joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vilniaus apygardos prokuratūra

Vilniaus apygardos prokuratūra - apygardos prokuratūra Lietuvoje, valstybės institucija. Pavaldžios apylinkės prokuratūros: Vilniaus miesto, Druskininkų miesto, Ignalinos rajono, Molėtų r., Šalčininkų r., Širvintų r., Švenčionių r., Trakų r., Ukmergės r. Varėnos r., Visagino miesto, Vilniaus rajono ir Zarasų rajono.

Adresas: 	Rinktinės g. 9, Vilnius, LT-09201.

Vadovybė 

Vyriausiasis prokuroras  Ramutis Jancevičius (g. 1959 m.)
	Vyriausiojo prokuroro pavaduotojai -  Irmantas Mikelionis,  Brunonas Maculevičius ir Anatolijus Koržovas.

Struktūra 
Pirmasis labai sunkių nusikaltimų ikiteisminio tyrimo organizavimo skyrius
Antrasis sunkių nusikaltimų ikiteisminio tyrimo organizavimo skyrius
Apeliacinis skyrius
Civilinių bylų skyrius
Finansų ir apskaitos grupė
Kanceliarija (skyrius)
Organizuotų nusikaltimų ir korupcijos tyrimo skyrius
Valdymo kontrolės ir analizės skyrius
Trečiasis (Sunkių nusikaltimų ikiteisminio tyrimo organizavimo) skyrius

Šaltiniai 
Vilniaus apygardos prokuratūra 

Vilnius
Lietuvos prokuratūra
Apeliacija (teisė)

Apeliacija neįsiteisėjusio pirmosios instancijos nuosprendžių, teismų sprendimų ir nutarčių apskundimas ir peržiūrėjimas teismine (apeliacine) tvarka. Peržiūri apeliacinės instancijos teismas.

Lietuva 

Apeliacine tvarka bylas Lietuvoje nagrinėja Lietuvos apeliacinis teismas bei apygardos teismai.

Vokietija 

Vokietijoje apeliacine tvarka bylas nagrinėja:

Bendrosios kompetencijos teismai
Žemės teismas arba Aukštesnysis žemės teismas ()

Administraciniai teismai
Aukštesnysis administracinis teismas (Oberverwaltungsgericht) arba Administracinis tribunolas (Verwaltungsgerichtshof).

Darbo teismai
Žemės darbo teismas (LAG)

Socialiniai teismai
Aukštesnysis socialinis teismas (LSG)

Apeliacinis skundas

Taip pat skaitykite 
Kasacija, kasacinis skundas

Šaltiniai 

proceso teisė
Migracijos departamentas

Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (Migracijos departamentas prie LR VRM) – įstaiga prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos, įgyvendinanti valstybės politiką migracijos srityje ir aptarnaujanti šios politikos formavimą ir įgyvendinimą.

Veikla 

Pagrindinis departamento veiklos tikslas – užtikrinti vizų, imigracijos, prieglobsčio, Lietuvos Respublikos pilietybės procedūrų vykdymą, kelionės dokumentų, leidimų gyventi Lietuvos Respublikoje ir kitų dokumentų užsieniečiams išdavimą ir laisvo asmenų judėjimo principo įgyvendinimą.

Istorija 

Departamentas buvo įsteigtas 1992 m., sujungus Emigracijos ir imigracijos tarnybą prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos ir Pasų valdybą prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos. Tai buvo statutiniais pagrindais veikianti įstaiga, joje dirbo vidaus tarnybos pareigūnai. Įstaiga sprendė asmens tapatybės dokumentų išdavimo, emigracijos, vizų, imigracijos, prieglobsčio, pilietybės, neteisėtos migracijos klausimus.

2000 m. departamentas tapo civiline viešojo administravimo įstaiga prie Vidaus reikalų ministerijos, o buvę vidaus tarnybos pareigūnai – valstybės tarnautojais.

2011 m. departamento vykdytos asmens tapatybės ir pilietybės patvirtinančių dokumentų išdavimo organizavimo funkcijos buvo perduotos Policijos departamentui prie Vidaus reikalų ministerijos. 2019 m. šios funkcijos vėl priskirtos Migracijos departamentui, taip pat iš Lietuvos policijos perėjo apskričių vyriausiųjų ir rajonų policijos komisariatų Migracijos tarnybos, skyriai ir grupės. Tais pačiais metais departamentas ėmė išduoti tarnybinius pasus vietoj Valstybės tarnybos departamento.

Direktoriai 

 Edvardas Gružas – 1992–1993 m.
 Česlovas Kazimieras Blažys – 1993–1995 m.
 Vladas Minkevičius – 1995–1999 m.
 Almantas Gavėnas – 1999–2014 m.
 Vygantas Ivanauskas – 2015 m.
 Evelina Gudzinskaitė – nuo 2015 m.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos 

Lietuvos biudžetinės įstaigos
Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija
Migracija
Žabariškių valsčius

Žabariškių valsčius () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Centras – Žabariškės, vėliau – Šipliškė.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai.

Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. Valsčius panaikintas 1952 m. birželio 25 d., jo teritorija priskirta Šipliškės valsčiui.

