joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Steponas Vološynas Rybotyckis

Steponas Vološynas Rybotyckis (, ), dar žinomas kaip grafas Vengrinas – Rybotyckių, Vološynų (lenk. Rybotycki, Woloszyn) giminės pradininkas, gimė 1340 m. Transilvanijoje.

Biografija 
Steponas Vološynas nuo 1366 metų gavęs pavardę „Rybotyckis“, nuo 1368 metų – grafas Vengrinas, herbo Drago–Sas atstovas, nemažos dalies šio herbo giminių pradininkas.

Karvedys Steponas Vološynas atvyko į Lenkijos karalystę iš Transilvanijos tos vietovės, kurios septyniuose pastatytuose Saksonijos išeivių miestuose gyveno vokiečiai saksai.
Stepono Vološyno senelis buvo vardu Mikola. Žinoma, jog jo tauta buvo valachai, kurie 1334-35 metais atvyko į Maramurešą iš Didžiosios Valakijos, iš Vranie parapijos. Šią tautą vedė Mikolos sūnus Bogdanas.

Stepono Vološyno tėvas buvo Juga – Maramurešo karvedžio Bogdano brolis.

Mūšis Moldavijoje 

Steponas Vološynas kartu su dėde Bogdanu išvyko į žygį. 1359 metais jie persikėlė į Moldavijos kunigaikštystės teritoriją. Moldavijoje jie sumušė Balko, Saso sūnaus kariuomenę. Sasas buvo Vengrijos karūnos pasiuntinys Moldavijoje. Po mūšio Balkas pabėgo į Maramurešą, kur Vengrijos karalius perdavė jam valdyti žemes, tarp jų ir tas žemes, kurios anksčiau priklausė jo priešininkui Bogdanui.

Bogdano žemių sudėtyje Maramureše buvo ir Stepono Vološyno valdytos žemės, taip pat ir jo brolio Jono. Dokumentas, fiksavęs brolių teisę į žemes, datuotas 1353 metų gegužės 14 d.

Karvedys Bogdanas po pergalės paskelbė Moldavijos kunigaikštystę nepriklausoma valstybe ir tapo jos pirmuoju valdovu – Bogdanu I.

Invazija į Lenkijos Karalystės teritoriją ir sąjunga su Kazimieru III Didžiuoju 

Steponas Vološynas su savo kariuomene patraukė į šiaurę, į taip vadintos Raudonosios Rusios teritoriją. Čia sudarė sąjungą su Lenkijos karalystės karaliumi Kazimieru III Didžiuoju, kuris turėjo interesą dėl Raudonosios Rusios žemių.

Už nuopelnus Lenkijos karalius Kazimieras III Didysis 1368 metais padovanojo Steponui Vološynui apie 1000 hektarų užimančių žemių, išsidėsčiusių Viaros upės aukštupyje, su kaimais ir trimis vienuolynais. Valdydamas šias žemes Steponas Vološynas dėl teritorijos centre įsikūrusio Rybotyščių (lenk.Rybotycze) kaimo gavo pavardę – Rybotyckis.

1368 m. Lenkijos karalius Rybotyckį pavadino “Vengrinu”. Nuo to laiko Steponas Rybotyckis, Drago-Sasų herbo atstovas nešiojo titulą – Grafas Vengrinas. Steponas Vološynas Rybotyckis minimas 1359 m. Peremyšlio pirklių sąrašuose.

Giminystė 
Steponas Vološynas Rybotyckis buvo pirmojo Moldavijos karaliaus Bogdano I sūnėnas. Giminiavosi su Valakijos valdovų šeimomis, t. y. Basarabu I, taip pat Bulgarijos caru, taip pat ir Transilvanijos valdovu Vladu III Drakula .

Taip valachai atsidūrė Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės teritorijoje.

Literatūra 

 Wyrostek L., Ród Dragów – Sasów na Węgrzech i Rusi Halickiej, Kraków 1932.
 М.Терлецького „Контури роду Драго-Сасiв“. Видавництво „Центр Европи“ Львiв.
 Akta grodzkie i ziemskie z czasów Rzeczypospolitej Polskiej z archiwum tak zwanego bernardyńskiego we Lwowie w skutek fundacyi śp. Aleksandra hr. Stadnickiego. Wyd. staraniem Galicyjskiego Wydziału Krajowego. T.8.

ATR asmenybės
Grafai
Woloszyn

Vološynai (, ) – valachiško, vengriško ar transilvaniško kraujo turėjusios kilmingos šeimos atstovai.

Šią pavardę nešiojo Transilvanijos karvedys Steponas Vološynas Rybotyckis, iki tol, kol atvyko į Lenkijos Karalystės teritoriją. Jis buvo herbo Sas giminių pradininkas Lenkijos karalystėje. Taip pat minimas grafas Vanczaluchas, t. y. Vancza Vološynas, kuris XV a. valdė žemes Turkos mieste (dabartinėje Vakarų Ukrainoje).

Žinomiausio herbo „Sas" giminių tyrinėtojo, Jogailos universiteto istoriko Liudviko Vyrosteko aprašytame ir susistemintame apie herbo „Sas" gimines sąvade paminėti tik du kilmingi asmenys, turėję Vološyno pavardę, – tai Steponas Vološynas Rybotyckis ir Jonas Vlašynšylis – Vološynas.

Istorija 

Kartu su Steponu Vološynu Rybotyckiu atvykę jo gentainiai, įsikūrę XIV a. Sano upės baseine, vėliau išplito po Galicijos, ypač Rusios vaivadijos ir pačios Lenkijos karalystės teritorijas.
Šiose šalyse herbo „Sas" atstovams buvo būdingas kilmingumo (liet. atitikmuo – bajorystės) gavimas, pasižymėjus mūšiuose, karuose, ypač karuose su turkais.

1420 m. LDK kunigaikštis ir Lenkijos karalius Jogaila suteikė žemės ir dvarą, pavadinimu: “Ustrzyki” (netoli Peremyšlio) riteriui Jonui Vlašynšyliui – Vološynui. Šio sūnus susituokė su Nastia Rybotycka 1443 m., Stepono Vološyno Rybotyckio palikuone. Tokiu būdu visi jų tolesni palikuonys per Nastią Rybotycką turi Valachijos, Transilvanijos, Besarabijos valdovų Vlado Drakulos, Bogdano I ir Besarabo I karališko kraujo, su kuriais giminiavosi Steponas Vološynas Rybotyckis (Nastia Rybotycka jo palikuonė).

Kilmingieji Vološynai minimi Adomo Bonieckio ir Kasparo Niesieckio herbynuose.

Išnašos 

LDK didikai
Adomas Bartuševičius

Adomas Bartuševičius (1790 m. gruodžio 12 d. Jiezne, Trakų apskr. – 1881 m. lapkričio 7 d. Panemunio dvare, Nemajūnuose) – Birštono kurorto steigėjas, 1863 m. sukilimo dalyvis.

Biografija 
Adomas Bartuševičius gimė 1790 m. gruodžio 12 d. Jiezne, buvusios Jelenskio kuopos leitenanto Vincento Bartuševičiaus ir jo žmonos Kotrynos šeimoje.

Šeima 
1834 m. Jiezno bažnyčioje Adomas Bartuševičius vedė bajoraitę Dominyką Jodkovską, Jodkovskių Pranciškaus ir Onos dukterį.
 
Po santuokos Adomas Bartuševičius pirko Panemunio dvarą, stovėjusį prie Nemuno įlankos, už poros kilometrų nuo Nemajūnų miestelio.  Turėjo namą Vilniuje, Stanislovo Skapo gatvėje.

Čia susilaukė vaikų: 1836 m. Vaclovo Bartuševičiaus, 1838 m. Adomo Dominyko Bartuševičiaus ir dukters Valerijos Bartuševičiūtės pagal vyrą Medziblockos. Anksti mirus žmonai Dominykai, 1842 m., vaikų auklėjimo našta teko tėvui Adomui.

Birštono kurorto įsteigimas 

1854 m. Adomas Bartuševičius bei gydytojas Benediktas Bilinskis gavę leidimą steigti Birštono kurortą tapo šio kurorto steigėjais. Tais pačiais metais jie sudarė sutartį su Birštono bažnyčios administratoriumi dėl mineralinių šaltinių (17 ha) nuomos dvylikai metų. Buvo pradėtos statyti pirmosios gydyklos.

