joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vincentas Korkutis

Vincentas Korkutis (g. 1931 m. liepos 24 d. Varėnoje) – Lietuvos geologas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1955 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.

1960-1967 m. vadovavo naftos paieškoms Žemaitijoje. 1973-1994 m. Geologijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas. Iš jo ataskaitų gauta daug naujų geologinių stratigrafinių, paleogeografinių, paleontologinių, tektoninių duomenų apie Baltijos regiono gelmių sandarą, pagal gautus duomenis rasta skystos naftos silūro, ordoviko ir kambro sluoksniuose prie Kybartų, Pajevonio ir Gumbinės. Parašė mokslinių ir populiarių straipsnių.

Bibliografija 
 Pietų Pabaltijo kambro nuogulos (stratigrafija, fauna, paleogeografija), 1967 m.
 Pietų Pabaltijo apatinio paleozojaus naftingų nuogulų litologija ir facijos, su P. Lapinsku ir J. Laškovu, 1972 m.
 Mineralų pasaulyje, 1980 m.

Įvertinimas 
 1980 m. LTSR valstybinė premija

Šaltiniai 

Lietuvos geologai
Lietuvos publicistai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Garsų pamėgdžiojimas

Garsų pamėgdžiojimai – trumpi, kartais eiliuoti kūrinėliai, kuriais imituojami įvairių gyvūnų balsai ir kai kurių darbų metu girdimi garsai. Gyvosios ir negyvosios gamtos garsai pakartojami žmonių kalba, išlaikant atitinkamus sąskambius ir perteikiant tų garsų žmogui sukeltą nuotaiką.

Savo tendencija suteikti gyvūnams bei gamtos reiškiniams mąstančių ir net kalbančių būtybių bruožus garsų pamėgdžiojimas iš dalies giminingas gyvulinėms pasakoms, kuriose veikia ir kalba gyvūnai. Pamėgdžiojimų pasitaiko ir vaikų dainose. Dauguma pamėgdžiojimų yra eiliuoti, jie turi ryškią intonacinę kreivę ir patys gali priminti dainos motyvą.  Ypač dainingi paukščių giesmininkų pamėgdžiojimai ar ritmingus darbų garsus imituojantys pamėgdžiojimai.

Garsų pamėgdžiojimai, kaip ir gyvulinės pasakos, dažnai suaugusiųjų sakomi vaikams. Jos kartais tarnauja pamokymams: mėgdžiojant gyvūnus, pajuokiamos vaikų ydos. Dėl šių panašumų kai kurie tyrinėtojai garsų pamėgdžiojimus laiko vaikų tautosakos dalimi. Kita vertus, kai kurie posakiai liečia socialinius santykius, pasitaiko ir obsceniškų posakių, todėl vienareikšmiai laikyti juos vaikų tautosaka negalima.

Dažniausi pamėgdžiojimai 
Tarp gyvūnų dažniausiai mėgdžiojami paukščių balsai (kregždė, varnėnas, vieversys, strazdas). Iš naminių paukščių dažniausiai mėgdžiojamas gaidys, kalakutas. Tarp gyvulių ir žvėrių dažnai mėgdžiojamas šuo, katė, avis, vilkas. 

Mažiau dėmesio pamėgdžiojimuose skiriama darbo metu girdimiems garsams. Bene dažniausiai mėgdžiojamas kūlimo spragilais garsas, varpų skambėjimas, ratų dardėjimas.

Pamėgdžiojimai literatūroje 
Pamėgdžiojimus kūryboje dažnai naudojo iš liaudiškų pozicijų gamtą vaizdavę lietuvių rašytojai – Kristijonas Donelaitis, Antanas Baranauskas, Motiejus Valančius, Žemaitė, Maironis, Antanas Vienuolis-Žukauskas, Petras Cvirka. Pamėgdžiojimų gausu vaikų literatūroje.

Pamėgdžiojimų pavyzdžiai 
Vyturys:
Čivyru, čivyru, pavasaris,
Jurai, mesk skrandą į pašalius!

Gaidys:
Kakariekū,
Žiūrėkit vaikų!

Vilkas:
A-ū!
Neturiu namų…

Kregždė:
Kad išlėkiau – pilnos miegos,
Kad parlėkiau – pilnos miegos.
Kad tu kur užspringtum!

Kuliama spragilu:
Pliek rugelį –
Šok grūdelis…

Šaltiniai

Bibliografija

Taip pat skaitykite 
 Onomatopėja

Literatūra
Semantika
Lautoka

Lautoka () – antras pagal dydį miestas Fidžyje, Viti Levu salos rytuose, prie Ramiojo vandenyno. 52,2 tūkst. gyventojų (2007 m.). Svarbus jūrų uostas. Lautoka yra pagrindinis šalies cukraus gamybos ir eksporto centras. Cukrus gaminamas iš salos rytuose auginamų cukranendrių. Taip pat medienos apdirbimo, maisto, statybinių medžiagų, metalo apdirbimo pramonė. Žvejyba.

Istorija 

Europiečiai Lautoką pirmą kartą pasiekė 1789 m. (William Bligh ekspedicijos metu). Miestas išaugo kolonijiniu laikotarpiu, kai pradėta vystyti cukraus pramonė. Į Lautoką atvyko daug imigrantų iš Indijos. Dabar miestas ir toliau tebeauga, kadangi į jį migruoja žmonės iš aplinkinių salos gyvenviečių.

Fidžio miestai
Antanas Vinkus

Antanas Vinkus (g. 1942 m. gruodžio 25 d. Kretingoje) – Lietuvos gydytojas, diplomatas, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1949–1960 m. mokėsi Kretingos vidurinėje mokykloje. Jaunystėje ketino tapti kunigu.  1960–1966 m. studijavo Kauno medicinos institute.

1966 m., 1968–1970 m. Respublikinės Klaipėdos ligoninės gydytojas terapeutas. 1966–1968 m. Neringos ligoninės vyriausiasis gydytojas. 1970–1972 m. Klaipėdos miesto statybininkų poliklinikos Terapinio skyriaus vedėjas. 1972–1975 m. Respublikinės Klaipėdos ligoninės 3-iosios poliklinikos vedėjas. 1976 m. įkūrė Klaipėdos miesto ligoninę, 1975–1982 m. vyr. gydytojas. 

1982–1986 m. LSSR sveikatos apsaugos ministro Jono Platūkio pavaduotojas. 1986–1989 m. Kauno medicinos instituto Petro Jašinsko klinikų vyriausiasis gydytojas. 1989–1990 m. LSSR sveikatos apsaugos ministras. 1990–1993 m. LR socialinės apsaugos ministro pavaduotojas. 1993–1994 m. sveikatos apsaugos ministro pavaduotojas. 1994–1996 m. Adolfo Šleževičiaus ir Mindaugo Stankevičiaus Vyriausybėse – sveikatos apsaugos ministras. 1997–2002 m. Vilniaus universiteto ligoninės Santariškių klinikų generalinis direktorius.

2002 m. prezidentas Valdas Adamkus suteikė nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinį rangą. 2002–2006 m. LR ambasadorius Estijoje , 2006–2008 m. LR ambasadorius Latvijoje , 2008–2011 m. LR ambasadorius Rusijoje. 

2011–2013 m. Neringos savivaldybės tarybos narys Lietuvos socialdemokratų partijos Neringos skyriaus sąraše, Neringos savivaldybės meras.  2013–2016 m. ministro pirmininko Algirdo Butkevičiaus patarėjas sveikatai. 

Nuo 2016 m. Seimo narys. 2017 m. lapkričio 14 d. pašalintas iš LSDP po to, kai nepakluso partijos nurodymui trauktis iš valdančiosios koalicijos seime.

Žmona Danutė, architektė, sūnus Mindaugas, politologas. Laisvai kalba prancūzų bei rusų kalbomis.