Tautinė ir religinė sudėtis 

Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą valsčiuje gyveno 2 604 žmonės, kurių tautinė sudėtis atrodė taip:.

 Lenkai – 98,1% (2 557);
 Lietuviai – 1,7% (46);
 Rusai – 0,03% (1).

Religinė sudėtis atrodė taip:

 Katalikai – 85,8% (2 236);
 Protestantai – 8,6% (226)
 Sentikiai – 5% (132);
 Judėjai – 0,3% (10).

Nuorodos 

 Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.

Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Buvę Balstogės vaivadijos valsčiai
Buvę Suvalkų apskrities valsčiai
Andrejavo valsčius

Andrejavo valsčius (; ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje, abipus kelio Kalvarija–Suvalkai. Valsčiaus pavadinimas kilęs nuo Andrejavo kaimo, bet valsčiaus centras buvo Jeziorkų kaimas. Kai kurie šiaurės rytinėje valsčiaus dalyje iki II pasaulinio karo buvę kaimai galimai yra dabartinėje Lietuvos teritorijoje.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Carmečiu XX a. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį valsčius buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai.

Valsčius panaikintas 1952 m. birželio 25 d., jo teritorija pateko Šipliškės valsčiui ir Punsko valsčiui.

Tautinė ir religinė sudėtis

Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą valsčiuje gyveno 1 985 žmonės, kurių tautinė sudėtis atrodė taip:.

 Lenkai - 62% (1 232);
 Lietuviai - 35,8% (712);
 Rusai - 1,3% (26);
 Vokiečiai - 0,6% (12);
 Žydai - 0,1% (3).

Religinė sudėtis atrodė taip:

 Katalikai - 95,9% (1 905);
 Protestantai - 2,5% (51);
 Sentikiai - 1,3% (26);
 Judėjai - 0,1% (3).

Šaltiniai

 Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.

Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Buvę Balstogės vaivadijos valsčiai
Buvę Suvalkų apskrities valsčiai
Dassault Falcon 50

Dassault Falcon 50 − Prancūzijos gamybos vidutinio dydžio ilgų nuotolių reaktyvinis trijų variklių administracinis lėktuvas. Fiuzeliažo skerspjūviu ir talpa nesiskiria nuo ankstesnio „Falcon 20“, bet jo konstrukcija visai nauja − turi trečią variklį, tobulesnius sparnus, forma atitinka viršgarsinių sričių taisyklę (). 

Pirmasis prototipas skrido 1976 m. lapkričio 7 d. 

Lėktuvus „Falcon 50“ vėliau pakeitė „Falcon 50EX“, kurių pirmasis ėmė skraidyti 1996 m.,, paskutinis buvo pagamintas 2007 m. pabaigoje, o užsakovams pateiktas 2008 m. pradžioje.
Variantas „Falcon 50EX“ pasižymi patobulintais varikliais ir kitais pagerinimais, kurie padidino ir taip toli skraidančio lėktuvo veikimo nuotolį. Šis lėktuvas iki šiol yra populiarus verslininkų lėktuvas, vertinamas už gebėjimą toli skristi, prabangą ir prestižą (trijų variklių reaktyvinis lėktuvas). 

Lėktuvą „Falcon 50“ pakeitė „Falcon 7X“ ir „Falcon 900“, turintys tokią pačią trivariklę konstrukciją, bet didesnį fiuzeliažą. 

Kompanija „Dassault“ ir jos partnerė „Aviation Partners Inc.“ paskelbė, kad sukurti High Mach Blended Winglets, kurie gali būti montuojami modernizuojamuose „Falcon 50“.

Naudotojai

 
 
 
   
  (Prancūzijos karo laivynas)
 
  
  
  
  
  
  
  
  
  
 
  (Šveicarijos oro pajėgos)

Techniniai duomenys 

Kabinos gabaritai:
 Salono ilgis: 7,41 m
 Salono plotis: 1,83 m
 Salono aukštis: 1,77 m
 Bagažinės talpa: 2,0 m³
 Кeleivių skaičius: 8−9

Nuorodos 

Dassault Aviation orlaiviai
Juozas Varžgalys

Juozas Varžgalys (g. 1956 m. spalio 12 d. Avižieniuose, Ukmergės rajonas) – Lietuvos ir Ukmergės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1989 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, inžinierius-mechanikas.

1990 m. tapo Ukmergės rajono valdybos Žemės ūkio skyriaus viršininko pavaduotoju, vėliau užėmė viršininko postą. 1997–2004 m. ėjo Lietuvos žemės ūkio banko Ukmergės skyriaus valdytojo pareigas. Nuo 2015 m. lapkričio iki 2016 m. – UAB Ukmergės autobusų parko direktoriaus pavaduotojas.

2004–2013 m. Ukmergės rajono savivaldybės administracijos direktorius.

Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Ukmergės rajono skyriaus narys.

2011 m. (atsistatydino dėl užimamų pareigų) Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys. 

Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose. Nuo 2017 m. dirbo Europos reikalų komitete. 2020 m. į Seimą išrinktas antrai kadencijai (laimėjo Deltuvos pietinėje apygardoje).

