joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Dobojus

Dobojus – miestas Bosnijoje ir Hercegovinoje, prie Bosnos upės. Didesnė miesto dalis priklauso Serbų respublikai, tuo tarpu pietiniai ir rytiniai priemiesčiai – Bosnijos ir Hercegovinos federacijai. Iki Jugoslavijos karų miesto apylinkėse gyveno ~100 000 gyventojų.

Istorija 
Dobojus pirmą kartą paminėtas 1415, nors yra ženklų, jog žmonių čia gyventa dar akmens amžiuje, o romėnai I a. miesto apylinkėse įkūrė karinę stovyklą ir gyvenvietę.

I pasaulinio karo metu Dobojuje buvo didžiausia kalinti serbams skirta Austrijos-Vengrijos koncentracijos stovykla.

Sportas 
 FK Sloga Doboj (futbolas)

Žymūs žmonės 
 Aleksandaras Džiuričius, Singapūro futbolininkas
 Danijel Pranjić, kroatų futbolininkas

Serbų respublikos miestai
Kryžkalnis

Kryžkalnis – kaimas Raseinių rajono vakaruose, išsidėstęs strategiškai svarbioje vietoje – dviejų respublikinės svarbos kelių sankryžoje:
 
 
 Link Klaipėdos ir Kauno nuo Kryžkalnio nutiestas Žemaičių plentas, kurį į dvi atkarpas dalija Kryžkalnio viadukas:
 Link Kauno – .
 Link Klaipėdos – .

Nuo Kryžkalnio maždaug vienodai nutolę miestai Kelmė, Šilalė, Raseiniai ir Tauragė (apie 35 km). Kryžkalnis yra maždaug pusiaukelėje tarp Kauno ir Klaipėdos. Yra žvyro telkinys.

Istorija 

Kaimas įsikūrė 1938 m. nutiesus Žemaičių plentą.

1972 m. Kryžkalnyje pastatytas paminklas „Kryžkalnio motina“ sovietinei armijai „išvaduotojai“ (skulpt. Bronius Vyšniauskas, archit. Vytautas Gabriūnas, vitražistas Kazys Morkūnas) – 8 m aukščio bronzinė skulptūra, vaizduojanti lietuvę moterį, laikančią ąžuolo šakelę. Kalva, ant kurios pastatytas monumentas, pavadinta Šlovės kalnu. Skulptūros papėdėje buvo dekoratyvinė granito sienelė su simboliniais pėstininko, jūreivio, lakūno ir partizanės bareljefais. 1990 m. spalio mėn. skulptūra demontuota, šiuo metu eksponuojama Grūto parke.

1979 m. prie kelio į Šiaulius pastatyta savita autobusų stotis su maisto prekių parduotuve ir kavine antrajame aukšte. Stotį projektavo architektas Konstantinas Zubovas, žuvęs 1971 m. alpinistų žygyje į kalnus, todėl jo draugai baigė šį projektą ir įgyvendino kaip savotišką paminklą architektui.

2018 m. rudenį ant kalvos šalia buvusio „Kryžkalnio motinos“ paminklo vietos pastatytas memorialas, skirtas Kęstučio apygardos partizanams. Jį sudaro betoninė koplyčia ir blokai su 1137 partizanų vardų ir slapyvardžių įrašais.

2019 m. spalio mėn. greta koplyčios esančiame žemės sklype pradėtas statyti paminklas, skirtas pagerbti visus 20 000 žuvusių Lietuvos partizanų.

Gyventojai

Šaltiniai

Literatūra 
 Nuo Kryžkalnio kalvų: atsiminimai / Vladas Valentinavičius. – Vilnius: Sogena, 2010. – 230 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9916-4-9

Kryžkalnis
Enrique Silva Cimma

Sima Enrikė Silva (:, g. 1918 m. lapkričio 11 d.) – advokatas, Čilės politinis veikėjas, teisėtyrininkas (konstitucionalistas).

Biografija 

Baigė Čilės universitetą, 1945 m. – teisės daktaras, nuo 1949 m. Čilės universiteto administracinės teisės profesorius, 1953 m. Čilės universiteto Teisės fakulteto viešosios teisės seminarijos direktorius. 1956–1957 m. įsteigė Čilės aukštąją Politinių mokslų mokyklą ir tapo jos direktoriumi. 1968 m. Čilės universiteto Juridinių ir socialinių mokslų fakulteto dekanas, viešosios (konstitucinės) teisės profesorius.

Anksti įsitraukė ir politinę veiklą – 1958 – 1968 m. buvo respublikos Generalinis kontrolierius, 1968–1973 m. Aukščiausiojo Teismo advokatas, 1971–1973 m. Čilės Konstitucinio Tribunolo pirmininkas. Savo postų neteko po 1973 m. karinio perversmo.

Nuo 1983 m. nacionalinės advokatų tarybos narys. 1990–1994 m. užsienio reikalų ministras, 1998 m. senatorius, Žmogaus teisių komisijos pirmininkas, 2000 m. Konstitucinės komisijos narys. 1983–1990 m. Radikalios socialdemokratinės partijos pirmininkas, vienas iš Demokratinio aljanso steigėjų.

1999 m. Socialistų Internacionalo Garbės pirmininkas.

Čilės politikai
Advokatai
Konstitucinių Teismų teisėjai
Konstitucionalistai
Ląstelės sienelė

Ląstelės sienelė – augalų, grybų ir bakterijų ląsteles supanti tvirta struktūra. Sienelė ląstelėms suteikia būdingą nekintamą formą, atlieka atramos, apsauginę (ji labai patvari - nesuyra iki 2000 °C temperatūros, netirpsta vandenyje nei rūgštyse, šarmuose ar aliejiniuose tirpikliuose), kontakto ir laidumo funkcijas (celiuliozinė sienelė puikiai praleidžia vandenį su jame ištirpusiomis medžiagomis, o stambioms medžiagoms pernešti tarp ląstelių yra susidarę kanalai - plazmodesmos). 

Jos storis priklauso nuo ląstelės paskirties. Augalų sienelės daugiausia sudarytos iš celiuliozės skaidulų, kurios išsidėsčiusios statmenai viena kitai keliais sluoksniais. Tarpuose tarp celiuliozės skaidulų yra pektinų. Todėl sienelės yra elastingos, gali temptis, kai ląstelė auga. Pektinų gausu sienelės išorėje, čia jie sulipina ląsteles tarpusavyje. Grybų sienelės sudarytos iš chitino, bakterijų - peptidoglikano.

Augalų fiziologija
Organoidai
Mančiagirė

Mančiagirė – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Dzūkijos nacionalinio parke. Kaimą iš visų pusių supa miškai, jis įsikūręs prie Ūlos upės (pasroviui nuo Zervynų). Prie Mančiagirės įrengta poilsiavietė. Šalia kaimo rasta akmens amžiaus stovykla. Netoliese yra Ūlos akimi vadinama versmė. Šalia plento tilto Ūlon įteka Išrūginis. Mančiagirės girininkijos miške auga 3 drevėtos pušys. Netoli kaimo eina plentas . Yra kapinaitės su senoviniais kryžiais.

Istorija 

XIX a. pab. Mančiagirė pateko į Trakų apskritį. Apie 1866 m. čia gyveno 77 katalikai ir 4 žydai.

Lenkų okupacijos metais buvo atkakliai kovojama dėl lietuvių kalbos teisių ir kurį laiką dar veikė lietuviška mokykla. Šią uždarius, dalis kaimo vaikų į lenkišką nėjo. Kaime gyveno garsus dailidė Tomas Miškinis. Jis Mančiagirėje buvo pastatęs kryžių, kuris vėliau nupuvo ir nuvirto. Pokario metais apylinkėse veikė Dainavos apygardos, Merkinės partizanų rinktinės partizanai.

Gyventojai

Galerija

Bibliografija 
 Braziūnas V. Nuo savų aukštumų (Žiūrai, Mančiagirė) // Gimtasis kraštas. – 1978 m. vasario 16 d.
 Gudavičius H. Jeigu yra šaltinis… : Prisimename Mančiagirės kaimo pasakorę ir šiaudinių sodų pynėją Malviną Česnulienę // Dainava. – 2001. – Nr. 1.

