Belgija

Belgija (, , ), oficialiai Belgijos Karalystė (, , ) – valstybė šiaurės Vakarų Europoje. Ji yra viena iš Europos Sąjungos steigėjų, Belgijoje įsikūrusios ES, NATO bei kitų svarbių tarptautinių organizacijų būstinės. Belgija ribojasi su Nyderlandais šiaurėje, Vokietija rytuose, Liuksemburgu pietryčiuose, Prancūzija pietvakariuose ir Šiaurės jūra bei Duvro (arba Pa De Kalės) sąsiauriu šiaurės vakaruose. Sostinė ir didžiausias miestas – Briuselis. Kiti didieji miestai yra Antverpenas, Gentas, Šarlerua, Lježas, Briugė, Namiūras ir Leuvenas.

Belgija priklauso Žemutinių šalių regionui (kurį taip pat sudaro Nyderlandai ir Liuksemburgas). Taip pat Belgija priklauso ir šių trijų valstybių ekonominei sąjungai, vadinamai Beniliuksu (nuo 1948 m.). Žemutinės šalys yra tankiausiai gyvenamos Europoje, tačiau gyvenimo lygis jose labai aukštas.

Belgija – palyginti nauja valstybė, gavusi nepriklausomybę tik 1830 m. Iki tol ją valdė Nyderlandai. Dabartinės jos sienos nustatytos tik 1919 m.

Upė Masas dalija šalį perpus. Į šiaurę nuo jo iki jūros driekiasi derlingos lygumos, į pietus nuo šios upės eina Ardėnų kalnai, kur prastose žemėse išsibarstę reti ūkeliai.

Istorija 

100 – 44 m. pr. m. e. dabartinės Belgijos teritorijoje buvo Romos imperijos Belgijos Galijos () provincija, kurioje gyveno keltų gentys belgai ir germanų gentys frankai. Nuo IV a. šių dviejų genčių ribą pakeitė  valonų ir flamandų žemių pasienis. Belgijos teritorijoje V a. konsolidavosi Frankų valstybė, ir iš čia Chlodvigas pradėjo Europos užkariavimus. 751 m. Frankų karalystėje merovingus pakeitus karolingams, teritorija tapo Karolio Didžiojo imperijos dalimi.

Po Verdeno sutarties, 843 m. Belgijos teritorija buvo padalinta tarp Vakarų Frankų ir Vidurio Frankų karalysčių. 855–959 m. didžioji jos dalis priklausė Lotaringijos karalystei, o šiai suskilus – Žemutinei Lotaringijai. Didėjant feodaliniam susiskaldymui, XI-XIV a. Belgijos teritorijoje susikūrė daug feodalinių valstybėlių. Didžiausios iš jų buvo Brabanto, Limburgo ir Liuksemburgo hercogystės, Flandrijos, Heno ir Namiūro grafystės, Lježo vyskupija.

Nuo XIV a. vidurio dinastinių ryšių dėka vietos valstybėles kartu su valstybėlėmis dabartinių Nyderlandų ir Liuksemburgo teritorijose palaipsniui suvienijo Burgundijos kunigaikštystė. Taip susikūrė Burgundijos Nyderlandai. Po 1477 m. šios kunigaikštystės perėjo Habsburgų dinastijai ir čia susikūrė Habsburgų Nyderlandai. 1556 m. Habsburgų imperatoriui Karoliui V padalinus visas Habsburgų valdas, Belgijos teritorija perėjo Ispanijos atšakai. Po Nyderlandų revoliucijos 1581 m., šiaurinės provincijos atsiskyrė ir suformavo Nyderlandų valstybę, tačiau dabartinės Belgijos ir Liuksemburgo teritorijos liko Ispanijos Habsburgų valdžioje. Ši valda buvo žinoma kaip Ispanijos Nyderlandai arba Pietiniai Nyderlandai. 1713 m. pagal Utrechto sutartį Belgijos teritorija atiteko Austrijos Habsburgams ir buvo žinoma kaip Austrijos Nyderlandai; 1795 m. ją okupavo ir aneksavo Prancūzija, o 1815 m. pagal Vienos kongresą ši teritorija atiteko Nyderlandams – buvo sukurta Jungtinė Nyderlandų Karalystė.