Žmona Rima, vaikai Guoda, Toma.

Šaltiniai 

Ukmergės politikai
Lietuvos inžinieriai
Seimo nariai
Kadariškių valsčius

Kadariškių valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Centras – Kadariškės, vėliau – Rudka.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Carmečiu Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. prie valsčiaus buvo prijungti 8 panaikinto Vižgurių valsčiaus kaimai.

Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 dieną. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.

Tautinė ir religinė sudėtis

Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą valsčiuje gyveno 4 488 žmonės, kurių tautinė sudėtis atrodė taip:.

 Lenkai - 94% (4 221);
 Vokiečiai - 3,9% (178);
 Lietuviai - 1,9% (88);
 Rusai - 0,02% (1);

Religinė sudėtis atrodė taip:

 Katalikai - 89,4% (4 417);
 Protestantai - 11,8% (532).
 Judėjai - 0,2% (13);
 Sentikiai - 0,2% (11).
 Stačiatikiai - 0,1% (6).

Šaltiniai

 Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.
 Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m., PRL, GUS, Warszawa

Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Buvę Balstogės vaivadijos valsčiai
Buvę Suvalkų apskrities valsčiai
Vydas Paknys

Vydas Paknys (g. 1968 m. gruodžio 27 d. Želvoje, Ukmergės rajonas) – inžinierius, Lietuvos ir Ukmergės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1987 m. baigė Ukmergės 5-ąją vidurinę mokyklą. 1993 m. baigė Kauno technologijos universitetą, pramonės šiluminės energetikos inžinierius. 1993–2001 m. UAB „Ukmergės šilumos tinklai“ meistras, vyr. inžinieriaus pavaduotojas, vyr. inžinierius. 2001–2005 m. UAB „Izobara“ direktoriaus pavaduotojas ekonomikai, direktorius eksploatacijai. 2005–2013 m. UAB „Komforta“ savininkas, direktorius.

Nuo 2011 m. Ukmergės rajono savivaldybės tarybos narys, išsikėlė savarankiškai.  Nuo 2013 m. gegužės mėn. Ukmergės rajono savivaldybės meras. 

Ukmergės rajono SVV rėmimo fondo narys, Ukmergės Rotary klubo narys, Ukmergės veikliųjų verslininkų-vadovų klubo narys, Ukmergės šokių klubo „Šokija“ narys.

Žmona Giedrė, vaikai Gytis, Tomas.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai energetikai
Ukmergės politikai
Ukmergės merai
Panteleimonas Ponomarenka

Panteleimonas Ponomarenka (, g. 1902 m. rugpjūčio 9 d. Krasnodaro krašte, Rusija – 1984 m. sausio 18 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys, karo metu vadovavęs partizaniniam judėjimui vokiečių okupuotoje teritorijoje.

Biografija 
Gimė valstiečių šeimoje, ukrainietis. 1914 m. pradėjo dirbti pameistriu siuvykloje. 1918 m. įstojo į Raudonąją armiją, Pilietinio karo dalyvis. Nuo 1919 m. dirbo naftos gavybos įmonėse ir geležinkelyje, nuo 1922 m. tapo komjaunimo funkcionieriumi.

1932 m. baigė Maskvos transporto inžinierių institutą ir vėl tarnavo armijoje. 1937 m. pradėjo partinę karjerą, dirbo VKP(b) CK instruktoriumi, skyriaus vedėjo pavaduotoju. Dėl stalininių represijų atsilaisvinant postams, greitai kilo karjeros laiptais. 1938–1947 m. buvo Baltarusijos komunistų partijos CK pirmasis sekretorius, 1944–1948 m. tuo pat metu ir Baltarusijos TSR Ministrų Tarybos pirmininkas.

1942–1944 m. vadovavo Vyriausios karinės vadovybės partizaninio judėjimo Centriniam štabui (čia vienu iš jo pavaldinių buvo Antanas Sniečkus), buvo kelių frontų karinės tarybos narys. Nuo 1943 m. – generolas leitenantas.

1948–1953 m. – TSKP CK sekretorius, nuo 1950 m. tuo pat metu – ir TSRS Paruošų ministras, o 1952 m. gruodžio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – dar ir TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas. Stalinas vertino P. Ponomarenkos veiklą, yra manoma, kad laikė jį galimu įpėdiniu.
Po Stalino mirties pradėtas stumti nuo realios valdžios, 1953–1954 m. buvo TSRS Kultūros ministras, 1954–1955 m. – Kazachstano komunistų partijos CK pirmasis sekretorius.

1955 m. perkeltas į diplomatinį darbą – paskirtas TSRS ambasadoriumi Lenkijoje, 1957 m. – Indijoje ir Nepale, 1959 m. – Nyderlanduose. Šioje šalyje buvo paskelbtas persona non grata, kadangi dalyvavo pagrobiant tarybinę perbėgėlę Amsterdamo gatvėje ir susimušė su policininkais.

1962–1965 m. buvo TSRS atstovas TATENA. Vėliau buvo Visuomenės mokslų akademijos prie TSKP CK dėstytojas. 1978 m. išleistas į pensiją.