Įvertinimas 

 2000 m. DLK Gedimino 4 laipsnio ordinas 
 2001 m. Neringos miesto garbės pilietis 
 2002 m. Kretingos rajono garbės pilietis 
 2002 m. Juliaus Kazėno Santarvės ordinas
 2004 m. Baltosios žvaigždės II laipsnio ordinas (Estija)
 2005 m. Baltijos asamblėjos medalis
 2006 m. Marijos žemės kryžiaus I klasės ordinas (Estija)
 2008 m. Trečiojo laipsnio Trijų žvaigždžių ordinas (Latvija)
 2010 m. Klaipėdos apskrities garbės ženklas 
 2011 m. Rusijos URM garbės ženklas „Už indėlį į tarptautinį bendradarbiavimą“
 2011 m. Lietuvos URM medalis „Už nuopelnus Lietuvos diplomatinėje tarnyboje“
 2011 m. Lietuvos pramonininkų konfederacijos prezidento Vytauto Andriaus Graičiūno vardo nominacija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Vietoj balto chalato – diplomato karjera // Kauno diena, 2002-09-25

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos TSR ministrai
Lietuvos sveikatos apsaugos ministrai
Lietuvos sveikatos apsaugos viceministrai
Lietuvos ambasadoriai Estijoje
Lietuvos ambasadoriai Latvijoje
Lietuvos ambasadoriai Rusijoje
Lietuvos gydytojai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Neringos politikai
Neringos merai
Seimo nariai
Kontrabosas

Kontrabosas – didžiausias ir žemiausio registro styginis muzikos instrumentas, naudojamas moderniame simfoniniame orkestre. Standartinis styginių grupės instrumentas simfoniniame orkestre ir mažesniuose styginių ansambliuose. Kontrabosas naudojamas ir kituose muzikos stiliuose, tokiuose kaip džiazas, šeštojo dešimtmečio bliuzas ir rokenrolas rockabilly/psychobilly, bluegrass ir tango. Šis instrumentas įprastai turi 4 stygas, derinamas E1, A1, D2, ir G2. Kartais būna penkta, labai bosinė styga (B0 arba C1). 

Kontraboso natos rašomos oktava aukščiau nei skamba. Prispausta styga gali skambėti daugiausia maždaug pustrečios oktavos aukščiau nei būdama atvira, nors tiek pasiekti jau nelengva. Solo muzikoje paprastai apsiribojama trimis oktavomis stygai, koncerte tik viena.

Kontrabosas buvo išrastas maždaug XVI amžiuje, panaudojant violos ir violonės konstravimo patirtį.

Šaltiniai 

Styginiai instrumentai
Steponas Kosmauskas

Steponas (Stepas) Kosmauskas (1918 m. balandžio 29 d. Darbutuose, Betygalos valsčius – 1985 m. kovo 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos aktorius, kultūros veikėjas.

Biografija 
Gimė ūkininkų šeimoje. 1938 m. baigė Raseinių gimnaziją ir pradėjo tarnybą Lietuvos kariuomenėje. 1939 m. įstojo į Kauno karo mokyklą, kurią baigti sutrukdė sovietų okupacija. 1941 m. baigė Panevėžio dramos teatro vaidybos studiją. 1941–1985 m. Panevėžio dramos teatro aktorius, 1965–1975 m. teatro direktorius, 1978–1984 m. Literatūrinio skyriaus vedėjas. Sukūrė daugiau kaip 90 vaidmenų teatre, Lietuvos ir kt. šalių kino filmuose. 

Žmona – aktorė Henrika Hokušaitė, dukra – režisierė Margarita Kosmauskaitė (1950–1998), sūnus – dailininkas Vygantas Kosmauskas (1960–2001).

Kūryba

Vaidmenys teatre 
 Nakutis – Antanas Vienuolis. Prieblandoje, 1945 m.
 Zemlianika – Nikolajus Gogolis. Revizorius, 1946 m.
 Sotanvilis – Moljeras. Žoržas Dandenas, 1947 m.
 Poležajevas – Leonidas Rachmanovas. Nerami senatvė, 1957 m.
 Lebedevas – Antonas Čechovas. Ivanovas, 1960 m.
 Dunkanas – Viljamas Šekspyras. Makbetas, 1961 m.
 Agabas – Otaras Joselianis. Kol vežimas neapvirto, 1973 m.

Vaidmenys kine 
 Skulptorius – Gyvieji didvyriai, 1960 m., rež. Vytautas Žalakevičius
 Bublicas – Žingsniai naktį, 1962 m., rež. Raimondas Vabalas
 Gestapo viršininkas – Naktys be nakvynės, 1966 m., rež. Algirdas Araminas, Gediminas Karka
 Mokytojas – Posūkis, 1967 m., rež. Borisas Jermolajevas
 Ave, Vita, 1969 m., rež. Almantas Grikevičius
 Kapinių sargas Valiūnas – Akmuo ant akmens, 1972 m., rež. Raimondas Vabalas
 Vienuolis – Herkus Mantas, 1972 m., rež. Marijonas Giedrys
 Evaldas – Ties riba, 1973 m., rež. Raimondas Vabalas
 Profesorius – Linksmos istorijos, 1973 m., rež. Stasys Motiejūnas
 Žaidėjas – Smokas ir Mažylis, 1975 m., rež. Raimondas Vabalas
 Gydytojas – Sadūto tūto, 1975 m., rež. Almantas Grikevičius
 Vokietis – Kareivis ir dramblys, 1977 m., rež. Dmitrijus Kesajancas, Armėnfilm
 Sodybų tuštėjimo metas, 1977 m., rež. Almantas Grikevičius
 Gelbūda – Nesėtų rugių žydėjimas, 1978 m., rež. Marijonas Giedrys
 Baronas Vestmorlendas – Veidas taikinyje, 1979 m., rež. Almantas Grikevičius
 Mokslų akademijos funkcionierius – Rungtynės nuo 9 iki 9, 1980 m., rež. Raimondas Vabalas
 Raudonmedžio rojus, 1981 m., rež. Bronius Talačka
 Senelis Benediktas – Skrydis per Atlantą, 1983 m., rež. Raimondas Vabalas

Įvertinimas 
 1960 m. LTSR nusipelnęs artistas

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gyvenimas, atiduotas teatrui // Literatūra ir menas, 2008-04-18, Nr. 3186

Lietuvos aktoriai
Lietuvos kultūros veikėjai
Valonijos vyrų futbolo rinktinė

Valonijos vyrų futbolo rinktinė atstovauja Valonijai (vienai iš trijų Belgijos federalinių regionų). 2007 m. tapo laikinaNF-Board nare. Rinktinė nėra FIFA ar UEFA narė ir nesiekia pripažinimo, nes šių organizacijų sankcionuotose varžybose yra atstovaujami Belgijos vyrų futbolo rinktinės.

Nuorodos 

 Volonijos futbolo federacija

Europos vyrų futbolo rinktinės
Komjaunuolio sala

Komjaunuolio sala () – toliausiai į šiaurę nutolusi Šiaurinės Žemės salyną Rusijoje sudaranti sala. Plotas 9006 km². Salos paviršius iškyla iki 780 m. 65 % Komjaunuolio salos dengia ledynai, didžiausias iš jų – Mokslų Akademijos ledynas. Yra arktinių dykumų ir tundros plotų. Šiaurėje sala užsibaigia Arkties kyšuliu.

Salą 1930–1932 m. ištyrinėjo Georgijus Ušakovas ir Nikolajus Urvancevas.

Šiaurinė Žemė
Agnė Šataitė

Agnė Šataitė (g. 1985 m. lapkričio 19 d. Panevėžyje) – Lietuvos teatro, kino ir televizijos aktorė.

2010 m. baigė aktorinio meistriškumo magistrantūros studijas LMTA, kurso vadovas – Rimas Tuminas. Nuo 2010 m. rugsėjo mėn. Vilniaus mažojo teatro aktorė.