1830 m. spalio 4 d. Belgija tapo nepriklausoma karalyste, ir 1831 m. į sostą žengė pirmasis istorijoje nepriklausomos Belgijos karaliaus Leopoldas I. Šis įvykis iki šiol minimas kaip nacionalinė šventė. XIX a. Belgija tapo kolonijine valstybe ir kurį laiką turėjo savo kolonijų Afrikoje: Laisvąjį Kongą ir Belgijos Kongą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. į Belgiją įsiveržė Vokietija, bet prasidėjo karaliaus Alberto I vadovaujamas pasipriešinimo judėjimas. 1919 m. pagal Versalio sutartį Belgijai atiteko Malmedi, Eupeno ir kt. teritorijos. Per Antrąjį pasaulinį karą, 1940–1944 m. Belgija vėl buvo okupuota Vokietijos. Karalius Leopoldas III (valdė 1934–1951 m.) pasirašė kapituliacijos aktą prieš nacistinę Vokietiją, buvo jos karo belaisvis. Vokietijai pralaimėjus karą, 1944 m. jis paliko šalį.

1950 m. Leopoldas III grįžo ir tai sukėlė didžiulį gyventojų pasipiktinimą. Karalius buvo priverstas atsisakyti sosto ir jį perleisti sūnui Boduenui. Boduenas valdė iki 1993 m., tačiau neturėjo vaikų. Jam mirus, sostą paveldėjo jo jaunesnysis brolis Albertas II, dabartinis Belgijos karalius. Nuo 1999 m. valstybė yra euro zonos narė.

Politinė sistema 

Belgija yra konstitucinė monarchija (kartu – tautos monarchija, nes karaliaus titulas yra Belgų karalius, o ne Belgijos karalius) ir parlamentinė demokratija, kuri po II pasaulinio karo evoliucionavo nuo unitarinės valstybės iki federacijos. Dviejų rūmų parlamentą sudaro Senatas ir Atstovų rūmai. Senatą sudaro bendruomenių, regionų atstovai bei tiesiogiai išrinkti politikai; Atstovų rūmai renkami tiesiogiai pagal proporcinę rinkimų sistemą. Belgijoje dalyvavimas rinkimuose yra privalomas.

Federalinę vyriausybę formaliai skiria karalius, ji turi gauti Atstovų rūmų pasitikėjimą. Vyriausybei vadovauja ministras pirmininkas. Konstitucija reikalauja, kad vyriausybėje būtų vienodas skaičius olandiškai ir prancūziškai kalbančių narių. Valstybės vadovas yra karalius, tačiau faktiškai valdžia priklauso federalinei, regioninėms ir bendruomenių vyriausybėms.

Teisės sistema remiasi civiline teise ir yra paremta Napoleono kodeksu.

Nuo 1970 m. politinės partijos yra pasidalijusios kalbiniu pagrindu. Tiek prancūzakalbių, tiek olandakalbių bendruomenės turi partijas, priklausančias pagrindinėms politinėms srovėms – liberalų, krikščionių demokratų ir socialdemokratų. Taip pat įtaką įgauna žaliųjų bei (ypač Flandrijoje) nacionalistinės partijos.

Nuo 1999 m. ministru pirmininku buvo Gyjus Verhofstatas (Flamandų liberalų ir demokratų partija), kuris sudarė 6 partijų Liberalų – socialdemokratų – žaliųjų koaliciją (dažnai vadinama vaivorykštės koalicija; tai pirmoji vyriausybė nuo 1958 m., kurioje nėra Krikščionių demokratų). 2003 m. rinkimuose valdančioji koalicija išlaikė savo pozicijas; sudaryta 4 partijų Liberalų – socialdemokratų koalicija.

Administracinis suskirstymas 

Belgija yra susiskirsčiusi į tris kalbines bendruomenes: olandiškąją, prancūziškąją ir vokiškąją.