Dalyvavimas 1863 m. sukilime 
Dar prieš 1863 m. sukilimą Adomas Bartuševičius savo dvare organizuodavo bajorų susirinkimus, platino draudžiamą spaudą. 1863 m. sukilimą aktyviai rėmė.

Visi trys jo vaikai: Vaclovas Bartuševičius, Adomas Dominykas Bartuševičius ir Valerija buvo 1863 m. sukilimo dalyviai, sūnūs ir organizatoriai Trakų apskrityje.
Adomas Bartoševičius kartu su sūnumi Vaclovu Pelėšiškėse 1863 m. balandžio-liepos mėnesiais sužeistiems sukilėliams buvo įsteigę slėptuvę-ligoninę.
Adomo Bartuševičiaus sūnūs Vaclovas Bartuševičius ir Adomas Dominykas Bartuševičius po 1863 m. sukilimo  buvo paskelbti ieškomais asmenimis visoje Rusijos imperijoje, jie pasitraukė į Vakarus, į Paryžių.

Adomas Bartuševičius 1864 m. buvo kalintas Trakų kalėjime, tardomas. Jį paleidus iš kalėjimo 1864 m. lapkričio mėn., raportas apie tai buvo siųstas pačiam generalgubernatoriui Michailui Muravjovui.

Prieš Adomą Bartuševičių po 1863 m. sukilimo daugybę metų Trakų žandarmerijos buvo vykdomas politinis sekimas. 1877 m. Adomas Bartuševičius buvo apkaltintas draudžiamos literatūros platinimu ir prieš jį (1877–1879 m.) politinis sekimas buvo sustiprintas. Šis sekimas vykdytas iki pat jo mirties.

Adomas Bartuševičius mirė 1881 m. lapkričio 7 d. Panemunio dvare nuo plaučių uždegimo. Palaidotas Nemajūnų kapinėse.

Išnašos 

Lietuvos bajorai
1863 m. sukilėliai
Vis dar žinau ką veikei aną vasarą

Vis dar žinau ką veikei aną vasarą () – 1998 m. sukurtas slasher žanro siaubo filmas, metais anksčiau pasirodžiusios juostos „Žinau ką veikei aną vasarą“ tęsinys.

Santrauka

Praėjo metai. Džiulė mokosi koledže, tačiau ją vis dar kankina prisiminimai apie ją ir draugus persekiojusį vyrą žvejo kostiumu. Jos kambario draugė Karla siūlo pakeiosti aplinką ir tokiu būdu prasiblaškyti. Merginoms paskambina iš radijo stoties ir pasiūlo dalyvauti konkurse, kurio prizas – kelionė į Bahamus. Merginos į pateiktą klausimą atsako neteisingai, tačiau prizą vis tiek laimi. Prie visko jos turi įvykdyti dar vieną sąlygą – į salą pasiimti sau porą. Ketvertas jaunuolių atvyksta į salą Bahamuose, tačiau čia sužino, kad atostogų sezonas jau seniai pasibaigęs ir joje daugiau nėra kitų žmonių. Pakilusi audra sutrukdo jiems išplaukti atgal ir netrukus Džiulė supranta, kad jie pateko į spąstus, kuriuos paspendė vyras žvejo kostiumu...

Aktoriai 
 Aktorius – vaidmuo
 Jennifer Love Hewitt – Džiulė Džeims
 Freddie Prinze Jr. – Rėjus Bransonas
 Brandy Norwood – Karla Vilson
 Mekhi Phifer – Tairelas Martinas
 Matthew Settle – Vilas Bensonas
 Jennifer Esposito – Nensė
 Muse Watson – Benas Vilis / Žvejys

Filme skamba Jennifer Love Hewitt atliekama daina „How Do I Deal“, išleista ir atskiru singlu.

Pagrindiniai apdovanojimai 
 MTV kino apdovanojimai (nominacija) – geriausia nauja aktorė (B. Norwood)
 Golden Trailer apdovanojimas (nominacija) – geriausias siaubo filmas
 Teen Choice apdovanojimas – geriausia aktorė (J. L. Hewitt)
 Stinkler apdovanojimas – blogiausias tęsinys

1998 filmai
JAV filmai
Siaubo filmai
Trileriai
Vadaktų koplyčia-mauzoliejus

Vadaktų koplyčia-mauzoliejus – Liaudos krašto dvarininkų Liutkevičių giminės mauzoliejus, esantis Vadaktuose (Sidabravo sen.) Radviliškio rajone, netoli kelio  (100 m į vakarus). Koplyčia stūkso Vadaktų Šv. Agotos bažnyčios šventoriaus tolimajame kampe, senųjų kapinių pusėje. Pastatyta vietos bažnyčios fundatorių Liutkevičių atminimui.

Koplyčios pastato angos – durų pagrindiniame fasade ir nišų kraštinėse sienose – aklinai užmūrytos. Įėjimo į koplyčią niša uždengta masyviu metaliniu skydu, ant kurio iškiliomis raidėmis lenkų kalba įrašyti palaidotųjų vardai ir gyvenimo datos: Liutkevičiai Zigmantas (1820–1893) ir Agota (1813–1902). Statinys turi klasicizmo bruožų.

Istorija 

Naujieji Vadaktų dvaro savininkai Agota Liutkevičienė ir Zigmantas Liutkevičius 1883 m. perstatė ir restauravo dabartinę Vadaktų bažnyčią. Šį indėlį byloja įrašas atminimo lentoje bažnyčioje.

Nuorodos 

 Wodokty - tak umiera Lauda

Radviliškio rajono koplyčios
Vadaktai
Tiny Dancer

„Tiny Dancer“ – daina, parašyta Eltono Džono ir jo dainų tekstų kūrėjo Bernie Taupin. Ji pasirodo 1971 m. išleistame ketvirtame studijiniame albume „Madman Across the Water“. 1972 m. buvo išleistas kaip singlas. JAV 2005 m. tapo auksiniu, 2011 m. platininiu, o 2018 m. triskart platininiu. Jungtinėje Karalystėje albumas auksiniu tapo 2018 m. (pagal BPI). Daina dar labiau išpopuliarėjo 2000 m. po filmo „Almost Famous“.

Reikšmė 
Dainos tekstus kūrė Bernie Taupin, tai buvo įvadinė daina į Eltono 1971 m. albumą „Madman Across the Water“. Bernie buvo įkvėptas parašyti dainos tekstus po savo pirmos kelionės į JAV 1970-aisiais. Sukurtais žodžiais jis siekė atspindėti Kalifornijos dvasią, kur jis sutiko moterį, kuri ryškiai skyrėsi nuo jo gimtinės žmonių. 1973 m. Bernie „Rolling Stone“ žurnalui atskleidė, kad daina yra apie tuometinę jo buvusią žmoną Maxine Feibelman.

Šaltiniai 

Elton John singlai
1972 singlai
2002 singlai
Gudakalnio kapinės

Gudakalnio kapinės – Medeikonių kaime Birštono savivaldybėje. Tvora aptvertos, veikiančios kaimo kapinaitės ant mišku apaugusios kalvos, esančios ties Nemuno ir Verknės santaka. Taip pat vadinamos Žideikonių arba Medeikonių kapinaitėmis, pagal greta esančių kaimų pavadinimus.

Pasiekiamos iš plento , pasukus Būdose šiaurės kryptimi. Važiuojant lauko keliu yra nuoroda į Paverknių piliakalnį, važiuoti šia kryptimi apie 3,5 km. Prieš nusileidžiantį kelią į Verknės slėnį, reikėtų stabtelti ir pasukti į kairį keliuką, kuriuo puslankiu privažiuojamas miškas. Kelias mišku iki kapinių prastos kokybės.

Kalvos papėdėje Verknė įteka į Nemuną, kitoje pusėje Verknės upės, žiūrint nuo kapinių, matyti skardis, vadinamas Ožkų pečiumi.

Kapinių kalvos papėdėje išilgai Verknės įsikūręs Medeikonių kaimas. Už kelių šimtų metrų nuo kapinaičių palei upę yra Paverknių piliakalnis.