Vaidmenys teatre 
 Grybų karas – Paliepė (2007)
 Atsitiktinumas – Donja Franciska arba Pakita (2008)
 Kelias – Kerol, Valeri (2008)
 Svajonių piligrimas – Moteris (2008)
 Uodų pasakos – Dievo karvytė Monika (2008)
 Žuvėdra – Irina Nikolajevna Arkadina (2009)
 Karalaitė ir princas krabas – Undinė (2009)
 Pornografija – Mergina (2010)
 Triušio landa – Izi (2010)
 Amfitrionas – Alkmenė (2011)
 Mama katinas – Žuvėdra (2011)
 Motina (Vasa Železnova) – Natalija (2011)
 Damos vizitas – Burmistro žmona (2012)
 Dostojevskis vaikams – Katia, Mergaitė, Motina (2013)

Vaidmenys kine ir televizijoje 

 „Garbės kuopa“ (2007)
 „Moterys meluoja geriau“ (2008–2013, 2020)
 „Big Speakers, Beyond the sound“ (2013)
 „Visi vyrai – kiaulės“ (2015)
 „Prakeikti“ (2018)

Lietuvos aktoriai
Bharatas Džagdeo

Bharatas Džagdeo (Bharrat Jagdeo, g. 1964 m. sausio 23 d.) – Gajanos prezidentas, šias pareigas ėjęs nuo 1999 m. rugpjūčio 11 d. iki 2011 m. gruodžio 3 d. Prieš tai jis yra buvęs šalies finansų ministru, o prezidentu tapo po to, kai iš šių pareigų dėl sveikatos problemų atsistatydino prezidentė Janet Jagan. Nuo to laiko Džagdeo jau yra laimėjęs dvejus rinkimus – 2001 ir 2006 m. Jis yra jauniausias Karibų sandraugos valstybių vadovas. Jis yra kilęs iš Indijos.

Džagdeo gimė Unity kaimelyje vienoje iš Gajanos dalių Demeraroje. Jau vaikystėje jis prisijungė prie Žmonių progresijos partijos jaunimo sparno, o būdamas 13 m. tapo Jaunimo progresijos organizacijos. Visateisiu partijos nariu jis tapo sulaukęs 16 m.

Kai jis įgijo ekonomikos daktaro laipsnį Maskvos universitete 1990 m., grįžo į Gajaną ir dirbo ekonomistu, o po sėkmingų partijos 1992 m. rinkimų jis pradėjo darbą finansų ministerijoje. 1993 m. jis buvo paskirtas jaunesniuoju finansų ministru, o iš karto po to priimtas į Žmonių progresijos partijos centrinį komitetą.

1999 m. rugpjūtį šalies prezidentė Janet Jagan pranešė, jog dėl sveikatos problemų pasitraukia iš prezidentės pareigų, o vietoj savęs paskirianti Bharatą Džagdeo. Kadangi pagal šalies įstatymus prezidentu būti gali tik šalies ministras pirmininkas, tad po tokio šalies prezidentės pareiškimo Džagdeo buvo paskirtas ministru pirmininku, kad jam nebūtų jokių kliūčių užimti šalies vadovo vietą. Oficialiai šias pareigas Džagdeo pradėjo eiti rugpjūčio 11 d.

Po to Džagdeo laimėjo dar dvejus prezidento rinkimus – 2001 ir 2006 m.

Nuorodos 
 Gajanos prezidentūros svetainė.

Gajanos politika
Gajanos prezidentai
Gajanos ministrai pirmininkai
Molukai (provincija)

Molukai () – viena iš Indonezijos provincijų, apimanti Molukų salyno pietinę dalį. Administracinis centras – Ambonas.

Pagrindinės provinciją sudarančios salos: Seramas, Buru, Ambonas, Aru salos, Bandos salos, Tanimbaro salos.

Iki 1999 m. Molukų provincija apėmė visą salyną, tačiau vėliau šiaurinės salos atskirtos į Šiaurės Molukų provinciją.

Gyventojai 
 Vyraujančios tautos: maišyti, melaneziečiai, malajai, amboniečiai, bugisai, javiečiai, kinai;
 Religijos: krikščionybė, islamas;
 Kalbos: indoneziečių, amboniečių ir kt.

Administracinis skirstymas 

Molukų provinciją sudaro 7 regencijos ir vienas miestas. Skliaustuose nurodytas administracinis centras.
 Buru regencija (Namlėja)
 Aru salyno regencija (Dobas)
 Centrinių Molukų regencija (Masohis)
 Pietryčių Molukų regencija (Tualas)
 Pietvakarių Molukų regencija (Saumlakis)
 Vakarų Seram Bagiano regencija (Dataran Hunipopu)
 Rytų Seram Bagiano regencija (Dataran Hunimoa)
 Ambonas

Indonezijos provincijos
Žaliasis verslas

Žaliasis verslas – socialiai atsakingo verslo idėja, kurią propaguojančios organizacijos vadina save draugiškomis visuomenei, suvokia žmogaus poveikį gamtai ir rūpinasi ekologija, gamtos išsaugojimu. Visų pirma, jos naudoja atsinaujinančius energijos išteklius. Visais savo veiksmais tokios organizacijos stengiasi parodyti, kad jų pelno siekimas, gamyba nesikerta su visuomenės interesais, ypač gamtosauga. Toks elgesys sukuria organizacijos ir jos produkcijos/paslaugų didesnę vertę vartotojų, investuotojų ir visos visuomenės akyse.

Pavyzdžiai 
Ekologiško verslo pagrindinis tikslas – panaikinti ar bent sumažinti pavojingų medžiagų ir chemikalų poveikį visuomenei, energijos išteklių gamybai išeikvojimą. Tai mėginama daryti tokiomis priemonėmis: mažinamas popieriaus vartojimas pasitelkiant elektroninius resursus, gaminama tik tokia produkcija, kurią galima perdirbti, neatsinaujinantys ištekliai pakeičiami alternatyviais energijos šaltiniais. Socialiai atsakingos įmonės stengiasi kenksmingiems produktams surasti ekologiškas ir pigesnes alternatyvas.

Žaliojo verslo pradininkai 
Yvon Chouinard iš aprangos gamintojos „Patagonia“ – organinių siūlų naudojimo pionierius, atiduodavęs perdirbti senus drabužius, naudojęs įmonėje atsinaujinančius energijos šaltinius (1970 m.). 1983 m. Gary Hirshberg, savo fermoje įsteigė organiško ūkininkavimo mokyklą. 1993 m. įkurta „Newman's Own Organics“ įmonė, besirūpinanti laukinių gyvūnų išsaugojimu ir atliekanti organinės žemdirbystės tyrimus. 2003 m. Jigar Shah JAV įkurta „SunEdison“ įmonė tapo didžiausia saulės energijos gamintoja valstijose. Prie žaliojo verslo kūrimo ir propagavimo prisidėjo ir daugelis kitų verslininkų: John Mackey iš „Whole Foods Market“, Martin Ernegg iš „Zelfo Australia“, Joseph Whinney iš „Theo Chocolate“, Sean O'Hea iš „Vehizero“ ir kiti. .

Šaltiniai 

Ekologija
Verslas
Sigitas Kregždė

Sigitas Kregždė (g. 1930 m. gruodžio 24 d. Smaliečiuose, Papilio valsčius, Biržų apskritis) – Lietuvos psichologas, profesorius, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
Baigė Smaliečių pradžios, Papilio vidurinę mokyklą. 1950–1954 m. Vilniaus pedagoginiame institute (VPI) studijavo logikos, psichologijos ir lietuvių kalbos specialybes. 

1954–2002 m. VPI (nuo 1991 m. VPU) dėstytojas. 1954–1957 m. mokėsi Kijevo valstybinio universiteto aspirantūroje, 1959 m. pedagogikos mokslų kandidatas, 1983 m. psichologijos mokslų daktaras. 1959–1979 m. ir 1983–1989 m. VPI Psichologijos katedros vedėjas, 1983–2002 m. Psichologijos didaktikos katedros profesorius. Skaitė paskaitas Erfurto, Vroclavo, Maskvos, Sankt Peterburgo, Kijevo, Odesos, Rygos, Tartu, Tbilisio, Almatos, JAV (Vašingtono, Niujorko, Filadelfijos, Pitsburgo) universitetuose. 1973–1983 m. Visuomeninio profesinio orientavimo instituto direktorius. 