Taip pat Belgija yra padalinta į tris administracinius regionus, kurie suskirstyti į 10 provincijų (skliausteliuose nurodomi administraciniai centrai):

 Briuselio regionas (dvikalbis regionas – olandų ir prancūzų kalbos; 980,000 gyventojų):
 Flandrija (Briuselis), vyrauja olandų kalba; 6 mln. gyventojų
 Antverpeno provincija (Antverpenas)
 Flamandų Brabanto provincija (Leuvenas)
 Limburgo provincija (Haseltas)
 Rytų Flandrijos provincija (Gentas)
 Vakarų Flandrijos provincija (Briugė)
 Valonija (Namiūras), vyrauja prancūzų kalba; 3,36 mln. gyventojų
 Heno provincija (Monsas)
 Liuksemburgo provincija (Arlonas)
 Lježo provincija (Lježas)
 Namiūro provincija (Namiūras)
 Valonų Brabanto provincija (Vavras)

Smulkiausias administracinis vienetas yra komuna. 19 iš jų yra Briuselio regione, 262 – Valonijoje, ir 308 – Flandrijoje. Ir provincijos, ir komunos pavaldžios atitinkamam regionui.

Geografija 

Bendras sienų ilgis: 1385 km. Pakrantės ilgis: 65 km. Sienų su kaimyninėmis valstybėmis ilgis: Prancūzija – 620 km, Nyderlandai – 450 km, Liuksemburgas – 148 km, Vokietija – 167 km

Didžiąją paviršiaus dalį užima lyguma. Paviršius pamažu aukštėja iš šiaurės vakarų (nuo Šiaurės jūra) į pietryčius., kur iškyla Ardėnų kalnai. Lyguma daugiausia plokščia, žema (iki 180 m). Pajūryje vietomis jos aukštis žemiau jūros lygio (vadinamieji polderiai), todėl ten, kur nėra kopų, prie jūros supilti pylimai. Maso ir jo intako Sambro slėniai skiria lygumą nuo peneplenizuoto skalūninio kristalinio Ardėnų kalnų masyvo. Ardėnų kalnai upių slėnių suskaidyti į plynaukštes. Aukščiausia viršūnė – Botranžo kalnas (Signal de Botrange) – 694 m. Pačiuose pietryčiuose yra klintinių kalvagūbrių (iki 460 m).

Didžiausios upės (Šiaurės jūros baseino): Masas ir jo intakas Sambras, Šeldė ir jos intakas Lisas. Upės laivybinės, žiemą neužšąla. Nuotėkį reguliuoja kanalų, šliuzų ir perpumpavimo stočių sistema.

Klimatas 

Klimatas – vidutinių platumų, jūrinis, šiltas. Būdingi drėgni vakarų ir pietvakarių vėjai. Tolstant į žemyninę Belgijos pusę, temperatūra didėja. Ardeno regione karštos vasaros kontrastuoja su ganėtinai šaltomis žiemomis. Smarkūs lietūs prasideda būtent aukštose vietovėse. Visus metus dažni rūkai ir dulksna, o balandis ir lapkritis yra ypač lietingi mėnesiai. Briuselyje, kuris išsidėstęs pačiame Belgijos centre, temperatūros vidurkis svyruoja nuo 0 °C iki 5 °C sausį ir nuo 13 °C iki 22 °C liepą. Ostendėje, pajūryje, vidutinė temperatūra yra nuo 1-5 °C sausį ir 14-22 °C liepą. Krituliai Briuselyje pasiskirstę tolygiai, po 820 mm per metus.

Ekonomika 

Viena iš labiausiai ekonomiškai išsivysčiusių Europos valstybių. Aukštas pramonės (mašinų, elektrotechnikos, chemijos, lengvosios) ir aptarnavimo sferos lygis.

Darbuotojų pasiskirstymas pagal sektorius:

 Žemės ūkis: 1 %
 Pramonė: 27 %
 Aptarnavimo sfera: 72 %

Turizmas 

Turizmas Belgijai labai svarbus. Ši šalis populiari tarp vokiečių, britų, liuksemburgiečių, prancūzų ir olandų. Britai gana dažnai lanko Vakarų Flandrijos provincijoje iš Pirmojo pasaulinio karo išlikusius karo paminklus ir kapines. Turistai  mėgsta atostogauti ir Belgijos Šiaurės jūros pakrantės kurortuose (Knoke-Heistėje, Bredenėje, De Panėje, Njivporte, Ostendėje ir kt.). Kiti regionai taip pat yra labai pamėgti lankytojų iš kitų šalių. Iš Belgijos nesunkiai galima dienai nukeliauti į kaimynines šalis (Prancūziją, Nyderlandus arba Jungtinę Karalystę). Labai populiarios kelionės į Briuselį, Haseltą, Gentą, Antverpeną bei kitus miestus. Vienas lankomiausių Belgijos miestų yra Briugė, kuris neretai laikomas Šiaurės Venecija.