P. Ponomarenka buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1–4 šaukimų deputatas, 1939–1961 m. – TSKP CK narys, 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys, vėliau iki 1956 m. – kandidatas į Politinio biuro narius. Apdobanotas keturiais Lenino ordinais, Spalio revoliucijos ordinu, Suvorovo I-mo laipsnio ordinu, Tėvynės karo I-mo laipsnio ordinu, Garbės ženklo ordinu.

Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

Šaltiniai 

TSRS politikai
Baltarusijos politikai
Vasilijus Andrianovas

Vasilijus Andrianovas (, g. 1902 m. kovo 21 d. Kalugos gubernijoje, Rusija – 1978 m. spalio 3 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

Biografija 
1928 – 1931 m. mokėsi K.Libknechto instituto darbininkų fakultete Maskvoje, vėliau baigė Maskvos universiteto mechanikos-matematikos fakulteto tris kursus, o 1958 m. – Aukštąją partinę mokyklą prie TSKP CK.

1931 m. pradėjo partinio funkcionieriaus karjerą, kuri dėl atsilaisvinančių postų vykstant stalinistinėms represijoms, buvo ypač sparti: 1937 – 1938 m. dirbo VKP(b) Ivanovo srities Kovrovo miesto komiteto pirmasis sekretorius, 1938 m. gegužės mėn. paskirtas VKP(b) CK Vadovaujančiųjų partinių organų skyriaus instruktoriumi ir tą patį mėnesį tapo Stalingrado srities partijos komiteto antruoju sekretoriumi. Tų metų gruodžio mėn. grįžo į CK aparatą, dirbo Vadovaujančiųjų partinių organų skyriaus vedėjo (G.Malenkovo) pavaduotoju.

1939 m. sausio mėn. paskirtas VKP(b) Sverdlovsko srities komiteto pirmuoju sekretoriumi, juo dirbo iki 1946 m. Sverdlovsko srityje buvo sukoncentruotos svarbiausios karinės pramonės gamyklos, kurių produkcija vaidino ypač svarbų vaidmenį Vokietijo-TSRS karo metu.

1946 – 1948 m. V.Andrijanovas buvo VKP(b) CK partinių organų tikrinimo valdybos viršininko pavaduotojas, 1946 – 1949 m. – TSRS Ministrų Tarybos Kolūkių reikalų tarybos pirmininko pavaduotojas. 1949 – 1953 m. vadovavo TSKP Leningrado srities organizacijai. 1953 – 1956 m. dirbo TSRS Valstybės kontrolės ministro pavaduotoju.

1939–1956 m. buvo TSKP CK narys, 1952 m. gruodžio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys, TSRS Aukščiausiosios Tarybos I–III šaukimų deputatas. 

Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

Šaltiniai 

TSRS politikai
Ernestas Šetkus

Ernestas Šetkus (g. 1985 m. gegužės 25 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis vartininko pozicijoje.

Karjera 
Profesionalo karjerą pradėjo 2005 m. Vilniaus „Žalgiryje“. 

2010 m. išvyko į Kiprą, kur tapo Nikosijos „Olympiakós“ klubo pagrindiniu vartininku. 

2012 m. persikraustė į aukščiausią Bulgarijos futbolo lygą, į Plovdivo „Botev“ komandą. 

2013 m. trumpai rungtyniavo Baltarusijoje, FC Gomel komandoje. 

Tais pačiais metais sugrįžo į Kiprą, Néa Salamís Ammóchōstos komandą. 

Po sėkmingo sezono Kipre, 2014/2015 m sezone rungtyniavo Graikijos aukščiausios lygos AÓ Kérkyra komandoje. 

2015 m. liepos mėn. vartininką įsigijo Turkijos aukščiausios lygos Süper Lig komanda Sivasspor. 

2016 m. liepos pabaigoje pasirašė kontraktą su Olandijos ADO Den Haag klubu. 

2017 m. liepos mėn. pasirašė 2 metų kontraktą su Haifos „Hapoel“ klubu. 2017/2018 m. sezone padėjo savo komandai laimėti Izraelio futbolo taurės, buvo išrinktas geriausiu lygos Ligat ha'Al vartininku.

2019/20 m. sezone atstovavo Beer Ševos „Hapoel“ futbolo klubui. (Izraelis).

Nuo 2020 m. Tel Avivo „Hapoel“ futbolo klubo narys.

Rinktinė 
Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2011 m. kovo 25 d. draugiškose varžybose prieš Lenkiją.

Kurį laiką nebuvo kviečiamas į nacionalinę rinktinę. Vyr. treneriu tapus Valdui Ivanauskui žaidė 2022 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos C grupėje 2021 m. rugsėjo 2 d. prieš Šiaurės Airiją. Varžovai net 4:1 sutriuškino lietuvius.

Pasiekimai

Klubiniai pasiekimai 
 su Haifos „Hapoel“ 
 Izraelio futbolo taurės laimėtojas: 2018 m.
 Izraelio futbolo supertaurės laimėtojas: 2018 m.
 su Tel Avivo „Hapoel“ 
 Izraelio futbolo taurės laimėtojas: 2020 m.

