joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Leonas Vitkauskas

Leonas Vitkauskas (slapyvardis Arėjas, 1902 m. liepos 11 d., senu stiliumi – birželio 28 d. Šiauliuose – ?) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, rašytojas.

Biografija 
Nuo 1919 m. vasario 1 d. iki 1921 m. rugsėjo 8 d. tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje, 1919 m. 9-ajame pėstininkų pulke įsteigė pirmąjį Lietuvos kariuomenės dalių laikraštį „Tėvynės gynėjas“. Nuo 1919 m. bendradarbiavo „Kariškių žodis“, „Karys“. Atlikęs karinę tarnybą, išvyko į Škotiją. Ten iki 1923 m. redagavo laikraštį „Išeivių draugas“. Grįžęs į Lietuvą, gyveno Šiauliuose ir su J. Šliūpu bei kitais 1924 m. įsteigė Laisvamanių etinės kultūros draugiją. 1924-1925 m. redagavo laikraštį „Šiaulių naujienos“, vėliau dirbo „Lietuvos žiniose“. 1933 m. išvyko į JAV.

1919-1940 m. bendradarbiavo Amerikos lietuvių spaudoje, nuo 1940 m. – tik angliškoje spaudoje. JAV įsteigė žinių biurą (News Bureau), teikė žinias pramonės žurnalams.

Kūryba 
Gyvendamas Lietuvoje, vertėsi tik žurnalistika, todėl bendradarbiavo įvairiuose leidiniuose. Rašinius spausdino „Iliustruotoji Lietuva“, „Trimitas“, „Vairas“, „Lietuvos aidas“, „Mūsų kraštas“, „Savivaldybė“, „Rygos garsas“, „Jaunimas“, „Panevėžio balsas“. Rašė ir į vaikų žurnalus „Žiburėlis“, „Žvaigždutė“, „Saulutė“. 

Eilėraščiuose vyravo gamtos motyvai, eilėraščių ir apsakymų rinkinyje „Už tėvynę“ idealizavo kovas dėl Lietuvos nepriklausomybės.

Bibliografija 
 Spinduliai ir šešėliai, eilėraščiai, 1926 m.
 Už tėvynę, eilėraščiai ir apsakymai, 1926 m.
 Po baltąja skraiste, eilėraščiai, 1927 m.
 Numirėlis iš karsto, eilėraščiai, 1936 m.
 An Immigrant's Story, 1956 m.
 Pegasas ant kojokų, eilėraščiai, anglų kalba, 1981 m.

Įvertinimas 
 1930 m. gruodžio 15 d. – Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis, apdovanojimo liudijimas Nr. 6067.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos poetai
JAV lietuviai
Marijos Legionas

Marijos Legionas - katalikiška Švč. Mergelės Marijos vardo organizacija. Pagrindinė veikla - pasaulietinė evangelizacija. Nariai savo veiklą vykdo tik su katalikų hierarchų pritarimu. Lanko ligonius, jaunas šeimas, platina katalikišką spaudą. Įsteigta 1921 m. rugsėjo 7 d.

Centrinė Marijos Legiono būstinė įsikūrusi Dubline (Airija).

Lietuva 

Lietuvoje taip pat veikia Marijos Legiono bendruomenė. Atskiros grupės įsikūrusios įvairiose Lietuvos parapijose.

Nuorodos 
 Marijos Legionas (Lietuvoje)
 Legion Of Mary (Airija)

Katalikiškos organizacijos
Mergelė Marija
Vytautas Visockas (1939)

Vytautas Visockas (g. 1939 m. liepos 2 d. Alytuje) – Lietuvos filologas, spaudos darbuotojas, vertėjas.

Biografija 
1962 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę. 1962–1967 m. mokytojavo. 1967–1970 m. daugiatiražio laikraščio „Gyvenimas-mokykla“ literatūrinis darbuotojas, redaktoriaus pavaduotojas. 1970–1976 m. Lietuvos televizijos ir radijo komiteto radijo jaunimo redakcijos vyresnysis redaktorius. 1976–1993 m. „Minties“ leidyklos turizmo literatūros redakcijos vedėjas, 1993–1997 m. šios leidyklos direktorius.

Rašė jaunimo, moralės, turizmo, knygų leidybos temomis. Išvertė užsienio autorių kūrinių. . Vienas iš knygos "Lituanistai",  kurioje surinkti 1957–1962 m. m. Vilniaus universiteto studentų lituanistų atsiminimai, autorių ir rengėjų.

Sūnus žurnalistas Gintaras Visockas, portalo "slaptai.lt" steigėjas.

Bibliografija 
 Nuo Tauragno iki Vilniaus. – Vilnius: Mintis, 1981. – 94 p.: iliustr.
 Alytaus rajonas. – Vilnius: Mintis, 1986. – 72 p.: iliustr.
 Vinco Kudirkos (1858–1899) kalendorius, 1999. – Vilnius: Mintis, 1998. – 14 p.: iliustr. – ISBN 5-417-00790-0
 Baltijos kelias: fotoalbumas. – Vilnius: Mintis, 2000. – 213 p.: iliustr. – ISBN 5-417-00818-4

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos vertėjai
Antanas Viršulis

Antanas Viršulis (1929 m. kovo 25 d. Antakalnyje, Ukmergės apskritis – 1994 m. gruodžio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, publicistas.

Biografija 
1949–1963 m. dirbo įvairių laikraščių ir žurnalų redakcijose. 1960 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968–1974 m. žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1974–1977 m. LKP CK darbuotojas. 1977–1984 m. žurnalo „Švyturys“ vyr. redaktorius. 1984–1990 m. žurnalo „Komunistas“ vyr. redaktorius. 

1985–1990 m. LSSR AT deputatas, 1986–1989 m. LKP CK narys.

Bibliografija 
 Pogrindžio ugnis: pasakojimas apie Kauno komjaunuolių pogrindininkų veiklą Didžiojo Tėvynės karo metais. – Vilnius, 1956. – 84 p.
 Netolimos praeities žygdarbiai: apybraižų knyga. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1958. – 132 p.
 Didvyrių kelias: apybraižų knyga. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1959. – 226 p.
 Vorų pinklėse: apybraižų rinkinys. – Vilnius, 1961. – 138 p.
 Nematomasis frontas. – Vilnius: Mintis, 1967. – 212 p.
 Ideologinio darbo klausimai: LKP CK nutarimai ideologinio darbo klausimais: dokumentų rinkinys: 1972–1975 m. / Antanas Viršulis, Danutė Skuodžiūnienė. – Vilnius: Mintis, 1975. – 176 p.

Įvertinimas 
 1979 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas
 1983 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos publicistai
Viktoras Pelevinas

Viktoras Pelevinas (, 1962 m. lapkričio 22 d. Maskvoje) – rusų grožinės literatūros rašytojas. Jo knygoms dažnai būdingi mokslinės fantastikos žanro formalūs bruožai, kurie panaudojami kuriant daugiasluoksnius postmodernistinius tekstus, sujungiant populiariosios kultūros ir filosofijos elementus. Kai kurie kritikai jo tekstus priskiria Naujojo nuoširdumo ar Naujojo realizmo literatūriniams judėjimams.

Biografija 

Po mokyklos V. Pelevinas baigė Maskvos energetikos institutą, vėliau lankė kūrybinio rašymo seminarus Literatūros institute. Eidamas „Mokslo ir religijos“ žurnalo redaktoriaus pareigas buvo atsakingas už Rytų misticizmo straipsnių ciklą.

Rašytojo pirma istorija publikuota 1989 m., vėliau trejus metus jis spausdinosi įvairiuose žurnaluose ir rinkiniuose. 1992 m. jo knyga „Mėlynasis žibintas“ buvo apdovanota Rusijos Mažosios knygos apdovanojimu. Tais pačiais metais pasirodė jo pirmoji apysaka „Omonas Ra“.