1962–1971 m. tęstinio leidinio „Pedagogika ir psichologija“, 1980–1991 m. žurnalo „Psichologija“ atsakingasis redaktorius. 1992–2013 m. Lietuvos reformacijos istorijos ir kultūros draugijos pirmininkas, nuo 2013 m. garbės pirmininkas.

Bibliografija 
 Kai kurie profesinės orientacijos klausimai Lietuvos TSR vidurinėse bendrojo lavinimo mokyklose. – Vilnius, 1962. – 14 p.
 Haliucinacijos, sapnai, įtaiga. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1964. – 32 p.
 Mokinio psichologinis tyrimas pedagoginės praktikos metu / Vanda Dzikarienė, Sigitas Kregždė. – Vilnius, 1968. – 28 p.
 Profesinių interesų psichologija: speckurso konspektas. – Vilnius, 1975. – 81 p.
 Profesinio kryptingumo formavimosi psichologiniai pagrindai. – Kaunas: Šviesa, 1988. – 144 p.: lent. – ISBN 5-430-00206-2
 Tautinis lietuvio charakteris. – Vilnius: Lietuvos etinės kultūros draugija „Ethos“, 1994. – 17 p.

Įvertinimas 
 2011 m. Lietuvos psichologų sąjungos garbės narys 
 2012 m. antro laipsnio apdovanojimo ženklas-medalis „Už nuopelnus Vilniui ir Tautai“

Šaltiniai 

Lietuvos psichologai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos dėstytojai
Algimantas Aksomaitis

Jonas Algimantas Aksomaitis (1936 m. vasario 3 d. Žiežmariuose, Trakų apskritis – 2012 m. liepos 26 d. Kaune) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1946–1949 m. mokėsi Stakliškių progimnazijoje. 1958–1961 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete. 1958, 1959 m. ir 1961 m. Lietuvos rankinio rinktinės narys; 1958, 1959 m. ir 1960 m. Lietuvos čempionas.

1961–1967 m. Vilniaus universiteto, nuo 1968 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. KTU) dėstytojas, 1992–1997 m. Taikomosios matematikos katedros vedėjas, nuo 2002 m. profesorius. 1988 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.  Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – ribinės tikimybių teorijos teoremos. Paskelbė daugiau kaip 90 mokslinių straipsnių. Parašė mokomųjų knygų ir vadovėlį aukštosioms technikos mokykloms.

Bibliografija 
 Matricos ir tiesinė algebra / Algimantas Aksomaitis, Gediminas Dosinas. – Kaunas, 1976. – 211 p.
 Taikomieji uždaviniai specialiems matematikos skyriams: mokymo priemonė. – Vilnius, 1985. – 86 p.
 Trumpas tikimybių teorijos kursas / Algimantas Aksomaitis, Kazimieras Padvelskis, Alfredas Rimidis. – Kaunas: Konspektas, 1989. – 120 p.: brėž.
 Tikimybių teorija ir matematinė statistika / Algimantas Aksomaitis, Vytautas Janilionis, Genovaitė Zaksienė. – Kaunas: Technologija, 1992. – 29 p.: lent
 Sistema STATGRAPHICS 5.0 / Vytautas Janilionis, Algimantas Aksomaitis. – Kaunas: Technologija, 1993. – 115 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-030-1
 Tikimybių teorija ir statistika: vadovėlis. – Kaunas: Technologija, 2000. – 344 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-893-0
 Matematika niekada nesensta: Kauno technologijos universiteto Taikomosios matematikos katedros istorija / Algimantas Aksomaitis, Bronislovas Burgis, Romualdas Markauskas, Aldona Pekarskienė, Vidmantas Pekarskas, Jonas Rimas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2002. – 79 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-134-4

Šaltiniai 

Lietuvos rankininkai
Lietuvos matematikai tikimybininkai
Lietuvos dėstytojai
Elona Bajorinienė

Elona Bajorinienė-Bundzaitė (g. 1959 m. rugsėjo 30 d. Vilniuje) – Lietuvos teatrologė, kultūros veikėja, programų organizatorė.

Biografija 
Sesuo vargonininkė Jūratė Bundzaitė. Mokėsi M. K. Čiurlionio vidurinėje mokykloje, baigė Vilniaus 31-ąją vidurinę mokyklą. 1982 m. baigė Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos institutą. 1982–1983 m. dirbo Teatro draugijoje Vilniuje, 1983–1996 m. žurnale „Kultūros barai“. 1995–1999 m. Atviros Lietuvos fondo Atlikėjų meno programos koordinatorė, 1999–2003 m. šio fondo Kultūros programų direktorė. Surengė tarptautinius forumus: kino – „Įamžintas laikas“ (1995 m.), teatro – „Kaitos taškas“ (1996 m.), muzikos – „Musica Ficta“ (1997 m.). Nuo 2003 m. Europos kultūros programų centro vadovė. Nuo 2004 m. tarptautinio teatro festivalio „Sirenos“ meno vadovė. Nuo 2007 m. buvo programos „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ direktore. 2009 m. vasario mėnesį ji buvo atleista iš šių pareigų.

Šaltiniai 

Lietuvos menotyrininkai
Lietuvos kultūros veikėjai
Algimantas Bražionis

Algimantas Bražionis (g. 1953 m. sausio 3 d. Ulytėlėje, Rokiškio rajonas) – Lietuvos ir Varėnos rajono savivaldybės politinis veikėjas.

Biografija 
1959–1970 m. mokėsi Rokiškio vidurinėje mokykloje, 1970–1975 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, inžinierius mechanikas.

1975–1981 m. Valkininkų kolūkio (Varėnos rajonas) inžinierius mechanikas, 1981–1990 m. Varėnos raj. Žemės ūkio valdybos viršininko pavaduotojas, 1990–1992 m. „Dzūkų krašto“ kolūkio pirmininkas, 1992–1996 m. Lietuvos ir Vokietijos BĮ „Varėngrybas“ gamybos vedėjas, 1996–2008 m. UAB „Mėlynoji uoga“ direktorius, 2008–2010 m. Alytaus apskrities viršininkas. Vėliau ūkininkas, kaimo turizmo sodybos savininkas.

Lietuvos centro partijos narys. 1990–1992 m. Varėnos rajono tarybos deputatas. Nuo 2011 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys. 

Vedęs; žmona Ona Laimutė, dukterys Rasa (g. 1976 m.), Aušra (g. 1981 m.).

Šaltiniai 

Lietuvos apskričių viršininkai
Varėnos politikai
Geodakiano evoliucinė lyties teorija

Geodakiano evoliucinė lyties teorija () - V. Geodakiano teorija, aiškinanti dviejų lyčių buvimą - lytinį dimorfizmą normoje ir patologijoje, lyčių santykį populiacijose, skirtingą lyčių mirtingumą, lytinių chromosomų ir lytinių hormonų vaidmenį, rankų ir smegenų asimetriją, psichologinius ir socialinius lyčių skirtumus.

Teorija pagrįsta idėja, kad rūšį (populiaciją) sudaro dvi asinchroniškai evoliucionuojančios susietos posistemės. Vyriškoji lytis yra operatyvinė populiacijos posistemė, o moteriškoji lytis - konservatyvioji posistemė. Nauja informacija atrenkama panaudojant vyrišką lytį ir tik po daug kartų pasireiškia moteriškos lyties individuose, todėl naujos evoliucinės tendencijos pirmiausia pasireiškia vyriškos lyties individuose (vyriškos lyties evoliucija lenkia moteriškos lyties evoliuciją). Toks poslinkis laike (dvi požymio evoliucijos fazės) sukuria dvi požymio formas (vyriškąją ir moteriškąją) - lytinį dimorfizmą. Toks evoliucinis skirtumas tarp operatyvinės ir konservatyviosios posistemių (lyčių) užtikrina naujovių paiešką ir patikrinimą.