Šaltiniai 

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Giluičiai

Giluičiai – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, Giluičių ežero vakariniame krante. Kaime yra 31 sodyba, 5 sodybvietės, 3 vasarnamiai ir UAB „Alytaus melioracija“ poilsio namai „Giluitis“.

Geografija 

Kaimą kerta Alytaus-Šeštokų geležinkelis ir plentas Alytus–Simnas–Kalvarija. Artimiausia geležinkelio keleivių stotis yra už 9 kilometrų Šeštokuose. Yra maršrutinių autobusų stotelė. Į rytus nuo kaimo telkšo Giluitis.

Istorija 

Kaimo pietuose – Giluičių piliakalnis (archeologinis paminklas), šalia kurio 1983 m. tyrinėdamas humanitarinių mokslų daktaras Eugenijus Svetikas rado I tūkstantmečio gyvenvietės liekanų. Kaimo teritorijoje rastas šlifuotas akmeninis kirvukas liudija, kad neolito laikotarpyje maždaug prieš 4000–6000 metų čia apsigyveno pirmieji žmonės. Kaime yra apleistos – vietinių vadinamos „maro kapinės“. Tarpukaryje savo protėviams kaimo gyventojai pastatė paminklą.

Gyventojai

Šaltiniai 

Alytaus rajono savivaldybės gyvenvietės
Smederevas

Smederevas – miestas Serbijoje, prie Dunojaus. Išvystyta plieno pramonė (Serbijos plieno pramonės centras), žemės ūkis.

Istorija 
Manoma, kad Smederevas įsikūręs vietoje, kur buvo romėnų gyvenvietė Mons aureus. Smederevo įkūrėju laikomas serbų princas Đurađ Branković, 1430 čia pastatęs tvirtovę.

Antrojo pasaulinio karo metu miestą buvo okupavusios Vokietijos pajėgos, Smederevo tvirtovėje jos įkūrė arsenalą. 1941 m. birželio 5 m. sprogimas nuniokojo tvirtovę, per jį žuvo keli tūkstančiai miesto gyventojų.

Sportas 
 FK Smederevo (futbolas)

Nuorodos 
 Oficialus miesto tinklalapis 

Serbijos miestai
Sausio 13 aukos

Sausio 13-osios aukos – žmonės, žuvę ar sužeisti 1991 m. sausio 13 d. naktį, sovietiniams kariniams daliniams šturmuojant Vilniaus televizijos bokštą bei Radijo ir televizijos komiteto pastatą.

Aukų sąrašas 
Iš viso sausio 13-ąją žuvo 14 bokšto gynėjų:
 Loreta Asanavičiūtė
 Virginijus Druskis
 Darius Gerbutavičius
 Rolandas Jankauskas
 Rimantas Juknevičius
 Alvydas Kanapinskas
 Algimantas Petras Kavoliukas
 Vytautas Koncevičius
 Vidas Maciulevičius
 Titas Masiulis
 Alvydas Matulka
 Apolinaras Juozas Povilaitis
 Ignas Šimulionis
 Vytautas Vaitkus

Visi žuvusieji, išskyrus Titą Masiulį, Alvydą Matulką, Alvydą Kanapinską, Vytautą Koncevičių ir Rimantą Juknevičių, palaidoti Antakalnio kapinėse. Titas Masiulis palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse. Alvydas Matulka palaidotas Rokiškio Kalneliškių kapinėse. Rimantas Juknevičius palaidotas Marijampolės miesto kapinėse. Alvydas Kanapinskas ir Vytautas Koncevičius palaidoti Kėdainių Kauno gatvės kapinėse. Iš viso sužeista 702 žmonės, kulkomis sužeisti 52.

Įvykių metu žuvo desantininkas leitenantas Viktor Šatckich (1969–1991). Jis buvo nušautas šūviu į nugarą iš 5 cm atstumo. Lietuviška žiniasklaida rašo jog tą galėjo padaryti tiktai saviškiai. Jis mirė vežamas į ligoninę Vilniaus greitosios pagalbos automobiliu. Rusijoje pasirodžiusioje knygoje vėliau buvo rašoma jog galbūt nubaustas mirtimi už atsisakymą atidengti ugnį į protestuojančius nors oficialiai taip nebuvo pasakyta - priešingai, Šatckich apdovanotas Raudonosios vėliavos ordinu.

Aukų atminimo įamžinimas 
L. Asanavičiūtės, V. Druskio, D. Gerbutavičiaus, R. Jankausko, A. P. Kavoliuko, A. J. Povilaičio, I. Šimulionio, V. Maciulevičiaus bei V. Vaitkaus vardais pavadintos gatvės Karoliniškių mikrorajone Vilniuje.

Alvydo Kanapinsko vardu pavadinta gatvė Kėdainiuose.

Tito Masiulio vardu pavadinta gatvė Kaune.

Rimanto Juknevičiaus vardu pavadinta gatvė Marijampolėje.

Vytauto Koncevičiaus vardu gatvė pavadinta Pelėdnagiuose (Kėdainių rajonas).

Literatūra 
 Gyvenkit laisvi ir laimingi: apie Tito Masiulio gyvenimą ir žygdarbį / Stanislovas Abromavičius. – Kaunas: Naujasis lankas: V. Krivickienė, 2005. – 206 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-313-4
 Sausio 13-oji – Lietuvos dvasios pergalė: Darių Gerbutavičių, žuvusį 1991 metų Sausio 13-ąją, prisimenant / Vilniaus „Ryto“ vidurinė mokykla (sud. Vilma Riabovienė). – Vilnius: Versus aureus: Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras, 2006. – 131 p.: iliustr. – ISBN 9955-699-48-5
 Dainuojanti revoliucija Vilniaus barikadose: 1991 m. sausio 13-osios tautos žygdarbiui ir aukoms atminti / Juozas Girdvainis. – Vilnius: Knygų kelias, 2011. – 350 p.: iliustr. – ISBN 978-609-408-139-2

Taip pat skaitykite 
 Laisvės gynėjų diena
 Sausio įvykiai (1991 m.)
 Sausio 13-osios atminimo medalis

Šaltiniai

Nuorodos 
 Laisvės gynėjų atminimo įamžinimas ir pagerbimo tradicijos, lrs.lt

Lietuvos istorija (po 1990 m.)
Aleksoto seniūnija

Aleksoto seniūnija – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės pietvakarinėje dalyje, kairiajame Nemuno krante. Šiaurėje ribojasi su Centro seniūnija, rytuose su Šančių seniūnija. Apima Birutės, Fredos, Aleksoto, Kazliškių ir Marvelės mikrorajonus.

Seniūnijoje yra Aleksoto oro uostas, Fredos miestelis, VDU botanikos sodas, Antakalnio parkas, Naugardiškių parkas, Aleksoto funikulierius, Napoleono kalnas (64 m), II fortas, I baterija, poliklinika, žirgynas, AB „Kauno grūdai“, veikiančios Aleksoto žydų kapinės, neveikiančios Fredos ir Aleksoto senosios kapinės ir kt. Link Garliavos eina Veiverių plentas. Aleksotą su Senamiesčiu jungia Aleksoto tiltas.

Mokymo įstaigos:
 2 vidurinės mokyklos (apie 1900 mokinių);
 3 pradinės mokyklos (apie 300 mokinių);
 4 vaikų darželiai.

Seniūnijoje yra 243 gatvės (bendras ilgis 150 km), 4031 gyvenamas namas.

Istorija 

|-
| 2001-04  || || 22 947 ||
|-
| 2011 m.  || || 21 178 ||
|-
| 2021 m.  || 24,76|| 21 390 ||
|}

Seniūnai 
 Liukrecija Navickienė, iki ~2020 m.