Istorija 

Jiezno Šv. arkangelo Mykolo ir Jono Krikštytojo bažnyčios mirties metrikuose nuo 1803 m. minimi laidojimai Žideikonių kapinėse. Tačiau vietiniai žmonės nuo seno šias kapines vadino “Gudakalnio”. Kartais šį terminą metrike įrašydavo ir kunigas ar bažnyčios raštininkas.

Gudakalnio kapinaitėse buvo laidojama iš aplinkinių kaimų: Gudakalnio, Medeikonių, Paverknių, Būdų. Taip pat šiose kapinėse laidodavo ir iš kitoje pusėje Verknės esančių kaimų, t. y. Žideikonių, Kisieliškių, Benčiakiemio.

Senovėje laidotuvių procesija atkeliaudavo iki Verknės, nusileisdavo keliu iki upės ir slinkdavo iki Nemuno ir Verknės santakos vietos. Santakoje vandenį buvo galima perbristi iki tol, kol jo lygmenį pakėlė Kauno HES. Šiuo metu santakos vieta neperbrendama. Perbrendant laidotuvių procesijai per upę, buvo išlaikomas senovinis paprotys, susijęs su sielos apvalymu ir kelione į kitą pasaulį. Privažiavus kalvą, į ant jos esančias kapinaites karstą tekdavo užnešti rankomis. Kalva, ant kurios išsidėsčiusios kapinės, transportu nepasiekiama.

1941 - 1946 m. laikotarpiu kapinaitės uždarytos. Laidoti vėl pradėta, Lietuvai atgavus Nepriklausomybę. Pirmasis po Nepriklausomybės atkūrimo palaidotas Jonas Kaluževičius (mir. 1994 m.).
Gudakalnio kapinėse laidojimo vietų skaičius ribotas, jose laidojami aplinkinių kaimų gyventojų palaikai.

Kapinių paminklai 

Kapinėse yra Birštono krašto medinės kryždirbystės objektų. Greta naujai pastatytų paminklų yra išlikę antkapių, datuotų XX a. pradžios laikotarpiu. Ant kai kurių antkapių epitafijos užrašytos apskritimo principu, t. y. rašant ištisinį tekstą aplink visą antkapį (nuotrauką su Jono Palionio antkapiu).

2019 m. pavasarį kapinės restauruotos: atnaujinti antkapių metaliniai kryžiai, išryškinti užrašai.

Nuorodos 

 Nemuno kilpų regioninis parkas. Kultūros paveldas.

 Nemajūnų bendruomenės santalka. Istorija.

 Prienų raj. ir Birštono krašto laikraštis „Gyvenimas“. Rudenėjančiu taku. 

Lietuvos kapinės
Prienų rajono paveldas
Nacionalinė Legionierių Valstybė

Nacionalinė Legionierių Valstybė () – Antrojo pasaulinio karo metais trumpai gyvavusi fašistinė rumunų valstybė. Jos lyderis buvo Jonas Antoneskus, veikęs sykiu su Geležine gvardija (Garda de fier). Nacionalinė Legionierių Valstybė apėmė dabartinės Rumunijos žemes, išskyrus Šiaurės Transilvaniją, kurią tuo metu buvo užėmę vengrai. Taip pat valstybei priklausė Gyvačių sala ir keletas smulkių salelių Dunojaus deltoje, kurios 1948 m. priskirtos TSRS (Ukrainai).

1937–1938 m. Rumunijos karalystėje rinkimus laimėjo Tautinė krikščionių partija, vedama Oktaviano Gogos. Po šių rinkimų Rumunija pasuko itališkojo fašizmo keliu, be to, vis daugiau įtakos įgavo kraštutinių dešiniųjų pažiūrų Geležinė gvardija. Prasidėjus II pasauliniam karui, Rumunija oficialiai buvo neutrali. Prasidėjus vidinei sumaiščiai ir teritorijų dalyboms, šalis neteko Šiaurės Transilvanijos (Vengrijos naudai), Besarabijos (TSRS naudai) ir Pietų Dobrudžos (Bulgarijos naudai). Iš karto po šių įvykių, 1940 m. rugsėjo 4 d., generolas Jonas Anoneskus ir Geležinės gvardijos vadas Horija Sima sudarė Nacionalinę Legionierių Valstybę. Jie privertė karalių Karolį II perduoti valdžią savo 19-mečiui sūnui Mykolui, kuris, savo ruožtu, suteikė neribotas vado (Conducător) teises Antoneskui. Rugsėjo 14 d. karalius Mykolas Rumuniją oficialiai paskelbė Nacionaline Legionierių Valstybe. Daugelis valstybinių postų buvo atiduota Geležinės gvardijos nariams. Valstybė oficialiai įstojo į „Ašies“ sąjungą, į šalį įžengė Trečiojo Reicho kariuomenė.

Šios santvarkos laikmečiu ypač išaukštintas Geležinės gvardijos įkūrėjo, 1938 m. nužudyto Kornelijaus Kordeanaus kultu. Lapkričio 21–23 d. jis buvo iškilmingai perlaidotas. Geležinė gvardija susidorojo tiek su žydais, tiek su buvusios monarchistinės valdžios šalininkais (įvykdė Žilavos žudynes). Šalies pasienyje su Tarybų Sąjunga vyko nuolatiniai ginkluoti konfliktai.

1941 m. sausio 20 d. Geležinė gvardija bandė surengti perversmą prieš Joną Antoneskų ir tuo pačiu Bukarešte įvykdė 200 žydų pogromą (juos žudė mėsinėje, giedodami krikščioniškas giesmes). Antoneskus sukilimą numalšino, sukilėlius įkalino, o Sima ir daugelis kitų gvardijos vadų pabėgo į Vokietiją. Vasario 14 d. Jonas Antoneskus Nacionalinę Legionierių Valstybę panaikino ir Rumuniją paskelbė nacionalsocialistine valstybe.

Rumunijos istorija
José Carrión

Chosė Karijonas (José Carrión; g. 1989 m. kovo 20 d.) – Nikaragvos futbolininkas, rungtyniaujantis gynėjo pozicijoje. 

Žaidė Lietuvoje, atstovavo Klaipėdos „Atlantui“.

Karjera 
Karjerą pradėjo gimtinėje, žaidė Juventus Managua ir UNAN Managua klubuose.

2019 m. atstovavo Klaipėdos „Atlantui“.

Debiutavo 2019 m. gegužės 17 d. rungtynėse prieš FK Žalgiris. Sužaidė visas 90 minučių.

Rungtynės Klaipėdos „Atlante“

Rinktinės 
Yra atstovavęs Nikaragvos futbolo U-23 rinktinę.

Šaltiniai

Nuorodos 
 SOCCERWAY
 FlashScore
 Transfermarkt
 lietuvosfutbolas.lt

Carrion
Carrion
Martynas Velyvis

Martynas Velyvis (g. 1998 m. birželio 23 d.) – Lietuvos futbolininkas, žaidžiantis puolėjo pozicijoje.

Karjera 
Klaipėdos futbolo mokyklos auklėtinis.

III lyga 
2018 m. žaidė Trečioje lygoje ir atstovavo Klaipėdos „EDM Statyba-Sendvaris“ ekipai.

FK Atlantas 
Profesionalo karjerą pradėjo Klaipėdos „Atlante“ 2019 m. Pagrindinėje komandoje 2019 m. pasirodė tris kartus. Dažiausiai žaidė Atlantas B ekipoje, kuri dalyvavo Antroje lygoje.

FK Atmosfera 
2019 m. vasarą buvo paskolintas Mažeikių „Atmosferai“ ir žaidė Pirmoje lygoje. Debiutavo mažeikiškių ekipoje 2019 m. liepos 28 d., kai Alytuje kovojo prieš DFK Dainava. Mažeikių komanda alytiškiams pralaimėjo 1:9, o Martynas Velyvis pelnė pirmą rungtynių įvartį. (Vėliau varžovai įmušo devynis.)

FK Neptūnas 
Nuo 2020 m. atstovavo Klaipėdos „Neptūnui“. 2020 m. šio klubo pagrindinė ekipa žaidė Antroje lygoje, o 2021 m. pateko į Pirmą lygą. 2022 m. toliau atstovavo klubui.

Kita 
 Išsilavinimas
Aukštasis Tarptautinės prekybos ir muitinės logistikos bakalauras.

