joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Aivaras Kareiva

Aivaras Kareiva (g. 1960 m. gegužės 12 d. Trumpaliuose, Marijampolės raj.) – Lietuvos chemikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, docentas, profesorius.

Nuo 1998 m. užima Vilniaus universiteto Chemijos fakulteto Bendrosios ir neorganinės chemijos katedros vedėjo – profesoriaus pareigas. 2006–2016 m. ir nuo 2022 m. – Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakulteto dekanas. 2016–2022 m. – Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakulteto Chemijos instituto direktorius.

Išsilavinimas 
1978 m. baigė Alytaus 5-ąją vidurinę mokyklą. 1983 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą (suteikta chemiko, dėstytojo kvalifikacija), 1989 m. suteiktas chemijos daktaro laipsnis. 1998 m. suteiktas habilituoto daktaro laipsnis fizinių mokslų srityje, 1998 m. Vilniaus universiteto taryba suteikė docento vardą.

2000 m. Vilniaus universiteto taryba Aivarui Kareivai suteikė profesoriaus vardą.

Mokslinė veikla

Stažuotės 
Aivaras Kareiva 1992–1993 m. 4 mėn. stažavosi Maskvos cheminės technologijos institute, 1993–1994 m. (6 mėn.) Helsinkio technologijos universitete, 1994–1995 m. (8 mėn.) ir 1997 m. (3 mėn.) Stokholmo universitete, 1995 m. (4 mėn.) Harvardo ir Rice universitetuose (JAV), 1997–1998 m. (8 mėn.) Limburgo universitetiniame centre, 1998–1999 m. (6 mėn.) Saarlando universitete, taip pat 2002–2005 m. Tiubingeno universitete, Saarbriukeno naujų medžiagų institute Vokietijoje ir Masaryk‘o Brno universitete Čekijoje.

Mokslinės grupės 
Aivaras Kareiva vadovauja Chemijos fakulteto zolių – gelių chemijos mokslinei grupei.

Administracinė veikla, įvertinimai 
Nuo 2002 m. Aivaras Kareiva yra Vilniaus universiteto Senato narys. 2003 ir 2007 m. profesoriui buvo suteikta Vilniaus Universiteto rektoriaus mokslo premija, 2004 m. – Lietuvos respublikinė mokslo premija. 2007–2008 m. suteikta Lietuvos Respublikos aukščiausio laipsnio stipendija. 2007 m. A. Kareiva dalyvavo Vilniaus universiteto rektoriaus rinkimuose, tačiau rugsėjo 4-ąją iš rinkimų kovos pasitraukė.

Moksliniai darbai 
Bendrame A. Kareivos mokslo darbų sąraše 2007 metais buvo 265 moksliniai darbai – 4 knygos, 142 straipsniai recenzuojamuose žurnaluose, 115 konferencijų tezių, 4 patentai ir 39 kiti darbai.

Parengtos mokymo priemonės 
 „Chemijos terminų aiškinamasis žodynas“ – bendraautoris.
 „Defektinių kristalų chemija“.
 „Kompleksinių junginių chemija“.
 „Nuostabusis cheminių elementų pasaulis“.

Taip pat skaitykite 
 Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakultetas
 Vilniaus universitetas

Nuorodos 
 http://www.chf.vu.lt/
 http://www.chf.vu.lt/sol-gel/

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos chemikai
Kassai AC

Košicės AC – buvęs Slovakijos futbolo klubas iš Košicės.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1901 m.

1952 m. prijungtas prie naujo VSS Kosice klubo.

Pasiekimai 

 Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė

Sezonai 

|}

Šaltiniai

Nuorodos 
 MagyarFutball
 RSSSF duomenų bazė

Kosice AC
Vengrijos futbolo klubai
III. Kerületi TVE

Budapešto „Kerület“ – Vengrijos futbolo klubas iš Budapešto, Obudos rajono.

Istorija 
1887 m. sausio 27 d. įkurtas klubas.

1926–1928 m. buvo prijungtas VAC Budapest klubas.

1931 m. tapo Magyar kupa nugalėtojais, finale įveikę Ferencvárosi TC.

2020/21 m. tapo Trečios lygos, Vakarų grupės () nugalėtojais ir pateko į Antrą lygą.

Aprangos ir jų pokyčiai 
Sportinių aprangų gamos pokyčiai
 Namuose žaidė mėlynai-baltomis aprangomis.

Emblemų kaita

Sezonai 

|}

Pasiekimai 
 Trečia lyga (D3), Vakarų grupė
  Nugalėtojai (1): 2020/21.
 Magyar kupa
  Nugalėtojai (1): 1931.

 Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė: tve1887.hu
 SOCCERWAY
 Facebook paskyra
 YouTube kanalas
 transfermarkt
 magyarfutball.hu
 voetbal.com

Vengrijos futbolo klubai
Szolnoki MÁV FC

Solnoko MÁV – Vengrijos futbolo klubas iš Solnoko.

Pasiekimai

Sezonai 
 2010/2011 m. – 10 vieta. (Nemzeti Bajnokság I) iškrito;

|}
 Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.

Lietuviai 
 Eimantas Marozas (2010)

Šaltiniai

Nuorodos 

Szolnok
Dorogi FC

Dorogo FC – Vengrijos futbolo klubas iš Dorogo.

Istorija

Pasiekimai

Sezonai 

|}
 Šaltiniai: RSSSF duomenų bazė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė

Dorog
Advokatūra

Advokatūra – teisinės gynybos, vykdomos profesionalių teisininkų (advokatų), sistema; teisinės sistemos dalis, posistemė. Advokatus vienijanti savivaldos organizacijos vadinamos advokatų rūmais.

Lietuvos advokatūra 

Lietuvoje veikia advokatūros savivalda. Advokatų veiklą koordinuoja Lietuvos advokatų taryba (pirmininkas – adv. Leonas Papirtis).

Nuorodos 
 Lietuvos advokatų tarybos tinklalapis
Mykolas Daunys

Mykolas Daunys (g. 1932 m. rugsėjo 22 d. Stasiūnuose, Utenos apskritis) – Lietuvos inžinierius mechanikas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1951 m. baigė Saldutiškio vidurinę mokyklą. 1951–1956 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI, nuo 1990 m. KTU) Mechanikos fakultete. 1956–1960 m. KPI Mašinų gamybos technologijos katedros asistentas, 1963–1968 m. vyr. dėstytojas, 1968–1983 m. docentas, nuo 1983 m. profesorius. 1964 m. technikos mokslų kandidatas, 1980 m. technikos mokslų daktaras.  1983–1995 m. KPI Staklių (nuo 1993 m. Mašinų projektavimo) katedros vedėjas. 1994 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas. Nuo 1995 m. mokslinio žurnalo „Mechanika“ vyriausiasis redaktorius.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai – medžiagų ir konstrukcijų stiprumo bei patikimumo tyrimai, mašinų projektavimas, 9 išradimų autorius.

Bibliografija 
 Metalo pjovimo staklės: vadovėlis (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1976.
 Mažaciklio suirimo mechanika (su kitais, rusų k.), 1986 m.
 Mažaciklės nestacionarios apkrovos įtaka stiprumui ir ilgaamžiškumui: monografija. – Vilnius: Mokslas, 1989., rusų k.
 Mažaciklio suirimo statistiniai dėsningumai (su kitais, rusų k.), 1989 m.
 Konstrukcinių medžiagų mechaninio ir mažaciklio nuovargio charakteristikų katalogas (su kitais, rusų k.), 1990 m.
 Metalo pjovimo staklių konstrukcijų atlasas / Mykolas Daunys, Vitalijus Skačkovas. – Kaunas: Technologija, 1993. – 96 p.
 Ciklinis konstrukcijų stiprumas ir ilgaamžiškumas: monografija. – Kaunas: Technologija, 2005. – 286 p.: iliustr. – ISBN 9955-09-918-6

Įvertinimas 
 1994 m. Lietuvos mokslo premija
 2002 m. KTU garbės profesorius 
 2005 m. LMA Kazimiero Simonavičiaus premija

Šaltiniai 

Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos išradėjai
Auksodis

Auksodis – KU MF (Klaipėdos universiteto Menų fakulteto) folkloro ansamblis – klubas, vadovaujamas etnomuzikologės Rūtos Vildžiūnienės.

