbstint eilinį Rajaną“ (1998 m.) režisierius. Spilbergo filmai „Nasrai“ (1975 m.), „Ateivis“ (1982 m.) ir „Juros periodo parkas“ (1993 m.) sumušė pelningumo rekordus. Jo asmeninis turtas yra 3,7 mlrd. JAV dolerių (2020 m. duomenimis).

Spilbergas vedė Amy Irving 1985 m., po to 1989 m. išsiskyrė 1991 m. vedė Kate Capshaw. Turi 6 vaikus.

Filmografija 

 1974 – Šugarlando ekspresas
 1975 – Nasrai
 1977 – Artimi trečiojo laipsnio kontaktai
 1979 – 1941
 1981 – Dingusios Sandoros skrynios ieškotojai
 1982 – Ateivis
 1984 – Indiana Džounsas ir lemties šventykla
 1985 – Purpurinė pieva
 1987 – Saulės imperija
 1989 – Indiana Džounsas ir paskutinis kryžiaus žygis
 1989 – Visada
 1991 – Kablys
 1993 – Juros periodo parkas
 1993 – Šindlerio sąrašas
 1997 – Dingęs pasaulis: Juros periodo parkas
 1997 – Amistadas 1998 – Gelbstint eilinį Rajaną 2001 – Dirbtinis intelektas 2002 – Įspėjantis pranešimas 2002 – Pagauk, jei gali 2004 – Terminalas 2005 – Pasaulių karas 2005 – Miunchenas 2008 – Indiana Džounsas ir krištolo kaukolės karalystė 2011 – Tintino nuotykiai. Vienaragio paslaptis 2011 – Karo žirgas 2012 – Linkolnas 2015 – Šnipų tiltas''
 2016 – Didysis Gerulis Milžinas
 2018 – Oazė: Žaidimas prasideda

Šaltiniai 

JAV kino režisieriai
Prodiuseriai
Amerikos žydai
Dieveniškių istorinis regioninis parkas

Dieveniškių istorinis regioninis parkas – regioninis parkas pietryčių Lietuvoje. Plotas 8598 ha, direkcija Poškonyse. Parkas įsteigtas kultūros ir gamtos požiūriu vertingiems Dieveniškių apylinkių kraštovaizdžio ir etnokultūriniams kompleksams išsaugoti ir tvarkyti.

Gamtos vertybės 

Savitas priešpaskutinio apledėjimo suformuotas kraštovaizdis su stambiomis plokščiaviršūnėmis kalvomis ir erdviomis lomomis, natūralus Gaujos upės slėnis. Miškuose vyrauja eglynai, o Nemkamedžio miške stūkso galingas Grybiškių ąžuolas. Žižmų kaimo miške stūkso akmuo „Užkeikta svodba“.

Kultūros paveldas 

Parke yra Bėčionių piliakalnis, Dieveniškių, Skaivonių, Senųjų Miežionių, Didžiulių, Stakų, Poškonių pilkapiai, mitologiniai Moko, Žižmų, Jankelių akmenys.

Gaujos upės pakrantėse 13 Poškonių etnokultūrinio draustinio gatvinių kaimų išlaikė senąją architektūrą, žemėnaudos struktūrą, nemaža senosios buities elementų. Įdomūs ir gatviniai Gudelių, Pagaujėnų, Girdžiūnų kaimai. Architektūros paminklais paskelbti Žižmai, Rimašiai, Poškonys. Įspūdinga Norviliškių pilis, bažnyčia Dieveniškėse (statyta 1783 m.).

Laisvalaikis ir pramogos 

Prie pagrindinių lankytinų objektų pastatytos rodyklės, su žemėlapiais ir aprašymais, tad automobiliu, dviračiu ar pėsčiomis galima keliauti ir savarankiškai. Teikiamos gido paslaugos. Žvejoti su leidimais galima Poškonių tvenkinyje (šalia galima apsistoti) ir Gaujos upėje. Parke švenčiama Rasos šventė, vyksta poezijos pavasarėlis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Dieveniškių istorinio regioninio parko direkcija 
 Kelionė Dieveniškių istoriniu regioniniu parku
Žagarės regioninis parkas

Žagarės regioninis parkas – regioninis parkas šiaurės vakarų Lietuvoje, šalia valstybės sienos su Latvija. Direkcija Žagarėje. Parko plotas 7140,42 ha (miškai sudaro 59 proc.). Parkas įsteigtas siekiant išsaugoti Švėtės paslėnių ir Žagarės miško kraštovaizdį, jo gamtinę ekosistemą ir kultūros paveldo vertybes.