Rašytojas retai duoda interviu, o kai duoda, kalba apie proto prigimtį, o ne apie savo paties rašymą. Nuo 2006 m. jis leido visus savo tekstus publikuoti internete nekomerciniam naudojimui. Kai kurie romanai taip pat prieinami garso formatu rusų kalba.

Literatūrinis stilius 

Pelevino prozoje dažniausiai nėra dialogo tarp autoriaus ir skaitytojo. Tai atitinka jo filosofiją, kad didžiąja dalimi tekstui suteikia prasmę skaitytojas. Ant jo romano „Babilonas“ viršelio parašyta tokia frazė: „Bet kokia mintis, kilusi skaitant šią knygą, yra autorinių teisių subjektas. Nesankcionuotas mąstymas draudžiamas.“

Bibliografija

Apysakos 
 „Atsiskyrėlis ir Šešiapirštis“ (1990 m.)
 „Omonas Ra“ (1991 m.)
 „Centrinio planavimo princas“ (1992 m.)
 „Geltonoji strėlė“ (1993 m.)

Romanai 
 „Vabzdžių gyvenimas“ (1993 m.)
 „Budos mažasis pirštas“ (1996 m.)
 „Babilonas“ arba „Generation P“ (1999 m.)
 „Skaičiai“ (2004 m.)
 „Šventoji vilkolakio knyga“ (2005 m.)
 „Siaubo šalmas“ (2005 m.)
 „Empire V“ (2006 m.)
 „P5: Politinių Pindostano neūžaugų atsisveikinimo dainos“ (2009 m.)
 „Ananasinis vanduo nuostabiajai damai“ (2010 m.)
 „t“ (2009)
 „SNUFF“ (2011)
 „Batman Apollo“ (2013)
Meilė trims zuckerbrinams (2014)
Prižiūrėtojas (2015)
Mafusailo lempa, arba paskutinis čekistų mūšis su masonais (2016)
iPhuck 10 (2017)
Slapti Fuji kalno vaizdai (2018)
Lengvo prisilietimo menas (2019)

Lietuviški vertimai 
 „Skaičiai“ (2005 m., Jotema) vertė J. Gimberis
 „Generation P“ (2006 m., Jotema) vertė J. Gimberis
 „Čiapajevas ir Pustota“ (1998 m. ir 2007 m., Tyto alba) vertė Rimantas Vanagas
 „Šventoji vilkolakio knyga“ (2006 m., Jotema) vertė J. Gimberis
 „Empire v“ (2009 m., Jotema) vertė Jurgis Gimberis
 „Ananasinis vanduo puikiajai damai“ (2012 m., Kitos Knygos) vertė Irena Potašenko
 „T.“ (2012 m., Metodika) vertė Irena Potašenko
 „SNUFF“ (2012 m., Kitos Knygos) vertė Dalia Saukaitytė
„iPhuck“ (2019 m., Sofoklis) vertė  Dalia Saukaitytė

Nuorodos 
 Verstas interviu su V. Pelevinu rašyk.lt
 V. Pelevino verstas tekstas bernardinai.lt
 V. Pelevino darbų kolekcija internete
 Interviu su rašytoju anglų kalba BOMB žurnale 

Rusijos rašytojai
Ferrari FF

Ferrari FF (FF reiškia Ferrari Four – keturioms sėdimoms vietoms ir keturiems varantiesiems ratams įvardyti) – Ferrari modelis, atskleistas 2011 m. sausio 21 d. Automobilis oficialiai pristatytas Ženevos automobilių parodoje 2011 m. kovo 1 d. FF nuo kitų Ferrari modelių skiriasi savo forma ir tuo, kad yra varomas keturių ratų. Automobilis pakeis 612 Scaglietti modelį. Didžiausias FF greitis – 335 km/h, o iki 100 km/h jis įsibėgėja per 3,7 sekundės. Automobilio pavadinimu Ferrari siekia pabrėžti, kad FF modelis bus praktiškesnis tiek už pakeičiamąjį 612 modelį, tiek už visus buvusius gamintojo automobilius: keturių varančiųjų ratų sistema leis automobilį vairuoti gana sudėtingomis oro sąlygomis, pvz., stipriai lyjant ar sningant, o dėl įrengtų keturių sėdimų vietų ir itin padidintos erdvės bagažinėje FF bus žymiai talpesnis.

Nuorodos 
Oficiali Ferrari FF svetainė

Ferrari automobiliai
Piskas

Piskas (, ) – miestas vakarų Peru, Ikos departamente, Ramiojo vandenyno pakrantėje, prie Pisko upės žiočių. Provincijos centras. Šalia mesto eina Panamerikos plentas.

Verčiamasi žemdirbyste Pisko upės oazėje. Taip pat svarbus vynininkystės centras – nuo Pisko slėnio kilęs žymus perujietiškas brendis Pisco. Mieste yra ginklų aikštė su paminklu Chosė de San Martinui, barokinė bažnyčia, pastatyta 1689 m., savivaldybės rūmai. Į pietvakarius nuo Pisko yra Parakaso pusiasalis, kuriame senovėje gyvavo Parakaso kultūra, prie kelio į Ajakučą – buvęs inkų miestas Tambo Koloradas. Netoli Pisko pakrančių yra Baljestos ir Činčos salos, žymios savo paukščių kolonijomis.

Istorija 

Piskas įkurtas 1640 m. šalia tokio pat vardo inkų kaimo (jo pavadinimas reiškia „paukštis“). 2007 m. rugpjūčio 15 d. miestą nuniokojo stiprus žemės drebėjimas. Jo metu sugriuvo ~80 % pastatų, žuvo ~300 žmonių, dauguma katedroje, mišių metu.

Peru miestai
Aleksandras Geinrichas

Aleksandras Geinrichas (Александр Рудольфович Гейнрих; g. 1984 m. spalio 6 d.) – vokiečių ir rusų kilmės Uzbekistano futbolininkas, rungtyniaujantis puolėjo arba atakuojančio saugo pozicijoje. Kazachstano klubo „FC Aktobe“ ir šalies nacionalinės rinktinės žaidėjas.

Laimėjimai 
Komandiniai
 Rusijos Premjer lyga: 2003
 Uzbekijos futbolo čempionatas: 2002, 2005, 2007
 Uzbekijos futbolo taurė: 2002, 2005, 2007

Asmeniniai
 Uzbekijos metų futbolininkas: 2002

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Uzbekijos futbolininkai
Stepas Povilavičius-Vykintas

Stepas Povilavičius-Vykintas (1905 m. lapkričio 23 d. Šikšniai, Rokiškio apskritis – 1978 m. rugsėjo 3 d. Tabor Farm, Mičigano valstija) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius, politikas.

Biografija 
1942 m. baigė Vilniaus universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą.

1925–1926 m. mokytojavo Šakių „Žiburio“ gimnazijoje, 1927–1928 m. – Alytaus gimnazijoje. 1933 m. laikraščių „Mūsų balsas“, „Mūsų kraštas“ ir „Biržų žinios“ vyriausias redaktorius, 1932–1938 m. – laikraščio „Lietuvos aidas“ literatūros skyriaus redaktorius, 1938–1939 m. – „Lietuvos aido“ ir kitų laikraščių korespondentas Paryžiuje. 1940 m. – „Tėvų žemės“ redaktorius Vilniuje.

Nacių okupuotoje Lietuvoje

1941 m. – antisemitinio Vilniaus dienraščio „Naujoji Lietuva“ vyriausias redaktorius.  Lietuvių nacionalistų partijos narys.  1941 m. liepos 23-24 d. partija su SS pagalba organizavo pučą prieš  Lietuvos laikinąją vyriausybę.  Liepos 24 d. Stepas Vykintas su keliais kitais partijos nariais atvyko į  Lietuvių aktyvistų fronto „Į laisvę“ redakciją ir įsakė „Žaibo“ spaustuvės darbuotojams rinkti jų parengtą medžiagą naujam dienraščiui. Tačiau vokiečių cenzorius paskambinęs į redakciją pareikalavo kalbėtis su Jonu Virbicku, o ne Stepu Vykintu, ir piktinosi, kad būsimo „Į laisvę“ numerio medžiaga dar nepateikta. Matyt, cenzoriai nebuvo informuoti apie nacionalistų bandymą perimti Kauno dienraštį. Senasis redakcijos kolektyvas išlaikė laikraštį savo rankose, tačiau turėjo priimti į redakciją  Juozą Žlabį, kuris nuolat pranešinėjo partijai, kas dėjosi redakcijoje. 