Nuorodos 
Auksodžio svetainė

Klaipėdos universitetas
Algirdas Degutis

Algirdas Degutis (g. 1951 m. sausio 12 d. Jaboganas, Altajaus Respublika) – Lietuvos filosofas, humanitarinių mokslų daktaras.

Biografija 
1975 m. baigė anglų filologiją Vilniaus universitete. 1980 m. filosofijos mokslų kandidatas. 2008 m. atliko habilitacijos procedūrą.

Nuo 1975 m. dirba Lietuvos kultūros tyrimų institute (iki 2009 m. veikė kt. pavadinimu). 1984–1991 m. dėstė logiką Vilniaus universitete.

1991–1992 m. leidinio „Spekuliantas“ redaktorius. Lietuvos Laisvosios rinkos instituto asocijuotasis ekspertas (iki 2013 m.). Mykolo Romerio universiteto profesorius (nuo 2011).

Mokslinė veikla ir pažiūros 
Tyrimų pagrindinės sritys – analitinė ir politinė filosofija. Knygose svarstomos pamatinės analitinės filosofijos temos; nagrinėjami filosofiniai, ekonominiai ir etiniai rinkos ekonomikos pagrindai; pateikiama sisteminė visuomeninių santykių vizija, plėtojanti klasikinio liberalizmo socialinę koncepciją.

Kritikuoja naujojo liberalizmo ideologiją, gina tradicionalizmą straipsniuose „Liberaliosios pasaulėžiūros aporijos“ (Logos, 2008/57), „Kaip galima liberalizmo tironija“ (Logos, 2010/64). Interviu Lietuvos Rytui išreiškė neigiamą požiūrį į feminizmą, lyčių lygybę, visuotinę balsavimo teisę, demokratiją, kovą prieš diskriminaciją.

Išvertė daugiau kaip 30 filosofijos veikalų.

Bibliografija 
 Kalba, mąstymas ir tikrovė, Vilnius: Mintis, 1984 m., rusų kalba.
 I. Kanto filosofijos profiliai, straipsnių rinkinys, sudarytojas ir bendraautoris, Vilnius: Mintis,1988 m.
 Valdininkų reketo šalis, esė rinkinys, bendraautoris, Kaunas, 1993 m.
 Individualizmas ir visuomeninė tvarka, Vilnius: Eugrimas, 1998 m.
 Kalba, pažinimas ir veiksmas (rinktiniai straipsniai analitinės filosofijos temomis), Vilnius: Versus aureus, 2007 m.
 Kaip galima liberalizmo tironija (teminis straipsnių rinkinys), Vilnius: Naujoji Romuva, 2014 m.

Šaltiniai 

Lietuvos filosofai
Lietuvos vertėjai
Juvencijus Deikus

Juvencijus Stanislovas Deikus (g. 1938 m. lapkričio 26 d. Skirsnemunėje, Jurbarko valsčius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1965 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (LŽŪA, nuo 1996 m. LŽŪU). 1964–1968 m. LŽŪA tiekimo skyriaus viršininkas, nuo 1969 m. dėstytojas. 1971 m. technikos mokslų kandidatas.  1975–1976 m. Kubos centrinio universiteto dėstytojas konsultantas. 1976–1980 m. LŽŪA Darbo apsaugos ir praktinio mokymo katedros vedėjas, nuo 1976 m. docentas. 1981–1983 m. Nikaragvos valstybinio autonominio universiteto dėstytojas konsultantas. 1984–1993 m. LŽŪA Darbo apsaugos ir praktinio mokymo katedros vedėjas, nuo 1994 m. Žemės ūkio inžinerijos fakulteto dekanas.

Mokslinio darbo kryptis – žemės ūkio technikos triukšmo ir virpesių tyrimas, jų mažinimas.

Bibliografija 
 Darbo apsauga žemės ūkyje: vadovėlis (su kitais), 1985 m.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lilija Deksnytė

Lilija Deksnytė-Larina (1958 m. lapkričio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Slovakijos dainininkė (sopranas).

Biografija 
Sutuoktinis dainininkas Sergejus Larinas. 1984 m. baigė Lietuvos konservatoriją ir debiutavo Lietuvos operos ir baleto teatre Violetos partija Dž. Verdžio operoje „Traviata“. Nuo 1989 m. Bratislavos kamerinės operos, vėliau dar ir Slovakijos nacionalinės operos teatro solistė. Dainavo Prahos „Narodni divadlo“, Paryžiaus „Opéra-Comique“ ir kituose Europos teatruose.

Vaidmenys 
 Abigailė, Amelija, Dezdemona, Elžbieta – Džiuzepė Verdis. Nabuchodonosaras, Kaukių balius, Otelas, Don Karlas
 Andželika – Džiakomas Pučinis. Sesuo Andželika
 Ana Bolein – Gaetanas Donicetis. Ana Bolein
 Leila – Žoržas Bizė. Perlų Žvejai

Šaltiniai 

Slovakijos dainininkai
Sopranai
Lietuvos operos dainininkai
89 m. pr. m. e.

89 m. pr. m. e. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys šeštadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

Pasaulyje

Įvykiai 
 Romos respublikos pirmuoju konsulu išrinktas Gnaeus Pompeius Strabo, o antruoju konsulu - Lucius Porcius Cato.

Nuorodos 

89 m. pr. m. e.
223 m. pr. m. e.

223 m. pr. m. e. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.

Pasaulyje

Įvykiai 
 Romos respublikos pirmuoju konsulu išrinktas Gaius Flaminius (I kartą), o antruoju konsulu - Publius Furius Philus.
 Seleukidų imperijos imperatoriumi tapo Antiochijus III Didysis.

Nuorodos 

223 m. pr. m. e.
246 m. pr. m. e.

246 m. pr. m. e. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

Pasaulyje

Įvykiai 
 Romos respublikos pirmuoju konsulu išrinktas Marcus Otacilius Crassus (II kartą), o antruoju konsulu - Marcus Fabius Licinus.
 Seleukidų imperijos imperatoriumi tapo Seleukas II Callinicus.

Nuorodos 

246 m. pr. m. e.
261 m. pr. m. e.

261 m. pr. m. e. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys trečiadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

Pasaulyje

Įvykiai 
 Romos respublikos pirmuoju konsulu išrinktas Lucius Valerius Flaccus, o antruoju konsulu - Titus Otacilius Crassus.
 Seleukidų imperijos imperatoriumi tapo Antiochijus II Teosas.

Nuorodos 

261 m. pr. m. e.
304 m. pr. m. e.

304 m. pr. m. e. buvo keliamieji metai, prasidedantys sekmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

Pasaulyje

Įvykiai 
 Romos respublikos pirmuoju konsulu išrinktas Publius Sempronius Sophus, o antruoju konsulu - Publius Sulpicius Saverrio.
 Agatoklas tapo Sicilijos karaliumi, išplėtė savo įtaką į Italiją ir Adriją..

Gimtadieniai 

Nedatuota

 Ašoka, Maurjų imperatorius, valdė nuo 273 m. pr. m. e. iki mirties. Maurijų imperijos valdovas, suvienijęs Indiją, norėdamas apsiginti nuo Aleksandro Makedoniečio puolimo. Atsisakė įvairios prabangos dėl savo imperijos gerovės. Savo valdymo metu bandė išpopuliarinti budizmą (m. 232 m. pr. m. e.).

Nuorodos 

304 m. pr. m. e.
317 m. pr. m. e.

317 m. pr. m. e. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

Pasaulyje

Įvykiai 
 Romos respublikos pirmuoju konsulu išrinktas Gaius Iunius Bubulcus Brutus (I kartą), o antruoju konsulu - Quintus Aemilius Barbula (I kartą).
Agatoklas tapo Sirakūzų tironu. Užėmęs Sirakūzus vykdė trėmimus ir žudynes, kuriose nukentėjo 10 tūkstančių piliečių (tarp jų ir oligarchų)..