Šaltiniai 

 Aleksoto seniūnijos gatvės. Kaunas21.lt

Kauno miesto savivaldybės seniūnijos
Priešistorė

Priešistorė – (kartais proistorė) taip tradiciškai vadinama žmonijos istorija iki rašto išradimo, nors dabar proistorės pabaiga vis dažniau imama sieti su agrokultūros pradžia. Terminą pirmą kartą pavartojo prancūzų mokslininkai (Pré-historique) XIX a. pradžioje, apibūdindami radinius Pietų Prancūzijoje urvuose. Žmonijos priešistorės tyrimais užsiima archeologija ir paleoantropologija.

Kadangi priešistorės pabaiga dažniausiai siejama su rašto atsiradimu, skirtingose kultūrose priešistorės pabaiga atėjo skirtingu metu, o kai kurios kultūros savo rašto iš vis nebuvo sukūrusios.

Chronologiniai rėmai 

Tradiciškai priešistorė skirstoma į laikotarpius, pasiūlytus danų mokslininko C. J. Thomsen (Tomseno):

 akmens amžių:
 paleolitą (ankstyvasis akmens amžius);
 mezolitą (vidurinysis akmens amžius);
 neolitą (vėlyvasis akmens amžius);
 bronzos amžių;
 geležies amžių.

Taip pat dažnai išskiriamas ir eneolito laikotarpis.

Termino ir periodizacijos kritika 
XX amžiuje šio termino reikšmė sumažėjo. Griežtas žmonijos istorijos skirstymas į laikotarpius iki rašto ir po ėmė nebepasiteisinti, gausėjant archeologiniams duomenims apie turtingas kultūras, gyvavusias iki rašto išradimo bei ėmus taikyti radiokarboninį datavimo metodą ir taip „istoriniams laikams“ pasistūmėjus tolyn į praeitį. Tuo pačiu, „globalėjant“ pasaulio istorijai, toks skirstymas kartais atveda prie absurdiškų prielaidų. Pavyzdžiui, taip skirstant, Egiptas į istorinius laikus įžengė 3500 metų pr. m. e., o Naujoji Gvinėja tik XIX amžiuje.

Taip pat kritikuotina ir iš dalies pasenusi Thomaseno periodizacija. Pavyzdžiui, Šumero civilizacija raštą turėjo dar prieš įžengdama į bronzos amžių. Kita vertus, archeologiniai radiniai centrinėje Anatolijoje (Turkija) rodo, kad tenykštė ankstyvojo neolito kultūra jau mokėjo apdirbti varį (8000 m. pr. m. e.).

 
Istoriografija
Burmistras

Burmistras (lenk. burmistrz < vok. Bürgermeister) – kai kurių valstybių miesto ar kitos bendruomenės savivaldos ar valdymo organo vadovas, dažniausiai renkamas bendruomenės tarybos, arba gyventojų, miesto deputatų susirinkimo, arba skiriamas vyriausybės.

Burmistro pareigybė atsirado Vokietijoje XIII a., vėliau paplito ir kitose šalyse. Burmistrus turėjo miestai, gavę savivaldybės teisę – Magdeburgo teisę.

Lietuvoje nuo XV a. miestų, gavusių savivaldos teisę, gyventojai taip pat rinko burmistrus iš miesto tarybos narių. Tarpukario metais Lietuvos laikais burmistru buvo vadinamas miesto valdybos pirmininkas. Pagal 1931 m. įstatymą jį rinkdavo miesto taryba 7 metų laikotarpiui ir tvirtindavo apskrities viršininkas arba vidaus reikalų ministras (didžiuosiuose miestuose).

Burmistras sprendė visus miesto reikalus ir tik kai kuriems klausimams spręsti savo nuožiūra šaukė miesto tarybos posėdžius.

Pareigybės
Vietos savivalda

als:Bürgermeister
bar:Burgamoasta
lb:Buergermeeschter
li:Börgemeister
nds:Börgermeester
sr:Градоначелник
Jens Stoltenberg

Jensas Stoltenbergas (, g. 1959 m. kovo 16 d. Osle) – Norvegijos politinis veikėjas, buvęs Norvegijos ministras pirmininkas. Nuo 2014 m. spalio mėn. – NATO organizacijos vadovas.

Biografija 

Torvaldo Stoltenbergo, žymaus Norvegijos politinio veikėjo, 1987–1993 m. buvusio užsienio reikalų ministru, ir buvusios jaunimo reikalų ministrės Karinos Stoltenberg sūnus. Jo protėviai XVII a. emigravo iš Stoltenbergo miestelio (Šlezvigas Holšteinas).

1978 m. baigė gimnaziją, studijavo Oslo universitete, 1987 m. ekonomikos kandidatas.

Politinė karjera 

1985–1989 m. Darbininkų jaunimo lygos (Arbeidernes Ungdomsfylking) pirmininkas. Nuo 1985 m. Norvegijos darbo partijos (DNA) Centro valdybos narys, 1989 m. partijos ekonominių analizių grupės konsultantas, 1990 m. – 1993 m. DNA Oslo organizacijos pirmininkas, 1992 m. – 2002 m. DNA pirmininko pirmasis pavaduotojas. Jau 1992 m. jis pretendavo, remiamas pasitraukiančios iš partijos vadovybės Gru Harlem Brundtland, tapti partijos lyderiu, tačiau rinkimuose pralaimėjo Torbjornui Jaglandui, su kuriuo nesutarė ir vėliau. Partijai triuškinamai pralaimėjus 2001 m. parlamento rinkimus (gavo tik 24 % balsų), nuo 2002 m. lapkričio 10 d. DNA pirmininkas.

Darbo karjera 

1979 m. laikraščio „Arbeiderbladet“ korespondentas, 1981–1985 m. Norvegijos darbo partijos Oslo skyriaus informacijos sekretorius, 1989–2005 m. socialinės ekonomikos dėstytojas Oslo universitete.

1990–1991 m. Aplinkosaugos departamento valstybės sekretorius, 1993–1996 m. energetikos, 1996 m. – 1997 m. finansų ministras, 2000–2001 m. Ministras pirmininkas. Jo vyriausybei teko pradėti modernizuoti gerovės valstybę (welfare state), privatizuojant kai kurias valstybines paslaugas ir bendroves. Tačiau bendram reikalui pakenkė nesutarimai partijos viduje.

2001–2005 m. opozicinės DNA parlamentinės frakcijos lyderis. 2005 m. subūrus Raudonai žalią koaliciją, į kurią įėjo Norvegijos Centro partija ir Norvegijos kairioji socialistų partija ir laimėjus rinkimus, paskirtas Norvegijos ministru pirmininku, juo buvo iki 2013 m. spalio mėn.

2014 m. spalio 1 d. taps 13-uoju NATO generaliniu sekretoriumi.

Vedęs diplomatę Ingridą Šulerud, turi du vaikus.

Nuorodos 
 Norvegijos ministerijos tinklalapis.

|-

|-

|-

Norvegijos parlamento nariai
Norvegijos ministrai pirmininkai
Norvegijos energetikos ministrai
Norvegijos finansų ministrai
Thorvald Stoltenberg

Torvaldas Stoltenbergas (Thorvald Stoltenberg, 1931 m. liepos 8 d. - 2018 m. liepos 13 d.) – Norvegijos ir tarptautinis politinis veikėjas.

Biografija 

Profesionalus diplomatas, 1957 m. baigė tarptautinės teisės ir tarptautinių santykių studijas Austrijoje, Šveicarijoje, JAV ir Suomijoje.

1958–1971 m. dirbo diplomatinėje tarnyboje, nuo 1959 m. San Franciske, nuo 1961 m. Belgrade, nuo 1970 m. Lagose. 1971–1979 m. valstybės sekretorius prekybos, gynybos, užsienio reikalų ministerijose. 1979–1981 m. Norvegijos gynybos ministras.

1981–1987 m. Norvegijos profsąjungų vadovas ir kartu Oslo burmistro pavaduotojas, užsienio reikalų ministras (1987–1989 m.).

1990 m. JTO komisaras pabėgėlių klausimams, 1993 JTO Generalinio sekretoriaus specialus pasiuntinys buvusiai Jugoslavijai. Norvegijos ambasadorius Danijoje (1996 m.–1999 m.). Nuo 1996 m. Norvegijos Raudonojo kryžiaus draugijos pirmininkas.