1941–1943 m. – Švietimo valdybos meno departamento direktorius, 1944 m. – „Naujoji Lietuva“ literatūros skyriaus redaktorius.

Išeivijoje

1944 m. pasitraukė iš Lietuvos. 1945–1946 m. dirbo VLIK’e, 1946 m. drauge su kitais įsteigė dienraštį „Mintis“, jo vyriausias redaktorius. 1946–1950 m. Memingene leido ir redagavo „Laisvąją Lietuvą“. Nuo 1957 m. lietuvių kalbos ir literatūros mokytojas Vasario 16-osios gimnazijoje.

 Voldemarininkų įkurtam Lietuvių atgimimo sąjūdžiui atstovavo 1954 m. liberalų internacionale.  

Bendradarbiavo leidiniuose „Laisvė“, „Krašto balsas“, „Lietuva“, „Akademikas“, „Trimitas“, „Mokslo dienos“, „Mūsų Vilnius“, „Tautos kelias“, „Vairas“, „Naujas žygis“, „Tautos mokykla“, „Europos lietuvis“ ir kt. Rašė kultūros, mokslo, literatūros, švietimo klausimais.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos pedagogai
JAV lietuviai
Voldemarininkai
Považska Bistrica

Považska Bistrica – miestas šiaurės vakarų Slovakijoje, 30 km nuo Žilinos, prie Vaho upės. Senovinio miesto liekanos (Považský hrad), kelios bažnyčios, sinagoga, renesansinė pilis.

Sportas 
 FK Považská Bystrica (futbolas)
 Miesto stadionas – talpa 14 tūkst. žiūrovų.

Nuorodos 
 Oficiali miesto svetainė
 Fotogalerija 
 Fotogalerija 
 Firmy Považská Bystrica 
 3D models Virtualna Povazska
 Apie Kalvarias
 Považská Bystrica pagal Spectator

Slovakijos miestai
Antanas Vaupšas

Antanas Algimantas Vaupšas (1936 m. gegužės 20 d. Taručiuose, Žagarės valsčius – 2017 m. gruodžio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos filologas, žurnalistas, redaktorius, daugkartinis Lietuvos šuolių į tolį rekordininkas, olimpietis.

Biografija 
1954 m. baigė Žagarės vidurinę mokyklą, 1959 m. – Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakulteto rusų kalbos ir literatūros specialybę.

1958–1964 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ neetatinio skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius. 1974–1986 m. laikraščio „Tiesa“ korespondentas, sporto skyriaus vedėjas, redkolegijos narys. 1986–1991 m. savaitraščio „Kaimo statybininkas“ redaktorius.

1991–1992 m. savaitraščio „Pozicija“ korespondentas. 1992–1997 m. laikraščio „Reklama“ redaktorius. 1997–2000 m. laikraščio „Lietuvos sportas“ apžvalgininkas. 1999–2000 m. žurnalo „Treneris“ atsakingasis sekretorius. Nuo 2003 m. Lietuvos olimpiečių asociacijos valdybos narys, ryšių su visuomene atstovas. Nuo 2008 m. Lietuvos sporto žurnalistų sąjungos Etikos komisijos narys.

Publikacijų paskelbė žurnaluose „Švyturys“, „Jaunimo gretos“, „Buitis“, „Nemunas“, laikraštyje „Sportas“ ir kt. Daugiausia rašė apie sportą ir sportininkus.

Sportiniai pasiekimai 
Šuolininkas į tolį, 1964 m. geriausias rezultatas – 8,01 m. Šis Lietuvos rekordas laikėsi iki 1980 m.

Tokijo olimpinėse žaidynėse užėmė 14 vietą – 7.43 m.

Bibliografija 
 Lietuvos boksas, su A. Bertašiumi ir A. Zaboru, 1976 m.
 Kūno kultūra ir sportas Lietuvoje, 1977 m.
 Olimpiada iš arti, bendraautoris, 1965 m.
 Čempionai šalia mūsų, bendraautoris, 1969 m.
 Su „Dinamo“ emblema, bendraautoris, 1977 m.

Įvertinimas 
 1962 m. geriausias Lietuvos sportininkas
 1986 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas
 2006 m. KKSD 2 laipsnio ordinas „Už nuopelnus Lietuvos sportui“
 2011 m. LTOK Olompinė žvaigždė
 2016 m. Sporto garbės kryžius

Šaltiniai 

TSRS olimpiečiai
Lietuvos šuolininkai
Lietuvos redaktoriai
Bliūdsukių senosios kapinės

Bliūdsukių senosios kapinės, vadinamos Marų kapeliais, Markapiais, Senkapiais, Kapeliais – neveikiančios kapinės  Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pietuose, šalia Būbelių ir Žygų (Žalgirio seniūnija), 0,6 km į šiaurės rytus nuo kelių  ir Dupulčiai–Būbeliai kryžkelės. Saugotinas kultūros paveldo objektas.

Kapinės 
Įrengtos apie 3 m virš laukų iškilusioje, medžiais apaugusioje kalvoje. Pietvakarinėje pusėje stovi masyvi koplytėlė ir 2 aukšti kryžiai. Į pietus ir pietryčius nuo jų žymūs keturių kapų kauburėliai. Apie 20 m į šiaurės rytus nuo koplytėlės yra 1941 m. raudonarmiečių iškasta duobė dzotui.

Teritorijos plotas – 0,27 ha, perimetras – 252 m.

Koplytėlė 
Medinė, apsidės plano, stačiasienė, vienanavė, atvira iš priekio. Frontonas trikampis, aklinas, stogas trišlaitis, apskardintas, su skardos kryželiu. Aukštis – 2,89 m, plotis – 1,96 m.

Istorija 
Įrengtos XVIII a., vadinamos Markapiais, Marų kapeliais, Senkapiais, Kapeliais. Jose iki XIX a. laidoti Bliūdsukių, Padegalių, Petreikių kaimų gyventojai. Vėliau buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, 1917–1918 m. laidotos dizenterijos aukos. 

Kapines XIX a. uždarius, mirusiųjų atminimui buvo pastatyti keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su Švč. Marijos Maloningosios skulptūra. XX a. I pusėje koplytėlė atnaujinta. Prie koplytėlės Kryžiaus ir Šv. Morkaus dienomis gyventojai rinkdavosi melstis už mirusiuosius. Apie pamaldų pradžią buvo pranešama mušant geležiniu strypu arba plaktuku į plūgo noragą, pakabintą priešais koplytėlę.

1941 m. kapinių kalvoje raudonarmiečiai iškasė duobę kariniam įtvirtinimui, kurio įrengti nesuspėjo.

Padavimas pasakoja, kad kapinių kalva yra dirbtinė, supilta ant žemaičių karžygio, žuvusio kovoje su priešais, kapo. 

1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).

1974, 1982 ir 1995 m. kartografuotos.

Šaltiniai 

 Julius Kanarskas. Bliūdsakių kaimo kapinės (Žalgirio apyl., Kretingos raj.), 1993 m. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 174
 Kretingos rajono gamtos ir kultūros paminklų ir saugotinų objektų katalogas. – Vilnius: Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1976
 Kretingos rajono kapinių apskaitos duomenys (1982 m. lauko darbai). – Kaunas: Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1983. – L. 181

Kretingos rajono paveldas
Kretingos rajono kapinės
Valdas Vasiliauskas

Valdas Vasiliauskas (g. 1951 m. gruodžio 10 d. Lazdijuose) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas, teatro kritikas, politinis veikėjas.