Mirtys 
 Gruodžio 25 d. – Filipas III Aridajas, antrasis makedoniečių kilmės valdovas Egipte (g. 359 m. pr. m. e.).

Nuorodos 

IV amžius pr. m. e.
Asta Baukutė

Asta Baukutė (g. 1967 m. birželio 29 d. Klaipėdoje) – Lietuvos teatro ir televizijos aktorė, visuomenės bei politinė veikėja.

Biografija 
1974–1982 m. mokėsi Klaipėdos vidurinėje mokykloje, vėliau Stasio Šimkaus aukštesniojoje muzikos mokykloje (smuiko klasėje).
1989–1994 m. Lietuvos muzikos akademijoje studijavo aktoriaus meistriškumą, 2005–2007 m. aktoriaus meistriškumo magistrantūroje.

Nuo 2008 m. Tautos prisikėlimo partijos narė. 2008–2012 m. LR Seimo narė, išrinkta daugiamandatėje apygardoje. 

Vyras Kęstutis Rupulevičius (g. 1960 m.), vaikai: Vakaris Mičiūnas, Gintarė Marija Mičiūnaitė, Rapolas Rupulevičius, Anupras Rupulevičius.

Kūrybinė veikla 
Sukūrė vaidmenis kino filmuose G. Lukšo „Žalčio žvilgsnis“, J. Juzėno „Ir rojuje sninga“, K. Vildžiūno „Nuomos sutartis“, N. Navasaičio „Kiemas“ ir kt., teatro spektakliuose: E. Nekrošiaus „Karmen“, J. Lingio „Freken Julija“, J. Vaitkaus „Ivona Burgundijos kunigaikštytė“, „Patriotai“, G. Varno „Ruzvelto aikštė“. Taip pat sukūrė personažų televizijoje – laidose „Dviračio žinios“, „Dzin“ ir kt. Garsino vaidybinius filmus ir pasakas radijuje.

Įvertinimas 
 2008 m. LR kultūros ministerijos Auksinis scenos kryžius ir diplomas (už aktyvią veiklą teatre ir sukurtus vaidmenis)

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos aktoriai
Lietuvos humoristai
Marija Melnikaitė

Marija Melnikaitė (1923 m. kovo 18 d. Zarasuose – 1943 m. liepos 13 d. prie Kaniūkų) – sovietinė partizanė, Tarybų Sąjungos didvyrė (1944 m.).

Lenko J. Melniko nuo Jurbarko ir rusės Antaninos Moisejevnos duktė, Marija Melnikaitė 1937–1941 m. dirbo Rokiškyje, Zarasuose, o 1941–1942 m. – Tiumenėje. 1940 m. tapo VLKJS nare. 1942 m. birželį įstojo į Raudonosios armijos 16-ąją lietuviškąją diviziją. 1943 m. gegužės 23 d. išsiųsta į priešo užnugarį. Buvo Zarasų LLKJS sekretore ir drauge su kitais sovietiniais partizanais sukūrė partizanų būrį „Kęstutis“. 1943 m. liepos 8 d., vykdydama užduotį prie Girdžiūnų, vokiečių okupacinei valdžiai pavaldžios policijos sugauta ir paimta į nelaisvę. Po policininko S. Mikulėno kankinimų, sušaudyta šalia jau iškastos duobės kapinių pakraštyje.

Atminimas 
 1947 m. Mosfilme, dalyvaujant lietuvių aktoriams, sukurtas kino filmas „Marytė“ (režisavo V. P. Stroeva, debiutinis Donato Banionio vaidmuo kine).
 1953 m. Antanas Račiūnas sukūrė operą „Marytė“.
 1955 m. Zarasuose pastatyta J. Mikėno skulptūra „Marytė Melnikaitė“ (dabar Grūto parke).
 Melnikaitės vardu pavadinti kolūkiai Dotnuvoje (pirmasis LTSR) ir Pastrėvyje, Utenos trikotažo gamykla (po TSRS žlugimo neišliko).
 Užsienyje yra Melnikaitės gatvės: Minske (Baltarusija), Tiumenėje (Rusija), Šymkente (Kazachstanas).

Nuorodos 
 Marytė Melnikaitė
 Rokas Subačius. Dramatiškos biografijos: kovotojai, kūrėjai, karjeristai, kolaborantai… – Vilnius: Mintis, 2019, 460 p. : iliustr. ISBN 978-5-417-01111-5

Tarybų Sąjungos didvyriai
Lietuvos TSR asmenybės
Kudabiškė

Kudabiškė – gatvinis kaimas Ignalinos rajono savivaldybės rytuose.

Gyventojai

Šaltiniai 

Ignalinos rajono savivaldybės gyvenvietės
Šerkšno riba

Šerkšno arba sniego riba astronomijoje vadinamas atstumas nuo centrinės žvaigždės iki tos ribos, kur temperatūra yra pakankamai žema konkrečioms dujoms suledėti. Šerkšno riba yra palanki vieta planetai formuotis. Vandens šerkšno riba yra apie 2 av nuo Saulės (tai vidinė asteroidų žiedo riba). Anglies monoksido (CO) šerkšno riba sutampa su Neptūno orbita.  Azoto šerkšno riba greičiausiai turėtų būti už Neptūno orbitos, ten esančių planetoidų paviršiuje (apytikriai 5 – 35 av). Čia tikimąsi rasti daug organinių anglies-azoto junginių. Įtariama jog Jupiteris susiformavo už azoto šerkšno ribos, taigi praeityje jis buvo toliau nei dabar.

Šaltiniai

Taip pat skaitykite 
 Saulės sistemos susidarymas

Astronomija
Auksinė žuvelė

Auksinė žuvelė (Carassius auratus)  – karpžuvių būrio žuvis, priklausanti karpinių (Cyprinidae) šeimai.

Išvesta įvairių dekoratyvinių atmainų, kurios auginamos akvariumuose. Nuo seno kaip dekoratyvinis gyvis laikytas Kinijoje ir Japonijoje tvenkiniuose arba tam specialiai pagamintuose porceliano induose. Iš Kinijos auksinė žuvelė pateko į Portugaliją, o iš ten išplito po visą Europą. Manoma, kad pirmąkart į Europą atvežta XVII a.

Karosas
Petras Deltuva

Petras Deltuva (g. 1932 m. gruodžio 9 d. Surgučiuose, Sasnavos valsčius) – Lietuvos dailininkas skulptorius, rašytojas, poetas.

Biografija 
Mokėsi Jablonskio gimnazijoje, Kauno dailės mokykloje, 1960 m. baigė LSSR dailės institutą. Nuo 1958 m. dalyvauja parodose. 1988 m. pasiprašė Švedijos politinio prieglobsčio. Nuo 1992 m. gyveno Švedijoje, Vesterhaningėje.

Kūryba 
Sukūrė skulptūrinių portretų (ciklas „Lietuvos kultūros darbuotojai“, 1958–1984 m.), biustų (Jonas Avyžius, 1971 m.; Loreta Bartusevičiūtė, 1983 m.), antkapinių paminklų (Pranas Povilaitis, 1962 m.; Vladas Mozūriūnas, 1966 m., Rasų kapinės), paminklinių skuptūrų (Kristijonas Donelaitis, 1973 m., Klaipėda; Jonas Jablonskis, 1975 m., Vilnius; Feliksas Dzeržinskis, 1980 m., Vilnius), dekoratyvinių skuptūrų („Baltija“, 1980 m., Kokala, Suomija; „Baltoji madona“, 1992 m., Kauno įgulos bažnyčia), medalių. Kūriniai santūrios plastinės raiškos, uždaros kompozicijos, lakoniškų, apibendrintų formų, būdinga darnus ryšys su architektūra.  Skulptoriaus darbų yra Lietuvoje, Švedijoje, Prancūzijoje, JAV, Rusijoje.