2003–2005 m. Tarptautinio demokratijos ir rinkimų priežiūros instituto (IDEA) valdybos pirmininkas. Užleido šias pareigas švedų socialdemokratei Lenai Hjelm-Valen.

Vedęs taip pat politikę, buvusią valstybės sekretorę Kariną Stoltenberg. Norvegijos ministro pirmininko Jenso Stoltenbergo tėvas.

Norvegijos užsienio reikalų ministrai
Norvegijos gynybos ministrai
Norvegijos diplomatai
Visuomenės veikėjai
Profsąjungų aktyvistai
Idealiosios dujos

Idealiosios dujos termodinamikoje – supaprastintas fizikinis požiūris į dujas, kuriame paprasčiausiu atveju tariama jog dujų molekulės visiškai nesąveikauja tarpusavyje ir tik susiduria su indo sienelėmis.  Šis požiūris prisidėjo prie pirmųjų materijos apibrėžimų: dujų molekulės buvo laikomos materija, tuo tarpu tuščia erdvė tarp jų – ne.

Galiojimo ribos 
Daugelis dujų (oras, azotas, deguonis, helis, vandenilis) esant nelabai dideliam slėgiui bei temperatūrai elgiasi gana panašiai kaip idealiosios dujos, paklaidai neviršijant maždaug 1 %. Tačiau, pavyzdžiui, suslėgtam garui garo mašinoje idealių dujų dėsniai jau nebetinka. Netinka jie ir, pavyzdžiui, šaldytuvo šaldymo įrenginyje esantiems garams. 

Idealizacija taikytina, kai slėgis yra daug mažesnis už kritinį, o temperatūra pakankamai aukšta, jog tai nebūtų skystis, tačiau ne tiek aukšta, jog didelės energijos susidūrimų metu pasireikštų molekulinės sąveikos jėgos. Tokių dujų specifinis šiluminis talpumas priklauso tik nuo temperatūros. Kartu tik nuo temperatūros priklauso ir entalpijos pokytis. Izotermos sutampa su izoentalpėmis.

Vėliau toms įsivaizduojamoms molekulėms buvo suteiktos sudėtingesnės savybės, tariant jog jos yra tūrį užimantys kieti rutuliukai ar elipsoidai, gali taip pat ir suktis, gali vibruoti ir pan. Taip buvo pasiūlytos sudėtingesnės formulės, kurių galiojimo ribos platesnės.

Pagrindinės lygtys 
Pagrindines tokių dujų savybes aprašo dvi lygtys. Pirmoji (būvio lygtis) dar vadinama idealiųjų dujų dėsniu:
 
kur
 P yra slėgis, paskaliais.
 V yra tūris (m³)
 n yra dujų kiekis, moliais.
 R yra universalioji dujų konstanta (8.314 J/mol K),
 T yra absoliutinė temperatūra, K,
 N yra dalelių skaičius
 k yra Bolcmano konstanta,
Kartais į klausimą „kas yra idealiosios dujos?“ tiesiog atsakoma „tai dujos, kurioms galioja ši lygtis“.

Antroji lygtis aprašo idealiųjų dujų energiją:
 
kur
  yra konstanta, (vienatomėms dujoms ji lygi 3/2, dviatomėms - 5/2, molekulėms, sudarytoms iš daugiau atomų - 7/2).
 U yra vidinė energija, džauliais.

Dalelių greičio arba energijos statistinis pasiskirstymas vadinamas Bolcmano pasiskirstymu.

Šiluminė talpa 

Pastoviame tūryje laikomų idealiųjų dujų šiluminė talpa lygi

 

Konstanta  yra lygi pusei dujas sudarančių molekulių laisvės laipsnių skaičiaus. Vienaatomėms dujoms ji lygi , tuo tarpu iš dviejų atomų susidedančioms dujų molekulėms ji lygi . Taip galima tyrinėti dujų molekulių struktūrą.

Pastoviame slėgyje esančių dujų šiluminė talpa lygi

 

kur  yra dujų entalpija. Pastovaus slėgio sąlygomis kaitinamos dujos plečiasi (užimamas tūris didėja).

čia  yra konstanta, kuriai galioja dėsnis

 .

Garso greitis 
Garso greitis idealiose dujose randamas pagal formulę

 
kur
  yra tų dujų adiabatinis indeksas (orui lygus apie 1,41)
  yra universalioji dujų konstanta (8,314 J/mol K)
  yra absoliutinė temperatūra (K)
  yra vieno dujų molio masė kilogramais (kg/mol)

Taigi aukštesnėje temperatūroje garso greitis dujose didesnis. Iš stambesnių molekulių susidedančiose dujose garso greitis paprastai mažesnis (dar priklauso ir nuo ).

Šaltiniai 

Termodinamika
Dainavos seniūnija

Dainavos seniūnija yra dviejose Lietuvos savivaldybėse:
 Kauno mieste;
 Šalčininkų rajone.

Seniūnijų nuorodiniai straipsniai
Plevlia

Plevlia (, Пљевља) – miestas Juodkalnijoje. 2013 m. Plevlios savivaldybėje buvo 19 489, o pačiame mieste – ~27 000 gyventojų.

Istorija 
Seniausia žinoma gyvenvietė šioje vietoje buvo įkurta romėnų I amžiuje.

Slavai į regioną atsikėlė VI amžiuje ir įkūrė miestą Breznik (Breznica). Pirmąkart Plevlios vardas paminėtas XV a. 

Osmanų valdymo metu miestas pervadintas į Taslidža. 

Nuo 1580 iki 1833 m. Plevlia buvo Hercegovinos sandžako sostinė. 

1879 m. miestas buvo aneksuotas Austrijos, o 1912 m. tapo Juodkalnijos dalimi.

Demografija 
Plevlios gyventojai pagal tautybę (2003 metų duomenimis):
 Serbai (59,52 %)
 Juodkalniečiai (20,99 %)
 Muslimanai (8,36 %)
 Bosniai (5,48 %)

Sportas
 FK Rudar Pljevlja – futbolo klubas;
 ŽFK Breznica – moterų futbolo klubas; daugkartinės Juodkalnijos čempionės.
 Miesto stadionas (Gradski stadion);

Juodkalnijos miestai
Algirdas (vardas)

Algirdas – lietuviškas vyriškas vardas, kilęs iš lietuviškų žodžių šaknų „al“ ir „gird“, reiškiančių „visą girdintis“ . Vardadienis vasario 11 d. ir liepos 9 d.

Variantai 
Lenkiškas šio vardo variantas Olgierd ir dabar naudojamas Lenkijoje.

Latviškas variantas - Oļģerts, ukrainietiškas  ir rusiškas – Ольгерд. Rusijoje Olgerdas labai retas vardas. Rusiškame internete šį vardą kai kurie naudoja kaip pseudonimą.

Žmonės

Įžymesnieji Algirdai 
 Algirdas, Lietuvos kunigaikštis.
 Algirdas Antanas Avižienis, informatikos profesorius.
 Algirdas Mykolas Brazauskas – 4-as Lietuvos prezidentas, 1-asis Lietuvos prezidentas po nepriklausomybės atkūrimo.
 Algirdas Brazys – lietuvis krepšininkas, treneris.
 Algirdas Dainavičius, Lietuvos nacionalinio dramos teatro aktorius.
 Algirdas Julius Greimas, semiotikos profesorius.
 Algirdas Gurevičius, Lietuvos keliautojas, filmų kūrėjas.
 Algirdas Kaulėnas, dramaturgas.
 Algirdas Kaušpėdas, architektas, grupės „Antis“ lyderis ir dainininkas.
 Algirdas Kazragis, literatas.
 Algirdas Klova, muzikologas.
 Algirdas Lekavičius, botanikas.
 Algirdas Martinaitis, kompozitorius.
 Algirdas Monkevičius, Lietuvos Respublikos Seimo narys, buvęs Švietimo ir mokslo ministras.
 Algirdas Pocius, prozininkas.
 Algirdas Saudargas – Lietuvos politikas, signataras.
 Algirdas Sysas – Lietuvos politikas, ekonomistas.
 Algirdas Šocikas, boksininkas.
 Algirdas Utkus, Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto dekanas.
 Aleksandras Algirdas Abišala – Lietuvos politikas, verslininkas, signataras.
 Jonas Algirdas Kronkaitis – generolas majoras, buvęs Lietuvos kariuomenės vadas, JAV armijos karininkas.