Biografija 
1970 m. baigė Lazdijų vidurinę mokyklą, 1970–1975 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistiką.

1974–1985 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ redakcijos teatro ir kino skyriaus korespondentas, šio skyriaus vedėjas, laikraščio atsakingasis sekretorius. 1985–1989 m. LSSR kultūros ministerijos Meno reikalų valdybos viršininkas. 1989–1990 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ atsakingasis sekretorius.

1990–1992 m. dienraščio „Lietuvos aidas“ kultūros skyriaus vedėjas. 1992 m. spalio mėn. įkūrė pirmą Lietuvoje savaitinį žurnalą „Veidas“, iki 1996 m. gegužės mėn. jo vyriausiasis redaktorius. 1996–1997 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ savaitinio priedo „TV antena“ redaktorius, 1997–1998 m. savaitinio žurnalo „TV antena“ redaktorius. 1998–2007 m. jo įkurto savaitinio žurnalo „Ekstra“ vyriausiasis redaktorius. 2007–2012 m. UAB „Lietuvos žinios“ generalinis direktorius ir vyriausiasis redaktorius.

2012–2016 m. LR Seimo narys („Drąsos kelio“ sąraše). 

Lietuvos teatro sąjungos, Lietuvos žurnalistų draugijos narys.

Bibliografija 
 Žiemos sapnas: novelės. – Vilnius: Vaga, 1984. – 109 p.
 Teatras be iliuzijų: spektakliai, vaidmenys, susitikimai. – Vilnius: Vaga, 1989. – 251 p. – ISBN 5-415-00430-0
 Amžinasis nomenklatūros pavasaris. – Kaunas: LPKTS, 1995. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9986-577-09-8
 Teatro malonumas: XX a. pabaigos – XXI a. pradžios lietuvių teatras. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2012. – 214 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-39-737-3

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos leidėjai
Lietuvos teatro kritikai
Jonas Varnas (1936)

Jonas Varnas (g. 1936 m. liepos 6 d. Papušynyje, Šiaulių apskritis) – Lietuvos dailininkas karikatūristas, grafikas.

Biografija 
1948 m. šeima buvo išvežta į Sibirą. 1948–1953 m. mokėsi Zulmajaus (Irkutsko sritis) septynmetėje mokykloje, 1953–1956 m. Centrinio Chazano vidurinėje mokykloje. 1961–1967 m. studijavo LSSR dailės institute.

1967–1980 m. „Lietkoopsąjungos“ dailininkas, nuo 1980 m. laisvas dailininkas.  Nuo 1992 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ karikatūristas.

Dalyvavo apie 450 karikatūrų, plakatų, firmos ženklų parodų Lietuvoje ir užsienyje. Surengė 53 autorines karikatūrų, plakatų ir firmų ženklų parodas. Daugelio respublikinių ir tarptautinių apdovanojimų, premijų bei diplomų laureatas. Darbus spausdino leidiniuose „Šluota“, „Respublika“, „Diena“ ir kituose. 

Nuo 1971 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

Bibliografija 
 Kostukas kalakutas / iliustravo Kuršėnų vaikų namų auklėtiniai. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1963. – 30 p.: iliustr.
 Aš nenoriu kariauti: apsakymėliai / iliustr. Taida Balčiūnienė. – Vilnius: Vaga, 1964. – 32 p.: iliustr.
 Į sveikatą / Kęstutis Trečiakauskas, Jonas Varnas. – Vilnius: Mintis, 1987. – 191 p.: iliustr.
 Nuo Sąjūdžio iki „Williams“: trumpa „Lietuvos ryto“ jubiliejinė karikatūrų apžvalga pagal Vytautą Jurkūną ir Joną Varną. – Vilnius: Lietuvos rytas, 1999. – 24 p.: iliustr. – ISBN 9986-448-09-3
 Jono Varno politinės karikatūros. – Vilnius: „Lietuvos ryto“ leidybos centras, 2006. – 183 p.: iliustr. – ISBN 9986-448-19-0
 Varnas Varnui: Jono Varno karikatūros. – Vilnius: Lietuvos rytas, 2011. – 95 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-448-32-7

Įvertinimas 
 1987 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 2002 m. Sausio 13-osios atminimo medalis 
 2007 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

Šaltiniai 

Lietuvos grafikai
Lietuvos karikatūristai
San Chuan de Markona

San Chuan de Markona (, ) – miestas vakarų Peru, Ikos departamente, Naskos provincijoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Yra jūrų uostas, oro uostas, kelias, jungiantis su Panamerikos plentu.

Į šiaurės rytus nuo San Chuan de Markonos yra svarbiausias visoje Peru geležies rūdos telkinys. Vykdoma šios rūdos gavyba ir eksportas per San Chuan de Markonos uostą. Gavybą vykdo Kinijos bendrovė „Shougang“. Miesto apylinkės taip pat pasižymi gražiais paplūdimiais, todėl vystomas ekoturizmas.

Peru miestai
Činčos provincija

Činčos provincija (, ) – provincija Peru, Ikos departamento šiaurinėje dalyje. Provincija padalinta į 11 apygardų. Sostinė – Činča Alta.

Apygardos 
 Činča Alta
 Alto Laranas
 Čavinas
 Činča Bacha
 El Karmenas
 Grosijo Pradas
 Pueblo Nuevas
 San Chuan de Janakas
 San Pedro de Huakarpana
 Sunampė
 Tambo de Mora

Ikos departamento provincijos
Činča Alta

Činča Alta (, ) – miestas Peru, Ikos departamento šiaurėje, šalia Ramiojo vandenyno ir San Chuano upės žiočių. Provincijos centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, yra atšaka į Huačosą.

Verčiamasi žemdirbyste San Chuano upės oazėje. Činča Alta yra svarbus afroperujietiškos kultūros centras.

Istorija 

Vietovė gyvenama nuo IX-X a., kuomet čia įsikūrė žvejų ir moliuskų rankiotojų bendruomenė. Apie XI a. į regioną įsiveržė karinga činčų kultūra. Jie turėjo jaguaro garbinimo kultą, vertėsi žemdirbyste, laukus tręšdami surinktu guanu. 1458-1460 m. činčų žemes užkariavo inkai.

2007 m. miestas nukentėjo nuo žemės drebėjimo.

Peru miestai
Ikos provincija

Ikos provincija (, ) – provincija Peru, Ikos departamento centrinėje dalyje. Provincija padalinta į 14 apygardų. Sostinė – Ika.

Apygardos 
 Ika
 La Tinginja
 Los Akichesas
 Okukachė
 Pačakutė
 Parkona
 Pueblo Nuevas
 Salasas
 San Chosė de los Molinosas
 San Chuan Bautista
 Santjagas
 Subtanchalja
 Tatė
 Jauka del Rosarijas

Ikos departamento provincijos
Katalikų pasaulio leidiniai

Katalikų pasaulio leidiniai, iki 2003 m. Leidykla „Katalikų pasaulis“ – leidykla prie Lietuvos vyskupų konferencijos, įkurta 1990 m. Vilniuje, Pylimo g. 27/14.

Veikla 
1989 m. sausio 2 d. įsteigta leidybinė grupė prie Lietuvos vyskupų konferencijos, kuri pradėjo leisti religinį dvisavaitinį leidinį „Katalikų pasaulis“. 1990 m. liepos 2 d. žurnalo redakcija reorganizuota į leidyklą „Katalikų pasaulis“. Nuo 2003 m. balandžio 23 d. leidykla tapo UAB „Katalikų pasaulio leidiniai“.

Leidžia žinynus, kalendorius, atvirukus, periodinę spaudą. 
Turi knygyną „Katalikų pasaulis“ Pranciškonų g. 3/6, Vilniuje.

Direktoriai 
 Vaclovas Aliulis – 1990–1993 m.
 R. Černiauskas – nuo 1993 m.

Vyr. redaktorės 
 G. Sodeikienė – 1990–1993 m.
 S. Papečkienė – nuo 1993 m.