 Licencijos ir sertifikatai
2020 m. LFF C licencija

Šaltiniai

Nuorodos 
 lietuvosfutbolas.lt
 Transfermarkt
 SOCCERWAY
 fcneptūnas.lt
 alyga.lt profilis
 Globalsportsarchive

Velyvis, Martynas
1997 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas

1997 m. pasaulio moterų rankinio čempionatas – 13-asis pasaulio moterų rankinio čempionatas, kuris vyko 1997 m. lapkričio 30 - gruodžio 14 dienomis Vokietijoje.

Čempionato nugalėtoja pirmą kartą tapo Danijos rinktinė. Čempionate dalyvavo rekordinis 24-ių rinktinių skaičius.

Grupinės varžybos

A grupė

B grupė

C grupė

D grupė

Atkrintamosios varžybos

Šaltiniai 

Pasaulio moterų rankinio čempionatai
1997 sporte
Vokietijos sportas
Earth, Wind & Fire

„Earth, Wind & Fire“ (trumpinamas EWF arba EW&F) – amerikiečių grupė, grojusi daug muzikos žanrų – R&B, soul, funk, jazz, disco, pop, rock, dance, Latin, ir Afro pop. Ją 1969 m. Čikagoje įkūrė Maurice White, palikęs grupę, žinomą kaip Salty Peppers. Įvardijama kaip viena išradingiausių bei komerciškai sėkmingiausių muzikos reiškinių. „Rolling Stone“ pripažino, kad grupė sugebėjo sukurti naują juodaodžių popso skambesį. VH1 taipogi įvardijo grupę kaip visų laikų vieną geriausių.

Grupė yra laimėjusi 6 Grammy apdovanojimus iš visų 17 nominacijų. Taip pat laimėjo 4 „American Music Awards“ apdovanojimus iš 12 nominacijų. Ji buvo įtraukta į Rokenrolo šlovės muziejų.

Nariai 

 Philip Bailey – pagrindiniai vokalai, perkusiniai (1972–1984; 1987–dabar)
 Verdine White – bosinė gitara, pritariamieji vokalai (1970–1984; 1987–dabar)
 Ralph Johnson – perkusiniai, pritariamieji vokalai (1972–1984; 1987–dabar); būgnai (1972–1984)

kartu su

 B. David Whitworth – perkusiniai, vokalai (1996–dabar)
 Myron McKinley – keyboards, muzikos režisierius (2001–dabar)
 John Paris – būgnai, vokalai (2001–dabar)
 Philip Bailey, Jr. – vokalai, perkusiniai (2008–dabar)
 Morris O'Connor – pagrindinė gitara, vokalai (2008–dabar)
 Serg Dimitrijevic – ritminė gitara, vokalai (2012–dabar)

Diskografija

Studijiniai albumai 

 Earth, Wind & Fire (1971)
 The Need of Love (1971)
 Last Days and Time (1972)
 Head to the Sky (1973)
 Open Our Eyes (1974)
 That's the Way of the World (1975)
 Spirit (1976)
 All 'n All (1977)
 I Am (1979)
 Faces (1980)
 Raise! (1981)
 Powerlight (1983)
 Electric Universe (1983)
 Touch the World (1987)
 Heritage (1990)
 Millennium (1993)
 In the Name of Love (1997)
 The Promise (2003)
 Illumination (2005)
 Now, Then & Forever (2013)
 Holiday (2014)

Šaltiniai 

JAV atlikėjai
Gudagojo GS

Gudagojo GS (, ) – gyvenvietė Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūrusi 5 km į pietvakarius nuo Astravo, 4,5 km į šiaurę nuo Gudagojo bažnytkaimio, prie Vilniaus–Minsko geležinkelio. Yra vidurinė mokykla, kultūros namai, biblioteka, felčerių ir akušerių punktas. Kepama duona.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Gudagojo kaimiškoji apylinkė

Gudagojo kaimiškoji apylinkė () – apylinkė Gudijoje, Astravo rajone. Centras – Paaluošė (nuo 2013 m., iki 2013 m. – Gudagojis).

2013 m. prie Gudagojo apylinkės prijungta dalis Astravo kaimiškosios apylinkės.

2009 m. 88,4 % gyvetojų buvo gudai, 7,7 % – lenkai, 2,8 % – rusai.

Gyvenvietės 
Miesteliai
 Paaluošė (Палушы)
Gyvenvietės
 Gudagojo GS (Гудагай) · Molios (Малі)
Kaimai
 Alginonys (Альгіняны) · Babičiai (Бабічы) · Baikanai (Байканы) · Voverionys (Вавяраны) · Didžioji Puščavyja (Вялікія Пушчавыя) · Armoniškės (Германішкі) · Hradauščyna (Градаўшчына) · Hruzdouščyna (Груздоўшчына) · Gudagojis (Гудагай) · Gurios (Гуры) · Dainavėlė (Дайноўка) · Dirmūnai (Дзірмуны) · Degianava (Дзягенева) · Drevininkai (Дравянікі) · Juodakloniai (Едаклані) · Zadvarnikai (Задворнікі) · Zachariškės (Захарышкі) · Zabelina (Ізабеліна) · Indrubka (Індрубка) · Kandratai (Кандраты) · Keždūnai (Кеждуны) · Kielaičiai (Келёйці) · Kumpėnai (Кумпяны) · Lazauka (Лазоўка) · Lipkos (Ліпкі) · Lipniškės (Ліпнішкі) · Aluošia (Лоша) · Mažoji Puščavyja (Малыя Пушчавыя) · Mackonys (Мацканы) · Meškučiai (Мешкуці) · Mikšėnai (Мікшаны) · Mindžionys (Міндзяны) · Navikai (Навікі) · Parakytė (Паракіці) · Radžiuliai (Радзюлі) · Rasolai (Расолы) · Rukšonys (Рукшаны) · Rimūnai (Рымуні) · Seliščios (Селішчы) · Slabadėlė (Слабодка) · Smilgiai (Смілгі) · Treigiai (Трайгі) · Piliponys (Філіпаны) · Šuneliškės (Шунэлішкі) · Jarosiškės (Яросішкі)

Viensėdžiai
 Aliasina (Алясіна) · Blikonys (Бліканы) · Viktariškės (Вікторышкі) · Halicyja (Галіцыя) · Kazokai (Казакі) · Kamenka (Каменка) · Kermelėnai (Кермяляны) · Rabinauka (Рабіноўка) · Sasnauka (Сасноўка) · Sibirokas (Сібірок) · Seržantai (Сяржанты)

Šaltiniai 

Astravo rajonas
Molios

Molios (, ) – agromiestelis Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone, Gudagojo kaimiškojoje apylinkėje. Įsikūręs 2 km į šiaurės rytus nuo Astravo, 6 km į pietryčius nuo Gudagojo GS gyvenvietės, prie Malkos upelio.

Veikia mokykla-darželis, kultūros namai.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Baltarusijos agromiesteliai
Konstantinas Porcijanka

Konstantinas Porcijanka (, 1793 m. sausio 1 d. – 1841 m. rugpjūčio 23 d.) – Lietuvos gydytojas, Vilniaus universiteto chirurgijos ir oftalmologijos profesorius.

Biografija 

Konstantinas Porcijanka gimė 1793 m. Pastovio mieste Minsko gubernijoje bajorų šeimoje. Gimtajame mieste baigė gimnaziją.

1813 m. įstojo į Vilniaus universitetą studijuoti medicinos. Studijas sėkmingai baigė. Buvo auklėtinis profesorių Jozefo Franko, Bojanuso, Jano Frydricho Niškovskio, Johano Lobenveino. 1819 m. apsigynė daktaro disertaciją apie lūpų vėžį. Tai buvo viena pirmųjų disertacijų iš Onkologijos. Pasiliko dėstyti Vilniaus universitete. Ėjo universiteto Chirurgijos ir okulistikos katedros adjunkto pareigas, 1824 m. tapo profesoriumi. Nuo 1826 m. vadovavo Chirurgijos klinikai. 1832–1841 m. buvo Vilniaus medicinos – chirurgijos imperatoriškosios akademijos profesorius. Dėstydamas rėmėsi Augustu Frydrichu Hekeriu.

Taip pat vadovavo Medikų draugijai, buvo jos viceprezidentas, prezidentas.