Lytinį dimorfizmą galima laikyti filogeneziniu nuotoliu tarp lyčių, evoliucine naujiena (kuri jau pasireiškia vyriškoje lytyje, bet dar ne moteriškoje lytyje) nagrinėjant visus augalų bei gyvūnų (ir žmogaus) požymius, kuriuose egzistuoja lytinis dimorfizmas. Rūšiniuose požymiuose šis dėsningumas pasireiškia kaip patologinis reiškinys, o populiaciniuose - kaip norma, lytiniuose - kaip „tėvinis efektas“.

Ši Geodakiano teorija sieja pagrindines skirtingalytės populiacijos savybes (lyčių santykis, lyčių požymių sklaida, lytinis dimorfizmas) su aplinkos sąlygomis, populiacijos evoliuciniu plastiškumu:
 Stabiliomis optimaliomis sąlygomis šios charakteristikos yra minimalios, mažinančios populiacijos evoliucinį plastiškumą:
 mažėja berniukų gimstamumas ir mirštamumas,
 mažėja berniukų įvairovė
 mažėja vyriškos bei moteriškos lyčių skirtumai.
 Ekstremaliomis sąlygomis, kai sparčiai adaptacijai reikia didelio evoliucinio plastiškumo, vyksta atvirkštiniai procesai:
 didėja vyriškos lyties gimstamumas ir mirštamumas („apyvarta“),
 didėja vyriškos lyties individų įvairovė,
 ryškėja lytinis dimorfizmas.

Nuo 1965 m. buvo paskelbta daugiau kaip 150 darbų, skirtų šiai teorijai ir gretimiems klausimams (gyvenimo trukmė, smegenų ir rankų diferenciacija, lytinės chromosomos, augalų ir gyvūnų reguliacijos mechanizmams, širdies ydoms ir kitoms ligoms, kultūrai. Skaityti pranešimai TSRS ir Rusijos kongresuose, konferencijose, simpoziumuose.  
Dvi konferencijos Sankt Peterburge (Rusija; 1990, 1992 m.) buvo skirtos būtent šiai teorijai. Teorija buvo įtraukta į vadovėlius ir kai kurių universitetų bei institutų mokymo programas.
Apie teoriją buvo rašoma Rusijos periodinėje spaudoje..

Nuorodos 

Evoliucinė biologija
Donatas Sauka

Donatas Edmundas Sauka (1929 m. spalio 13 d. Mažeikiuose – 2015 m. gegužės 16 d.) – Lietuvos literatūrologas, tautosakos tyrinėtojas, rašytojas.

Biografija 
Brolis Leonardas Sauka (g. 1931). Pradžios mokyklą lankė Kėdainiuose, Šėtoje, gimnaziją – Telšiuose. 1948–1953 m. Vilniaus universitete (VU) studijavo lituanistiką. 1951–1953 m. Valstybinės grožinės literatūros leidyklos redaktorius, daugiausiai redagavo vaikų literatūrą. Studijuodamas į lietuvių kalbą išvertė keletą knygų (Žigmondo Morico, Boriso Polevojaus). 1956–1993 m. VU dėstytojas, nuo 1976 m. profesorius, 1976–1977 m. Lietuvių literatūros katedros vedėjas, dėstė tautosakos kursą. 1972 m. filologijos mokslų daktaras.  Savo autobiografijoje Donatas Sauka rašo, jog „pirmieji 15 dėstytojavimo metų – skandalingas biografijos laikotarpis“, nes dėstė dalyką, kurio teigia pats neišmanęs. 

Parašė keletą vadovėlių bei knygų tautosakos tema, taip pat mokomąją priemonę studentams „Vestuvių lyrinės dainos“, Vinco Krėvės, Žemaitės, apsakymų eseistinių interpretacijų ir kt. Septintajame ir aštuntajame dešimtmetyje su kitais VU dėstytojais vasaromis organizuodavo studentų ekspedicijas į Lietuvos kaimus. Jų metu studentai bendraudavo su vyresnio amžiaus kaimo žmonėmis, užrašinėdavo tautosaką (liaudies dainas, pasakas, eiles, patarles, mįsles). Už tokią veiklą kartais sulaukdavo neigiamų atsiliepimų iš anuometinės valdžios, tačiau ekspedicijos nebuvo uždraustos, o iš surinktos medžiagos buvo sudaromos tautosakos rinktinės.

Nuo 1988 m. Lietuvos rašytojų sąjungos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Salomėjos Nėries kūryba 1921–1940. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1957. – 208 p.
 Tautosakos savitumas ir vertė. – Vilnius: Vaga, 1970. – 458 p.
 Vestuvių lyrinės dainos. – Vilnius, 1980. – 43 p.
 Lietuvių tautosaka: vadovėlis. – Vilnius: Mokslas, 1982. – 279 p.: iliustr.
 Литовский фольклор: поэзия народного творчества. – Vilnius: Vaga, 1986. – 316 p.
 Žemaitės stebuklas. – Vilnius: Vaga, 1988. – 261 p. – ISBN 5-415-00010-0
 Noriu suprasti: esė. – Vilnius: Vaga, 1990. – 148 p. – ISBN 5-415-00855-1
 Jurgis Savickis: XX amžiaus literatūros šifras. – Vilnius: Baltos lankos, 1994. – 136 p. – ISBN 9986-403-39-1
 Fausto amžiaus epilogas: monografija. – Vilnius: Tyto alba, 1998. – 579 p.: portr. – ISBN 9986-16-072-3
 Lietuvių tautosaka: vadovėlis. – 2-asis leidimas. – Vilnius: MELI, 2007. – 471 p. – ISBN 5-420-01609-5

Įvertinimas 
 1979 m. LSSR AT prezidiumo garbės raštas
 1990 m. Lietuvos nusipelnęs kultūros veikėjas
 1995 m. Lietuvos mokslo premija
 1998 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Pokalbis su Donatu Sauka 

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos literatūrologai
Lietuvos tautosakininkai
Lietuvos rašytojai
Oprah Winfrey

Oprah Winfrey (g. 1954 m. sausio 29 d.) – JAV televizijos žvaigždė, buvusi populiariausios JAV pokalbių laidos The Oprah Winfrey Show vedėja. Dabar Oprah Winfrey Network kanalo savininkė. Ji taip pat ne kartą buvo renkama viena įtakingiausių pasaulio moterų. Jos turtas yra vertinamas $3,2 mlrd. JAV dolerių.

Šaltiniai 

JAV laidų vedėjai
Milijardieriai
JAV verslininkai
Skvalenas

Skvalenas – natūralus organinis junginys, komerciškai gaunamas išskiriant iš ryklių kepenų riebalų. Gana daug skvaleno turi ir augalai, pvz., burnočio sėklose, ryžių sėlenose, kviečių gemaluose, alyvuogėse. Skvaleną sintetina visi aukštesnieji organizmai.

Skvalenas yra angliavandenilis iš triterpenų klasės.
Skvalanas yra įsotintas skvalenas, kurio dvigubos jungtys buvo panaikintos prijungiant vandenilį (hidrogenizacija). Skvalanas yra mažiau jautrus oksidacijai, todėl ji asmeninės higienos priemonių gamyboje naudoja dažniau negu skvaleną.

Vaidmuo steroidų sintezėje 
Skvalenas yra biocheminis steroidų šeimos pirmtakas. Skvaleno monooksidazės veikiamame skvalene viena galinė dviguba jungtis oksiduojasi ir taip susidaro 2,3-skvaleno oksidas, kuris po to kito fermento ciklinamas ir sudaro lanosterolį, o šis jau perdirbamas į cholesterolį ir kitus steroidus.

Ryklių skvalenas 
Skvaleno tankis yra mažas, ir tai yra viena iš priežasčių, kodėl šią medžiagą kaupia kremzlinių žuvų (pvz., ryklių) kepenys. Kremzlinės žuvys neturi plaukimo pūslės, todėl naudoja kitokius plūdrumo didinimo būdus, tarp jų – kūno tankio mažinimą kaupiant riebalus. Skvaleno, kuris kaupiamas ryklių kepenyse, tankis yra 0,855 (gerokai mažesnis negu jūros vandens, kurio vidutinis tankis yra 1,025).