Žmonės, kurių vardai yra vardo Algirdas variantai 
 Olgierd Cecil Zienkiewicz – vienas baigtinių elementų metodo (Finite element method) kūrėjų.
 Karol Olgierd Borchardt (1905-1986) – lenkų rašytojas ir laivo kapitonas.
 Olgierd Budrewicz – lenkų rašytojas, žurnalistas.
 Olgierd Łukaszewicz – lenkų kino ir teatro aktorius.
 Olgerd Bochkovsky – ukrainiečių sociologas, vienas pirmųjų tyręs nacijas, įvedė srities pavadinimą natiology, jo monografijos (išleistos ukrainietiškai) – National Idea (1918), Natiology and Natiography (1927), Foreword to Natiology (1934).
 Olgerdas Kravcovas (Ольгерд Тихонович Кравцов, 1912-1993) – inžinerijos pulkininkas, Tarybų Sąjungos didvyris (1945).
 Olgerdas Olginas (Ольгерд Ольгин) – rusų rašytojas fantastas.
 Olgerdas Ostenbergas (Olģerts Ostenbergs, 1925-2012) – Latvijoje gyvenęs ir dirbęs tarybinis architektas.
 Olgerdas Voroncovas (Ольгерд Воронцов, g. 1927) – rusų kino operatorius, vėliau – režisierius.

Personažai
 Olgierd Jarosz – veikėjas kažkada populiariame lenkų daugiaserijiniame filme „Keturi tankistai ir šuo“ (Czterej pancerni i pies). Janušo Pšimanovskio (Janusz Przymanowski) knygoje „Keturi tankistai ir šuo“, pagal kurią pastatytas filmas, šis veikėjas buvo ne lenkas, o rusas, ir jo vardas buvo kitoks.

Algirdas ir jo variantai kitur 
 Algirdai – kaimas Ukmergės raj.

Lietuviški vardai
Archimedas

Archimedas (; Sirakūzuose, apie 287 m. pr. m. e. – 212 m. pr. m. e.) – graikų matematikas, fizikas, išradėjas – inžinierius ir astronomas. Nors apie jo gyvenimą žinoma nedaug, Archimedas laikomas žymiausiu Antikos ir vienu žymiausių visų laikų matematiku.

Labiausiai žinomas kaip atradęs Archimedo dėsnį apie jėgą, veikiančią panardintus kūnus, taip pat išradęs sraigtą irigacijoje, apskaičiavęs elipsės, parabolės nuopjovos plotus. Sukūrė hidrostatikos pagrindus.

Antrojo Pūnų karo metu dirbo prie inžinerinių Sirakūzų gynybos įrenginių, žuvo nuo romėno kareivio rankos. Pasak Plutarcho, priėjęs kareivis liepė eiti su juo, nes vadas Marcelas nori jį matyti. Archimedas paprašė palaukti, kol jis baigs spręsti uždavinį, bet kareivis išsitraukė kardą ir užmušė mokslininką.

Šaltiniai 

Išradėjai
Matematikai
Graikijos fizikai
Senovės Graikijos filosofai
Astronomai
Peru-Čilės lovys

Peru-Čilės lovys (dar vadinamas Atakamos loviu) – povandeninė įduba Ramiojo vandenyno rytuose, maždaug 160 km nuo Peru ir Čilės parantės. Lovio ilgis – iki 5 900 km (kai kurie šaltiniai nurodo mažiau), vidutinis plotis 65 km, užimamas plotas – apie 590 000 km², didžiausias gylis – 8 180 m.

Lovys susidarė Naskos ir Pietų Amerikos tektoninių plokščių destruktyviajame pakraštyje, ties kuriuo į rytus judanti vandenyninė Naskos plokštė nyra po Pietų Amerikos plokšte (subdukcijos zona) ir, ją keldama, formuoja Andų kaln

Kadangi tai geologiškai labai aktyvi teritorija, Peru-Čilės lovio zonoje dažni galingi žemės drebėjimasi, tarp kurių paminėtinas stipriausias užregistruotas 9,5 magnitudės Didysis Čilės žemės drebėjimas 1960 m. gegužės 22 d.

Peru-Čilės lovys daro ryškų poveikį Pietų Amerikos vakarinės pakrantės jūrinei ekosistemai. Šiame regione pučiantys pasatai stumia į vakarus šiltą paviršinį Ramiojo vandenyno vandenį, o į jo vietą iš Peru-Čilės lovio gelmės kyla šaltas vanduo, prisotintas mineralinių medžiagų, kurios duoda pradžią mitybinei jūros ekosistemos grandinei (vadinamasis El Ninjo efektas, arba El Ninjo anomalija (isp. El Niño). Todėl iki šiol Peru ir Čilės pakrantės buvo viena iš žuvingiausiųjų Pasaulinio vandenyno vietų. Tačiau pastaruoju metu ši vandens apykaita pradėjo keistis, atitinkamai prasidėjo žuvų rūšių migracija ir/arba nykimas, ir tai sukėlė rimtų problemų Peru ir Čilės žvejybos verslui.

Geologija
Žuvintas

Žuvintas – didelis ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, 8 km į šiaurę nuo Simno. Ilgis šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi 5,67 km, plotis iki 3,06 km. Altitudė 86,8 m. Žuvintas labai seklus, užžėlęs, sunku rasti ribą tarp ežero ir pelkės. Pietrytinėje ežero dalyje yra sala, kurios plotas – 0,13 km². Be to, ežere daug nepastovių, plūduriuojančių augalijos sąžalynų, vadinamų kinimis. Dugnas lėkštas, prižėlęs augalų. Mažiau apaugusi tik pietrytinė ežero dalis, kurioje ir giliausia ežero vieta – 2,5 m. Duburys yra tarp 3, įvairios krypties galinių morenų ruožų. Dugnas molingas, vietomis slūgso karbonatingas sapropelis. Jo sluoksnio storis ~2,3 m (didžiausias 3,7 m). Iš vakarų prieina Palių Balos miškas. 

Į Žuvintą savo vandenis plukdo Dusios, Giluičio, Simno ežerai. Iš jų suteka Bambenos, Kiaulyčios ir dar 3 upeliai, išteka Dovinė, priklausanti Šešupės baseinui.

Žiemą ežeras kartais įšąla iki dugno. Beveik visas ežeras apaugęs vandens augalija (švendrais, nendrėmis, lūgnėmis, plūdėmis, vandens lelijomis ir kt.). Čia rastos net 138 augalų rūšys, dalis jų – itin retos. Augalijos raizginiai sudaro nepastovias, plūduriuojančias salas. Ežeras gausus ir gyvūnijos įvairove: yra 77 zooplanktono, virš 1000 bestuburių, 18 žuvų rūšių (būdingesnės žuvys – lydeka, karšis, raudė, kuoja, plakis, ešerys, karosas). Ežere ir jo pakrantėse peri daug paukščių rūšių, čia lankosi daug retų, migruojančių paukščių.

Pietrytinėje pakrantėje įsikūrę Aleknonių, Grinkiškių ir Žuvintų kaimai, yra įrengtas ežero gamtinis takas su paukščių stebėjimo bokšteliu.

Ežerėvardis kilęs nuo gyvūno pavadinimo žuvis.

Nuo 1928 m. Žuvinto ež. ir jo apylinkėse 1 km atstumu uždrausta medžioti vandens paukščius. 1937 m. ežere ir gretimoje pelkėje įvestas rezervato režimas. Nuo 2002 m. ežeras ir aplinkinės pelkės paskelbtos Žuvinto biosferos rezervatu.

Nuorodos 
 Dovinės upės baseino žemėlapis 

Alytaus rajono ežerai
Dusia

Apie vabalus žr. Dusios.