Bibliografija 
 Stockholmo eskizai: eilėraščiai, miniatiūros. – Kaunas: Naujasis lankas, 2003. – 158 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-189-1
 Pabėgimas nuo absurdo: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2004. – 189 p. – ISBN 9955-03-251-0
 Nebylio pabučiavimas: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2011. – 151 p. – ISBN 978-9955-03-687-6
 Svetimi namai: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2012. – 134 p. – ISBN 978-9955-03-724-8
 Narkomanas per prievartą: romanas. – Kaunas: Naujasis lankas, 2013. – 111 p. – ISBN 978-9955-03-777-4

Šaltiniai 

Lietuvos skulptoriai
Lietuvos rašytojai
Švedijos lietuviai
Romualdas Deltuvas

Romualdas Deltuvas (g. 1943 m. kovo 8 d. Pabalsupiuose, Barzdų valsčius, Šakių apskritis) – Lietuvos miškininkas, pedagogas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, žemės ūkio mokslų daktaras.

Biografija 
1944 m. kartu su tėvais persikėlė gyventi į Kazlų Rūdą. 1949–1960 m. mokėsi Kazlų Rūdos vidurinėje mokykloje. 1960–1965 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijos (LŽŪA) Miškų ūkio fakultete.

1965–1967 m. Kazlų Rūdos miško ūkio technikas, girininko padėjėjas. 1967–1971 m. LŽŪA Miškininkystės katedros aspirantas. 1971–1980 m. LŽŪA mokslo darbuotojas. 1976–1977 m. tobulinosi Drezdeno universitete. 1980–1983 m. Lietuvos miškotvarkos įmonės „Miško projektas“ technologinio projektavimo skyriaus viršininkas. 1981–1982 m. tobulinosi Helsinkio universitete. Nuo 1984 m. LŽŪA (nuo 1996 m. LŽŪU) dėstytojas, nuo 1989 m. profesorius. 1987 m. žemės ūkio mokslų daktaras.  1989 m. LŽŪA Miškotvarkos katedros vedėjas, 1989–1992 m. ir 1994–2004 m. mokslo reikalų prorektorius. 1993 m. tobulinosi Konektikuto universitete (JAV). 1991–1993 m. ir 1997–2001 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 2004–2011 m. tryliktasis LŽŪU rektorius.

Mokslinė veikla 
Sukūrė modelį miško pagrindų naudojimo dydžiui nustatyti ir prognozuoti, su kitais – Lietuvos miškų technologijos tvarkymo, miško ūkio priemonių kokybės ir urėdijų veiklos vertinimo metodikų.

Bibliografija 
 Technologinis projektavimas VDR miškotvarkoje, 1979 m., rusų kalba
 Miškų ūkio organizacija ir tvarkymas dirvožemio tipologiniu pagrindu, su kitais, 1979 m.
 Miškotvarka: vadovėlis / Vaidotas Antanaitis, Romualdas Deltuvas. – Vilnius: Mokslas, 1988. – 297 p.: lent. – ISBN 5-420-00200-0

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo tarybos nariai
Lietuvos miškotyrininkai
Aleksandro Stulginskio universiteto rektoriai
Kazys Dereškevičius

Kazys Dereškevičius (1909 m. birželio 5 d. Antakalnis, Pakuonio valsčius) – Lietuvos agronomas, biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1940 m. baigė žemės ūkio akademiją. 1954 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1940–1944 m. dirbo Dotnuvos selekcijos stotyje. 1944–1977 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1957 m. docentas.

Pirmasis Lietuvoje sukūrė pomidorų ir cukrinių runkeliu poliploidus.

Bibliografija 
 Pašarinių šakniavaisiu auginimas, 1951 m.
 Javai, su kitais, 1962 m.
 Augalininkystė, vadovėlis Lietuvos žemės ūkio akademijos studentams, 1967 m.
 Agronomijos pagrindai, 1967, 1973 m.

Šaltiniai 

Lietuvos agronomai
Lietuvos selekcininkai
Kostas Dereškevičius

Kostas Dereškevičius (g. 1937 m. gruodžio 10 d. Antakalnis, Pakuonio valsčius) – Lietuvos tapytojas.

Biografija 
1967 m. baigė Lietuvos dailės institutą, mokytojai Antanas Gudaitis, Vladas Karatajus, Vladas Mackevičius. 1971–1980 m. Vilniaus universiteto, nuo 1980 m. Lietuvos dailės instituto (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) dėstytojas, nuo 1993 m. profesorius, nuo 1995 m. prorektorius.

Kūryba 
8-ajame deš. išryškėjo kartu su kolegomis Arvydu Šalteniu, Algimantu Jonu Kuru ir Algimantu Švėgžda. Susibūrę į neformalią „ketveriukės“ grupę, šie menininkai metė iššūkį tapyboje iki tol vyravusioms pakilioms, didingoms temoms. Kostą Dereškevičių traukte traukė banali sovietmečio žmogaus kasdienybė, buitis, jo dairymasis į vakarietiškos kultūros ženklus ir madą. Ironija ir netgi kičas dailininko kūryboje pinasi su nuoširdžiu susižavėjimu. Be figūrinių darbų, Kostas Dereškevičius tapė peizažus, o ilgainiui vis labiau krypo link abstrakčiosios dailės.

Kūryboje vyrauja miesto tematikos paveikslai, kuriuose su ironija ir grotesku pavaizduotos kasdienės gyvenimo situacijos, neišvaizdūs objektai: skelbimu stulpai, afišos, langai, troleibusų durys (ciklas „Langai“ 1969–1980 m., „Furgonas“, „Troleibusas“ 1980 m., „Afišų liekanos“ 1985 m.). Nutapė figūrinių kompozicijų (ciklas „Kelyje“ 1974–1976 m.), portretų, dažniausiai moterų („Moteris su skėčiu“ 1977 m., „Gamtininkė O. B.“ 1980 m., „Disko dainininkė“ 1984 m.), autoportretų (1968 m., 1974 m.), peizažų, natiurmortų, abstrakčių kompozicijų („Tapyba su mėlynais“ 1992 m., „Įkliuvusi figūra“ 1993 m., „Krentantys įstrižai“ 1994 m.). Paveikslai emocionalūs, raiškaus piešinio, ekspresyvių spalvų, dažnos plokščio vaizdo fragmentinės kompozicijos.

Grupės „24“ narys. Nuo 1966 m. dalyvauja dailės parodose. Individualios parodos:
 Vilnius – 1976 m., 1987 m., 1995 m., 2003 m.
 Talinas – 1978 m.
 Maskva – 1986 m.
 Mažeikiai – 1995 m.
 Varšuva – 1996 m.

Bibliografija 
 Kostas Dereškevičius. Piešiniai. Sudarytoja Irena Galvidytė, Vilniaus dailės akademijos leidykla, 2001 m.
 Kostas Dereškevičius. Tapyba. Sudarytoja Raminta Jurėnaitė. 348 p., kietas virš., spalv., iliustr., 29x25x3 cm, Modernaus meno centras, VŠĮ, 2012, ISBN 9786099540641, Prekės kodas 9786099540641.

Šaltiniai 

Lietuvos tapytojai
Lietuvos pedagogai
Marija Dičpetrytė

Marija Dičpetrytė (1933 m. sausio 24 d. Kaune – 2015 m. spalio 29 d.) – Lietuvos teatro aktorė.

Biografija 
1951 m. Kaune baigė vidurinę mokyklą, 1951–1953 m. lankė Vilniaus dramos teatro studiją, vadovas Aleksandras Kernagis. 1955–1965 m. vaidino Klaipėdos dramos teatre, 1965–1973 m. Jaunimo teatre. 1973–1988 m. Sąjunginio kino meno propagandos biuro Lietuvos skyriaus direktorė. 

Palaidota Rokantiškių kapinėse.