Reikšmingiausi leidiniai 
 žurnalas „Katalikų pasaulis“ – 1989–2004 m.,
 Fotoalbumas Jonas Paulius II Lietuvoje,
 Romos mišiolas,
 Arno Anzenbacheris. Filosofijos įvadas, 1992 m.
 Katalikų žinynas,
 knygų serijos „Gyvoji dvasia“ ir „Homo viator“.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Katalikų pasaulio leidiniai

Vilniaus leidyklos
Naskos provincija

Naskos provincija (, ) – provincija Peru, Ikos departamento pietinėje dalyje. Provincija padalinta į 5 apygardas. Sostinė – Naska.

Apygardos 
 Naska
 Čangiljas
 El Inchenijas
 Markona
 Vista Alegrė

Ikos departamento provincijos
Naska (miestas)

Naska (, ) – miestas pietvakarių Peru, Ikos departamente, 450 km nuo Limos, prie Achos upės. Provincijos centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, atšaka į Pukiją. Yra oro uostas.

Verčiamasi žemdirbyste Achos slėnyje. Svarbus turistinis centras. Į šiaurės vakarus nuo miesto driekiasi garsiosios Naskos linijos ir kiti Naskos kultūros objektai. Rengiamos aeroekspedicijos virš Chumanos pampos, kur gausu ikiinkinės Naskos kultūros žmonių padarytų linijų, gyvūnų figūrų, aerodromų. Taip pat yra naskų miesto Kahuačio liekanos, Čaučilijos kapinės su keramikos liekanomis ir mumijomis, Kantaljoko akvedukai, sukonstruoti naskų, tačiau naudojami iki pat šių dienų, Naskos muziejus su Naskos kultūros keramikos ir tekstilės radiniais, Marijos Reichės, daug metų tyrinėjusios Naskos linijas, muziejus, įsikūręs prie Grandės upės.

Istorija 

Ispanai Naską įkūrė 1591 m. vicekaraliaus Garsijos Urtado de Mendosos nurodymu. Ilgą laiką tai buvo nedidelis žemdirbių miestelis, tačiau Naskos linijų atradimas lėmė turizmo suklestėjimą. 1996 m. lapkričio 12 d. miestas buvo sugriautas žemės drebėjimo – 17 žmonių žuvo, 150 buvo sužeista. Dabar miestas atstatytas.

Peru miestai
Palpos provincija

Palpos provincija (, ) – provincija Peru, Ikos departamento rytinėje dalyje. Provincija padalinta į 5 apygardas. Sostinė – Palpa.

Apygardos 
 Palpa
 Ljipata
 Rio Grandė
 Santa Krusas
 Tibiljas

Ikos departamento provincijos
Palpa

Palpa () – miestas vakarų Peru, Ikos departamente, prie Panamerikos plento, pusiaukelėje tarp Ikos ir Naskos. Provincijos centras. Įsikūręs upės oazėje.

Verčiamasi drėkinamąja žemdirbyste, turizmu. Palpos apylinkėse yra Čikčikaros archeologinė zona, kurioje yra piešinių ir linijų panašių į netoliese esančias Naskos linijas. Palpos petroglifai pasižymi tuo, kad jie yra sudaryti kalvotame kraštovaizdyje. Dalis piešinių buvo užklota tiesiant Panamerikos plentą.

Peru miestai
Pisko provincija

Pisko provincija (, ) – provincija Peru, Ikos departamento šiaurinėje dalyje. Provincija padalinta į 8 apygardas. Sostinė – Piskas.

Apygardos 
 Piskas
 Huankanas
 Humajus
 Independensija
 Parakasas
 San Andresas
 San Klementė
 Tupak Amaru Inka

Ikos departamento provincijos
Anechas

Anechas () − Togo miestas, uostas įsikūręs Pajūrio regione; 45 km į rytus nuo Lomės. Jis yra tarp jūros ir Togo ežero.

Istorija 
Anechas – istoriškai svarbiausia genų etninės grupės teritorija, kurioje reziduoja net trys karališkosios linijos. Manoma, kad seniausia karalystė XVII a. buvo įkurta Anecho Glidži rūmuose, ir ją įkūrė išeiviai iš ga etninės grupės vakaruose (dab. Gana). XIX a. čia atskilo Lawson ir Adžigo linijos. Visos šios trys tradicinės dinastijos vis dar oficialiai valdo Aneche.

Nuo XVII a. Anechas tapo vienu svarbiausių regiono prekybinių miestų, vykdęs prekybą su portugalais. Šiems jis buvo žinomas kaip Mažasis Popo (pagal ryčiau esantį jorubų miestą Didįjį Popo). Kuomet regione įsitvirtino Vokietijos kolonijinė imperija, jie įkūrė savo Togolando koloniją. Anechas 1886 m. tapo pirmąja jos sostine ir ja išbuvo iki 1897 m., kuomet sostinė perkelta į Lomę, kadangi Anechas patyrė kranto eroziją. Iš Vokietijos kolonijos laikų išlikę keletas žymių miesto bažnyčių.

Vėliau Anechas tapo Prancūzijos Togolendo uostu. Dėl istorinės svarbos ir architektūros 2000 m. įregistruotas kaip kandidatas tapti Pasaulio kultūros paveldu.

Miestas susideda iš trijų dalių: vakarinė dalis Anechoganas driekiasi tarp Togo ežero ir jūros. Čia gausu vietinių pirklių namų ir rūmų. Zébé yra ryčiau, ir čia koncentruojasi Vokiečių kolonijiniai pastatai. Glidži yra šiauriau, ir čia yra ne tik valdovų rūmai, bet ir koncentruojasi šventosios girios, yra vudu religijos dvasinis centras.

Nuorodos 
Anecho įtraukimas į pasaulio paveldo sąrašą (pranc.)
Togo miestai
Špandau kalėjimas

Špandau karo nusikaltėlių kalėjimas () 1946–1987 m. veikė britų okupuotame Berlyno sektoriuje. Jame kalėjo Niurnbergo tribunole nuteisti reicho kariškiai ir funkcionieriai.

Istorija 
Kalėjimas buvo pastatytas 1876 m., o nuo 1879 m. tapo kariniu kalėjimu. Nuo 1919 m. jame vėl buvo laikomi ir civiliai asmenys.

Po 1933 m. Reichstago padegimo proceso Špandau kalėjime buvo laikomi taip vadinami prevenciškai suimtieji asmenys, antinacinės kovos dalyviai. Iki karo pradžios vienu metu čia kalėdavo apie 600 žmonių.

Nuo 1945 m. čia buvo laikomi tarptautinio Niurnbergo karo tribunolo bei vėlesnių procesų metu nuteistieji asmenys. Palaipsniui kalinčiųjų skaičius mažėjo, o nuo 1966 m. čia liko tik vienas kalinys – iki gyvos galvos nuteistas Rudolfas Hesas.

Špandau kalėjimas (be skrydžių saugumo centro) Šaltojo karo metu buvo vienintelė įstaiga, bendrai valdoma visų keturių sąjungininkų valstybių. Kalėjimo administracija keitėsi kas mėnesį, keičiant šalies vėliavą ant stiebo, esančio prieš sąjungininkų Kontrolinės tarybos pastatą.

1987 m. mirus paskutiniam kaliniui R. Hesui, Špandau kalėjimo pastatas buvo nugriautas, o susmulkintos statybinės atliekos išpiltos Šiaurės jūroje. Kalėjimo vietoje įrengta The Britannia Centre.

Kalėjimo pastatas 

Špandau kalėjimo pastatas buvo raudonų plytų ir turėjo įrengtą kelių lygių apsaugos sistemą:
 5 m aukščio siena
 10 m aukščio siena
 3 m aukščio siena su elektros įtampa
 dygliuotos vielos tvora.

Kalėjime buvo 132 kameros, kuriose įrengta 600 vietų. Kameros ilgis buvo apie 3 m, plotis – 2,7 m, aukštis – 4 m.