Asmeniniai pasiekimai 
 Geriausias Ligat ha'Al lygos vartininkas: 2018 m.
 Geriausias Lietuvos futbolininkas: 2019 m.

Asmeninis gyvenimas 
Žmona Beatričė. Vedė 2014 m. Turi dukrą Liepą (g. 1996) ir vaiką gimusį 2020 m. spalio mėn. Izraelyje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway
 Transfermarkt
 lietuvosfutbolas.lt
 sofascore
 national-football-teams.com
 globalsportsarchive

Lietuvos futbolininkai
Lietuvos futbolininkai užsienio komandose
Juozas Baublys

Juozas Baublys (g. 1961 m. lapkričio 19 d. Varėna) – Lietuvos ir Varėnos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1981 m. baigė Vilniaus žemės ūkio buhalterinės apskaitos technikumą, buhalteris, 1992 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, zooinžinierius. 

1984–1992 m. Krivilių kolūkio vyr. buhalterio pavaduotojas. 1992–1993 m. AB „Merkys“ vyr. buhalterio pavaduoyojas, ekonomistas–finansistas. 1993–2016 m. ūkininkas.

2011–2016 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys. 

Nuo 2016 m. Seimo narys.

Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdžio Varėnos rajono skyriaus narys.

Žemdirbių asociacijos Varėnos skyriaus pirmininkas, Nenašių žemių asociacijos tarybos narys, Žemės ūkio rūmų prezidiumo narys.

Šaltiniai 

Varėnos politikai
Lietuvos zootechnikai
Seimo nariai
Elvinas Jankevičius

Elvinas Jankevičius (g. 1976 m. kovo 1 d. Vilnius) – Lietuvos ir Varėnos rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
Mokėsi Vilniaus Salomėjos Nėries vid. mokykloje, 1996 m. baigė Makso Planko gimnaziją, Diuseldorfe, Vokietijoje. 1997 m. studijavo ekonomiką Eseno universitete. 2004 m. įgijo Vilniaus pedagoginiame universitete ekonomikos bakalauro laipsnį. 2010 m. ten pat įgijo sociologijos magistro laipsnį.

1998–2000 m. UAB „ID-Baltic“ prekybos vadovas. 2000–2002 m. UAB „Tele 2“ prekybos ir distribucijos vadovas. 2002–2004 m. UAB „Mobilios visatos telekomunikacijos“ prekybos direktorius. 2004–2006 m. UAB „Greito maitinimo tinklas“ direktorius. 2007–2008 m. UAB „S Projektas“ direktorius.

2008–2009 m. sveikatos apsaugos ministro patarėjas. 2009–2010 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario Gedimino Kirkilo padėjėjas. 2010–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės Turto departamento direktoriaus pavaduotojas. 2011–2013 m. Varėnos rajono savivaldybės meras. 2013–2016 m. vidaus reikalų viceministras. 2017–2020 m. teisingumo ministras.

2011–2015 m. Varėnos rajono savivaldybės tarybos narys.

2009–2013 m. buvo Lietuvos socialdemokratų partijos Varėnos rajono skyriaus pirmininkas.

Žmona Aistė, dukros Austėja ir Luknė.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Biografija (tm.lt) 

|-

Varėnos politikai
Lietuvos ekonomistai
Varėnos merai
Lietuvos teisingumo ministrai
Lietuvos viceministrai
Įrankis

Įrankis – darbo priemonė, instrumentas.

Technikos įrankiai buityje 
Įrankiai minimaliai namų meistro dirbtuvei:
staliaus pieštukas (žymėjimo priemonė), liniuotė, ruletė, kampainis, gulsčiukas (naudojamas buitiniams prietaisams tiksliai pastatyti), rankinis pjūklas, buitinis peilis, kirvis, plaktukas, atsuktuvas, replės, gręžtuvas, šlifuoklis, yla, slankmatis, oblius, kaltas, tvoklelė, veržliaraktis, siaurapjūklis ir kt.

Apsaugos priemonės – skydelis arba akiniai, pirštinės, elektros srovės indikatorius.
Averkijus Aristovas

Averkijus Aristovas (, g. 1903 m. lapkričio 4 d. Astrachanės gubernijoje, Rusija – 1973 m. liepos 11 d. Vienoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

Biografija 
Nuo 1919 m. veikė komjaunime, 1926-1928 – partinėje veikloje. 1932 m. baigė Leningrado M.Kalinino vardo politechnikos institutą, buvo inžinieriumi, dirbo dėstytoju.

Nuo 1940 m. – partinis funkcionierius: Sverdlovsko srities komiteto sekretorius, antrasis sekretorius, Kemerovo srities komiteto antrasis sekretorius. 1944-1950 m. – Krasnojarsko krašto ir miesto pirmasis sekretorius, nuo 1950 m. – Čeliabinsko srities komiteto pirmasis sekretorius.

1952-1953 m. ir 1955-1960 m. buvo TSKP CK sekretorius (1953-1954 m. buvo Chabarovsko krašto vykdomojo komiteto pirmininkas, 1954–1955 m. – krašto partijos komiteto pirmasis sekretorius). 1957-1961 m. buvo TSKP CK Rusijos TSFR biuro pirmininko pavaduotojas.