Gamtos vertybės 

Žagarės ozas – vaizdinga, ilga, kuprota kalva. Nuo jos matyti Švėtės slėnis, Žagarės giria ir Žiemgalės lygumos toliai. Gaudikių apylinkėse plyti Linkuvos gūbrio plačios kalvos su giliomis įlomėmis. Žagarėje, Švėtės upės šlaituose atsiveria dolomitinės atodangos. Žagarės miške vyrauja ąžuolyniniai eglynai su liepų, guobų ir kitų lapuočių medžių priemaiša. Čia išsaugota viena vertingiausių tauriųjų elnių bandų, gausu saugomų augalų rūšių.

Miškai yra mišrūs, su vertingais ąžuolynais ir uosynais. Įspūdingi kraštovaizdžiai atsiveria nuo Žvelgaičių piliakalnio. Yra nedidelės natūralios užliejamos paupių pievos, yra paukščių stebėjimo bokštelis yra prie Žvelgaičio ežero nendrynuose. Rujos metu parke matoma daug tauriųjų elnių. Čia išsaugota senoji, dar XIX amžiuje išvesta jų populiacija.

Kultūros paveldas 
Parke stūkso Žvelgaičio ir Raktuvės piliakalniai, Žagarės pilkapiai, senos įvairių tikėjimų kapinės rodo įdomią šio krašto praeitį, kovas su Livonijos ordinu. Žagarėje išlikęs XVI a. gatvių tinklas, daug XIX a. pastatų. Apaštalų Šv. Petro ir Šv. Povilo bažnyčia. Juodeikių kaime išlikęs Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto paminklas.

Žvelgaičio ir Raktuvės piliakalniai minimi jau 1298 m. Livonijos kronikose. Ant jų stovėjo žiemgalių pilys. Senojoje ir Naujojoje Žagarėje yra Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios, pastatytos iš vietinio dolomito XVI amžiuje.

Laisvalaikis ir pramogos 

Parke įrengtas 2,5 km gamtinis – ekologinis takas. Žagarės žirgynas nuomoja žirgus (Hanoverių veislės) jodinėjimui. Galima žvejoti Švėtės upėje ir Žvelgaičio ežere, prie jų įrengtos stovyklavietės. Galima keliauti Žagarės ozo pažintiniu taku, Mūšos tyrelio pažintiniu taku.

Nuorodos 
 Žagarės regioninio parko svetainė
Maarja Kivi

Maarja Kivi (g. 1986 m. sausio 18 d. Taline) – Estijos dainininkė.

Buvusi grupės Vanilla Ninja narė.

Diskografija

Albumai 
 „Payback Time“, 2008

Singlai

Nuorodos 
 Oficialus Maarja tinklalapis
 

Kivi
Mikoyan-Gurevich MiG-9

MiG-9 (rus. МиГ-9) – Tarybų Sąjungos pirmos kartos reaktyvinis naikintuvas, šturmo lėktuvas.

Istorija 
Sukurtas iš karto po II pasaulinio karo. Prototipas I-300 pirmą kartą pakilo skrydžiui 1946 m. balandžio 24 d. Jame buvo sumontuoti du reaktyviniai RD-20 varikliai. Jie buvo vokiečių variklio BMW 003 kopijos. Po sėkmingų bandymų 1946-1947 žiemą pradėti tiekti TSRS ginkluotosioms oro pajėgom (TSRS KOP). Iš viso pagaminta apie 550 įvairių modifikacijų MiG-9. 1948 m. pradėjus tiekti modernesnius naikintuvus gamyba sustabdyta.