Vilniaus universitete dėstė bendrąją terapiją, farmakologiją, toksikologiją, pirmasis Universitete pradėjo skaityti paskaitose medicinos istoriją.
Atlikdavo sudėtingas operacijas. Pirmasis suskaldė inkstų akmenis ir juos išėmė, dėl to laikomas urologijos pionieriumi.
Parašė apie 20 mokslo darbų.

Mirė 1841 m. Vilniuje, palaidotas Bernardinų kapinėse.

Šeima 
Žmona Klementina iš Jasinskių. Konstantinas ir Klementina Porcijankos susituokė 1821 m. balandžio mėn.  Vilniaus šv. Jonų bažnyčioje, išaugino keturis vaikus: sūnus Konstantiną ir Andrių bei dukteris Sofiją ir Pauliną.

Nuorodos

Literatūra 
Redaktorius Rolandas Pavilionis. Vilniaus universiteto istorija 1579–1994, Valstybinis leidybos centras, 1994. ISBN 9986-09-047-4.
Adomas Honoris Kirkoras. Pasivaikščiojimai po Vilnių ir jo apylinkes. Iš lenkų kalbos vertė Kazys Uscila. Vilnius: Mintis, 2012. ISBN 978-5-417-01035-4.
 Sudarytoja Vida Girininkienė. Vilniaus Bernardinų kapinės 1810-2010. Vilnius: Aureus, 2010, p. 276. ISBN 978-9953-34-278-6.
 Trumpas Vilniaus universiteto aprašas apie Konstantiną Porcijanką. 
 Visuotinė lietuvių enciklopedija apie Konstantiną Porcijanką. 
 Vilniaus krašto otorinolaringologijos istorija. 
 Dr. Randakevičienė Irma. Ką kalba metrikai apie XIX amžiaus pradžios Vilniaus šviesuomenę.  
 Krzysztof Wałejko (z zespołem red. ks. Marek Borysiak, Anna Franko, Irena Jutkiewicz i Katarzyna Jutkiewicz: Praktyczny przewodnik po Wilnie. Przedsiębiorstwo Wydawnicze „Krzysztof Wałejko“, Suwałki 2003, s. 102. ISBN 83-918978-2-6.
 Konstantino Porcijankos biografija lenkų kalba. 

Vilniaus universiteto dėstytojai
Lietuvos gydytojai
Paaluošė

Paaluošė (, ) – agromiestelis Gudijoje, Gardino srityje, Astravo rajone; Gudagojo kaimiškosios apylinkės centras (nuo 2013 m.). Įsikūręs 5 km į pietvakarius nuo Astravo, 1,5 km nuo Gudagojo GS gyvenvietės, greta Vilniaus–Minsko geležinkelio, prie Aluošios upelio.

Yra medicinos punktas, parduotuvė, klubas-biblioteka, vaikų darželis, girininkija.

Šaltiniai 

Astravo rajono gyvenvietės
Baltarusijos agromiesteliai
Rokas Stanulevičius

Rokas Stanulevičius (g. 1994 m. vasario 10 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.

Karjera

FK Ekranas 
Profesionalo karjerą pradėjo 2013 m. Panevėžio „Ekrane“. Klube rungtyniavo iki 2014-ųjų sezono pabaigos.

FK Trakai 
2015 m. atstovavo tuometiniam „Trakų“ klubui.

Izraelis 
Buvo parduotas į Izraelį. Hapoel Ironi Kiryat Shmona FC ekipoje sužaidė šešis susitikimus. 

Vėliau persikėlė į kitą Izraelio klubą Hapoel Nof HaGalil FC. Jame sužaidė 34 susitikimus ir pasižymėjo trimis įvarčiais.

Latvija 
Žaidė Latvijoje.

FK Panevėžys 
2019 m. grįžo į Lietuvą ir atstovavo FK Panevėžys. A lygoje sužaidė 15 rungtynių.

2020 m. sausio mėn. pranešta, kad žaidėjas palieka „Panevėžio“ klubą.

FC Džiugas 
2020 m. vasario 15 d. pranešta, kad biržietis tapo Telšių „Džiugo“ nariu. 

2021 m. karjerą tęsė Džiugo ekipoje. 2021 m. balandžio 8 d. rungtynėse prieš Nevėžį pasižymėjo įvarčiu ir prisidėjo prie varžovų triuškinimo (3:0).

2021 m. lapkričio mėn. pasirodė interviu, kuriame žaidėjas papasakojo apie savo karjerą, traumas, operacijas ir ateities planus.

FK Panevėžys 
2022 m. atstovavo „Panevėžio“ klubui.
2022 m. kovo 6 d. oficialiai debiutavo panevėžiečių gretose A lygos rungtynėse prieš „Riterių“ klubą.

2022 m. kovo 11 d. rungtynėse prieš FK Kauno Žalgiris pasižymėjo pelnydamas vienintelį įvartį, kuris garantavo pergalę panevėžiečiams rezulutatu 1:0.

Statistika 
 A lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
 Ekipa žaidė A lygoje;

Pasiekimai 
<...>

Šaltiniai

Nuorodos 
 alyga.lt svetainė
 lietuvosfutbolas.lt
 SOCCERWAY
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive

Lietuvos futbolininkai
Simas Gedžiūnas

Simas Gedžiūnas (g. 2000 m. gruodžio 2 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.

Karjera 

Už FC Stumbras žaidė nuo 2018 m. Buvo registruojamas į A lygos rungtynes, tačiau tais metais į aikštę neišbėgo.

2019 m. debiutavo pagrindinėje FC Stumbras komandoje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway
 alyga.lt
 fcstumbras.lt

G
Pin Ups

„Pin Ups“ – septintasis britų atlikėjo David Bowie studijinis albumas, išleistas 1973 m. spalio 19 d. Jame įtrauktos Bowio perdainuotos kitų atlikėjų dainos (angl. covers). Albumą išleido „RCA Records“. Jungtinėje Karalystėje albumas net 21 savaitę išsilaikė pardavimuose ir šoktelėjo į 1-ą vietą. Dar kartą pardavimuose pasižymėjo 1983 m. tačiau šįkart išbuvo 15 savaičių ir tik 57-oje vietoje. 1990 m. albumas vėl pateko į pardavimų sąrašą, tik šįkart išbuvo vieną savaitę, o pasiekė 52-ą vietą.

Dainų sąrašas

Pirmoji pusė 

 „Rosalyn“ – 2:27
 „Here Comes the Night“ – 3:09
 „I Wish You Would“ – 2:40
 „See Emily Play“ – 4:03
 „Everything's Alright“ – 2:26
 „I Can't Explain“ – 2:07

Antroji pusė 

 „Friday on My Mind“ – 3:18
 „Sorrow“ – 2:48
 „Don't Bring Me Down“ – 2:01
 „Shapes of Things“ – 2:47
 „Anyway, Anyhow, Anywhere“ – 3:04
 „Where Have All the Good Times Gone“ – 2:35

David Bowie albumai
1973 albumai
Lvuvekas

Lvuvekas () – miestas vidurio vakarų Lenkijoje, prie Juodųjų vandenų ().

Istorija 
Įkurtas XII a. Viduramžiais priklausė Lenkijos karalystei.

Po Abiejų Tautų Respublikos padalijimų atsidūrė Prūsijos sudėtyje. Po Pirmojo pasaulinio karo atiteko Lenkijai.

Yra išlikę rūmai ir nemažai senovinių pastatų.

Miestai partneriai 
  Kazlų Rūda, Lietuva

Nuorodos 
 Miesto oficiali svetainė (lenkų k.)

Lenkijos miestai
Leba

Leba () – miestas Lenkijoje, prie Baltijos jūros, netoliese telkšo Lebos ežeras. Miestas yra kurortinio tipo, populiarus turistų tarpe vasaros laikotarpiu.

Istorija 
Gyvenvietė rašytiniuose šaltiniuose minima 1282 m. 1357 m. minimas kaip miestas. Miestas buvo svarbus pasienio taškas kovose tarp lenkų ir jų priešininkų kryžiuočių. 

1772 m. po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo atiteko Prūsijos karalystei, nuo 1871 m. – Vokietijos imperijai.

Po Antrojo pasaulinio karo perduotas Lenkijai.

Miestai partneriai 
  Neringa, Lietuva

Nuorodos 
 Miesto oficiali svetainė (lenkų k.)

Lenkijos miestai
Goliubis-Dobžynis

Goliubis-Dobžynis () – miestas centrinėje Lenkijoje.