Dusia – ežeras Lazdijų rajono savivaldybės teritorijoje, Šešupės ir Dovinės baseine, Metelių regioniniame parke, 6 km į pietus nuo Simno, 1 km į pietvakarius nuo Metelių, ties riba su Alytaus rajonu, didžiausias pietų Lietuvos ežeras.

1954 m. Dusia taip užšalo, kad jos ledo storis siekė 78 cm.

Geografija 

Plotas 2346 ha, trečias pagal dydį Lietuvos ežeras. Ilgis iš vakarų į pietryčius 8,4 km, didžiausias plotis 4,1 km. Ežero šiauriniame gale yra siaura Kojos įlanka. Paviršiaus altitudė 106,4 m. Didžiausias gylis 32,6 m ežero vidurinėje dalyje, vidutinis gylis 15,4 m. Ežeras užima ledo luisto daubos vakarinę dalį, be Dusios šioje dauboje susidarė Metelio ir Obelijos ežerai.

Baseino plotas 107,8 km². Kranto linijos ilgis 23,46 km. Krantai daugiausia žemi, lėkšti, su terasomis, smėlingi, tik vakariniai ir šiaurės vakarų krantai aukšti, priemolingi. Dusią supa daugiausia dirbami laukai, pietrytiniame krante tarp Dusios ir Metelio auga pušynas (Bijotų miškas), šiaurės rytiniame krante – mišrusis miškas (Rinkoto miškas), o šiaurės vakariniame krante – pievos. Ežero šiaurinėje dalyje, netoli Kojos įlankos, yra 0,05 ha sala.

Įteka Sutrė (pietuose, iš Babrų ežero), Šventupė (pietvakariuose, iš Šventežerio), Pryga (šiaurės vakaruose). Iš Kojos įlankos į Simno ežerą išteka Spernia, prie ištakos 1972 m. įrengtas šliuzas reguliatorius, ežero vandens lygis pakeltas apie 0,4 m. Pratakumas 6 %. Pakrantėje yra platus, 50–200 m pločio smėlingas atabradas, jis užima apie 12 % viso ežero ploto. Giliau dugne – įvairus molis ir dumblas, smėlinga ir dumblinga gėlavandenė klintis. Dugno nuosėdų storis 7,6 m.

Dusia priklauso labai lėtos vandens apykaitos ežerų grupei, vanduo atsinaujina kas 15 m. Augalų daugiausia Kojos įlankoje, jos pakraščiuose ištisinę juostą sudaro meldai ir nendrės, dugną dengia maurabraginiai dumbliai, plūdės, plunksnalapės, elodėjos, aštriai. Iš viso ežere auga 57 rūšių augalai.

Gyvūnija 
Dusioje sugaunama 18 žuvų rūšių: lydekos, ešeriai, kuojos, seliavos, karšiai, karosai, lynai, raudės, aukšlės, meknės, pūgžliai, šližiai, stintos, vėgėlės, unguriai, gružliai, kirtikliai, dyglės. Taip pat ežere gyvena reliktiniai vėžiagyviai keturspyglė šoniplauka ir reliktinė mizidė.

Apylinkės 
Ežero šiaurės vakarų pakrantėje yra Prelomčiškės piliakalnis, rytinėje ir pietinėje pakrantėse – poilsiavietės, Kryžių koplyčia. Prie ežero įsikūrę Padusio, Barčių, Metelių, Metelytės, Zebrėnų, Staigūnų, Straigiškės, Graužų ir Vaickūniškės kaimai. Veikia 10 kaimo turizmo sodybų. Rytine pakrante eina kelias , pietine pakrante – .

Etimologija 

Ežerėvardis Dusia siejamas su žodžiu dusti („stigti oro, švinkti, trokšti, ilsti“) arba jo vediniais dausos, dausa („rojus, šiltas tolimas kraštas“), dausingas („vėjuotas, vėsus“),  („ramybė, snaudulys, miegas“).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Dovinės upės baseino žemėlapis 
 Informacija apie Dusios ežerą  

Lazdijų rajono ežerai
Simno ežeras

Simno ežeras – ežeras pietų Lietuvoje, Alytaus rajone, Dovinės baseine.

Ilgis šiaurės-pietų kryptimi 2,8 km, plotis iki 1,3 km. Altitudė 92 m. Tai seklus ežeras – vidutinis gylis 2,3 m. Krantai vakaruose ir pietuose lėkšti, kitur – statesni. Ežerą iš pietų, vakarų ir šiaurės supa ~ 110 ha dydžio Simno ežero Balos pelkė. Ežero atabradas platus, ypač rytuose ir šiaurės rytuose (iki 100 m pločio). Ežero dugne yra susikaupęs storas dumblo sluoksnis (vidutinis 4,54 m, storiausias 6,5 m). Pakrantės gausiai užžėlusios vandens augmenija. Šiaurės rytinėje pakrantėje yra molio karjerų.  Aplink ežerą daugiausia plyti dirbami laukai. Ežero vandens apykaita 0,585 metų.

Į ežerą įteka Spernia ištekanti iš Dusios ir Simnyčia, plukdanti Giluičio vandenis. Išteka Bambena į Žuvintą. Pietiniame ežero krante įsikūręs Simnas. Aplink ežerą įsikūrę kaimai: Kolonistai, Pasimniai, Skituriai.

Šaltiniai 

Alytaus rajono ežerai
Glūkas (ežeras)

Glūko ežeras yra Varėnos rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Senosios Varėnos, 0,7 km į šiaurės vakarus nuo kelio . Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 1,39 km, plotis – iki 0,67 km. Altitudė 109,5 m. Glūko ežeras ypatingas skaidriu vandeniu, dideliais (iki 37 m) gyliais, stačiais, sausais ir mišku apaugusiais krantais. Ežerą supa Varėnos ir Glūko miškai. Iš Glūko ežero išteka V-1 upeliukas, už keliasdešimties metrų įtekantis į Varėnio ežerą. Vakariniame ežero krante įsikūręs Glūko kaimas.

Žuvys 
Ežeras labai traukia žvejus, nes garsėja stambiais ešeriais, karšiais ir lydekomis. Tačiau ežeras, kaip ir dauguma giliavandenių, gana įnoringas ir sunkiai prognozuojama, kuri žuvų rūšis kibs. Paskutiniais metais jame tiek išplito aukšlės, kad pradėjo trūkti maisto kitoms žuvims. Todėl ežere rengiamos sportinės aukšlių gaudymo varžybos.

Poilsis 
Prie ežero mėgsta lankytis varėniškiai, o vasarą palapinėse įsikuria ir iš toliau atvykę poilsiautojai. Ežero pakrantėje įrengta erdvi stovyklavietė „Glūkas“, yra poilsio namai „Žibuoklė“.

Apylinkės 
Netoli ežero yra Glūko girininkijos pastatas. Glūko miške buvo įrengta Lietuvos valstybinė džiovos sanatorija, 1944 m. sugriauta vokiečių. Greta yra Varėnės ežeriukas, per kurį prateka Varėnė. Į šiaurę nuo ežero yra žemyninių kopų, vietomis dar išliko lekiojančio smėlio ploteliai. Šalia Glūko ežero yra kelios akmens ir geležies amžių gyvenvietės, kuriose rasta kultūriniai sluoksniai, titnaginių radinių, keramikos šukių ir pan. .

Į rytus nuo Glūko ežero miškuose slepiasi dar du nedideli ežeriukai – Glūkaitis ir Ašarėlis.

Žodžio kilmė 
Ežerėvadis Glū̃kas (ir nuo jo padarytas Glūkáitis) laikomas slavizmu iš  ir  („atkampus, nuošalus, gūdus, aklinas“).

Galerija

Nuorodos 
 Informacija apie Glūko ežerą

Šaltiniai 

Varėnos rajono ežerai
Ašis

Ašis () arba Ašies jėgos (, , ) – valstybių grupė, susikūrusi prieš Sąjungininkus. Šią grupę sudarė trys pagrindinės valstybės: nacistinė Vokietija, fašistinė Italija ir imperialistinė Japonija. Ši sąjunga save vadino „Romos-Berlyno-Tokijo Ašimi“. Jų zenito laikotarpiu, Ašies jėgos dominavo didelėje Europos ir Azijos-Okeanijos dalyje, tačiau Antrojo pasaulinio karo pabaigoje jos buvo nugalėtos. Terminas pirmą kartą buvo pavartotas 1936 metų lapkričio mėnesį Benito Musolinio kalboje apie 1936 metų spalio 25 d. sutartį dėl bendradarbiavimo tarp Italijos ir Vokietijos.