Modifikacijos 
 I-300 – prototipas
 MiG-9 F – prototipas F, serijinis modelis su RD-20 varikliais
 MiG-9 FP, prototipas I-302 – su modernizuota ginkluote
 MiG-9 FL, prototipas I-305 – modifikacija su Lyulka TR-1A varikliais, kūrimas nebaigtas
 MiG-9 FF,  prototipas I-307 – modifikacija su RD-20F ir RD-21 varikliais
 MiG-9M FR, prototipas I-308 – su RD-21 varikliais
 MIG-9UTI – dvivietis mokomasis naikintuvas.

Šalys naudotojos 
 Tarybų Sąjunga

Ginkluotė 
 Viena 37 mm kalibro NL-37 patranka
 Dvi 23 mm kalibro NS-23 patrankos

Charakteristikos

Nuorodos 

 airwar.ru 

Naikintuvai
Šturmo lėktuvai
Mikoyan orlaiviai
Vladimiras Vysockis

Vladimiras Semionovičius Vysockis (, piln. , 1938 m. sausio 25 d. Maskvoje – 1980 m. liepos 25 d.) – rusų aktorius, muzikantas, poetas.

Biografija 
Vladimiras Vysockis gimė 1938 m. sausio 25 d. Maskvoje. Tėvas Semionas Vysockis – karininkas, motina Nina – vokiečių kalbos vertėja. II pasaulinio karo metu su motina porą metų gyveno Urale. 1943 m. sugrįžo į Maskvą.

1947-1949 m. su tėvu ir jo antrąja žmona Jevgenija gyveno Ebersvaldėje, Vokietijoje. Tuo metu mokėsi groti fortepijonu.

Grįžęs gyventi į TSRS nuo 1955 m. pradėjo lankyti dramos būrelį. Baigė vidurinę mokyklą ir įstojo į Maskvos inžinierinį statybos institutą. Nebaigęs pirmojo semestro, mokslus metė.

1956-1960 m. studijavo Nemirovičiaus-Dančenkos aktorių studijoje. Čia susipažino su pirmąja žmona Izolda Žukova.

1959 m. atliko pirmąjį vaidmenį teatro spektaklyje „Nusikaltimas ir bausmė“, bei kine (filmas „Bendraamžės“).

1960-1964 m. dirbo aktoriumi Maskvos Puškino dramos teatre.

1961 m. filmavimo metu susipažino su būsima antrąja savo žmona Liudmila Abramova. Tais pačiais metais įrašo pirmąsias dainas. Manoma, jog pirmoji daina buvo „Tatuiruotė“.

1964 m. sukūrė dainas kino filmams ir įsidarbino Maskvos Tagankos teatre. Šiame teatre dirbo iki gyvenimo pabaigos.

1967 m. susipažino su trečiąja žmona Prancūzijos aktore Marina Vlady.

Mirė 1980 m. liepos 25 d.

Kūryba 
Vladimiras Vysockis parašė kelis kino scenarijus, įrašė 10 radijo spektaklių, sukūrė apie 600 dainų, atliko 40 vaidmenų filmuose.

Nuorodos 

 V. Vysockio paramos fondo tinklalapis 
 V. Vysockis. Neišbraukit manęs iš Pavasario…

Rusijos aktoriai
Rusijos muzikai
Rusijos poetai
Rona (departamentas)

Rona (, ) – Prancūzijos departamentas šalies vakaruose, Overnės-Ronos-Alpių regione, pavadintas pagal to paties pavadinimo upę, tekančia departamento teritorija. Administracinis centras – Lionas (į sudėtį neįeina).

Departamentą sudaro 2 apskritys, 13 kantonų, 208 komunos. Plotas – 2715 km².

Istorija 

Įsteigtas pagal Didžiosios Prancūzijos revoliucijos 1789 m. gruodžio 22 d. įstatymą nuo 1790 m. kovo 4 d. kartu su kitais 82 departamentais.

Geografija 

Ronos departamentas ribojasi su Eno, Ardešo, Luaros, Izero, Sonos ir Luaros departamentais.

Ronos departamento teritoriją iš šiaurės riboja Božolė kalnai, iš pietų – Liono kalnai, iš rytų – Sonos lyguma ir Ronos slėnis.