Istorija 
Miestas įkurtas 1951 m., kai buvo sujungtos atskiros Goliubio ir Dobžynio gyvenvietės.

Goliubis 
Goliubis žinomas nuo 1258 m. Jame gyveno lenkai, bet nuo 1231 m. Kulmo žemė priklausė Kryžiuočių ordinui. Kryžiuočių riteriai čia pastatė pilį (1296–1306), o gyvenvietė gavo miesto statusą. 1421 m. miesto privilegijas patvirtino didysis magistras Mykolas Kiuchmeisteris. Miestas tapo Lenkijos dalimi pagal 1466 m. Torunės taikos sutartį.

Goliubis suklestėjo karaliaus Zigmanto Vazos (1611-1625) valdžios metais. Miestas labai nukentėjo lenkų ir švedų karų metu, ypač 1626–1629, 1655 ir 1660 m., vėliau ir Septynerių metų karo metu (1756–1763).

Po Pirmojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo 1772 m. Goliubis buvo prijungtas prie Prūsijos karalystės. Nuo 1807–1815 m. jis priklausė Varšuvos kunigaikštystei. 1815 m. buvo paskirtas Poznanės kunigaikštystei. 1817 m. buvo įtrauktas į Vakarų Prūsijos sudėtį. 1871 m. tapo Vokietijos imperijos dalimi.

1920 m. sausio mėn. tapo Lenkijos dalimi. 1920 m. rugpjūčio mėn. Raudonoji armija užpuolė miestą.

1939 m. prijungtas prie nacistinės Vokietijos.

Dobžynis 

Nuo XVII a. antrosios pusės žinoma gyvenvietė kairiajame Druvinčios krante – . 1789 m. grafas Ignacas Dzialinskis įkūrė Dobžynio miestą. 

1793 m., po Antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo, miestas atiteko Prūsijos karalystei. 1807-1815 m. priklausė Varšuvos kunigaikštystei. 1815 m. įtrauktas į Lenkijos karalystę, kuri priklausė Rusijos imperijai.

Miestas greitai augo, didėjant žydų gyventojų skaičiui. Galiausiai Dobžynis tapo didesnis nei Goliubis.

1918 m. po I pasaulinio karo miestas tapo Lenkijos Respublikos dalimi. 1920 m. rugpjūčio mėn. Raudonoji armija užpuolė miestą. 1939 m. prijungtas prie nacių Vokietijos ir dauguma jos gyventojų buvo deportuoti į nacių koncentracijos stovyklas.

Istorinis paveldas 
XIII ir XIV a. sandūroje kryžiuočiai pastatė pilį. Vėliau ji buvo perstatyta ir išplėsta. Nuo 1616 iki 1623 m. pilyje gyveno Švedijos princesė Ona Vazaitė ().

Pilis buvo sunaikinta Švedų tvano metu. XIX a. buvo apleista. Po 1945 m. atstatyta ir renovuota.

Galerija

Miestai partneriai 
  Plungė, Lietuva

Nuorodos 
 Miesto oficiali svetainė (lenkų k.)

Lenkijos miestai
Saulius Margis

Saulius Margis (g. 1975 m. rugsėjo 6 d. Gačioniuose, Pakruojo raj.) – Pakruojo rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1982–1993 m. mokėsi  Pakruojo 2-ojoje vidurinėje mokykloje, 1985–1991 m. mokėsi Pakruojo Juozo Pakalnio muzikos mokykloje. 1997 m. baigė informatikos studijas Kauno technologijos universitete. 

1997 m. dirbo AB „Vilkas“ kompiuterių tinklo administratoriumi Kaune. 1998–2006 m. dirbo Pakruojo darbo biržoje kompiuterių tinklo administratoriumi, informacinio poskyrio vedėju, direktoriaus pavaduotoju. 2006–2011 m. buvo Pakruojo rajono savivaldybės administracijos komunalinio ūkio vyriausiasis specialistas. 

2011–2019 m. vadovavo Pakruojo seniūnijai. Nuo 2019 m. Pakruojo rajono meras.

1997–2016 m. buvo Pakruojo baikerių klubo „Laisvieji vanagai“ vienas įkūrėjų, prezidentas, įvairių renginių visuomenei organizatorius. 

2017 m. tapo LSDP Pakruojo rajono skyriaus pirmininku.

Moka anglų, rusų kalbas. Laisvalaikio veikla – kelionės motociklais, sportas, kultūros renginiai ir jų organizavimas.

Nuorodos 

 Biografija (Pakruojo savivaldybės inf.)

Pakruojo merai
Baikeriai
Vytauto Kasiulio dailės muziejus

Vytauto Kasiulio dailės muziejus – Lietuvos dailės muziejaus padalinys, veikiantis Vilniuje, Goštauto g. 1. Muziejus atidarytas 2013 m.  birželio 27 d. 
Muziejus įsikūręs XX a. pr. neoklasicistinio stiliaus pastate, buvusioje Vilniaus mokslo bičiulių draugijos būstinėje.

Nuolatinė ekspozicija pristato lietuvių išeivijos dailininko Vytauto Kasiulio (1918-1995) kūrybą. Muziejuje taip pat rengiamos laikinos parodos.

Literatūra 
Vytauto Kasiulio dailės muziejus. Vilnius: Lietuvos dailės muziejus, 2013, p. 3-4, 12.

Nuorodos 
 Vytauto Kasiulio dailės muziejus Lietuvos dailės muziejaus svetainėje
 Vytauto Kasiulio dailės muziejus Lietuvos muziejų portale

Lietuvos asmenybių muziejai
Lietuvos meno muziejai
August Endruschat

Augustas Endriušaitis (, kartais Endruschat–Waldberg; 1899 m. lapkričio 6 d. Valdberge (dab. sunykusi Baltupėnų kaimo dalis) Ragainės apskr., Vokietijos imperija – 1990 m. rugpjūčio 24 d. Vakarų Berlyne) – lietuvninkų kilmės Vokietijos dailininkas, specializavęsis peizažų, portretų ir gyvūnų tapyboje.

Biografija 
Gimė gražioje vietovėje, dešiniajame Nemuno krante. Tėviškės vaizdai būsimam menininkui paliko gilų įspūdį, vėliau jis gimtojo kaimo pavadinimą naudojo kaip slapyvardį. 

Prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas kraštui atnešė nelaimes: Valdbergo kaimelį užėmė carinės Rusijos kariuomenė ir 1914 m. valstiečių Endriušaičių šeimą ištrėmė į Čiuvašiją. Alatyrės mieste Augustas kartu su savo vyresniuoju broliu Johanesu (vėliau taip pat tapusiu dailininku) pramoko rusų kalbą ir lankė ikonų tapytojų dirbtuves.

1918 m. Endriušaičiai sugrįžo į Klaipėdos kraštą. Gimtasis ūkis buvo sugriautas ir jį perėmęs brolis Johanesas užsiėmė atkūrimu. Augustas Endriušaitis išvyko gyventi į Berlyną, 1929–1935 m. jis mokėsi aukštojoje Taikomojo meno mokykloje šio miesto Šarlotenburgo rajone. Keliavo po Viršutinę Sileziją, iš ten parsivežė nemažai tapybos darbų, lankėsi ir Nidoje. 1934 m. vedė Anną Scharff.

Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui ir įkalinimo belaisvių stovykloje laikui, A.Endriušaitis apsigyveno Vėzerio kalnų krašte (). 1948 m. pervažiavo į Rytų Berlyną ir dirbo meno pedagogu, 1951 m. su šeima persikėlė į Vakarų Berlyną.

Be kitų temų dailininkas itin mėgo tapyti peizažus, realistiškais potėpiais yra vaizdavęs Rytprūsių, Švarcvaldo, Brandenburgo kraštų ežerus ir miškus. Daug menininko darbų saugomi privačiuose kolekcijose.

Parodos (pasirinktinai) 
 1972 m. retrospektyvinė paroda Haus der ostdeutschen Heimat (Vakarų Berlynas);
 1972 m. portretų paroda „Hiltono“ viešbutyje (Vakarų Berlynas);
 1973 m. paroda Berlyno Šarlotenburgo bažnyčios namuose Haus der Kirche in Berlin-Charlottenburg;
 1975 m. paroda atidarant „Švarcvaldo halę“ Grefenhauzeno mieste; 
 1976 m. paroda galerijoje Galerie im Foyer des Deutschlandhauses;
 1976 m. grupinė paroda Glinikės pilyje ()
 1979 m. paroda Šarlotenburgo pilies Mažojoje oranžerijoje () Vakarų Berlyne.