Apsauga – šimtas TSRS, Britanijos, JAV ir Prancūzijos karių. Kalėjimo išlaikymas per metus kainavo apie milijoną USD.

Vidiniame kalėjimo kieme buvo įrengtas sodas, kuriame daugelis nuteistųjų turėjo savo prižiūrimą sklypelį. Karlas Denicas augino ankštines daržoves, Valteris Funkas – pomidorus, Albertas Špejeris – gėles.

Kaliniai

Nuorodos 
 Špandau kalėjimas

Kalėjimai
Trečiasis reichas
Vokietijos teisės istorija
Berlynas
Senica

Senica – miestas vakarų Slovakijoje. Išvystyta šilko pramonė.

Istorija 

Minima nuo 1256 m., miesto teisės nuo 1396 m.

Sportas 
 FK Senica (futbolas)

Slovakijos miestai
Zlate Moravcė

Zlate Moravcė – miestas pietvakarių Slovakijoje, 32 km nuo Nitros, prie Žitavos upės. Išvystyta statybų, metalo pramonė.

Sportas
 FC ViOn Zlaté Moravce (futbolas)

Slovakijos miestai
Šardža

Šardža () – miestas, apie 8 km nutolęs nuo Dubajaus. Miesto pavadinimas kilęs iš arabiško žodžio „šark“ (rytai), kuris vietiniame dialekte tariamas „šardž“. Nuo neatmenamų laikų Šardža buvo vienas iš turtingiausių regiono miestų, o iki XIX amžiaus pradžios buvo svarbiausias uostas visoje Persų įlankoje. Apsuptas Arabijos dykumos.

Jungtinių Arabų Emyratų miestai
Fudžeira

Fudžeira () – miestas Jungtiniuose Arabų Emyratuose; emyrato sostinė.

Fudžeiros kurorte nuo smėlėtų paplūdimių šiek tiek toliau stūkso Hadžaro kalnai.

Šaltiniai 

Jungtinių Arabų Emyratų miestai
Ras al Chaima

Ras Al Chaima () –miestas Jungtiniuose Arabų Emyratuose; emyrato sostinė.

Ras Al Chaimos miestą įlanka dalina į dvi dalis. Vakarinė sostinės dalis – Senoji Ras Al Chaima. Čia yra Nacionalinis muziejus, kai kurios valstybinės įstaigos. O rytinėje miesto dalyje – Al Načilyje yra emyro rūmai, valstybinės įstaigos, komercinės firmos. Šias dvi miesto dalis jungia didelis tiltas per įlanką. Pietrytinėje dalyje yra turistinė zona Čaatas ir Masafi rajonas, žymus natūraliu geriamu vandeniu. Senojoje Ras Al Chaimoje yra senovinis turgus. Viena iš įžymybių – karštasis Čaato šaltinis, kurio vanduo turi gydomųjų savybių.

Šaltiniai 

Jungtinių Arabų Emyratų miestai
Ričardas Jarmalavičius

Ričardas Jarmalavičius – strateginės komunikacijos ir ryšių su visuomene specialistas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
Ričardas Jarmalavičius gimė 1966 m. lapkričio 21 d. Vilniuje, augo Saugų vaikų namuose, Šilutės rajonas. 1973–1981 m. mokėsi Saugų vidurinėje mokykloje, Šilutės rajonas, 1985 m. Šiaulių politechnikume baigė radiotechnikos specialybę. 1985-1987 m. tarnavo SSRS kariuomenėje. 1988-1993 m. Vilniaus universiteto Komunikacijos fakultete studijavo žurnalistiką.

1987–1988 m. Šiaulių televizorių gamyklos radijo aparatūros reguliuotojas. 1989-2000 m. nacionalinio dienraščio „Respublika“ reporteris, redaktorius, nacionalinių dienraščių „Vakarinės naujienos“, „Vakaro žinios“ vyriausiasis redaktorius. 

2001–2015 m. ryšių su visuomene kompanijos „Publicum“ direktorius, komunikacijos įmonių grupės "Publicum Group" valdybos pirmininkas.

1994–1997 m. buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos vykdomojo komiteto narys. 

Apdovanotas atminimo ženklu už nuopelnus išvedant SSRS kariuomenę iš Lietuvos. 

VšĮ „Šiaurės Jeruzalė“ steigėjas, valdybos narys.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos ryšių su visuomene specialistai
Kelimutu

Kelimutu () − ugnikalnis Indonezijoje, Floreso saloje, Rytų Nusa Tengaros provincijoje.

Kelimutu, vienas iš daugybės Floreso salos užgesusių ugnikalnių yra įžymus savo trimis ežerais, esančiais daugiau kaip 1600 m aukštyje. Saloje yra apie 14 veikiančių ugnikalnių ir čia dažni žemės drebėjimai. Nenusakomų spalvų ežerai telkšo vienas šalia kito. Dar ne taip seniai jų vanduo buvęs trijų spalvų − juodos, kaštoninės ir mėlynos. 1960 m. jie buvo balintos kavos, raudonai rudos ir mėlynos spalvos. Prieš trisdešimt metų jų spalva buvo panaši į dabartinę − juodą, žalią ir blyškiai žalsvą (turkio spalvos).

Iki šiol dar niekas neatskleidė, kodėl tokios ežerų spalvos ir kodėl jos keičiasi. Ežerai glūdi karštose įdubose ir ten dėl nežinomų priežasčių pasikeičia jų spalva. Manoma, kad šiuos pokyčius daro vykstantys cheminiai procesai, kuriuos lemia ugnikalnio išskiriamos dujos. Taip pat teigiama, jog ežerų spalva priklauso nuo deguonies kiekio: jei jo trūksta, ežero vanduo įgauna žalsvą atspalvį, o jei yra deguonies perteklius, vanduo nusidažo raudona ar net juoda spalva.

Nuotraukų galerija

Nuorodos 

 Kelimutu (anglų k.)

Indonezijos ugnikalniai
Henrikas Vaitiekūnas

Henrikas Giedrius Vaitiekūnas (g. 1949 m. rugpjūčio 25 d. Panevėžyje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1949 m. su tėvais persikėlė gyventi į Klaipėdą. 1967 m. baigė Klaipėdos 5-ąją vidurinę mokyklą ir Klaipėdos muzikos mokyklą. 1967–1968 m. dirbo ekspeditoriumi Klaipėdos kojinių fabriko tiekimo skyriuje. Nuo 1968 m. neakivaizdžiai studijavo Vilniaus universitete: baigė du kursus bibliotekininkystės ir bibliografijos, tris – teisės, tris – lietuvių kalbos ir literatūros. 1967–1973 m. dirbo laikraščio „Komjaunimo tiesa“, nuo 1974 m. laikraščių „Valstiečių laikraštis“, „Sportas“, „Gimtasis kraštas“, Šalčininkų ir Vilniaus rajonų laikraščių redakcijose.

Nuo 1977 m. Lietuvos televizijos programos „Panorama“ Žemės ūkio ir pramonės skyriaus korespondentas, Reporterių skyriaus vedėjas, laidos „Labas rytas“ vedėjas. 1985 m. žurnalisto kvalifikaciją kėlė Bornholme (Danija). 1991–1993 m. Kauno programų direkcijos direktoriaus pavaduotojas, 1993–1995 m. direktorius, laidų „Laisvės alėja“, „Mažesni už mus“ vedėjas. 1995–1996 m. Lietuvos radijo ir televizijos programų direkcijos vyriausiasis redaktorius. 1996–1997 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ vyriausiasis redaktorius, Lietuvos televizijos Visuomeninių programų direkcijos žurnalistas. 1996–1997 m. Lietuvos televizijos laidos „Kryžminė ugnis“ vedėjas. 1997–2005 m. Lietuvos ryto TV žurnalistas.  2000 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 2005–2011 m. autorinių BTV laidų vedėjas. 2006–2007 m. dėstė Vilniaus kolegijoje. Tarptautinės teisės ir verslo aukštosios mokyklos bei Vilniaus Gedimino technikos universiteto lektorius.  Nuo 2012 m. rugsėjo mėn. LRT veda informacinę aktualijų laidą „Laba diena, Lietuva“.