Ašis ir jos užimtos šalys bei sąjungininkės:

 
 
 

Rytų Europa:
  Vengrijos karalystė
  Suomijos Respublika
  Slovakijos Respublika

Balkanai:
  Rumunijos karalystė
  Bulgarijos karalystė
 Jugoslavija
 Serbija
 Albanija
  Nepriklausoma Kroatijos valstybė
 Graikija
 Makedonija
 Juodkalnija

Vakarų Europa:
 Prancūzija
 Norvegija
 Danija
 Ispanija
 San Marinas
 Monakas

Azija:
 Irakas
  Tailando karalystė
 Mandžiūrija
 Birma
 Filipinai
 Indija
 Vietnamas
 Kambodža
 Laosas

Antrasis pasaulinis karas
Karinės sąjungos
Pusiaukampinė

Pusiaukampinės sąvoka yra vartojama geometrijoje.

Kampo pusiaukampine vadinamas spindulys, išeinantis iš kampo viršūnės ir dalijantis jį į du lygius kampus.

Trikampio pusiaukampine vadinama trikampio kampo pusiaukampinės atkarpa nuo trikampio viršūnės iki tai viršūnei priešingos kraštinės.
 
Trikampis turi tris pusiaukampines. Visos trikampio pusiaukampinės susikerta viename taške, kuris yra į trikampį įbrėžto apskritimo centras.

Euklidinė plokštumos geometrija
Glūkas

Glūkas – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Senosios Varėnos, 800 m nuo kelio , vakariniame Glūko ežero krante, prie Varėnės. Populiari poilsiautojų lankoma vieta.

Glūko miške yra nuo 1926 m. pagal paskirtį nenaudojamos Glūko geležinkelio stoties pastatas, kuriame buvo įrengta Džiovos sanatorija, vėliau – Glūko girininkijos pastatas. Greta yra Varėnio ežeriukas, per kurį prateka Varėnė. Į šiaurę nuo ežero yra žemyninių kopų, vietomis dar išliko lekiojančio smėlio ploteliai. Šalia Glūko ežero yra kelios akmens ir geležies amžių gyvenvietės, kuriose rasta kultūriniai sluoksniai, titnaginių radinių, keramikos šukių ir pan.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Glūko caro armijos stovyklose pas savo tėvą generolą vasaras leido M. K. Čiurlionio bičiulis dailininkas Mstislavas Dobužinskis (išlikę rašytiniai prisiminimai).

Šaltiniai 

 Glūkas 10 – epipaleolito stovykla ir neolito gyvenvietės prie Varėnės upės, Lietuvos archeologija, Vilnius, 2002, t. 23, p. 197–238.

Varėnos rajono savivaldybės gyvenvietės
Kampala

Kampala () – Ugandos sostinė ir didžiausias miestas, įsikūręs šalies pietuose, netoli Viktorijos ežero. Mieste vyrauja su žemės ūkiu susijęs verslas: gyvulių, kailių, medvilnės, kavos, cukranendrių prekyba. Miltų, cukraus, kavos, tekstilės, cigarečių, cemento, medvilnės pramonė, odų rauginimas. Maždaug 10 km į pietryčius nuo miesto, prie Viktorijos ežero, yra Belo uostas (Port Bell), sujungtas su Kampala geležinkeliu ir keliais. Tarptautinis oro uostas yra gretimame Entebės mieste.

Kampaloje daug administracijos pastatų, yra nacionalinis teatras, Ugandos muziejus su unikaliu muzikos instrumentų rinkiniu. Ant senosios Kampalos kalvos yra lentelė su užrašu apie tai, kad čia britai 1890 m. įkūrė tvirtovę. Ant Kasubio (Kasubi) kalvos yra Bugandos kabakų (karalių) kapai. Mieste yra Makerere universitetas (įkurtas 1922 m.), Ugandos technikos kolegija (įk. 1954 m.), Rubaga katedra.

Istorija 
Miesto pavadinimas kildinamas iš lugandų Akasozi ke’Empala – „impalos kalnas“.

Tradicinė Bugandos karalystės (iširusios 1967 m.) sostinė buvo Mengas (Mengo), esantis į pietvakarius nuo Kampalos.

Dabartinės Kampalos vietoje 1890 m. britų karinį fortą įkūrė Frederikas Lugardas. 1900–1905 m. Didžiosios Britanijos Ugandos protektorato administracinis centras. 1949 m. gavo miesto teises; paspartėjo miesto plėtra. Kampala Ugandos sostine tapo 1962 m. gavus nepriklausomybę, perkėlus sostinę iš netoliese esančios Entebės.

Nukentėjo per Ugandos pilietinį karą.

Šaltiniai 

Sostinės
Milijoniniai miestai
Ugandos miestai
Lusaka

Lusaka – miestas vidurio Zambijoje, šalies sostinė ir Lusakos provincijos administracinis centras. 1,27 mln. gyventojų (2005). Išsidėsčiusi plynaukštėje apie 1300 m virš jūros lygio, turi švelnų malonų klimatą. Tai šiuolaikinis miestas, pagrindinis šalies administracinis, finansų, transporto ir gamybos centras. Įvairios pramonės šakos naudoja daug elektros energijos, pagamintos Karibos (Kariba) vandens jėgainėje prie Zambezės upės: maisto apdirbimas, mašinų surinkimas, apranga ir elektronika. Geležinkeliu Lusaka susisiekia su Livingstonu šalies pietuose ir Ndola, esančia Vario juostos provincijoje šiaurėje, kuri išgaunama daug rūdų. Lusakoje yra tarptautinis oro uostas. 1965 m. įkurtas Zambijos universitetas, yra Nacionalinis viešojo administravimo institutas (įk. 1963 m.), Evelyn Hone taikomųjų menų ir verslo kolegija (įk. 1963 m.).

Istorija 
Miestą 1905 m. įkūrė europiečiai ir pavadino vietos vaduko vardu. 1935 m. ji pakeitė Livingstoną kaip britų Šiaurės Rodezijos kolonijos administracinis centras, o 1964 m. Lusaka tapo nepriklausomos Zambijos sostine.

Miestai partneriai 
  Los Andželas, JAV (1968)

Sostinės
Milijoniniai miestai
Zambijos miestai
Rabatas

Rabatas (arba Ribatas) – miestas Maroko šiaurės vakaruose, šalies sostinė ir antrasis pagal dydį miestas (po Kasablankos). 1,66 mln. gyventojų (2005 m.). Išsidėstęs prie Atlanto vandenyno, Buragrago (Bou Ragrag) upės žiočių. Svarbus uostas, pramonės centras (tekstilė, maisto apdirbimas, statybinės medžiagos), Rabato oro uostas. Daug vyriausybinių pastatų. Gerai išvystytas turizmo sektorius, amatai. Yra Mohamedo V universitetas (įkurtas 1957 m.), nacionalinė muzikos, šokių ir dramos konservatorija, institutai (žemės ūkio, viešojo administravimo, taikomosios ekonomikos). Žymiausi muziejai: Antikos muziejus (daug archeologinių radinių), Maroko meno muziejus. Religinės įžymybės: XII a. Hasano bokštas (55 m minaretas), Jakubo al Mansuro mečetė (pastatyta apie 1160–1199 m., dabar apgriauta).

Istorija 
Gyvenvietė buvo įkurta XII a. kaip karinis postas (arab.: ribat). Dabartinę svarbą miestas ėmė įgyti po 1912 m., kai tapo Prancūzijos Maroko kolonijos administraciniu centru (Prancūzijos Marokas). 1956 m. šaliai iškovojus nepriklausomybę, jis tapo Maroko sostine. 2012 m. Rabatas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Sportas 
 AS FAR (sporto klubas); futbolo ekipa žaidžia Botola pirmenybėse.
 Fath Union Sport (sporto klubas); futbolo ekipa žaidžia Botola pirmenybėse.