Kalendorius 
2000 m. leidykla Dr. Wolfgang Schwarze Verlag išleido tradicinį kalendorių „Ostpreußen und seine Maler“ su A.Endriušaičio paveikslo reprodukcija.

Išnašos

Literatūra 
 Künstlerlexikon Ostpreußen und Westpreußen 1800–1945. S. 40, ISBN 978-3-86530-152-9

Vokietijos tapytojai
Mažosios Lietuvos asmenybės
Lietuvių kilmės asmenybės
Johannes Endruschat

Johanesas Endriušaitis (; 1898 m. balandžio 26 d. Valdberge (dab. sunykusi Baltupėnų kaimo dalis) Ragainės apskr., Vokietijos imperija – 1979 m. rugsėjo 7 d. Karbene, VFR) – lietuvninkų kilmės Vokietijos dailininkas, specializavęsis peizažų, portretų ir religinės tapybos srityse.

Biografija 
Gimė gražioje vietovėje, dešiniajame Nemuno krante. Tėviškės vaizdai būsimam menininkui paliko gilų įspūdį, vėliau juos vaizdavo savo drobėse.

Prasidėjęs Pirmasis pasaulinis karas kraštui atnešė nelaimes: Valdbergo kaimelį užėmė carinės Rusijos kariuomenė ir 1914 m. valstiečių Endriušaičių šeimą ištrėmė į Čiuvašiją. Alatyrės mieste Johanesas kartu su savo jaunesniuoju broliu Augustu (vėliau taip pat tapusiu dailininku) pramoko rusų kalbą ir lankė ikonų tapytojų dirbtuves.

1918 m. Endriušaičiai sugrįžo į Klaipėdos kraštą. Gimtasis 80 margų ūkis buvo sugriautas ir jį perėmęs Johanesas užsiėmė atkūrimu, o Augustas išvyko gyventi į Berlyną. Po kiek laiko į Vokietijos sostinę išvažiavo ir Johanesas, nuo 1927 m. jis studijavo aukštojoje Taikomojo meno mokykloje Šarlotenburgo rajone. Dalyvavo laisvųjų dailininkų susivienijimo organizuojamose parodose „Juryfreie Kunstausstellung“ (po kiek laiko hitlerininkų jas uždraudė). Po to teko grįžti į tėviškę ir rūpintis ūkio reikalais. Ketvirtajame dešimtmetyje jis lankėsi Nidos dailininkų kolonijoje.

Artėjant Antrojo pasaulinio karo frontui, pasitraukė į vakarinę Vokietijos dalį, apsigyveno Vėzerio kalnų krašto () Oldendorfo mieste. Vėliau persikėlė į Frankfurto prie Maino regioną. Pirmieji užsakovai atsirado tik pokaryje, jie noriai pirko peizažus Rytprūsių tematika. J.Endriušaitis daug keliavo po Italiją, Šveicariją ir Austriją, išvykų metu drobėse gimė šių šalių gamtos vaizdai. Retkarčiais buvo kviečiamas kurti paveikslus krikščioniškose bažnyčiose, tapyti portretus.

Kalendorius 
1987 m. leidykla Dr. Wolfgang Schwarze Verlag Vupertalyje išleido tradicinį kalendorių „Ostpreußen und seine Maler“ su J.Endriušaičio paveikslo reprodukcija.

Išnašos

Šaltiniai 
 Tilsit Blick ueber die Memel // www.bildarchiv-ostpreussen.de
 Jonas Endriušaitis (Johannes Endruschat) // www.menorinka.lt
 Erich Zoppot. Eine Fuerstin erkannt sein Talent // Das Ostpreussenblatt, 20. Mai 1978, S. 9 
 Endruschat, Johannes // Ilona Motiejauskienė. Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną“ / Draugija „Nidden“. – Klaipėda: Druka, 2013, psl. 98; ISBN 978-609-404-144-0

Vokietijos tapytojai
Mažosios Lietuvos asmenybės
Lietuvių kilmės asmenybės
Heinrich Klumbies

Heinrichas Klumbys (; 1905 m. liepos 5 d. Neutomišelyje (dab.  Lenkijoje) Poznanės provincija, Prūsijos karalystė – 1994 m. birželio 9 d. Karlsrūjėje, VFR) – lietuvninkų kilmės Vokietijos tapytojas, iliustratorius ir meno pedagogas.

Biografija 
Gimė tilžiečių šeimoje Neutomišelyje. Tėvas Emilis Frydrichas Klumbys šiame mieste tarnavo teismo asesoriumi, o motina Mėta Šyfelbain šeimininkavo namuose. 1925 m. Šneidemiulėje (dab.  Lenkijoje) įgijęs brandos atestatą, jis toliau studijavo Štutgarte: pirmiau Aukštojoje technikos mokykloje, vėliau – 
Vaizduojamojo meno akademijoje pas prof. Hansą Špygelį. 1926 m. tęsė mokslus Paryžiaus Academie Julien pas Fernandą Legerį. 1926–1928 m. buvo Karaliaučiaus meno akademijos studentu: žinių sėmėsi pas profesorius Francą Ksaverą Vimerį, Heinrichą Volfą ir Klausą Richterį. Lankėsi Nidos dailininkų kolonijoje. Savo studijas užbaigė Karališkojoje meno mokykloje Berlyne, kur 1928 m. išlaikė paskutinius valstybinius egzaminus. 

1930–1933 m. darbavosi Berlyno avangardistinėje Karlo Markso mokykloje: joje mokė braižybos, kartu vadovavo teatrinei grupei ir meno klasei. Nuo 1936 m. atsidėjo vien kūrybai – tapė ir iliustravo spaudą. 1940 m. pašauktas į nacistinę kariuomenę, tarnavo oro pajėgose. 

Pokaryje apsigyveno Raichenbache prie Filso (). 1946 m. vedė žinomo karikatūristo Ericho Ohserio našlę Marigardą. Dėstė vietiniame Liaudies universitete, papildomai užsidirbdavo laikraščių ir žurnalų leidyklose. 1960 m. buvo priimtas profesoriaus pareigoms Karlsrūjės meno akademijoje, kur dėstė iki 1971 m. Priklausė Münchener Secession ir Société Europeenne Vénice dailininkų susivienijimams, Vokietijos menininkų sąjungai.

Prof. Heinricho Klumbio sukurti „beribių plokštumų“ paveikslai užima savitą vietą modernaus Vokietijos meno istorijoje.

Įvertinimas   
 Lovis Corinth premija (1976 m.)
 Eslingeno menininkų gildijos garbės narys (1977 m.)

Šaltiniai 
 Klumbies, Heinrich // Kunstakademie Königsberg 1845 – 1945. Biographien der Direktoren und Lehrer. / Bearbeitet von Ingeborg Nolde. Darin: „Biographien der Direktoren und Lehrer“. „Biographien der Schüler“, 65–94. 
  Günther Ott. Klumbies, Heinrich // kulturportal-west-ost.eu (1) 
 Günther Ott. Klumbies, Heinrich // kulturportal-west-ost.eu (2) 
 Klumbies, Heinrich // Ilona Motiejauskienė. Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną“ / Draugija „Nidden“. – Klaipėda: Druka, 2013, psl. 115; ISBN 978-609-404-144-0

Lietuvių kilmės asmenybės
Vokietijos tapytojai
Vokietijos iliustratoriai
Vokietijos pedagogai
Guostagalio vėjo malūnas

Guostagalio vėjo malūnas – kepurinis akmeninis vėjo malūnas su technologine įranga, stovintis Pakruojo rajone, Guostagalyje. Malūnas stūkso kaimo pakraštyje įsikūrusiame ūkyje šalia Linkavičių, netoli kelio . Priešais malūną, per kelią, stovi malūnininko sodyba. 

1992 m. objektas paskelbtas valstybės saugomu inžinerinio paveldo paminklu. Teritorija apima 0,09 ha, vizualinės apsaugos zona - 4,4 ha. Teritorijoje, be malūno, stovi raudonų plytų gyvenamasis namas, klėtis, tvartas, rekonstruotas į sandėlį.