Ilgai pagrindinis pramoninis skvaleno šaltinis buvo ryklių kepenys (ryklių medžioklė). Aplinkosauginiai ir kiti sumetimai privertė skvaleną išgauti iš augalų. 

Neseniai vėl imta medžioti ryklius dėl skvaleno – imta gaminti skvaleno kapsules, kurios, atseit, gerina sveikatą. Klinikinių įrodymų, kad į vidų vartojamas skvalenas pagerintų sveikatą, nėra.

2002 m. buvo publikuota studija, susiejusi skvaleną kaip eksperimentinės vakcinos adjuvantą su Persų įlankos karo sindromo požymiais kai kuriuose žmonėse. Paskelbti tyrimo rezultatai kelia mintį, kad skvaleno turinčios vakcinos gali būti Persų įlankos karo sindromo požymių kaltininkės tirtoje žmonių grupėje. Darbe rekomenduojama atlikti didelį epidemiologinį tyrimą, kad patvirtinti ar patikslinti šio darbo rezultatus.
Nepaisant pakartotinių patikinimų, kad vakcina yra reikalinga ir saugi, JAV federalinis teisėjas priėmė nutartį, kad yra rimta priežastis patikėti, kad vakcina yra kenksminga, ir kad Pentagonas 2004 m. spalio mėn. turi nustoti naudoti šią vakciną.

Skvalenas kaip odos minkštinamoji medžiaga 
Skvalenas naudojamas kosmetikoje kaip natūrali odos minkštinamoji medžiaga. Jis sparčiai prasiskverbia pro odą, oda nelieka riebaluota, skvalenas gerai maišosi su kitais riebalais ir riebaluose tirpiais vitaminais.

Biosintezė 
Dvi farnezilo pirofosfato molekulės, katalizuojamos skvaleno sintazės, kondensuojasi sudarydamos skvaleno molekulę. Reakcijos metu redukuojama NADPH molekulė.

Nuorodos 

Terpenai
Ona Danutė Dambrauskaitė

Ona Danutė Dambrauskaitė (g. 1928 m. gruodžio 25 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos teisininkė, teismo ekspertė, socialinių mokslų daktarė.

Biografija 
1956 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. teisės mokslų kandidatė.

1956–1958 m. dirbo Rygos mokslinio tyrimo kriminalistikos laboratorijoje dokumentų tyrimo eksperte, tyrimus atlikdavo Baltijos šalims ir Kaliningrado sričiai. 1958 m. tokią laboratoriją įkūrė Vilniuje, pirmoji teismo ekspertė Lietuvoje. Laboratorijos pagrindu 1961 m. įkurtas Teismo ekspertizės mokslinio tyrimo institutas, 1961–1975 m. instituto vyr. ekspertė, 1975–1980 m. Rašysenos ekspertizių laboratorijos vedėja. 1980–1993 m. dėstė teisę Vilniaus inžineriniame statybos institute, nuo 1984 m. docentė.

Nustatė žymių mokslininkų, literatų, rašytojų (pvz., 1975 m. – K. Donelaičio „Metų“) veikalų autorystę. Parengė metodinių priemonių.

Bibliografija 
 Lietuvių rašto kalbos identifikacinių požymių klasifikacija, 1968 m.
 Autorystės ekspertizės skyrimas ir medžiagos jai daryti paruošimas, 1985 m.
 Kriminalistikos žinynas, su P. Danisevičiumi, 2006 m.

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos kriminalistai
Juozas Vincentas Danys

Juozas Vincentas Danys (iki 1951 m. Daniliauskas; g. 1914 m. lapkričio 22 d. Padovinys, Liudvinavo valsčius – m. 2005 m. rugsėjo 28 d. Otavoje, Kanada) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius, Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) profesorius, Kanados lietuvių veikėjas.

Biografija 
1932 m. Juozas Danys atvyko į Kauną ir įstojo į VDU Technikos fakultetą, pasirinko statybininko specialybę. Studijų metu per tris vasaros statybos praktikas Ukmergės ir Vilkaviškio miestų savivaldybėse savo žiniomis ir kompetencija atkreipė į save Susisiekimo ministerijos specialistų dėmesį. 1937–1939 m. Lietuvos energijos komitetas jį pasiuntė į Latviją susipažinti su 70 000 kW galios Kegumo hidroelektrinės (Kegumo HE) projektavimu ir statyba. Parengė diplominį darbą „Neries užtvanka ties Jonava“. 

1939 m. baigęs studijas VDU Technikos fakulteto Statybos skyriuje, dirbo Lietuvos vandens kelių valdyboje, 1939–1944 m. Lietuvos energijos komiteto narys. Nuo 1940 m. VDU dėstytojas; 1941–1944 m. Hidrotechnikos katedros vedėjas; nuo 1941 m. adjunktas-profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. tobulinosi Miuncheno aukštojoje technikos mokykloje. 

1949 m. išvyko į Kanadą, apsistojo Otavoje. 1951–1955 m. bendrovės „Power Corporation of Canada“ inžinierius, 1955–1959 m. Šv. Lauryno vandens kelio Tarptautinio Kanados ir JAV komiteto vyr. inžinierius, 1959–1979 m. Kanados susisiekimo ministerijos Laivininkystės įrenginių tarnybos Statybos skyriaus viršininkas, 1973–1979 m. dar ir Kanados ledo ir sniego valstybinio komiteto narys.

Palaidotas Šv. Jono vardu pavadintose lietuvių kapinėse Kanadoje.

Darbai 
Svarbiausi darbai – Šv. Lauryno vandens kelio nuo Atlanto vandenyno iki Didžiųjų ežerų hidrotechninių statinių – užtvankų, kanalų, šliuzų, švyturių statyba. Patobulino švyturių konstrukciją, pastatė 51 švyturį. 1985 m. Kanados pašto žinyba išspausdino keturių pašto ženklų seriją, kurioje iš 4 pavaizduotų švyturių 3 suprojektuoti J. Danio. 1973–1974 m. tyrė ledo lyčių poveikį hidrotechniniams statiniams, pateikė būdų konstrukcijų parametrams skaičiuoti, navigacijai gerinti, su kitais 1981 m. sudarė laivininkystės statinių projektavimo žinyną. Parašė per 60 mokslinių techninių straipsnių, jo idėjos aprašomos ir cituojamos daugelyje pasaulio leidinių.

Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, Kanados ir lietuvių išeivijos spaudoje, dalyvavo Kanados lietuvių bendruomenės visuomeninėje veikloje. Nuo 1993 m. Lietuvoje skaitė pranešimus, rengė parodas.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai hidrotechnikai
Lietuvos enciklopedininkai
Kanados lietuvių bendruomenės veikėjai
Rimutė Jablonskytė-Rimantienė

Rimutė Jablonskytė-Rimantienė (g. 1920 m. spalio 25 d. Kaune) – Lietuvos archeologė, muziejininkė.

Biografija 
1930–1938 m. mokėsi Kauno „Aušros“ mergaičių gimnazijoje. 1938–1940 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 1941 m. studijas tęsė Vilniaus universitete. 1942 m. apgynė diplominį darbą „Stambieji titnaginiai dirbiniai ir kampininės kultūros klausimas Lietuvoje“.

Dar studijuodama pradėjo dirbti Kauno M. K. Čiurlionio dailės muziejuje. 1942–1960 m. M. K. Čiurlionio dailės muziejaus mokslinė bendradarbė, vėliau – vyriausioji fondų saugotoja, Archeologijos skyriaus vedėja. 1945–1947 m. dėstė Kauno valstybiniame universitete. 

1960–1999 m. Lietuvos istorijos instituto archeologijos skyriaus vyriausioji mokslo darbuotoja. 1962 m. apgynė daktaro disertaciją „Pirmykštis Lietuvos teritorijos apgyvendinimas“. 1972–1977 m. dėstė Vilniaus universitete. Tėvo paveikta susidomėjo akmens amžiaus paminklais ir radiniais. Daugiausia kasinėjo Kauno apylinkėse, Merkio upės baseine ir pajūryje, iš kurių žymiausi – Nidos ir Šventosios archeologijos paminklai.