Svarbiausi vaidmenys 
 1956 m. Larisa – Aleksandras Ostrovskis. Bekraitė
 1956 m. Ieva – Balys Sruoga. Apyaušrio dalia
 1959 m. Sondra – Amerikoniškoji tragedija, pagal Teodorą Dreizerį
 Dezdemona, Džuljeta – Viljamas Šekspyras. Otelas, 1960 m., Romeo ir Džuljeta, 1966 m.
 1961 m. Asta – Regina Mikalauskaitė. Rožės ir laimė
 1967 m. Elison – Džekas Osbornas. Atsigręžk rūstybėje
 1969 m. Zerbineta – Moljeras. Skapeno klastos

Bibliografija 
 Magdė: teatro aktorės prisiminimai. – Vilnius: Žuvėdra, 2012. – 133 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-669-99-9

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos kultūros veikėjai
Birutė Didžgalvytė

Birutė Ona Didžgalvytė-Jaruševičienė (g. 1934 m. balandžio 12 d. Kaune) – Lietuvos teatro aktorė.

Biografija 
Vyras Juozas Jaruševičius. 1957 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1956–1965 m. vaidino Kapsuko (dab. Marijampolė) ir Klaipėdos dramos teatruose, 1965–2002 m. – Jaunimo teatre. Vaidino kino ir TV filmuose.

Vaidmenys teatre 
 Ieva – Rudolfas Blaumanis, Indranai, 1957 m.
 Lenočka – Vladimiras Rozovas. Džiaugsmo beieškant, 1958 m.
 Beatričė – Karlas Goldonis. Dviejų ponų tarnas, 1960 m.
 Karalienė Marija – Viktoras Hugo. Marija Tiudor, 1962 m.
 Komisarė – Vsevolodas Višnevskis. Optimistinė tragedija, 1963 m.
 Olga – Antonas Čechovas. Trys seserys, 1971 m.
 Motina – Enas Vetema. Vakarienė penkiems, 1972 m.
 Direktorė – Saulius Šaltenis. Jasonas, 1978 m.
 Motina – Justinas Marcinkevičius. Daukantas, 1985 m.

Filmografija 
 1975 Nerami rudens diena, rež. Algimantas Kundelis
 1976 Seklio Kalio nuotykiai, rež. Arūnas Žebriūnas
 1977 Vaikinas iš Darbo gatvės, rež. Algirdas Dausa
 1980 Dičiaus motina. Dičiaus karjera, rež. Balys Bratkauskas
 1982 Turtuolis, vargšas..., rež. Arūnas Žebriūnas
 1988 Vilius Karalius, rež. Vidmantas Bačiulis
 2004 Egzistencija, rež. Giedrė Beinoriūtė.

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Tarptautinė advokatų asociacija

Tarptautinė advokatų asociacija (, IBA) – tarptautinė asociacija, vienijanti įvairių šalių advokatus. IBA tikslas yra skatinti keitimąsi informacija tarp teisinių asociacijų visame pasaulyje, remti teisinės ir teisingumo sistemos nepriklausomumą, užtikrinti advokatų profesinės veiklos laisvę, taip pat remti žmogaus teises visame pasaulyje per savo teisininkų žmogaus teisių institutus. Nuo 1947 m. IBA yra Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėjos ir Jungtinių Tautų Ekonominė ir Socialinė Tarybos specialusis konsulstantas.  

Organizacija veikia per skyrius ir komitetus. IBA siekia įtakos plėtojant tarptautinę (verslo) teisę, formuoti būsimą šios teisės specialistų kartą visame pasaulyje.

Nuorodos 
 Oficialus Tarptautinės advokatų asociacijos tinklalapis

Šaltiniai 

Advokatų organizacijos
Asociacijos
Tarptautinės nevyriausybinės organizacijos
Tarptautinė advokatūra
Lietuvos advokatūra

Plačiąja prasme Lietuvos advokatūra yra Lietuvos advokatų ir advokatų padėjėjų, jų organizacijų, veiklos visuma, sistema; Lietuvos teisinės sistemos dalis. Siaurąja prasme (t. y. pagal LR advokatūros įstatymą, Lietuvos advokatūra yra Lietuvos advokatų savivaldą įgyvendinantis viešasis juridinis asmuo, Lietuvos advokatų savivaldos organizacija (Lietuvos „advokatų rūmai“). Jos buveinė yra Vilniuje.

Funkcijos 
Lietuvos advokatūros kaip advokatų savivaldos organizacijos funkcijos yra šios:
 koordinuoti advokatų veiklą;
 atstovauti advokatų interesams valstybės institucijose, tarptautinėse ir užsienio valstybių organizacijose;
 rengti teisės aktų projektus advokatų veiklos klausimais ir teikti juos LR teisingumo ministerijai;
 kontroliuoti advokatų veiklą;
 organizuoti ir įgyvendinti advokatų kvalifikacijos tobulinimą.

Institucijos 
Lietuvos advokatūros (kaip advokatų savivaldos organizacijos) institucijos yra Visuotinis advokatų susirinkimas, Advokatų taryba, Advokatų garbės teismas bei revizijos komisija. Tas pats asmuo vienu metu gali būti tik vienos Lietuvos advokatūros institucijos, išskyrus visuotinį advokatų susirinkimą, narys, renkamas ne daugiau kaip 2 kadencijoms iš eilės. Visi Lietuvos advokatūros institucijų sprendimai (kuriems Advokatūros įstatymas nenustato specialios skundimo tvarkos) skundžiami teismui per 1 mėnesį nuo sprendimo priėmimo dienos.

Istorija 
1918 m. gruodžio 3 d. iš Vokietijos okupacinės valdžios perėmus teismus, pradėjo veikti ir advokatūra. Jos veiklai taikyti recepuoti carinės Rusijos aktai (tą nustatė 1919 m. balandžio 4 d. teisingumo ministras Petras Leonas aplinkraščiu Nr. 5 „Apygardos teismams, taikos teisėjams, teismo tardytojams, valstybės gynėjams ir notarams).

1920 m. gruodžio 5 d. išrinkta Prisiekusiųjų advokatų taryba, 1923 m. gegužės 16 d. dėl didelio teismų darbo krūvio prisiekusieji advokatai įstatymu pašaukti teisėjauti (iki 1927 m. sausio 1 d.). 1927 m. kovo 13 d. Prisiekusiųjų advokatų taryba nutarė prie Apygardų teismų teikti nemokamas teisines konsultacijas neturtingiems asmenims. 1933 m. įsigaliojo Teismų santvarkos įstatymas, be kita ko reglamentavęs ir advokatūrą. 1944 m. rugsėjo 8 d. Lietuvos TSR teisingumo liaudies komisaro įsakymu Nr. 7 advokatai A. Jokūbėnas, K. Šalkauskas ir K. Poškus tapo Lietuvos TSR kolegijos nariais ir paskirti organizacinio biuro nariais.

1992 m. rugsėjo 16 d. priimtas LR advokatūros įstatymas, o rugsėjo 20 d. Lietuvos advokatūra tapo Tarptautinės advokatų asociacijos nare, 1998 m. birželio 25 d. priimtas naujas Advokatūros įstatymas. 1999 m. gegužės 21 d. advokatų konferencijoje priimtas Advokatų profesinės etikos kodeksas. 2004 m. kovo 26 d. Lietuvos advokatų konferencija patvirtino Europos Sąjungos advokatų etikos kodeksą, gegužės 1 d. Lietuvos advokatūra įgijo tikrosios CCBE narės statusą (Lietuvai tapus ES valstybe nare).

Nuorodos, šaltiniai 
 Lietuvos advokatūros istorija
 Adv. Juozas Čivilis. Lietuvos advokatūra ir advokatai Lietuvoje
 Lietuvos advokatūra

Advokatūra Lietuvoje
Advokatų rūmai
Lietuvos asociacijos
Veisiejų herbas

Veisiejų herbas - vienas iš Lazdijų raj. Veisiejų miesto heraldikos atribut.

Aprašas 
Skydo raudonoje galvoje sidabrinis riteriškas kryžius, po juo sidabriniame lauke trys juodos plaukiančios antys su raudonais snapais.