Valstybės biudžetas 

Valstybės biudžetas 2009 m. siekė 183 Mlrd. eurų, o šalies pajamos buvo 163 mlrd. eurų. Tai sudarė 20 mlrd. eurų arba 6 % valstybės biudžeto deficito pagal BVP. Nuo 1995 iki 2007 m. Belgijai pavyko žymiai sumažinti savo šalies skolas. 2011 m. šalies skolos siekė 361,7 mlrd. eurų arba 98 % Belgijos BVP.

2006 m. šalies išlaidos šiems sektoriams siekė (% BVP):

 Sveikatos apsauga: 9,9 % 
 Švietimo sistema: 6,0 % (2004 m.)
 Kariuomenė: 1,3 % (2005 m.)

Demografija 

Pasak 2007 m. statistikos, beveik 92 % šalies gyventojų yra Belgijos piliečiai ir maždaug 6 % – kitų Europos sąjungos valstybių. Labiausiai paplitusios tautinės mažumos yra italai (171 918), prancūzai (125 061), olandai (116 970), marokiečiai (80 579), ispanai (42 765), turkai (39 419) ir vokiečiai (37 621).

Net 97 % belgų gyvena miestuose. Gyventojų tankumas Belgijoje yra 342 žm./km² – vienas didžiausių Europoje. Palyginimui, bendrasis pasaulio gyventojų tankumas yra 42 žm./km².

Kalbos 

Belgija turi tris oficialias kalbas – olandų, prancūzų ir vokiečių. Apytiksliais apskaičiavimais, 59 % gyventojų gimtoji kalba yra olandų (dažnai vadinama flamandų), 40 % – prancūzų. Olandiškai kalbantys žmonės susikoncentravę šiaurinėje Belgijos dalyje (Flandrijoje), o prancūziškai kalbantys – šalies pietuose (Valonijoje). Briuselis oficialiai yra dvikalbis, bet 80-85 % sostinės gyventojų kalba prancūziškai. Iš užsienio kalbų Belgijoje populiariausia yra anglų, kuria kalba 59 % vyresnių nei 15 metų gyventojų.

Nors Belgijoje vartojama prancūzų kalba beveik tokia pati, kaip Prancūzijoje, tam tikrų žodyno, tarimo ir semantikos skirtumų yra. Tą patį galima pasakyti ir apie Belgijoje vartojamą olandų kalbą bei jos ryšį su Olandijoje vartojama kalba. Daug flamandų vis dar kalba olandų kalbos dialektais. Valonų kalbą, kuri iki XX amžiaus pradžios buvo pagrindinė Valonijos regiono kalba, dabar daugiausiai supranta pagyvenę žmonės ir ji vartojama tik retkarčiais. Valonijos dialektai, tarp jų ir pikardų, nėra naudojami viešajame gyvenime.

Religija 

Tradiciškai gyventojų daugumą (75 %) sudaro Romos katalikai, bet, 2004 m. duomenimis, tik 4-8 % belgų reguliariai lanko bažnyčią. Antra didžiausia religija yra islamas, kurį praktikuoja 3-4 % gyventojų. Daugelis Belgijos musulmonų yra sunitai ir gyvena didžiuosiuose miestuose, kaip Antverpenas, Briuselis ir Šarlerua. Taip pat šalyje yra nedidelės protestantų, stačiatikių, anglikonų ir judėjų mažumos. Jos, kartu su keliomis nereliginėmis organizacijomis, turi oficialų statusą, kas, be kita ko, reiškia, kad dvasininkai (arba, nereliginėse organizacijose, patarėjai) gauna atlyginimą iš valstybės lėšų ir valstybinėse mokyklose, tėvų pasirinkimu, vaikai gali būti mokomi bet kurios iš oficialų statusą turinčių religijų ar pažiūrų sistemų. Nors kai kurios mažumų religijos, kaip sikhizmas ir hinduizmas, dar neturi tokio statuso, budizmas jau žengia pirmuosius žingsnius link pripažinimo nereligine organizacija.