Nuo 1961 m. buvo TSRS ambasadorius Lenkijoje, nuo 1971 m. – ambasadorius Austrijoje. Buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 2-5 šaukimų deputatas. Apdovanotas trim Lenino ir Darbo raudonosios vėliavos ordinais, Raudonosios Žvaigždės ordinu.

Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

Šaltiniai 

TSRS politikai
Pavluvkos valsčius

Pavluvkos valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Centras – Stara Pavluvka, vėliau – Kruškos.

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Carmečiu Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. iš valsčiaus buvo perduoti keli kaimai naujam Pilypavo valsčiui.

Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 21 kaimas. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.

Šaltiniai 

 Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.
 Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m., PRL, GUS, Warszawa.

Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Buvę Balstogės vaivadijos valsčiai
Buvę Suvalkų apskrities valsčiai
Antanas Dibisteris

Antanas Dibisteris (1904 m. birželio 12 d., Gribžėnų k., Gargždų vls., Telšių aps., Kauno gub. – 1941 m. birželio 24 – 25 d., Rainių k., Telšių vls., Telšių aps.) – Lietuvos pedagogas, atsargos karininkas, visuomenės veikėjas, Rainių kankinys.

Biografija 
Mokėsi Kvietinių pradžios mokykloje, Kretingos progimnazijoje ir Telšių mokytojų seminarijoje, kurią baigė 1929 m. Nuo 1928 m. mokytojavo Alsėdžių ir Virkšų pradžios mokyklose, tarnavo Lietuvos kariuomenėje, baigė kariūnų aspirantų kursus ir gavo atsargos leitenanto laipsnį.

Nuo 1933 m. rugsėjo 1 d. Kartenos pradžios mokyklos vedėjas. Vyriausybei priėmus nutarimą dėl privalomo šešiamečio pradinio išsilavinimo, jam teko 1937–1938 m. Kartenoje komplektuoti šešių skyrių pradinę mokyklą, imtis metodininko veiklos – kasmet organizuoti Kartenos valsčiaus mokytojų konferencijas, kurių metu pedagogai dalinosi darbo patirtimi, vesdavo parodomąsias pamokas.

1940 m. liepos 12–13 d. naktį suimtas, kalintas NKVD pasienio kariuomenės brigados Kretingos areštinėje, 1941 m. vasario 20 d. perkeltas į Telšių kalėjimą, 1941 m. birželio 24–25 d. naktį nukankintas Rainių miške netoli Telšių.

Šeima 
1934 m. vedė mokytoją Pauliną Velžaitę.

Dukros:
Nijolė Visockienė (g. 1935 m.);
Aldona Leonienė (g. 1939 m.).

Visuomeninė veikla 
Vytauto Didžiojo 500-ųjų mirties metinių minėjimo komiteto Alsėdžių skyriaus valdybos pirmininkas (1930 m.), Alsėdžių ir Kartenos valsčių pradinių mokyklų moksleivių sporto ir dainų švenčių ir kitų renginių organizatorius, Kartenos suaugusiųjų saviveiklos vakarų režisierius, Kartenos šaulių būrio vadas, tautininkų sąjungos narys, lietuvių tautinio jaunimo sąjungos „Jaunoji Lietuva“ Kartenos apylinkės vadas.

Šaltiniai 

 Žemaičių kankiniai, Vilnius, 1991. – P. 46–47.
 Juozas Viluckas. Mokytojas Antanas Dibisteris // Švyturys (Kretinga) – 1990, gruodžio 15. – Nr. 101. – P. 2
 Bronė Butkuvienė. Jų kaltė – meilė Tėvynei // Švyturys (Kretinga) – 1994, birželio 11. – Nr. 47. – P. 2–3.

Lietuvos pedagogai
Lietuvos karininkai
Šaulių sąjungos nariai
Rūta Vanagaitė

Rūta Vanagaitė (g. 1955 m. sausio 25 d. Šiauliuose) – Lietuvos teatrologė, rašytoja, Vilniaus miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija 
1961–1972 m. mokėsi Vilniaus 22-oje vidurinėje mokykloje, 1972–1973 m. Vilniaus A. Vienuolio vidurinėje mokykloje. 1973–1978 m. Maskvos Lunačiarskio valstybiniame teatro meno institute studijavo teatrologiją.

1976–1977 m. Valstybinio jaunimo teatro Pedagoginės dalies vedėja. 1977–1983 m. mėnesinio žurnalo „Kultūros barai“ teatro, kino ir televizijos skyriaus vedėja. 1983–1984 m. savaitraščio „Literatūra ir menas“ Teatro skyriaus vedėja.

1983 m. ištekėjusi už Suomijos piliečio sociologo Ronaldo Vimano kurį laiką gyveno Ganoje (Vakarų Afrika), 1985–1989 m. Helsinkyje (Suomija). 1985–1989 m. Helsinkio universiteto Slavistikos bibliotekos asistentė. 1989–1991 m. Valstybinio jaunimo teatro meno vadovė. 