Simbolika 
 Antys sidabriniame lauke - krašto gamtos turtai ir Ančios ežeras.
 Riteriškas (šv. Jurgio) kryžius - 1525 . Slucko kunigaikštis Jurgis Olelkaitis išrūpino Veisiejų miesteliui turgaus privilegiją, o apie 1526 m. pastatė Šv. Jurgio bažnyčią.

Istorija

Patvirtintas 2000 m. kovo 23 d. LR Prezidento dekretu Nr. 825. Herbo etalono autorius - dailininkė Laima Ramonienė.

Taip pat skaitykite 
 Veisiejų vėliava

2000 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Lazdijų rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Veisiejai
Vilkijos herbas

Vilkijos herbas – vienas iš Kauno raj. Vilkijos miesto heraldikos atributų.

Aprašas

Herbo sidabriniame lauke ant auksinės skydo papėdės šv. Juozapo su auksiniu nimbu, mėlynais marškiniais ir raudonu apsiaustu atvaizdas. Kūnas natūralios spalvos. Dešinėje rankoje laiko žalią medelį su trimis sidabriniais lelijos žiedais viršūnėje.

Istorija

Istorinis herbas sukurtas dar 1792 metais. 1998 m. lapkričio 16 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 232. Herbo etalono autorius – dailininkas Linas Deltuva.

Taip pat skaitykite 
 Vilkijos vėliava

1998 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Kauno rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Vilkija
Vištyčio herbas

Vištyčio herbas – vienas iš Vilkaviškio raj. Vištyčio miestelio heraldikos atributų.

Aprašas 

Raudoname skydo lauke sidabrinis vienaragis su auksiniu ragu ir kanopomis, liežuvis – raudonas. Uodega – pakelta aukštyn, asilo tipo.

1999 m. gegužės 3 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 421. Herbo etalono autorius – dailininkas Bronius Leonavičius.

1999 m. patvirtinti Lietuvos gyvenviečių herbai
Vilkaviškio rajono savivaldybės gyvenviečių herbai
Vištytis
Kirovo sritis

Kirovo sritis () – Rusijos federalinis subjektas (sritis). Administracinis centras – Kirovas.

Didžiausi miestai 

Didžiausi Kirovo srities miestai (tūkst. gyv., 2008 m.):
 Kirovas – 464,6
 Kirovo Čepeckas – 84,9
 Viatskyje Polianai – 38,8
 Slobodskojus – 34,9
 Kotelničius – 26,6
 Omutninskas – 24,8
 Jaranskas – 19,7
 Sovetskas – 16,2

Kirovo sritis
Linksmėnai

Linksmėnai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Kepalių, prie Ašvinės upelio. Architektūros paminklas – Linksmėnų akmuo („su dubeniu“).

Gyventojai

Išnašos 

Joniškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Dargaičiai (Joniškis)

Dargaičiai – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Bučiūnų.

Istorija

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime Vincas Čepinskis (1871–1940), fizikas ir chemikas.

Šaltiniai 

Joniškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Lakinskai

Lakinskai – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Brukų ir plento . Gamtos paminklas – Lakinskų akmuo (su „žmogaus pėda“). Taip pat yra nuo 1934 m. pastatyta bei 2003 m. rekonstruota ant Šešupės vagos veikianti 150 KW galios Lakinskių hidroelektrinė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Marijampolės savivaldybės gyvenvietės
Vladas Didžiokas

Vladas Didžiokas (1889 m. rugsėjo 1 d. Vilnius – 1942 m. spalio 7 d. Kaunas) – Lietuvos tapytojas, grafikas, scenografas.

Biografija 
Žmona Barbora Didžiokienė. Mokėsi Vilniuje privačioje realinėje gimnazijoje ir I. Trutnevo piešimo mokykloje. 1911–1915 m. studijavo Sankt Peterburgo A. Štiglico techninio piešimo mokykloje, 1917–1918 m. mokėsi Peterburgo dailės akademijoje.

1918 m. grįžo į Vilnių. 1919 m. persikėlė į Kauną. 1920 m. išvyko į Rusiją, buvo suimtas. 1921 m. grįžo į Lietuvą, dirbo scenografu Kauno teatruose. 1922–1940 m. dėstė Kauno meno mokykloje.

Kūryba 
Sukūrė litografijų („Autoportretas“ 1923 m., Žmonos portretas 1924 m.), scenovaizdžių, nutapė psichologinių portretų („Juozas Tallat-Kelpša“, „Juozapas Albinas Herbačiauskas“, abu 1925 m., „Antanas Sodeika“, „Marijona Rakauskaitė Karmen rolėje“, abu 1926 m.), peizažų („Ronžė“, 1926 m., „Bitynas“ 1938 m.). Kūriniai apibendrintų formų, ryškių spalvų.

Scenografija 
 Džiuzepė Verdis. Rigoletas, 1921 m.
 Šarlis Guno. Faustas, 1924 m.
 Frydrichas Šileris. Plėšikai, 1928 m.

Šaltiniai 

Lietuvos grafikai
Lietuvos tapytojai
Lietuvos scenografai
Barbora Didžiokienė

Barbora Didžiokienė (1896 m. gruodžio 12 d. Sankt Peterburgas – 1976 m. rugpjūčio 18 d. Dovainonys, Kaišiadorių raj.) – Lietuvos tapytoja, scenografė.

Biografija 
Vyras tapytojas Vladas Didžiokas. 1914–1915 m. 
Mokėsi Dailei skatinti draugijos, 1917 m. Štiglico techninio piešimo mokyklose Sankt Peterburge, lankė privačias dailės mokyklas (mokėsi pas V. Didžioką) ir studijas. 1918–1919 m. mokėsi Proletkulto mokykloje Smolenske.

Nuo 1921 m. gyveno Lietuvoje. Nuo 1923 m. dalyvavo parodose, 1932 m. Kaune surengė individualią šaržų parodą. 1946–1954 m. dirbo piešimo mokytoja Rumšiškių vidurinėje mokykloje.

Kūryba 
Nutapė portretų („Juozas Tumas-Vaižgantas“, 1925 m.), natiurmortų („Dvi kaukės“, „Ekrano gražuolė“ 1927 m., „Natiurmortas“ 1957 m.), peizažų, figūrinių kompozicijų. Sukūrė scenovaizdžių (Piotras Čaikovskis. Spragtukas, 1928 m.), kostiumų operos spektakliams (Otas Nicolajis. Vindzoro šmaikštuolės, 1928, Bedržichas Smetana. Parduotoji nuotaka, 1934 m.), iliustracijų knygoms, lėlių, šaržų, lošimo kortų. Kūriniai dekoratyvūs, manieringi, ekspresyvios tapysenos, turi primityvizmo bruožų, natiurmortai dažniausiai siužetiniai.

Šaltiniai 

Lietuvos natiurmortų tapytojai
Lietuvos scenografai
Lietuvos tapytojai primityvistai
Valteris Didžys

Valteris Didžys (1896 m. lapkričio 16 d. Unguroje, Rytų Prūsija, dab. Vengoževas, Lenkija – 1977 m. spalio 21 d. Melburne, Australija) – gydytojas, Lietuvos ir Australijos visuomenės veikėjas.

Biografija 
Baigė Tilžės gimnaziją, Miuncheno universiteto Medicinos fakultetą. 1923 m. daktaras.

1918 m. vienas Prūsų (Mažosios Lietuvos) tautinės tarybos steigėjų ir narių, Tilžės akto signataras. 1918–1920 m. teikė paramą besikuriančiai Lietuvos kariuomenei.