1949 m. liepos 30 d. ištekėjo už bibliografo ir bibliotekininko Juozo Rimanto (iki 1940 m. Slapšinsko, 1908–1973). Sūnūs Augis (g. 1951 m.), Rytis (g. 1953 m.), duktė Dovilė (g. 1955 m.).

Kūryba 
Išvertė S. Lagerlöf „Sakmę apie Gestą Berlingą“ (1958), S. Undset „Kristiną“ (1960), H. Ibseno „Laukinę antį“, „Šmėklas“ (1963), J. Lie apsakymų rinkinį „Kalnų vienkiemis“ (1964) ir kitų rašytojų kūrinius iš švedų ir norvegų kalbų.

Įvertinimas 
1993 m. paskirta valstybinė premija. 2008 m. apdovanota Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos muziejininkai
Lietuvos archeologai
Vilniaus universiteto dėstytojai
Kira Katerina Daujotaitė

Kira Katerina Daujotaitė (1921 m. vasario 12 d. Petropavlas, Kazachija – 2013 m. gruodžio 25 d. Kaune) – Lietuvos šokėja, choreografė, pedagogė. Viena išraiškos šokio pradininkių Lietuvoje.

Biografija 
Nuo 1921 m. gyveno Kaune. Baigė Kauno „Aušros“ mergaičių gimnaziją. 1939–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo prancūzų filologiją. 1939–1944 m. mokėsi Danutės Nasvytytės išraiškos šokio studijoje, po to dėstė šokį Juozo Miltinio dramos studijoje. 1941 m. birželio 14 d. susituokė su Lietuvos kariuomenės karininku Petru Paliuliu. 1945 m. P. Paliulis buvo nuteistas 10 metų ir kalintas Norilsko lageriuose.

1944 m. įkūrė išraiškos šokio kolektyvą, kuris nuo 1947 m. priklausė Kauno profsąjungų kultūros rūmams. 1946–1948 m. dėstė fizinį lavinimą Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1948 m. Lietuvos kūno kultūros institute baigė meninę gimnastiką. 1948–1954 m. dėstė fizinį lavinimą Kauno medicinos institute, 1952–1954 m. scenos judesį ir šokį – Kauno jaunojo žiūrovo teatre. 1954 m. savanoriškai išvyko pas ištremtą vyrą P. Paliulį į Norilską, iki 1957 m. dirbo choreografe Norilsko metalurgų klube. 1957 m. šeima grįžo į Lietuvą.

1969–1984 m. su 1954–1957 m. pertrauka vadovavo išraiškos šokio kolektyvui „Sonata“. 1968 m. ir 1976 m. stažavo Gretos Paluccos tarptautiniuose modernaus šokio vasaros kursuose Drezdene. 1969 m. jos vadovaujamam šokėjų kolektyvui „Sonata“ suteiktas pavyzdinio išraiškos šokio kolektyvo vardas. 1984 m. išleista į pensiją. 2010 m. įteikta Kauno miesto savivaldybės kultūros ir meno premija.  Palaidota Romainių kapinėse. 

Dukros: pianistė Rima Paliulytė (g. 1942 m.), aktorė Inesa Paliulytė (g. 1957 m.). Mokiniai: Birutė Letukaitė, Aira Naginevičiūtė ir kt.

Kūryba 
Sukūrė daugiau kaip 200 šokio kompozicijų, svarbesnės: „Moterys“ (pagal J. S. Bacho muziką), Polonezas A-dur, Valsas C-moll (pagal F. F. Šopeną), „Zodiako ženklai“ (pagal M. K. Čiurlionio muziką ir paveikslus), „Mėnesienos sonata. Appassionato“ (pagal L. van Bethoveno muziką), „Amžinasis judėjimas“ (pagal M. K. Čiurlionio muziką), „Kambariai“ (pagal Aleksandro Skriabino muziką), „Mirties šokis“ (pagal Ferenco Listo muz.), „Žydroji rapsodija“ (pagal Dž. Geršvino muziką), „De profundis“ (pagal Vidmanto Bartulio muziką).

Šaltiniai

Nuorodos 
 K.K.Daujotaitė – Išsaugojusi gyvą laisvojo šokio tradiciją
 Prašoktas gyvenimas // Nemunas, 2011 m., Nr. 7-8 

Lietuvos išraiškos šokėjai
Lietuvos choreografai
Lietuvos pedagogai
Dalė Dzemydienė

Dalė Švanytė-Dzemydienė (g. 1957 m. gegužės 4 d. Kaune) – Lietuvos inžinierė matematikė, programuotoja, fizinių mokslų daktarė.

Biografija 
1980 m. su pagyrimu baigė Kauno politechnikos instituto Skaičiavimo mašinų fakulteto Taikomosios matematikos specialybę. 1995 m. apgynė matematikos ir informatikos mokslų daktaro disertaciją, 2004 m. apgynė socialinių mokslų vadybos ir administravimo habilitacinę procedūrą. 1996 m. stažavosi Talino technologijos universitete (Estija).

1980–1985 m. Lietuvos mokslų akademijos Matematikos ir kibernetikos instituto (nuo 1990 m. Matematikos ir informatikos institutas) Valdymo sistemų skyriaus jaunesnioji mokslo darbuotoja, 1985–1995 m. mokslo darbuotoja, nuo 1996 m. Programų sistemų inžinerijos skyriaus vyresnioji mokslo darbuotoja.

1994–1995 m. Lietuvos kompiuterininkų sąjungos specialistų tobulinimosi kursų dėstytoja, 1996–1997 m. Kauno technologijos universiteto Verslo informatikos katedros einanti docentės pareigas. 1997–1998 m. Mykolo Romerio universiteto (1997–2000 m. Lietuvos teisės akademija, 2000–2004 m. Lietuvos teisės universitetas) Informatikos ir komunikacijų katedros asistentė, 1998–1999 m. Teisinės informatikos katedros einanti docentės pareigas, 2000–2004 m. Teisinės informatikos katedros docentė, nuo 2005 m. Informatikos ir statistikos katedros profesorė.

Nuo 1985 m. Lietuvos kompiuterininkų sąjungos (LIKS), nuo 2002 m. Lietuvos operacijų tyrimo draugijos, Europos Dirbtinio intelekto koordinacinio komiteto ECCAI narė.

Sutuoktinis Gintautas Dzemyda, vaikai Ignas (g. 1983 m.), Giedrė (g. 1987 m.).

Mokslinė veikla 
Mokslinių darbų svarbiausios sritys: informacinių sistemų projektavimas ir kūrimas, dirbtinio intelekto metodai, žinių sistemų inžinerija, darnaus vystymosi procesų tyrimai.  Dalyvavo 1984 m. mokslinio tyrimo programose „Taršos objektų ekologinės būklės įvertinimo sistema“, 1996–1997 m. „Lietuvos multimodalinio transporto sistemos plėtros tyrimai ir strategija“. Daugiau kaip 90 mokslinių straipsnių autorė.

Bibliografija 
 Informatikos pagrindai. Teksto tvarkymas kompiuteriu, su R. Naujikiene , 1999 m.
 Informatikos pagrindai. Šiuolaikiniai teksto tvarkymo būdai, vadovėlis, su R. Naujikiene , 2001 m.
 Informacinės sistemos. Duomenų struktūros ir valdymas, su R. Naujikiene, vadovėlis, 2004 m.
 Intelektualizuotų informacinių sistemų projektavimas ir taikymas, monografija

Šaltiniai 

Lietuvos matematikai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos informatikai
Eduardas Eismuntas

Eduardas Eismuntas (g. 1932 m. kovo 15 d. Kaune) – Lietuvos sovietinio saugumo veikėjas, generolas majoras.

Biografija 
1952 m. baigė LTSR MGB Vilniaus operatyvininkų mokyklą, 1964 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, 1968 m. – TSRS KGB Maskvos aukštąją mokyklą.