1991–1998 m. teatro festivalio „LIFE“ sumanytoja ir direktorė. 1999 m. birželio-spalio mėn. ir 2000–2001 m. ministro pirmininko Rolando Pakso patarėja kultūrai ir ryšiams su visuomene.  1999 m. R. Pakso fondo steigėja. 2001–2004 m. viešųjų ryšių agentūros „Acta Publica“ vadovė. Televizijos koncerno „Grey Eminence Productions“ direktorė, laidų „Pagauk kampą“, „J.E.S.“ ir „Vienas prieš vieną“ prodiuserė. 2003–2006 m. dienraščio „Ekstra žinios“, dienraščio „L.T.“ leidėja. 2007–2008 m. „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ vykdomoji direktorė. Nuo 2008 m. VšĮ „Vilko valia“ direktorė, programos „Aktyvi Europos atmintis“ istorinio projekto „Tremties diena“ sumanytoja. VšĮ „Vilniaus rotušė“ tarybos pirmininkė.

1999–2001 m. Lietuvos liberalų sąjungos narė, LLS Kultūros komiteto pirmininkė. Liberalų ir centro sąjungos narė. 2011–2015 m. su Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. 

1995 m. ištekėjo už aktorius Vlado Bagdono (g. 1949); išsituokusi. Vaikai Adelė Veronika (g. 1987), Juozapas (g. 1995).

Moka rusų, anglų, suomių, lenkų, prancūzų kalbas.

Bibliografija 
 „Pareigos metas“. Vilnius : Alma littera, 2014, 300, [1] p.
 „Ne bobų vasara“. Vilnius : Alma littera, 2015, 166, [1] p. 
 „Mūsiškiai“. Vilnius : Alma littera, 2016, 296, [6] p.
 „Ne bobų reikalai“. Vilnius : Alma littera, [107] p. (sudarytoja)
 „Jis“. Vilnius : Alma littera, 2016, 240 p.
 „Višta strimelės galva“. Vilnius : Alma littera, 2017.

Įvertinimas 
 1993 m. Lietuvos metų moteris, už LIFE organizavimą;
 2016 m. Niujorko Simono Wiesenthalio centro apdovanojimas už drąsą (už knygą „Mūsiškiai“ apie žydų genocidą Lietuvoje 1941 m.).

Kritika 

2017 m. leidykla „Alma littera“ nutraukė R. Vanagaitės knygų prekybą, reaguodama į jos skandalingus pasisakymus apie partizanų vadą Adolfą Ramanauską-Vanagą. Išimtas iš prekybos knygas leidykla pažadėjo atiduoti į makulatūrą perdirbimui.

Šaltiniai 

Lietuvos rašytojai
Lietuvos ryšių su visuomene specialistai
Vilniaus politikai
Kretingos vidurinė mokykla

Kretingos vidurinė mokykla – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, veikusi tarpukariu ir sovietmečiu Kretingoje.

Istorija 

Įkurta 1925 m. vietoje Kretingos progimnazijos. Buvo išlaikoma Kretingos apskrities savivaldybės, o nuo 1931 m. rugsėjo 1 d. – valstybės. Veikė Viešojoje aikštėje (1925–1929 m.) ir Kęstučio gatvėje (1929–1935 m.), vykdė vidurinio ir papildomo ugdymo programas.

1928 m. mokyklą lankė 104, 1929 m. – 65 mokiniai. Joje veikė biblioteka (1930 m. buvo 1031 knyga), 1934 m. atidarytas spaudos muziejus, kuriam steigėjas J. Kirlys dovanojo asmeninį rinkinį: 1600 pavadinimų atskirų spaudos leidinių ir komplektų..

1935 m. rugpjūčio 1 d. vyriausybė mokyklą uždarė, jos inventorių ir mokymo priemones išdalino Kauno I, Palangos ir Skuodo vidurinėms mokykloms, o biblioteką peravė Plungės mokytojų seminarijai.

1949 m. panaikinus Kretingos gimnaziją, buvo įsteigta vidurinė mokykla, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Ji veikė Pranciškonų gimnazijos pastate, prie kurio 1961 m. pristatytas 400 vietų priestatas su sporto sale. Plečiantis mieste mokymo įstaigų tinklui, 1976 m. ji pavadinta Kretingos 1-ąja vidurine mokykla. Grįžus į Kretingą broliams pranciškonams, 1992 m. jos bazėje įsteigta katalikiška vidurinė mokykla (vėliau pertvarkyta į Pranciškonų gimnaziją).

Direktoriai 
Jonas Eidenas, 1925–1929 m.;
Jonas Šlapšys, l. e. pareigas 1929 m.;
Petras Ruškys, 1931–1933 m.;
Jonas Kirlys, 1934 m.;
Adomas Klinčius, 1934–1935 m.;
Jurgis Macelis, 1949–1953 m.;
Albertas Bakštys, 1953–1955 m.;
Albinas Daugelė,  1955–1967 m.
Vincentas Misevičius, 1968–1973 m.;
A. Lukavičius, 1973–1987 m.;
Jonas Žilinskas, 1987–1992 m.

Šaltiniai 

 Švietimo darbas, 1925, Nr. 10, p. 1135; 1926, Nr. 6, p. 775–777; 1929, Nr. 1, p. 205; 1930, Nr. 12, p. 806–839.