Pasak 2005 m. apklausos, 43 % Belgijos gyventojų „tiki, kad egzistuoja Dievas“, 29 % „tiki, jog yra kokia nors dvasia arba dvasinė energija“ ir 27 % „netiki jokiais dievais, dvasiomis ar dvasinėmis energijomis“. 2006 m. apklausa Flandrijos regione, kuris laikomas labiau religingu nei Valonija, atskleidė, kad 55 % regiono gyventojų laiko save religingais, bet tik 36 % tiki, kad pasaulį sukūrė Dievas.

Kultūra 

Belgijos kultūros apibrėžimas yra diskutuotinas, nesvarbu, kokia kalba kalba žmonės,  tarp kultūrinių grupių yra žymių skirtumų: flamandų iš Flandrijos ir valonų iš Valonijos bei Briuselio. Vis dėlto Valonų kultūros manifestas ir kai kurie Briuselio regionalistai prieštarauja  tam, kad  prancūzakalbiai Briuselio belgai būtų priskiriami valonams. 

Dauguma belgų savo kultūrą laiko neatskiriama Europos ir Vakarų Europos dalimi. Nepaisant to, abi kultūrinės bendruomenės linkusios kurti savo individualiąją ir kolektyvinę kultūrą. Flamandų kultūra labiau siejasi su angliakalbe (kuri dominuoja moksle, profesiniame gyvenime ir žiniasklaidoje) bei su Nyderlandų kultūra. Prancūzakalbių kultūra daugiausia siejasi su Prancūzijos ir kitų šalių prancūzakalbe kultūra.

Architektūra 

Žymiausi romanikos architektūriniai statiniai Belgijoje – tai Collégiale Saint-Gertrude de Nivelles (1046 m.) ir Collégiale Saint-Gertrude de Nivelles (Turnė). Žymiausi gotikiniai XV a. statiniai yra Onze-Lieve-Vrouwekathedraal (Antverpenas). Žymiausias baroko architektūros palikimas – Gran Plasas Briuselyje. Žymūs jugendo stiliaus architektai buvo Victor Horta ir Henry van de Velde, kurie padarė įtaką ankstyvajai XX a. Belgijos ir aplinkinių šalių architektūrai.

Dailė 

Dabartinės Belgijos miestuose Antverpene, Gente, Briuselyje, Levene ir kitur XV a. iškilo grupė ankstyvojo Nyderlandų meno dailininkų, jie kūrė vėlyvosios gotikos stiliumi. Tai – Janas van Eikas, Rogiras van der Veidenas, Hugas van der Gusas, Hansas Memlingas ir kiti. Šie dailininkai ištobulino aliejinės tapybos techniką, kuri vėliau pasklido likusioje Europoje. Garsiausias vėlyvųjų viduramžių kūrinys yra brolių Van Eikų sukurtas Gento Šv. Bavono katedros altorius (1432 m.).  XVI a. dabartinės Belgijos teritorijoje renesanso stiliumi kūrė Kventinas Maseisas, Janas Mabiuzas, Piteris Breigelis Vyresnysis, vėlyvojo manieristinio stiliaus atstovas buvo Bartolomėjus Sprangeris. 

XVI a. pabaigoje šiaurinėms provincijoms atsiskyrus ir įkūrus naują protestantišką Jungtinę septynių provincijų respubliką (dab. Nyderlandai), dabartinės Belgijos teritorijos liko katalikiškos Ispanijos valdžioje. Šiuo laikotarpiu šiaurės ir pietinių provincijų dailės kryptys stilistiškai išsiskyrė. XVII a. pirmoje pusėje suklestėjo flamandų baroko mokykla, kurios garsiausiais menininkais buvo Rubensas, Antonis van Deikas, Jakobas Jordansas, Janas Breigelis Vyresnysis, Fransas Sneidersas. XIX a. pabaigoje iškilo žymus Belgijos tapytojas Džeimsas Ensoras. Reikšmingi XX a. Belgijos tapytojai –  siurrealistai Renė Magritas ir Polis Delvo. Išgarsėjo „Tintino nuotykių“ komiksų kūrėjas Hergé.

Šalis garsėja Briuselyje esančiais Belgijos karališkaisiais dailės muziejais.