1924–1939 m. gyveno Klaipėdoje. Iki 1939 m. dirbo geležinkelio ruožo gydytoju. Pirmasis ėmė organizuoti krašto lietuvių mokyklas. Lietuvių gydytojų sąjungos Klaipėdos skyriaus pirmininkas. 1926 m. Klaipėdoje įsteigto lietuvių jachtklubo „Buriuotojų sporto klubo“ komodoras, savo jachta „Rūta“ laimėjo prizų tarptautinėse regatose. 1926 m. Klaipėdoje įsteigė automobilininkų klubą, Lietuvos automobilių sporto čempionas. 1938 m. pirmojoje Lietuvos tautinėje olimpiadoje laimėjo buriavimo aukso medalį. Naciams užgrobus Klaipėdos kraštą persikėlė į Kauną.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Ten 1946 m. atkurtos Mažosios Lietuvos tarybos vicepirmininkas. 1947 m. pasirašė Mažosios Lietuvos lietuvių protestą (II Fuldos aktas), kuriuo reikalaujama Karaliaučiaus kraštą prijungti prie Lietuvos. 1949 m. išvyko į Australiją, apsigyveno Altonoje (Melburno metropolinė teritorija). Rėmė Lietuvių namų Melburne statybą. Su kitais įsteigė Mažosios Lietuvos bičiulių draugiją, kuri veikė iki 1952 m. 

2013 m. rugsėjo 7 d. po iškilmių Vilkyškių evangelikų liuteronų bažnyčioje urnos su Valterio Didžio ir jo žmonos Liudvikos palaikais perkeltos į Bitėnų kapines.

Šaltiniai 

Lietuvos gydytojai
Lietuvos buriuotojai
Lietuvos automobilių lenktynininkai
Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjai
Australijos lietuviai
Karolis Didžiulis

Karolis Grosmanas (nuo 1940 m. Didžiulis, 1894 m. rugpjūčio 19 d. Mandeikiuose, Kruopių valsčius, Šiaulių apskritis – 1958 m. gegužės 24 d. Vilniuje) – Lietuvos sovietinis veikėjas.

Biografija 
1912-1914 m. Rygos uosto krovikas, 1913 m. įstojo į Latvijos socialdemokratiją. Nuo 1919 m. dalyvavo nelegalios LKP veikloje. 1920–1921 m. LKP CK transporto (nelegalios literatūros gabenimo) skyriaus vedėjas. 1922–1923 m., 1928–1933 m. ir 1936–1940 m. už antivalstybinę veiklą kalintas Kauno ir Šiaulių kalėjimuose, Dimitravo ir Pabradės priverčiamojo darbo stovykloje. 1925 m. Maskvoje baigė Vakarų tautinių mažumų komunistinį universitetą. Nuo 1925 m. LKP CK Panevėžio, Šiaulių rajonų atsakingasis organizatorius. Nuo 1927 m. LKP CK politinio biuro, 1927–1928 m. ir 1934–1935 m. LKP CK sekretoriato narys.

SSRS okupavus Lietuvą - Liaudies Seimo atstovas, 1940–1941 m. LKP (b) CK žemės ūkio skyriaus vedėjas, 1940 m. Lietuvos liaudies vyriausybės įgaliotinis (ministro teisėmis) Vilniui ir Vilniaus kraštui (vietoje suimto Kazio Bizausko). 1940–1947 m. LSSR AT prezidiumo pirmininko Justo Paleckio pavaduotojas. Per Antrąjį pasaulinį karą 1941–1944 m. gyveno Rusijoje. 1945 m. LSSR liaudies komisarų tarybos ir LKP (b) CK įgaliotinis Trakų ir Kretingos apskrityse tremtinių turtui konfiskuoti. 1947–1958 m. LSSR Aukščiausiojo Teismo pirmininkas. Dalyvavo represijose, teisė Lietuvos antisovietinio pasipriešinimo dalyvius. 1957 m. rugsėjo 25 d. jo vadovaujamas Aukščiausias Teismas nuteisė mirti Lietuvos partizanų Ginkluotųjų pajėgų vadą Adolfą Ramanauską (slapyvardis „Vanagas“).

1927–1958 m. LKP CK narys. 1940–1958 m. LSSR AT, 1954–1958 m. SSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatas.  Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Šaltiniai

Literatūra 
 Už liaudies laimę: atsiminimai, straipsniai, laiškai, kalbos / Karolis Didžiulis; sud. Julius Lebedys. - Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1963. - 357 p.: portr.
 Ąžuolai grūdinasi vėtrose: biografinė apybraiža apie Karolį Didžiulį / Vytautas Barauskas. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1964. - 90 p.: portr.

Liaudies Seimo atstovai
Lietuvos TSR teisėjai
Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėjai
Gražina Didžiūnaitytė

Gražina Didžiūnaitytė (1940 m. sausio 18 d. Simanėliškiuose, Alvito valsčius – 2008 m. spalio 24 d. Vilniuje) – Lietuvos dailininkė stiklininkė.

Biografija 
1961–1967 m. studijavo LSSR dailės institute. Nuo 1965 m. dalyvavo dailės parodose.

Kūryba 
Sukūrė dekoratyvinių vazų („Kristoforas“, 1969 m.), vazų komplektų („Laumžirgiai“, 1973 m.; „Senolių atminimui“, 1991 m.; „Kalnas pavasarį“, 1995 m.), kompozicijų („Kalnų tarpekliuose“, 1983 m.; „Skardžiai“, 1986 m.)

Kūriniuose savitai traktuojamos tautodailės tradicijos, jie plastiškų siluetų, monumentalių formų, tamsiai violetinių, žalių, raudonų, mėlynų, rudų tonų kolorito, reljefinio lipdyto, kartais raižyto dekoro. Naudojo daugiasluoksnį stiklą, krištolą, daugiausia kūrė formuodama karštą stiklą. 1974–1975 m. sukūrė dvi meninio stiklo technologijas. Jos kūrinių yra Lietuvos, JAV, Rusijos, Ukrainos muziejuose. 

Individualios parodos:
 Vilnius – 1969–1970 m., 1981 m., 1983 m., 1991 m., 2003 m.
 Juknaičiai – 1986 m.
 Kaunas – 1996–1997 m.

Vitražai:
 Vilniaus restorane „Erfurtas“, 1971 m.
 „Skraidančios laumės“, Elektrėnų restoranas „Perkūnkiemis“, 1975 m.

Šaltiniai 

Lietuvos dailininkai
Lietuvos išradėjai
Vincentas Dienys

Vincentas Dienys (1936 m. balandžio 22 d. Aleknose, Juodupės valsčiuje – 2022 m. balandžio 2 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas.

Biografija 
1958–1966 m. dirbo Fizikos ir matematikos institute. 1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1967–1990 m. dirbo Puslaidininkių fizikos institute, 1968–1974 m. ir nuo 1985 m. direktoriaus pavaduotojas, nuo 1968 m. karštųjų elektronų laboratorijos vedėjas, nuo 1988 m. profesorius. 1981 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.  Nuo 1987 iki 2011 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas. 1990–1994 m. LR kultūros ir švietimo ministrų Dariaus Kuolio ir Dainiaus Trinkūno pavaduotojas.  1994–1996 m. dirbo Pedagogikos institute. Nuo 1996 iki 2005 m. Profesinio mokymo metodikos centro direktorius.

Mokslinė veikla 
Darbai iš puslaidininkių fotolaidumo, elektros laidumo stipriame elektros lauke, pernašos reiškinių puslaidininkiuose, relaksacinių reiškinių puslaidininkiuose silpnai kaitinančiame elektros lauke, edukologijos.

Bibliografija 
 Горячие электроны / Vincentas Dienys, Juras Požela. – Vilnius: Mintis, 1971. – 289 p.: iliustr.
 Многодолинные полупроводники (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1978. – 200 p.: brėž.
 Полупроводниковые преобразователи (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1980. – 173 p.: brėž.
 Теплые электроны / Vincentas Dienys, Žilvinas Kancleris, Zigmas Martūnas. – Vilnius: Mokslas, 1983. – 144 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1982 m. LTSR valstybinė premija
 1998 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos nariai korespondentai
Lietuvos švietimo ir mokslo viceministrai
Lietuvos fizikai
Antanas Dikčius

Antanas Dikčius (1930 m. birželio 15 d. Kulniškiai, Gelvonų valsčius – 1996 m. vasario 1 d. Vilnius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1955 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1955–1958 m. dėstė Vilniaus žemės ūkio mechanizacijos technikume. 1960–1996 m. dirbo Žemės ūkio ekonomikos institute.  1989 m. ekonomikos mokslų daktaras.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo kryptys: žemės ūkio technikos naudojimas, mašinų ir traktorių parko formavimas, žemės ūkio įmonių agroserviso organizavimas bei ekonomika.