Istorija 

1891-aisiais sumūrytas vėjo malūnas iš pradžių priklausė Linkavičių dvaro savininkui Karpiui, vėliau jį perėmė vietos ūkininkas Pažemeckas ir jo palikuonys. Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, malūnas buvo grąžintas paveldėtojams.

1968 m. nuimti sparnai, 1969 m. įrengti valcai.

2011 m. neapsaugotą malūną nuniokojo metalo vagys.  Vagystė išaiškinta ne iš karto – manoma, įsibrovėliai akmeniniame statinyje buvo šeimininkavę prieš keletą mėnesių. Pavogta didelės mokslinės, istorinės ar kultūrinės reikšmės įrangos dalis — valcai ir transmisijos metalinės dalys. Buvo nustatytas nuostolis – 59 tūkst. lt. Istorijos paminklas juridiškai niekam nepriklausė, prieš kurį laiką nesėkmingai buvo ieškota jo savininkų. Pakruojo paveldo tarnybos vadovo Mindaugo Veliulio  žinomis, paveldėtojai nebuvo įteisinę paminklo nuosavybės. Todėl teisiškai nebuvo kam atsakyti, kad malūnas būtų išsaugotas. Tuomet Tarnybos vadovas neatmetė, jog Guostagalio malūnas gali būti pripažintas bešeimininkiu.

Architektūra 

Rytinėje malūno pusėje, virš durų, akmenyje iškalta data „1891“. Statybos autorius nežinomas. Aukštis – 10 m, skersmuo - 10,05 m. Statinys akmens mūro, tinkuotas. Jis apskrito plano, nupjauto kūgio formos, 3,5 aukštų, su rūsiu. Aukštus jungia sukti laiptai. Kepurė rekonstruota, nelikę sparnų, grąžulo. Stogas smailėjantis (anksčiau buvo gaubtas). Durų angos apmūrytos raudonomis plytomis. Yra švieslangiai. Šiaurinėje pusėje vietoj durų padarytas langas, sudėtos naujos grindys, įvesta elektra.

Technologinė įranga 

Malūno I aukšte – transmisija, grūdų transportavimo įranga (norijos), valcai, kruopinė, II aukšte – girnų stovas, javų valymo mašina.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Lietuvos vėjo malūnai. Guostagalio vėjo malūnas

Pakruojo rajono paveldas
Lietuvos vėjo malūnai
Guostagalis
Daniel Staschus

Danielius Štašus (; 1872 m. kovo 22 d. Girininkuose, Lankos apskritis, Vokietijos imperija – 1953 m.  Lindau, VFR) – iš Klaipėdos krašto kilęs Vokietijos tapytojas, grafikas ir rašytojas.

Biografija 
1887–1894 m. studijavo Karaliaučiaus meno akademijoje. 1900–1910 m. gyveno Miunchene ir Dachau, vėliau – Karaliaučiuje ir Berlyne. Nuo 1900 m. priklausė Nidos dailininkų kolonijai. Jo paveikslas „Vasaros vakaras Nidoje“ pateko į Karaliaučiaus miesto meno kūrinių kolekciją. Kartu su savo žmona tapytoja impresioniste Paula Stašus–Flios () išleido cinkografinių piešinių knygą „Stebuklų šalis Kuršių nerija“. Po Antrojo pasaulinio karo gyveno Lindau miestelyje prie Bodeno ežero. 

D. Štašus vokiečių žemaičių tarme eiliuotai parašė ir ksilografiniais piešiniais iliustravo keletą knygučių, orientuotų į jaunąjį skaitytoją.

Bibliografija 
 Dorch Keenigsbarg: Möt Riemelkes on 40 Holtschnettkes – Bad Rothenfelde: Holzwarth, 1924 
 Kuddelmuddel: Geriemelte drollige Geschichtkes möt väle Holkschnettkes utstaffört – Königsberg, Pr.: D. Staschus, 1925
 Dorch Keenigsberg: Möt Riemelkes on 40 Holtschnettkes – Königsberg i. Pr.: Gräfe & Unzer, 1926
 De Oapegoarde: Eine fröhliche Wanderg durch d. Königsberger Tiergarten mit Holzschn. u. plattdeutschen Versen – Königsberg: Gräfe & Unzer, 1927
 Das Wunderland die Kurische Nehrung: mit 33 Orig.–Zinkographien'' / von Paula u. Daniel Staschus – Königsberg: Königsberger Allgemeine Zeitung und Verlagsdruckerei G.m.b.H., [s.a.]

Išnašos

Šaltiniai 
 Staschus, Daniel // Kunstakademie Königsberg 1845 – 1945. Biographien der Direktoren und Lehrer. / Bearbeitet von Ingeborg Nolde. Darin: „Biographien der Direktoren und Lehrer“. „Biographien der Schüler“, 65–94. 
 Staschus, Daniel // Ilona Motiejauskienė. Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną“ / Draugija „Nidden“. – Klaipėda: Druka, 2013, psl. 115; ISBN 978-609-404-144-0
 Daniel Staschus // Peter Hansen. Die niederdeutsche Literatur 
 Danielis Staschus (Daniel Staschus) // www.menorinka.lt

Vokietijos rašytojai
Vokietijos tapytojai
Vokietijos iliustratoriai
Mažosios Lietuvos asmenybės
Karl Eulenstein

Karlas Oilenšteinas (; 1892 m. rugpjūčio 25 d. Klaipėdoje, Rytų Prūsija – 1981 m. birželio 23 d. Vakarų Berlyne) – iš Klaipėdos krašto kilęs Vokietijos tapytojas ekspresionistas.

Biografija 
Gimė ir augo daugiavaikėje Klaipėdos uosto manevrinio laivo kapitono šeimoje. Įgijęs brandos atestatą, duonai užsidirbdavo komercinėje kontoroje gimtajame mieste. 1919–1923 m. Karaliaučiaus meno akademijoje studijavo pas profesorius Artūrą Degnerį ir Richardą Pfeiferį. Nuo 1925 m. – laisvas menininkas. 1926 m. išvyko gyventi į Berlyną, bet iki pat Antrojo pasaulinio karo pabaigos kasmet lankydavosi tėviškėje, priklausė Nidos dailininkų kolonijai.

Dailininko kūrybą tyrinėtojai priskiria „realiojo ekspresionizmo“ krypčiai. Charakteringuose tamsių pustonių paveiksluose vyrauja Klaipėdos krašto motyvai, ne veltui Hamburge ir Regensburge jo surengta apžvalginė paroda vadinosi „Nida ir Kuršių nerija“. Nacių valdymo laikais dailininko kūryba buvo pripažinta netinkama ir jos neleista rodyti visuomenei. Berlyno bombardavimo metu 600 K. Oilenšteino paveikslų žuvo, pokaryje gimtojo krašto vaizdus jis atkurdavo iš atminties.

Įvertinimas  
 1958 m. Rytprūsių žemietijos kultūros premija ();
 1961 m. Berlyno didžiosios meno parodos premija ().

Išnašos

Šaltiniai 
 Eulenstein, Karl // Kunstakademie Königsberg 1845 – 1945. Biographien der Direktoren und Lehrer. / Bearbeitet von Ingeborg Nolde. Darin: „Biographien der Direktoren und Lehrer“. „Biographien der Schüler“, 65–94. 
 Eulenstein, Karl // Ilona Motiejauskienė. Kelionė į prūsiškąjį „Barbizoną“ / Draugija „Nidden“. – Klaipėda: Druka, 2013, psl. 115; ISBN 978-609-404-144-0
 Kristina Jokubavičienė. Tarp dviejų gaisrų. Klaipėdos dailė 1854–1945 metais // durys.diena.lt/
 Karl Eulenstein würde 75 // Memeler Dampfboot Nr. 17, 5. September 1967, S. 232
 Bild der Heimat im Herzen // Das Ostpreussenblatt, 23. Juni 1979 – Folge 25 – Seite 9

Literatūra 
 Ernst Mollenhauer. Karl Eulenstein. Ein Expressionist in Ostpreussen – Bad Rappenau: Eigenverlag des Autoren, 2009; ISBN 9783000274312

Vokietijos tapytojai ekspresionistai
Mažosios Lietuvos asmenybės