Šaltiniai 

Sostinės
Milijoniniai miestai
Maroko miestai
Kolonija del Sakramentas

Kolonija (pilnas pavadinimas Colonia del Sacramento) – Urugvajaus uostamiestis, Kolonijos () departamento centras, seniausia europiečių gyvenvietė Urugvajaus teritorijoje.

22 000 gyventojų uostas įsikūręs prie La Platos, 177 km į vakarus nuo Montevidėjo.

Kolonija yra vienintelis La Platos regione portugalų įkurtas miestas (portugalas Manuel de Lobo, 1680 m.). Miestas kelis kartus perėjo į ispanų rankas ir grįždavo portugalams, kol galop šioje teritorijoje įsitvirtino ispanai.

Miesto įžymybės – kolonijinio laikotarpio statiniai, muziejus, tvirtovė (keturios bastėjos), nedidelis senamiestis (UNESCO saugomas istorinis kvartalas).

Keltų linija "Buquebus" jungia Koloniją ir kitame La Platos krante esantį Buenos Airių miestą.

Nuorodos 
 Miesto aprašymas (ispanų kalba)
 Tours in Colonia 
 Hotels in Colonia 

Urugvajaus miestai
Rubikiai

Rubikiai – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 12 km į rytus nuo Anykščių. Galutinė Aukštaitijos siaurojo geležinkelio stotelė. Seniūnaitijos centras.

Kaimas įsikūręs vakariniame Rubikių ežero ir šiauriniame (buvęs Šiaulių kaimas) krante. Ties kaimu jungiasi keliai ,  ir . Veikia biblioteka, pradinės mokyklos skyrius, pensionatas. Plėtojamas kaimo turizmas. Yra veikiančios kapinės. Lietuvos kariuomenės savanorio viršilos Liudviko Biriuko žuvimo 1919 m. gegužės 23 d. vietoje pastatytas Nepriklausomybės kovų paminklas (projekto autorius Benjaminas Jakševičius). Rubikių ežero pakrantės patenka į Anykščių regioninį parką. Pertako saloje stūkso Rubikių piliakalnis.

Istorija 

Rubikiai (Rubikie) minimi Ukmergės apskrities seniūnijų 1765 m. inventoriuose. Tuo metu 11 šio kaimo kiemų priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. Taip pat pažymima, kad tai – žvejų kaimas. XIX a. pab. kaimą pasiekė siaurojo geležinkelio Švenčionėliai–Utena–Anykščiai–Panevėžys linija.

1924 m. kaimą nusiaubė gaisras, o 1925 m. jis išskirstytas į vienkiemius. XX a. 3-ajame dešimtmetyje Rubikiuose veikė pradžios mokykla (1930 m. uždaryta).

1939 m. prie Šiaulių kaimo įkurta plytų gamykla. 1949 m. buvo oficialiai atidarytas valstybinis plytų ir drenažo vamzdžių fabrikas „Anykščiai“ (gamino plytas, vamzdžius). Aplink fabriką išaugo nauja Rubikių gyvenvietė, prie kurios prijungtas tiek senasis Rubikių kaimas (vakariniame ežero krante), tiek Šiauliai. Iki 1973 m. buvo Rubikių apylinkės centras. Tarybiniais metais kaime veikė paštas (nuo 1949 m.), medicinos punktas, biblioteka, Šiaulių pradžios mokykla (nuo 1939 m.). Mokykla ir vėliau įkurtas darželis 1999 m. buvo pertvarkyti į vieną Rubikių darželį-mokyklą. 1993 m. Rubikų plytų fabrikas bankrutavo.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Jonas Tumas (1856–1923), knygnešys, Vaižganto brolis, palaidotas Rubikių kapinėse,
 Ona Tuskenytė (1904–1980), kraštotyrininkė,
 Juozas Tyla (1923–1970), agronomas,
 Albertas Baniūnas (g. 1941), inžinierius, verslininkas,
 Jurgita Žąsinaitė-Gedminienė (g. 1975), kalbininkė, publicistė.

Šaltiniai 

Anykščių rajono savivaldybės gyvenvietės
Dygutė

Dygutė (Calliergonella) – bukasnapinių (Amblystegiaceae) šeimos samanų gentis. Gentyje yra vienintelė ir Lietuvoje auganti rūšis – pelkinė dygutė (Calliergonella cuspidata). Tai pelkių, šlapių pievų, griovių samana.

Požymiai 

Lengvai atpažįstama pagal labai dygias stiebo ir šakučių viršūnėles, kurias sudaro kietai susisukę lapai. Stiebas iki 20 cm ilgio, status arba kylantis, beveik taisyklingai plunksniškai išsišakojęs. Stiebo lapai ovaliniai, lygiakraščiai. Sporogono kotelis 4-7 cm ilgio, raudonas. Sporinė pailgai cilindrinė, lenkta.

Paplitimas 

Auga pelkėtuose miškuose, pelkėtose vietose, paupiais ir paežerėmis, šaltiniuotose vietose puriais, žaliais, gelsvai žaliais, rudais patiesalais arba vejomis.

Bukasnapiniai
Henri Dunant

Žanas Anri Diunanas (Jean Henri Dunant, g. 1828 m. gegužės 8 d. Ženevoje – m. 1910 m. spalio 30 d. Heidene) – šveicarų verslininkas, filantropas ir krikščioniškosios krypties humanistas.

Raudonojo kryžiaus įkūrimas 

1859 m. birželio mėnesį, Henry Dunant, keliaudamas susitikti su Prancūzijos imperatoriumi Napoleonu III, netoli Italijos miesto Solferino atsitiktinai tapo Solferino mūšio tarp jungtinių Pjemonto-Sardinijos bei Prancūzijos pajėgų prieš Austriją liudininku. Į Solferino apylinkes jis atvyko iškart po žiauraus mūšio ir pasibaisėjo matydamas tūkstančius sužeistų karių, paliktų be jokios pagalbos, akis į akį su mirtimi. Kariuomenės medicinos tarnybos visai pakriko ir nebepajėgė susidoroti su darbu. H. Dunant buvo taip sukrėstas, kad net pamiršo, ko čia atvažiavo. Pavertęs Kostiljonės kaimelio bažnyčią į laikiną ligoninę, jis ėmėsi organizuoti pagalbą tiesiog mūšio vietoje, naudodamasis tuo, kas po ranka pakliuvo.

Grįžęs į Ženevą, H. Dunant neįstengė pamiršti to, ką matė ir nusprendė apie tai papasakoti pasauliui. Prisiminimus Diunanas įamžino knygoje „Prisiminimai apie Solferiną“, kuriuos jis 1862 m. išleido savo lėšomis ir išplatino visoje Europoje, taip pat išsiuntinėjo ją to meto Europos monarchams, politiniams veikėjams, karininkams filantropams ir bičiuliams. Ši knyga tarp europiečių greitai susilaukė netikėtos sėkmės. Daugeliui žiauri karo realybė buvo nepažįstama ir jos aprašymas stačiai pribloškė. Po metų įsteigė Tarptautinį pagalbos komitetą sužeistiesiems gelbėti, kuris nuo 1876 m. vadinasi Tarptautinis Raudonojo Kryžiaus komitetas (TRK).

Ženevos teisės iniciatyvos 
1864 m. priimta Ženevos konvencija buvo parengta atsižvelgiant į Diunano pasiūlymus, išdėstytus jo memuaruose.

Apdovanojimai 
1901 m. Diunanas kartu su Frederiku Pasė (Frédéric Passy) apdovanotas pirmąja Nobelio taikos premija, laikomas Tarptautinio Raudonojo Kryžiaus bei Raudonojo Pusmėnulio judėjimų iniciatoriumi ir vienu pagrindinių steigėjų.

Nuorodos 
TRK Lietuvoje puslapis (lietuviškai) 

Diunanas, Žanas Anri
Diunanas, Žanas Anri
Diunanas, Žanas Anri
Diunanas, Žanas Anri