Pagrindiniai miestai:
 Lionas (453 187 gyventojai),
 Vileurbanas (Villeurbanne) (127 299 gyventojai),
 Venisjė (Vénissieux) (56 487 gyventojai),
 Kaluiras ir Kiuiras (Caluire-et-Cuire) (41 667 gyventojai),
 Sen Pristas (Saint-Priest) (41 213 gyventojai),
 Volks an Velinas (Vaulx-en-Velin) (39 466 gyventojai),
 Bronas (Bron) (38 058 gyventojai),
 Vilfranšas prie Sonos (Villefranche-sur-Saône) (31 213 gyventojai), subprefektūros centras.

Ekonomika 

Departamente susiklosčiusi darni visų trijų ekonomikos sluoksnių struktūra. Visame pasaulyje garsus Božolė vynas, gaminamas Božolė regione. Aukštutiniame Božolė klesti medienos apdirbimo pramonė. Liono technopolyje gaminama medicinos įranga, aukštųjų technologijų elektronika ir dalys, lengvieji automobiliai. Venisjė garsėja Reno (Renault) sunkvežimiais ir autobusais. Departamento pietuose sukoncentruota chemija|chemijos pramonė. Todėl tekstilės pramonės, kuria anksčiau garsėjo kraštas, krizė turėjo mažą poveikį gyvenimo lygiui.

Trečiajam sektoriui atstovauja pasaulyje garsūs bankai Lyonnaise de Banque-CIC, Crédit Lyonnais, Banque populaire. Ekonomikoje nedidelė dalis tenka turizmui, tačiau pajamos iš jo viršija kitų regionų pajamas, nes krašte daug lankytinų objektų, graži gamta, be to populiarus krašte ir kulinarinis turizmas.

Politika 

Departamentui Prancūzijos senate atstovauja 7 senatoriai, Atstovų rūmuose – 14 atstovų. Generalinę tarybą sudaro 50 narių.

Prefektai 

 1800 m. – Raymond de Verninac de Saint-Maur
 1810 m. – Pierre-Marie Taillepied de Bondy
 2005 m. – Jean-Pierre Lacroix

Nuorodos 

 Prancūzijos regionai ir departamentai
 Prefektūra
 Generalinė taryba
 Ekonominės plėtros agentūra 

Prancūzijos departamentai
Slabada (reikšmės)

Slabada vadinami kaimai:

 senasis Miroslavo pavadinimas;
 Anykščių rajone;
 Kaišiadorių rajone:
 Slabada,
 Naujoji Slabada;
 Kazlų Rūdos savivaldybėje;
 Kėdainių rajone;
 Kelmės rajone;
 Kupiškio rajone;
 Molėtų rajone;
 Panevėžio rajone:
 kaimas,
 viensėdis;
 Prienų rajone;
 Raseinių rajone;
 Rokiškio rajone:
 Juodupės seniūnijoje,
 Obelių seniūnijoje;
 Šalčininkų rajone;
 Šilutės rajone;
 Švenčionių rajone;
 Trakų rajone;
 Ukmergės rajone:
 Lyduokių seniūnijoje,
 Pabaisko seniūnijoje,
 Šešuolių seniūnijoje,
 Veprių seniūnijoje;
 Vilniaus rajone:
 Lavoriškių seniūnijoje,
 Marijampolio seniūnijoje,
 Medininkų seniūnijoje;
 Baltarusijoje:
 Breslaujos rajone;
 Ašmenos rajone, Gruodžių ap.;
 Astravo rajone;
 ir kt.

Etimologija 

Slabados vardas yra slaviškos, tikriausiai rusiškos kilmės. Iki XIX a. gyvenvietės, kuriose apsigyvendavo ne baudžiauninkai valstiečiai, buvo vadinamos  – „laisvė“. Jose apsigyvendavo ir kitų luomų žmonės. Po baudžiavos panaikinimo visi valstiečiai tapo ne baudžiauninkais, o gyvenviečių vardai pakeisti į  (kirtis peršoko iš antrojo į trečiąjį skiemenį).