1999 m. ir 2000 m. pelnė apdovanojimus televizijų publicistikos telemaratonuose „Ad Rem“. Nuo 2008 m. Lietuvos gyvūnų globos draugijos tarybos narys.

Šaltiniai

Nuorodos 
 H. Vaitiekūnas: vyras, kuriam geriau jau buvo, 2008-01-06

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Lietuvos laidų vedėjai
Murska Sobota

Murska Sobota – miestas šiaurės rytų Slovėnijoje, Prekmurjės regione prie Muros upės; savivaldybės centras. Išvystyta lengvoji pramonė, kurortinis turizmas. Stovi pilis.

Bruožai 

Murska Sobota buvo Jugoslavijos šiauriausiasis miestas, jis tai pat priklausė Slovėnijai arba Vengrijai, keičiantis valstybių sienoms. Vengrai mieste vis dar sudaro 3000 žmonių mažumą. 1919 m. čia buvo įkurta Prekmurje respublika ir miestas tapo jos sostine. 1991 m. vykstant dešimties dienų karui tarp Slovėnijos ir Jugoslavijos armijų, Murska Sobota buvo bombarduota iš oro, nebuvo nei nuostolių, nei matomos žalos. Šiandien Murska Sobota yra ramus miestas, kurio ekonomika yra paremta regionininiu administravimu, lengva pramone, komercija ir spa turizmu.

Sportas 
 ND Mura 05 (futbolas)

Miestų partnerystė 
  Ingolštatas, Vokietija (Bavarija)
  Betlehemas, JAV (Pensilvanija)
  Paračinas, Serbija (Pomoravlje)
  Kermendas, Vengrija (Vašas)
  Podstrana, Kroatija (Splito–Dalmatijos apskritis)
  Turnovas, Čekija (Libereco kraštas)

Slovėnijos miestai
Rogaška Slatina

Rogaška Slatina – miestas rytinėje Slovėnijoje, prie sienos su Kroatija; savivaldybės centras. Mineralinių vandenų gydomasis kurortas, gydomieji vandenys garsėja magniu. Stovi Šv. Kryžiaus bažnyčia.

Sportas 
 NK Rogaška (futbolas)

Slovėnijos miestai
Slovėnijos kurortai
2011 m. Europos dailiojo čiuožimo čempionatas

2011 m. Europos dailiojo čiuožimo čempionatas – geriausių Europos 2010 m. - 2011 m. sezono dailiojo čiuožimo sportininkų varžybos, vykstančios Šveicarijos sostinėje Berne. Lietuvai čempionate atstovavo trys sportininkai. Šių metų čempionate įvestas pasikeitęs formatas: visose rungtyse išskyrus porų čiuožimą, prastesnius rezultatus pasiekę sportininkai iš pradžių turėjo įveikti preliminarų raundą dėl patekimo į pagrindines varžybas.

2010 m. čempionate dalyvavo, bet į 2011 m. varžybas sportininkų nesugebėjo deleguoti šios šalys: Latvija, Armėnija, Azerbaidžanas, Juodkalnija. Po pertraukos grįžo Monakas.

Lietuva čempionate 
Šiais metais po pertrauko Lietuvai vėl atstovavo Deividas Stagniūnas su nauja partnere Isabella Tobias. Galutinėje įskaitoje pora liko 12 vietoje. Vyrų vienetų varžybų atstovas Saulius Ambrulevičius nesugebėjo įveikti preliminaraus etapo.

Rezultatai

Vyrai

Moterys

Poros

Šokiai ant ledo

Nuorodos 

Oficiali svetainė

Europos dailiojo čiuožimo čempionatai
2011 sporte
Adolfas Uža

Adolfas Uža (1946 m. rugpjūčio 13 d. Šiauliuose – 2013 m. kovo 30 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, karikatūristas, sporto organizatorius.

Biografija 
Vaikystė ir jaunystė prabėgo Šiauliuose ir Akmenės rajono Papilės apylinkėse. 1966–1971 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, baigė žurnalistikos specialybę. 1972–1975 m. laikraščio „Vakarinės naujienos“ redakcijos atsakingojo sekretoriaus pavaduotojas. 1976–1977 m. Lietuvos radijo ir televizijos komiteto vyresnysis redaktorius. 1979–1982 m. Vilniaus rajono laikraščio „Draugystė“ atsakingasis sekretorius. 1982–1989 m. Eltos korespondentas.

1988 m. Sąjūdžio steigiamojo suvažiavimo organizacinio komiteto, Sąjūdžio koordinacinio centro tarybos narys, redagavo ir platino Sąjūdžio seimo tarybos biuletenį „Ekspres informacija“. 1989–1990 m. laikraščio „Žalioji Lietuva“ redaktoriaus pavaduotojas, 1990 m. savaitraščio „Pozicija“ atsakingasis sekretorius. 1990–1995 m. Japonijos telegramų agentūros „Kyodo Cousin“ korespondentas Baltijos valstybėse. 1995 m. dienraščio „Lietuva“ vyr. redaktorius. 1996–1999 m. savaitraščio „Atgimimas“ vyr. redaktorius, politikos apžvalgininkas. Sukūrė draugiškų šaržų, piešinių, karikatūrų ir epigramų. Surengė per 10 personalinių parodų. 

1997–2011 m. Lietuvos gatvės vaikų futbolo federacijos steigėjas ir prezidentas. Lietuvos futbolo federacijos vykdomojo komiteto narys, buvęs Lietuvos asociacijos „Sportas visiems“ tarybos narys. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Bibliografija 
 Atgimstančios Lietuvos žmonės: draugiški šaržai. – Vilnius, 1990. – 80 p.
 Mūsų gyvenimo paletė: piešiniai, šaržai, karikatūros, epigramos. – Alytus: Provincija, 1992. – 160 p.: iliustr
 Gyvenimo karuselė: eilėraščiai, miniatiūros. – Vilnius: Diemedis, 2008. – 121 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-23-136-3

Įvertinimas 
 2006 m. KKSD sidabro medalis „Už nuopelnus Lietuvos sportui“
 2007 m. Krašto apsaugos sistemos kūrėjų asociacijos medalis „Už nuopelnus atkuriant Lietuvos kariuomenę“

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos karikatūristai
Apdovanotieji medaliu Už nuopelnus Lietuvos sportui
Jurgis Usinavičius

Jurgis Usinavičius (tikroji pavardė Napalys Augulis; g. 1932 m. kovo 27 d. Pimpičkų vienkiemyje, Skapiškio valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, publicistas, rašytojas.

Biografija 
1945 m. su tėvais buvo ištremtas į Komiją. 1947 m. iš tremties pabėgo į Lietuvą. Nuo 1950 m. – J. Usinavičius. 1959 m. baigė Šiaulių vidurinę žemės ūkio mokyklą, 1973 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją.

1959-1967 m. Šiaulių rajono laikraščio „Leninietis“ literatūrinis darbuotojas, žemės ūkio skyriaus vedėjas. 1967-1999 m. žurnalo „Mūsų sodai“ redakcijos skyriaus vedėjas, atsakingasis sekretorius, vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas.

Parašė daugiau kaip 600 straipsnių, reportažų, apybraižų; daugiausia sodininkystės, bitininkystės ir visuomeninėmis temomis.