Bibliografija 
 Traktorių remonto organizavimas kolūkiuose, 1966 m.
 Traktorių parko panaudojimo organizavimas kolūkiuose ir tarybiniuose ūkiuose, 1972 m.
 Žemės ūkio ekonomisto žinynas, su kitais, 1978 m.
 Žemės ūkio technikos naudojimo gerinimas, 1986 m.
 Laukininkystės technikos parko organizavimas ir ekonomika, 1987 m.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai mechanikai
Lietuvos ekonomistai
Povilas Dikčius

Povilas Dikčius (1933 m. balandžio 11 d. Kulniškiuose, Gelvonų valsčius – 1991 m. kovo 17 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, partinis veikėjas.

Biografija 
1956 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1956–1971 m. dėstė muzikos mokyklose. 1970 m. baigė LSSR konservatorijos Eduardo Balsio klasę. Nuo 1971 m. LKP CK kultūros skyriaus instruktorius.  1987–1991 m. Lietuvos muzikų draugijos pirmininkas.

Kūryba 
Sukūrė operą „Ugnis“ (1987 m.), kamerinę oratoriją „Moters paveikslai“ (1981 m.), kantatą „Į šiandieną“ (1978 m.), simfoninę poemą „Mindaugas“ (1970 m.), „Publicistinius motyvus“ simfoniniam orkestrui ir deklamuotojui (1974 m.), simfoniją kameriniam orkestrui (1980 m.), koncertą smuikui ir kameriniam ansambliui (1983 m.), styginių kvartetą (1972 m.), sonatų, vokalinių ciklų, chorų.

Įvertinimas 
 1983 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas

Šaltiniai 

Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos pedagogai
Leopoldas Dymša

Leopoldas Dymša (1893 m. vasario 15 d. Paūsupyje, Raseinių valsčius – 1959 m. kovo 25 d. Stamforde, Konektikutas) – Lietuvos diplomatas, konsulas, vertėjas, karinis veikėjas, kapitonas.

Biografija 
1915 m. baigė Kazanės gimnaziją, buvo pašauktas į Rusijos kariuomenę. 1916 m. baigė Kazanės karo mokyklą. 1917 m. dalyvavo Pirmajame pasauliniame kare, buvo patekęs į nelaisvę.

1919 m. grįžo į Lietuvą, mobilizuotas į Lietuvos kariuomenę. 1919–1922 m. ryšių karininkas prie prancūzų, vėliau prie britų karinės misijos Kaune, Krašto apsaugos ministerijos, 1920 m. Lietuvos vyriausybės atstovas Klaipėdos krašte. 1920 m. kapitonas. 1922 m. dėl ligos paleistas iš kariuomenės. Londono universitete baigė komercijos mokslus.

1929–1935 m. Lietuvos pasiuntinybės pirmasis sekretorius, vėliau patarėjas Berlyne, 1935–1936 m. patarėjas Rygoje, 1936–1940 m. generalinis konsulas Karaliaučiuje. Nacių internuoto Kazio Škirpos pavestas 1944–1946 m. ėjo Lietuvos pasiuntinio (laikinojo reikalų patikėtinio) Vokietijoje pareigas. Nuo 1946 m. Bendrojo Amerikos lietuvių fondo ir Amerikos katalikų vyskupų tarybos atstovas britų zonoje Vokietijoje. 1950 m. apsigyveno JAV.

Išvertė į lietuvių kalbą Harietos Bičer-Stou romaną „Dėdės Tomo trobelė“, Džonatano Svifto „Guliverio keliones“, bendradarbiavo spaudoje.

Šaltiniai 

Rusijos imperijos karininkai
Lietuvos kapitonai
Lietuvos diplomatai
Lietuvos konsulai
Lietuvos vertėjai
JAV lietuvių bendruomenės veikėjai
Antanas Dimžlys

Antanas Dimžlys (1920 m. gegužės 26 d. Namišiuose, Saločių valsčius, Biržų apskritis – 2010 m. sausio 23 d. Vilniuje ) – Lietuvos skulptorius, restauratorius.

Biografija 
Mokėsi Panevėžio gimnazijoje, vėliau – Kėdainių kultūros ir technikos geodezijos mokyklos Statybos skyriuje. Teko ganyti ūkininkų gyvulius, vėliau dirbo statybininku, 1941–1945 m. organizavo statybos darbus Kelmėje, „Lino“ fabrike, 1945–1947 m. Klaipėdoje. Pajutęs dailininko pašaukimą, 1947–1951 m. studijavo Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. Nors labiausiai domėjosi architektūra, po ketverių metų apsisprendė tapti skulptoriumi ir 1951 m. įstojo į Vilniaus dailės institutą, kurį baigė 1953 m. Nuo 1957 m. dalyvavo parodose.

Kūryba 
1951 m. sukūrė pirmąsias skulptūras „Pergalė“ ir „Tankistai“, vėliau šios skulptūros buvo sunaikintos. 1953 m. – Nikolajaus Gogolio biustą (diplominis darbas). Taip, pasak skulptoriaus, prasidėjo ilgametė istorinių paminklų kūryba. A. Dimžliui rūpėjo Lietuvos politinė ir kultūrinė istorija, jos įprasminimas. Netrukus A. Dimžlys sukūrė skulptūrą „1863 metų sukilėliai“ Šiauliuose (1957 m.), Sukilėlių kalnelyje. Deja, po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo 1991 m. ji buvo smarkiai apgadinta metalo vagių, pateko į privačias skulptūrų kolekcijas (vienu metu nuvežta į Grūto parką). 

1961 m. sukūrė skulptūrą „Revoliucionieriai“ Kėdainių miestui, tačiau aplinkybės susiklostė taip, kad ji nebuvo pastatyta. Tais pačiais metais Antaviliuose (prie Vilniaus) pastatyta skulptūra „Lietuvaitė“ iš dirbtinio granito. 1963 m. sukurtoje skulptūrinėje grupėje IX Kauno forte ryškiausiai atsiskleidė skulptoriaus monumentalisto talentas. 1966 m. ši skulptūra apdovanota aukso medaliu parodoje Maskvoje.  Prieš Atgimimą nespėta Panevėžyje pastatyti 6 m skulptūros ant didžiulio pjedestalo „Penkmečio kūrėjams“ – įvertintos SSRS liaudies ūkio pasiekimų parodos aukso medaliu ir 1988 m. jau lietos iš bronzos Taline. 

Sukūrė, daugiausia iš akmens, paminklinių, dekoratyvinių („Prie šaltinio“, Druskininkai, 1964 m., „Baltijos aušra“, Palanga, 1990 m.) skulptūrų, teminių kompozicijų, portretų, išdrožė Nukryžiuotojo skulptūrą Šv. Mikalojaus bažnyčiai (vėliau perkelta į Palaimintojo J. Matulaičio bažnyčią Vilniuje). Restauravo Kajetono Sklėriaus skulptūrinę kompoziciją Lietuvos banko rūmuose Kaune (su kitais), Vinco Grybo sukurtus Simono Daukanto ir Motiejaus Valančiaus bareljefus Kauno „Saulės“ vidurinėje mokykloje (su P. Stankevičiumi, 1968 m.). 

Ankstyvieji kūriniai realistiniai, vėlesni – monumentalūs, apibendrintų formų, tęsia lietuvių neoklasicistinės skulptūros tradiciją.

Darbai 
 1863 metų sukilėliai, skulptūrinė grupė, Šiauliai, Sukilėlių kalnelis, 1957 m.
 Laisvės daina, Panevėžys, 1974 m. 
 Darbininkas, Vilnius, Lazdynai, 1983 m.
 Gėlės nugalėtojams, Vaškai, 1987 m.
 Tremtinių paminklas, Pasvalys, 1993 m.
 Gabrielė Petkevičaitė-Bitė, Joniškėlis, 1994 m.

Šaltiniai 

Lietuvos skulptoriai
Lietuvos restauratoriai