Išnašos
Flamandų kalba

Flamandų tarmės, flamandų kalba () – neoficialus, tradicinis olandų kalbos varianto, naudojamo flamandų Belgijoje, pavadinimas, taip pat flamandų kalba arba tarme vadinami Belgijoje (Flandrijos ir Briuselio regionuose) ir Pietų Nyderlanduose naudojami olandų kalbos dialektai ar dialektų grupės. Oficiali kalba tiek Flandrijoje, tiek Nyderlanduose yra olandų kalba.

Pavadinimas kilęs nuo viduramžių Flandrijos grafystės. Kalbančiųjų skaičius - apie 5,5 mln. Flamandiškasis variantas nuo bendrinės olandų kalbos skiriasi daugeliu fonetikos ir leksikos ypatybių. Yra vakarų, rytų, Brabanto ir Limburgo patarmės. Seniausi flamandų kalbos paminklai datuojami XI a. Literatūrinė flamandų kalba susiformavo XIX a. Vartojami lotyniški rašmenys.

Nuorodos 
 Pasiklausyti Belgijos flamandų regiono (VRT Radio 1) radijo stoties 
 
 

Vokiečių žemaičių kalbos ir tarmės
Antanas Valionis

Antanas Valionis (g. 1950 m. rugsėjo 21 d. Zabieliškyje, Kėdainių raj.) – Lietuvos diplomatas, politikas, buvęs Lietuvos užsienio reikalų ministras.

Biografija 
1968 m. baigė Kaišiadorių 1-ąją vidurinę mokyklą. 1974 m. baigė Kauno politechnikos instituto (dabar – Kauno technologijos universitetas) Mechanikos fakultetą ir įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę. 1974–1976 m. dirbo Kauno mėsos kombinato Kompresorių skyriaus meistru, 1976–1980 m. – Tauragės mėsos kombinato Kompresorių skyriaus viršininku.

1980–1985 m. buvo LKP Tauragės rajono komiteto Pramonės ir transporto skyriaus instruktorius, 1985–1990 m. – LKP Centro komiteto Žemės ūkio ir maisto pramonės skyriaus instruktorius. 1990 m. ėjo Žemės ūkio ministerijos Maisto pramonės departamento Perspektyvinio planavimo ir užsienio ryšių skyriaus vedėjo pareigas. 1990–1994 m. studijavo Varšuvos universiteto Žurnalistikos ir politinių mokslų fakultete, kuriame apgynė politologijos ir socialinių mokslų daktaro disertaciją. Disertacijos tema – " Lietuvos politinės santvarkos transformacija 1988 - 1993 metais".

1994–2000 m. – Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Lenkijos Respublikoje. 1996–2000 m. – Lietuvos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Rumunijai ir Bulgarijos Respublikai. Nuo 2000 m. lapkričio 9 d. – užsienio reikalų ministras vienuoliktojoje, dvyliktojoje ir tryliktojoje Vyriausybėse. 2004-2008 m. Seimo narys.

2004 m. paskelbta apie tai, jog A. Valionis buvo KGB atsargos karininkas. 2005 m. sudaryta Seimo komisija ištyrė jo veiklą ir išvadose pareiškė, jog šie duomenys visą laiką buvo vieši, su jais galėjo susipažinti visi norintys ir nėra duomenų, kad jis vykdė kokius nors KGB pavedimus ar buvo įsipareigojęs juos vykdyti ateityje. Komisija nusprendė, jog A. Valionio ministro pareigų ėjimas nekelia grėsmės nacionalinio saugumo interesams.

2006 m. pasikeitus politinių jėgų santykiui pasitraukė iš ministro posto. 

2008 m. lapkričio 20 d. – 2011 m. birželio 19 d. Lietuvos ambasadorius Latvijoje. 2011–2017 m. Ambasadorius ypatingiems pavedimams.

Buvo TSKP, savarankiškosios LKP, Lietuvos demokratinės darbo partijos narys. 2002–2011 m. – Naujosios sąjungos (socialliberalų) narys, nuo 2004 m. – šios sąjungos pirmininko pavaduotojas. Nuo 2011 m. Socialdemokratų partijos narys.

Moka anglų, lenkų, rusų kalbas.