Bibliografija 
 Kuršėnų tarybinis ūkis, 1968 m.
 I. Mičiurino vaismedžių medelynas, 1973 m.
 Matau tavo vardą, apysaka. Vilnius: Aklųjų leidykla, 1983 m.
 Išskridusios bitės, romanas. Vilnius: Žiedai, 1995 m.
 Akmenėjantis angelas, romanas. Vilnius: Žiedai, 1998 m.
 Amžių dialogas, romanas. Vilnius: Žiedai, 2001 m.
 Karalių kaimas, romanas. Vilnius: J. Usinavičius, 2004 m. ISBN 9955-592-75-3
 Likimai, istorinis romanas. Vilnius: Žiedai, 2004 m. ISBN 9986-9062-3-7
 Vaikystės žvyrkeliai, novelių romanas vaikams. Vilnius: Spauda, 2006 m. ISBN 9955-665-68-8
 Nulaužytų šakų giesmės, sakmė sušaudytai vėliavai. Vilnius: Žuvėdra, 2014 m. ISBN 9786098089271

Įvertinimas 
BELLADA konkursų laureatas: 1975 m. – Vilnius, 1977 m. – Talinas, 1978 m. – Minskas.

Šaltiniai 

Lietuvos rašytojai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos publicistai
Lietuvos novelistai
Silvestras Urbonavičius

Silvestras Urbonavičius (nuo 1939 m. Urbonas; 1900 m. rugsėjo 14 d. Vaitkūnai, Trakų apskritis – 1987 m. spalio 23 d. Vilnius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, literatas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1929 m. baigęs Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, įsijungė į spaudos darbą. Dirbo laikraščių „Vilniaus rytojus“, „Aidas“ redakcijose. Su kitais leido ir redagavo žurnalą „Jaunimo draugas“. 1937 m. jį uždarius, leido vienkarčius leidinius. Nuo 1959 m. dirbo žurnalo „Mūsų sodai“ redakcijoje.

Rašė literatūros, kraštotyros, Vilniaus krašto istorijos temomis, spausdino feljetonus, monologus, aprašė įvairias Vilniaus krašto vietoves.

Bibliografija 
 Monologai, 1929 m.
 == Šviesa / redaktorius-leidėjas Silvestras Urbonavičius. - 1937 == http://www.epaveldas.lt/recordDescription/LNB/C1C1B0000701294

Lietuvos leidėjai
Lietuvos redaktoriai
Simas Urbonas

Simas Urbonas (1907 m. spalio 19 d. Ingavangis, Šilavoto valsčius, Marijampolės apskritis – 1968 m. lapkričio 18 d. Vusteris, JAV) – Lietuvos karininkas, žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1929 m. baigęs Kauno karo mokyklą, tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1932 m. įsteigė ir iki 1937 m. redagavo žurnalą „Kariūnas“. Nuo 1936 m. kovo 19 d. iki 1940 m. liepos 5 d. žurnalo „Karys“ redaktorius. 1941 m. su žurnalistu Stasiu Butkumi atgaivino „Kario“ leidimą Vilniuje. 1944–1945 m. „Karį“ redagavo Berlyne. 1945–1948 m. su kitais redagavo leidinį „Tėviškės garsas“, leistą Vokietijoje. Į JAV atvyko 1949 m. Su S. Butkumi 1950 m. pradėjo leisti žurnalą „Karys“, jį redagavo iki 1953 m. Bendradarbiavo leidiniuose „Lietuvos kelias“, „Mūsų jūra“.

Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos karininkai
JAV lietuviai
Audronė Urbonaitė

Audronė Urbonaitė (g. 1954 m. gruodžio 11 d. Kaune) – Lietuvos filologė, žurnalistė, rašytoja.

Biografija 
1977 m. Vilniaus universitete baigė lituanistikos ir klasikinės filologijos studijas. 1978–1988 m. savaitraščio „Kalba Vilnius“ redakcijos korespondentė, skyriaus vedėja. 1988–1991 m. laikraščio „Atgimimas“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotoja. 1991 m. stažavo Norvegijoje, bendradarbiavo Norvegijos savaitraštyje „Folkets framtid“ ir Švedijos laikraštyje „Kristdemokraten“. Nuo 1994 m. Lietuvos televizijos atstovė spaudai. Nuo 1997 m. „Lietuvos rytas“ savaitinio žurnalo „TV antena“ apžvalgininkė, dienraščio „Lietuvos rytas“ specialioji korespondentė.  Ištekėjusi, turi du vaikus. Rašytojų sąjungos narė nuo 2015 metų.

Bibliografija 
 Posūkyje – neišlėk: novelių romanas. – Vilnius: Tyto alba, 2005. – 124 p. – ISBN 9986-16-437-0; knyga apdovanota literatūrine Augustino Griciaus premija
 Cukruota žuvis: romanas. – Vilnius: Alma littera, 2012. – 326 p. – ISBN 978-609-01-0266-4
 Žydiškų daiktų kambarys: romanas. - Vilnius: Alma littera, 2014.- ISBN 978-609-01-1293-9
 Posūkyje - neišlėk: novelių romanas (pakartotas leidimas). - Vilnius: Alma littera, 2015. - ISBN 978-609-01-1576-3 
 Mano Didžioji Nuodėmė, žurnalistika: publicistikos knyga. -Vilnius: Alma littera, 2015. - ISBN 978-609-01-1717-0
 Die Kurve kriegen ( į vokiečių kalbą išverstas novelių romanas "Posūkyje - neišlėk", vertėjas Markus Roduner), GmbH Leipzig, 2014.-101p., - ISBN 978-1497551329 , printed in Germany by Amazon Distribution

Šaltiniai 

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos rašytojai
Vincas Gražvydas Tučkus

Vincas Gražvydas Tučkus (g. 1934 m. kovo 14 d. Radviliškyje) – Lietuvos radijo žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1952 m. baigė Radviliškio vidurinę mokyklą, 1958 m. – Vilniaus universitete lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1957–1968 m. Vilniaus nepilnamečių kolonijos auklėtojas, metodinio kabineto vedėjas. Nuo 1968 m. Lietuvos radijo laidų vaikams ir jaunimui vyriausiosios redakcijos redaktorius, vyresnysis redaktorius, 1991–1994 m. – Visuomeninių laidų vyriausiosios redakcijos vyresnysis redaktorius. Nuo 1994 m. – pirmosios kategorijos radijo žurnalistas. Rengė laidas jaunimo profesinio orientavimo klausimais, laidą apie neįgaliųjų žmonių problemas „Kartu su jumis“.

Įvertinimas 
 1994 m. Lietuvos radijo „Auksinė bitė“.

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Liberdadė (San Paulas)

Liberdadė – San Paulo miesto rajonas. 57 860 gyventojų (2010 m.), daug japonų (didžiausia japonų populiacija už Japonijos ribų).

San Paulas
Otonas Tolišius

Otonas Tolišius (, 1890 m. lapkričio 20 d. Skirvytėlėje, Šilutės apskritis – 1967 m. vasario 24 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

Biografija 
1907 m. išvyko į JAV. Niujorko Kolumbijos universitete studijavo žurnalistiką ir 1916 m. gavo bakalauro laipsnį. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo JAV kariuomenėje. 1916-1921 m. laikraščio „The Cleveland Press“ reporteris, nuo 1921 m. – redaktorius. 1923-1931 m. „Universal Servise“ korespondentas Berlyne, 1931-1932 m. – „International News Service“ Europos skyriaus vedėjas Londone, 1933-1940 m. – „New York Times“ korespondentų štabo narys Berlyne. 1940 m. naciai ištrėmė iš Berlyno. Nuo 1941 m. „The New York Times“ ir Londono „The Times“ korespondentas Tokijuje. Iki 1964 m. dirbo „New York Times“ redakcijos štabe.  Vasario 16-ąją kasmet vedamuoju paminėdavo Lietuvos nepriklausomybės sukaktį.

Įvertinimas 
 1939 m. Pulicerio premija už geriausią užsienio korespondento darbą.
 1941 m. Kolumbijos universiteto medalis „Už pasižymėjimą žurnalistikoje“.

Bibliografija 
 They Wanted War. New York: Reynal and Hitchcock. 1940.
 Tokyo Record. New York: Reynald and Hitchcock. 1943.
 Through Japanese Eyes. New York: Reynald and Hitchcock. 1945.

Šaltiniai 

JAV redaktoriai
Lietuvos žurnalistai
JAV lietuviai
Pulicerio premijos laureatai