Literatūra 

Belgijos literatūra praeityje buvo vientisesnė nei dabar. Dabar ji padalinta į flamandų ir prancūzakalbę literatūrą. Iki XX a. belgų rašytojai dažniausiai rašė prancūzų kalba, net jeigu buvo flamandai (ypač iš Briuselio, pavyzdžiui, kaip Jacques Brel), nes tuo metų prancūzų kalba Belgijos ir pasaulinėje kultūroje dominavo (žymūs rašytojai prancūzakalbiai: Suzanne Lilar, Emile Verhaeren ir Maurice Maeterlinck). Kai flamandų judėjimas įgavo vis didesnę svarbą, olandų rašytojai vis labiau populiarėjo Flandrijoje ir net suvaidino svarbų vaidmenį Flamandų judėjime (tarkim, Hendrik Conscience). Šiuo metu žymūs flamandų rašytojai yra Tom Lanoye ir Dimitri Verhulst.

Taip pat buvo kuriama valonų kalba. Ja rašė Nicolas Defrecheux ir Edouard Remouchamps.

Žymiausi belgų poetai: Guido Gezelle (1830–1899 m.), Emile Verhaeren (1855–1916 m.), Max Elskamp (1862–1931 m.), Maurice Maeterlinck (1862–1949 m.), Paul van Ostaijen (1896–1926 m.), Henri Michaux (gimęs Prancūzijoje, išsilavinęs Belgijoje, 1899–1984 m.) ir Jacques Brel (1929–1978 m.) Žymiausi prozos rašytojai: Hendrik Conscience (1812–1883 m.), Charles de Coster (1827–1879 m.), Willem Elsschot (1882–1960 m.), Michel de Ghelderode (1898–1962 m.), Georges Simenon (1903-1989 m.), Louis Paul Boon (1912–1979 m.), Hugo Claus (1929–2008 m.), Pierre Mertens (1939 m.) Ernest Claes (1885–1968 m.) ir Amélie Nothomb (1967 m.).

Muzika 

Daug garsių klasikinės muzikos kompozitorių yra gimę Belgijoje. Vieni iš žymiausių yra César Franck. Henri Vieuxtemps, Eugène Ysaÿe, Guillaume Lekeu ir Wim Mertens. Daugybė viduramžių bei renesanso kompozitorių (Gilles Binchois, Orlande de Lassus, Guillaume Dufay, Heinrich Isaac, Jacob Obrecht ir kiti) yra kilę iš dabartinės Belgijos teritorijos (frankoflamandų mokykla).

Gerai žinomi XX a. dainininkai – Jacques Brel, Arno, Maurane, Bobbejaan Schoepen, Salvatore Adamo, Philippe Lafontaine ir Pierre Rapsat.

Sportas 

Belgijoje 1972 m. vyko IV Europos futbolo čempionatas, 2000 m. (kartu su Nyderlandais) – XI Europos futbolo čempionatas.

Kita informacija 
 Belgijos ryšiai
 Belgijos transportas
 Belgijos karinės pajėgos
 Belgijos tarptautiniai santykiai
 Belgijos šventės
 Belgiška virtuvė

Literatūra 

 Claus Hecking: Das politische System Belgiens. Leske und Budrich, Opladen 2003, ISBN 3-8100-3724-9
 Frank Berge, Alexander Grasse: Belgien – Zerfall oder föderales Zukunftsmodell? Der flämisch-wallonische Konflikt und die Deutschsprachige Gemeinschaft. Leske und Budrich, Opladen 2003 (Regionalisierung in Europa, Band 3), ISBN 3-8100-3486-X
 Johannes Koll (Hrsg.): Belgien. Geschichte – Politik – Kultur – Wirtschaft. Aschendorff Verlag, Münster 2007, ISBN 978-3-402-00408-1
 Insa Meinen: Die Shoa in Belgien, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2009 ISBN 978-3-534-22158-5

Šaltiniai

Nuorodos 

Valdžios tinklapiai:
 Belgijos monarchų tinklalapis

Bendros nuorodos apie Belgiją:
 Apie Belgiją, Belgijos švietimo sistemą ir kt. 

Žemėlapiai:
 Belgijos fizinis žemėlapis
 Belgijos administracinis žemėlapis
 Belgijos pagrindinių kelių žemėlapis

 
Valstybės