Apdovanojimai 
 Didžiojo Lietuvos Kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi už asmeninį indėlį plėtojant Lietuvos transatlantinius ryšius bei Lietuvos Respublikos pakvietimo į NATO proga.

|-

|-

|-

Šaltiniai 

Lietuvos diplomatai
Seimo nariai
Lietuvos užsienio reikalų ministrai
Lietuvos ambasadoriai Latvijoje
Lietuvos ambasadoriai Lenkijoje
Kairė (politikoje)

Kairiosios pažiūros – partijos ar politiko orientaciją ir planus nusakantis terminas. Paprastai kairieji atstovauja liberalizmui , socializmui, gamtos apsaugai (žaliesiems), anarchizmui, komunizmui, socialdemokratijai ir progresyvizmui. Klasifikavimas į kairę ir dešinę politikoje nėra tikslus ir neretai prieštaringas, nes ypač liberalai labiau gina veiklaus verslininko, bent jau smulkaus, interesus, teigia jog valstybei nedera daug kištis, kas nuo komunizmo idėjų gana toli. Taip skirstoma nes konservatoriai laisves vertina daugiau tik ekonominei sričiai savo valstybėje – liberalai mano jog ir asmeninėje, socialinėje srityse geriau mažiau taisyklių ir apribojimų. Vėlgi liberalai ne visada mano jog minimalios pajamos, valstybės remiamas išsilavinimas – būtinai blogai. Minimalias pajamas rėmė ir Lietuvos „atsakingo liberalizmo“ šalininkai. 

Laikoma, kad kairieji tradiciškai oponuoja dešiniesiems. Kairės ir dešinės kaip politinių terminų opozicija atsirado Prancūzijos Generaliniuose luomuose Didžiosios Prancūzijos revoliucijos metu, kadangi ten iš parlamento pirmininko pozicijų žiūrint, dešinėje sėdėdavo konservatyvūs deputatai, o kairėje – liberalai ir socialistai.

Gali būti jog pažiūrų spektras iš tiesų yra uždaro žiedo pavidalo. Daugelis pripažįsta jog tarp Stalino ir Hitlerio yra kažkas bendro, ir tuo pat metu mano jog Stalinas priklauso kraštiniems kairiesiems, tuo tarpu Hitleris – kraštiniems dešiniesiems.

Spektras 

Raidės paryškintos yra kairiosios pažiūros.

Šaltiniai 

Politikos spektras
Politinės metaforos
Vakarų Morava

Vakarų Morava () – upė vakarų Serbijoje; viena iš Didžiosios Moravos ištakų. Prasideda Golijos kalnuose (Dinarai), netoli Požegos miesto susiliejus Golijska Moravicos and Džetinjos upėms. Teka kalnuotomis vietovėmis rytų kryptimi. Ties Stalaču suteka su Pietų Morava ir sudaro Didžiąją Moravą. Vaga vingiuota. Svarbiausias intakas – Ibaras (dešinysis). Prie Vakarų Moravos išsidėstę Čačako, Kraljevo, Trsteniko miestai.

Serbijos upės
Baskija

''Šis straipsnis apie administracinį Ispanijos regioną. Apie istorinį to paties pavadinimo regioną žiūrėkite straipsnį Baskija (istorinis regionas)

Baskija (arba Baskų kraštas; ) – autonominė sritis šiaurės Ispanijoje, kartu dalis istorinio Didžiosios Baskijos regiono. Sostinė – Vitorija-Gasteisas. Siekia nepriklausomybės separatistinė grupuotė ETA.

Provincijos 
 Alavos provincija
 Biskajos provincija
 Gipuskoa provincija

Istorija 

Administracinis regionas Baskija, kartu su Navara ir Šiaurės Baskija (dalis Prancūzijos) sudaro istorinį Baskijos regioną. Dėl to visa senoji autonominės srities istorija neatsiejamai susijusi su šio regiono istorija.

Ispanijos regionai
Baskija
Duetas vienam

Duetas vienam () – 1986 metų rusų režisieriaus Andrejaus Končialovskio filmas apie pasaulinio garso smuikininkę Stephanie Anderson, sergančią išsėtine skleroze. Siužetas paremtas tikru vienos garsiausių pasaulio violončelininkių – Jacqueline du Pré – gyvenimu. Vaidina Julie Andrews (už šį vaidmenį nominuota Auksiniam gaubliui), Rupertas Everetas, Max von Sydow, Alan Bates.