Nuo 1953 m. TSKP narys. MGB dirbo nuo 1950 m., 1952–1964 m. LTSR MGB ir KGB operatyvinis įgaliotinis Vilniuje ir Kaune, 1964–1965 m. ir 1971–1974 m. LTSR KGB poskyrio viršininkas, 1965–1966 m. ir 1974–1978 m. skyriaus viršininko pavaduotojas. 1978–1987 m. Maskvoje TSRS KGB valdybos skyriaus viršininko pavaduotojas, viršininkas. 1987 m. generolas majoras. 1987 m. gegužės mėn. – 1990 m. vasario mėn. LTSR valstybės saugumo komiteto pirmininkas.

Veikla 
Prisidėjo prie Lietuvos katalikų bažnyčios kronikos persekiojimo. Nuo 1988 m. rudens jo vadovaujamas LTSR KGB siekė Sąjūdžiui neleisti radikalėti, Lietuvai atkurti nepriklausomybės, prisidėjo steigiant antilietuviškas ir komunistines organizacijas „Jedinstvo“ ir kitas, bandė skaldyti lietuvių organizacijas Lietuvoje ir užsienyje, diskredituoti jų veikėjus. Kreipėsi į TSRS KGB vadovybę Maskvoje, kad LTSR būtų daroma išimtis ir leista neatskleisti pasipriešinimo kovotojų palaidojimo vietų. Jo vadovavimo laikotarpiu dalis LTSR KGB archyvo dokumentų buvo sunaikinta arba išvežta į Maskvą.
2012 metais duotame interviu pripažino, jog nesugebėjo kontroliuoti situacijos tuometinėje LTSR ir todėl atsistatydino pasipiktinęs Lietuvos Nepriklausomybės paskelbimu.

Šaltiniai 

|-

KGB tarnautojai
Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Naftalis Fridmanas

Naftalis Fridmanas (1863 m. Juodžiai, Šiaulių valsčius – 1921 m. gegužės 5 d. Berlynas; palaidotas Panevėžyje) – Lietuvos žydų politikas, advokatas.

Biografija 
1883 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1887 m., gavęs madalį už mokslinį darbą, baigė Sankt Peterburgo universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisės kandidato laipsnį.

1888–1907 m. advokatas Panevėžyje. Aktyviai dalyvavo Panevėžio miesto dūmos bei žydų draugijų veikloje. Iki 1904 m. Panevėžio miesto valdybos narys. 1907–1917 m. Rusijos Valstybės Dūmos deputatas, išrinktas lietuvių ir žydų bloko. Priklausė Konstitucinių demokratų frakcijai, Liaudies švietimo, Tikybų, Miestų atstatymo komisijoms. Gynė žydų teises.

Per Pirmąjį pasaulinį karą dirbo Vyriausiojoje taryboje pabėgėliams aprūpinti ir nukentėjusiems dėl karo šelpti, Žydų centro komitete. Po 1917 m. Rusijos Vasario revoliucijos dirbo Sankt Peterburge Teisingumo ministerijoje, Sankt Peterburgo komiteto Lietuvai valdyti pirmininko padėjėju, justicijos tarybos, komisijos Rusijos Steigiamajam susirinkimui sušaukti narys. 1918 m. grįžo į Lietuvą. 

1920 m. gegužės 15 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas, išrinktas V (Panevėžio) rinkimų apygardoje, Seimo sekretorius; priklausė Žemės reformos ir Darbo apsaugos komisijoms. Žydų frakcijos narys.

Literatūra 
 Fridmanas Naftalis, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 20.
 Fridmanas Naftalis, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1955, t. 6, p. 396–397.
 Bendikaitė E., Fridmanas Naftalis, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 143–144.

Šaltiniai 

Lietuvos advokatai
Seimo atstovai
Panevėžio politikai
Rusijos imperijos Valstybės Dūmos deputatai
Lietuvos žydų visuomenės veikėjai
Vincas Griganavičius

Vincas Griganavičius (1900 m. gegužės 2 d. Riklikuose, Kavarsko valsčius – 1938 m. birželio 14 d. Maskvoje, Rusija) – SSRS valstybės saugumo veikėjas, saugumo kapitonas (1936 m.).

Biografija 
Pirmojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Rusiją, mokėsi Voronežo lietuvių gimnazijoje. Ten susižavėjo bolševikų idėjomis ir įsitraukė į revoliucinę veiklą. Nuo 1917 m. RSDDP(b) narys. 1918 m. Voronežo internacionalinio komunistinio pulko kovotojas.

1919 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Zarasų apskrities revoliuciniame komitete, o pašalinus revoliucinę valdžią Lietuvoje, pasitraukė į pogrindį. 1919–1920 m. LKP narys. 1919 m. mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. LKP nurodymu stengėsi įsidarbinti Lietuvos karinėje žvalgyboje. Buvo paskirtas į Generalinio štabo žvalgybos skyrių. Dirbo Kaišiadoryse, Ukmergėje. Išduodavo leidimus antivalstybinės LKP darbuotojams važinėti po šalį, pats gabeno komunistinę literatūrą. Jo padedamas Rusijos saugumas per Lietuvos Respublikos valstybinę sieną siuntė sovietinius agentus. Su kitais 1920 m. rengė šalyje komunistinį sukilimą. Šiai veiklai išaiškėjus pabėgo į Raudonosios armijos užimtą Vilnių. 

Nuo 1920 m. rugpjūčio mėn. dirbo sovietinio saugumo įstaigose Minske, Maskvoje. 1921–1922 m. Rusijos, 1923–1931 m. SSRS saugumo kontržvalgybos skyrių įgaliotinis Lietuvai, nuo 1931 m. SSRS saugumo Ypatingojo įgaliotinio įstaigos poskyrio viršininkas. Per 1937 m. Didįjį valymą suimtas; SSRS Aukščiausiojo teismo karinės kolegijos nuosprendžiu sušaudytas. 1959 m. reabilituotas.

Šaltiniai 

KGB tarnautojai
TSRS žvalgybininkai
Lietuvos žvalgybininkai
Juozapas Holiakas

Juozapas Holiakas (arba Juozapas Olekas, , 1812 m. sausio 18 d. Kriauniškė prie Marijampolės – 1890 m. spalio 27 d. Vilkaviškis) – Lietuvos vyskupas sufraganas, pedagogas, rašytojas.

Biografija 
Gimė ir augo žinomoje stambaus ūkininko šeimoje. Vienas brolis tapo žinomu girininku, kitas – Andrius Holiakas – kanauninku ir Seinų kunigų semunarijos rektoriumi. Juozapas Holiakas 1832-1837 m. Seinų ir Varšuvos kunigų seminarijose bei Dvasinėje akademijoje Varšuvoje studijavo teologiją. 1837 m. įšventintas kunigu. 1837-1855 m. Varšuvos Kurčnebylių instituto prefektas ir tikybos mokytojas. Nuo 1846 m. Radzymino (prie Varšuvos), nuo 1866 m. Solco, nuo 1868 m. Visų Šventųjų parapijos Varšuvoje klebonas. 1883 m. paskirtas Augustavo vyskupu sufraganu; kartu buvo ir Vilkaviškio klebonas. Pasikvietė ir čia kurį laiką globojo Č. Sasnauską. Kartu su kunigu T. Jagodzinskiu 1879 m. parašė ir išleido pirmąjį Europoje žodyną kurčnebyliams.

Bibliografija 
 Nauka religii wykładana w Warszawskim Instytucie Gluchoniemych (Religijos mokymas Varšuvos kurčnebylių institute), 1855
 Systematyczny sposób wykładu religii i moralności dla głuchoniemych 2 d. (Religijos ir moralės dėstymo kurčnebyliams sisteminiai būdai), 1874–1876
 Słownik mimiczny dla głuchoniemych i osób z nimi styczność mających (Mimikos žodynas kurčnebyliams ir su jais bendraujantiems asmenims), 1879

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kęstutis Žemaitis. Vyskupas Juozas Oleka (Hollak), jo genealogija, pašaukimas ir paskutinė valia

Lietuvos vyskupai
Lietuvos rašytojai
Lenkijos asmenybės