Siužetas 

Serganti smuikininkė Stephanie Anderson (Julie Andrews) grimzta į vis gilesnę depresiją, lankosi pas psichiatrą. Jos vyras pamažu tolsta, pradeda romaną su sekretore. Stephanie atsitveria nuo pasaulio, laiką leidžia klausydamasi savo įrašų iš šlovės laikų, žiūrėdama filmuotus savo koncertus, suprasdama, kad daugiau niekada nebegalės taip groti. Galiausiai bando nusižudyti, tačiau ją išgelbėja radusi tarnaitė. 

1986 filmai
Neliubonys

Neliubonys – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, Veisiejų RP pakraštyje, šalia kelio Leipalingis–Kapčiamiestis.

Gyventojai

Nuorodos 
 Nielubańcy Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom VII, psl. 80 (lenk.)

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Martynas Gecevičius

Martynas Gecevičius (g. 1988 m. gegužės 16 d. Vilniuje) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Utenos „Juventus“ komandoje.

Mokėsi Vilniaus Karoliniškių gimnazijoje ir pabaigė Šarūno Marčiulionio krepšinio akademiją.

Krepšininkas 2006 m. gruodžio 22 d. pasirašė ilgalaikę sutartį su Vilniaus „Lietuvos rytu“ ir perėjo į šią komandą. 2011 m. liepos 29 d. pasirašė dvejų metų sutartį su Pirėjo „Olympiacos“ ekipa. 2013 m. nusprendė sugrįžti į Lietuvą ir pasirašė dvejų metų kontraktą su Vilniaus „Lietuvos rytu“.

2019 m. rugsėjo pabaigoje persikėlė į Graikijos Salonikų „Aris“ klubą, su kuriuo pasirašė vienerių metų sutartį.

2020 m. liepos 9 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Utenos „Juventus“ komanda.

Pasiekimai 
 2006 m. Europos jaunių (iki 18 metų) čempionato sidabro medalio laimėtojas, U-18 EČ simbolinio penketuko žaidėjas
 2007 m. BBL tritaškių konkurso nugalėtojas
 2007 m. BBL čempionas
 2008 m. Europos U-20 čempionato sidabro medalio laimėtojas, U-20 EČ simbolinio penketuko žaidėjas
 2009 m. ULEB taurės čempionas
 2009 m. LKL čempionas
 2010 m. LKF taurės čempionas ir LKL naudingiausias finalo ketverto žaidėjas.
 2010 m. Pasaulio krepšinio čempionato bronzos medalis
 2012, 2013 m. Eurolygos čempionas
 2012 m. Graikijos čempionas
 2015 m. LKL vicečempionas
 2019 m. LKL tritaškių metimo konkurso nugalėtojas

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Lietuvos krepšininkai
Kornų kalba

Kornų kalba (Kornvalio keltų kalba, Kernowek) priklauso indoeuropiečių šeimai keltų kalbų grupei, britonų (britų) pogrupiui. Jai artimiausios giminingos kalbos: bretonų ir valų. Kitos keltų kalbos, priklausančios goidelų pogrupiui: airių, škotų gėlų ir menksiečių (Meno salos). Pagal populiarią legendą kornų kalba prarado gyvastį 1777 m., kai neva mirė paskutinė ja šnekėjusi moteris Dolly Pentreath (anot legendos, net mirties patale jos paskutiniai žodžiai buvo „Me ne vidn cewsel Sawznek“ – „Aš niekada nekalbėsiu angliškai“), tačiau dabar jau niekas neabejoja, kad Dolly nebuvo paskutinė kalbėjusi šia kalba. Alavo kalnakasiai bent kažkiek mokėjo korniškai iki pat XX amžiaus pradžios, tas pats pasakytina ir apie žvejus, kurie dar 20-tais XX amžiaus metais turguje žuvį skaičiuodavo korniškai.

Pirmas mokslinis kornų kalbos aprašymas buvo padarytas XVIII amžiuje valų mokslininko Lluydo, taigi gana tiksliai žinome kaip skambėjo kornų kalba paskutiniuoju savo gyvavimo laikotarpiu. Nepaisant to, kai XX a. buvo sugalvota ją gaivinti, atskaitos tašku buvo pasirinktas XVI amžius. Kokia buvo kornų kalbos fonetika tuo metu galima tik spėti, ir tai privedė prie didelių ginčų tarp kalbos entuziastų. Apie 1985 metus kornų kalbos entuziastų judėjimas suskilo į 3-4 skirtingas stovyklas, kurių atstovai niekaip negalėjo sutarti, kaip turi būti rašomi ir skaitomi žodžiai korniškai. Šiuo metu bandoma visas skirtingas ortografijas sujungti į vieną rašybos sistemą. Specialios darbo grupės sprendimas dėl bendros rašytinės formos paskelbtas 2007 m. spalį.

Tiksliai nežinoma, kiek žmonių moka korniškai šiuo metu. Įvairiais vertinimais tokių žmonių gali būti keli tūkstančiai, tačiau laisvai kalbančių skaičius vargiai ar viršija kelis šimtus. Įvairių rašybos sistemų atstovai linkę pervertinti savo pasekėjų skaičių bei menkinti „konkurentų“ skaičių. Šiuo metu Kornvalyje auga keletas vaikų, kuriems atgaivinta kornų kalba yra gimtoji, nes jų tėvai su savo vaikais nuo pat kūdikystės kalbėjo korniškai.

Kornų kalba pelnė Didžiosios Britanijos vyriausybės pripažinimą, todėl yra saugoma, kaip ir kitos mažumų kalbos. Valstybinis finansavimas leidybai ir žiniasklaidai skatina kalbos mylėtojus išspręsti savo nesutarimus dėl rašybos. Jei pavyktų sujungti šiuo metu konfliktuojančių aktyvistų pastangas, kornų kalba būtų fakultatyviai dėstoma Kornvalio mokyklose. Pastaruoju metu atgimsta šios nedidelės britų salyno tautos kultūrinis suvokimas, žmonės ėmė burtis į bendruomenes.

Nuorodos 
 

Keltų kalbos
Bertašiūnai

Bertašiūnai – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Abarauskų. Kaimo turizmo sodyba „Bertašiūnų vienkiemis“.

Istorija 
XIX a. pab. kaimas pateko į Seinų apskrities Leipalingio valsčių, Veisiejų parapiją.

Gyventojai

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Kuolonys

Kuolonys – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 1,3 km į pietvakarius nuo Abarauskų.

Gyventojai

Nuorodos 
 Kułańce Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom IV, psl. 870 (lenk.)

Šaltiniai 

Lazdijų rajono savivaldybės gyvenvietės
Puja

Puja (Puya) – bromelijinių (Bromeliaceae) šeimos augalų gentis.

Augalai paplitę Andų kalnuose. Auga iki 4000 m aukštyje virš jūros lygio; atsparūs šalčiui.

Gentyje yra apie 160–180 rūšių.
Didžioji puja (Puya raimondii)

Bromelijiniai
Dešinė (politikoje)

Dešiniosios pažiūros – partijos ar politiko orientaciją bei ateities planus nusakantis terminas. Skirstymas į kairę ir dešinę ne visada aiškus ir dažnai prieštaringas. Paprastai dešinieji atstovauja konservatizmui, monarchizmui, politinei reakcijai, įvairioms religinėms kryptims, nacionalizmui bei fašizmui.  

Laikoma, jog dešinieji tradiciškai oponuoja kairiesiems. Kairės ir dešinės kaip politinių terminų opozicija atsirado Prancūzijos parlamente, kadangi ten iš parlamento pirmininko pozicijų žiūrint, dešinėje sėdėdavo konservatyvūs deputatai, o kairėje – liberalai ir socialistai.

Pagal šią lentelę, labai kraštutinės pažiūros nė vienos krypties nėra geros. Gali būti jog politinis spektras iš tiesų yra žiedo pavidalo.

Šaltiniai

Spektras 

Paryškintos raidės yra dešiniųjų pažiūros.

Politikos spektras
Politinės metaforos