Buvusios Kretingos rajono savivaldybės mokyklos
Čostkuvo valsčius

Čostkuvo valsčius (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Centras – Čostkuvas, vėliau – Filipovka (nepainiotina su Pilypavu).

Istorija 

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. iš valsčiaus buvo perduoti keli kaimai naujam Pilypavo valsčiui. Valsčiaus teritorijoje buvo daug ežerų.

Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1933 m. gruodžio 14 d. valsčius buvo panaikintas, o jo kaimai padalinti naujai įkurtam Pilypavo valsčiui ir Prieraslio valsčiui.

Gyvenvietės

1933 m. Čostkuvo valsčių sudarė šie kaimai:
 įtraukti į Pilypavo valsčių: Čarnė, Ūta, Rospuda, Supieniai, Čostkuvas, Pilypuvka, Stare Motulė, Miodobožė, Milanovizna, Pieckai, Mliniskas, Gaciskas, Ciepluvka, Škiluvka, Stara Dempščizna, Ogrodziskas, Suchožečas, Zusnas, Garbaso ir Karolinovo palivarkai;
 įtraukti į Prieraslio valsčių: Kživulka, Mala Prieraslis, Rozalinovo palivarkas, Aksamitovizna, Pžistainė, Antosinas, Rakuvekas, Biale Jeziorkai, Buda, Cisuvekas, Zusenkas, Tabaluvka, Uviesai, Lanovičių Dužė ir Novinų Pienkų palivarkas.

Šaltiniai 

 Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.

Buvę Suvalkų gubernijos valsčiai
Buvę Balstogės vaivadijos valsčiai
Buvę Suvalkų apskrities valsčiai
Dmitrijus Česnokovas

Dmitrijus Česnokovas (, g. 1910 m. lapkričio 7 d. Kursko gubernijoje, Rusija – 1973 m. rugsėjo 17 d. Maskvoje) – tarybinis filosofas, partinis ir valstybės veikėjas.

Biografija 
1931 m. baigė Maskvos 2-ąjį valstybinį universitetą. Filosofijos mokslų daktaras (1951 m.), TSRS Pedagogikos mokslų akademijos narys (1968 m.).

1931-1943 m. buvo Sverdlovsko universiteto dėstytojas, katedros vedėjas. 1943 m. pradėjo partinio funkcionieriaus karjerą- tapo VKP(b) Sverdlovsko miesto komiteto skyriaus vedėju, 1946 – 1947 m. buvo šio komiteto sekretorius propagandai. 1947 – 1948 m. buvo VKP(b) CK propagandos ir agitacijos valdybos Mokslo skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1948 – 1951 m. dirbo TSRS mokslų akademijos Filosofijos instituto direktoriaus pavaduotoju bei žurnalo „Filosofijos klausimai“ («Вопросы философии») vyriausiuoju redaktoriumi. 1951 m. už monografiją „Gerceno pasaulėžiūra“ apdovanotas Stalino premija.

Buvo tarp ganėtinai jaunų partinių darbuotojų, kuriuos Stalinas sparčiai kėlė karjeros laiptais, taip organizuodamas priepriešą su savo senaisiais bendražygiais ir ruošdamas jiems pamainą: 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. D.Česnokovas buvo TSKP CK Filosofijos, teisės mokslų ir akštųjų mokyklų skyriaus vedėjas, TSKP CK Politinio biuro narys, Ideologinės komisijos narys, žurnalo „Komunistas“ vyr. redaktorius.

Iškart po Stalino mirties iš svarbiausių postų pašalintas, 1953 – 1955 m. buvo TSKP Gorkio srities komiteto Mokslo skyriaus vedėjas, 1955 – 1957 m. – srities komiteto sekretorius.

1957 – 1959 m. vadovavo Valstybiniam televizijos ir radijo komitetui prie TSRS Ministrų Tarybos. Vėliau dirboMaskvos universiteto Istorinio materializmo katedros vedėju, 1967 – 1970 m. buvo TSKP CK Visuomenės mokslų akademijos prorektorius. Nuo 1970 m. – pensininkas. 

Apdovanotas Lenino, Darbo raudonosios vėliavos bei Garbės ženklo ordinais.

Šaltiniai 

TSRS politikai
Redaktoriai
Rusijos filosofai
Leonidas Melnikovas

Leonidas Melnikovas (, , g. 1906 m. gegužės 18 d. Černigovo gubernijoje – 1981 m. balandžio 16 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs tarybinės Ukrainos vadovas, TSKP CK Politinio biuro narys.

Biografija 
Nuo 1924 m. buvo komjaunimo funkcionierius. 1936 m. baigė Donecko industrinį institutą. Nuo 1937 m. pradėjo partinę karjerą: buvo VKP(b) Stalino miesto ir srities komitetų skyriaus vedėjas, nuo 1939 m. – šios srities komiteto sekretorius, antrasis sekretorius. Nuo 1942 m. – partijos Karagandos srities komiteto pirmasis sekretorius, 1944-1947 m. užėmė analogiškas pareigas Stalino srities komitete.

1947-1953 m. buvo Ukrainos komunistų partijos CK sekretorius, antrasis sekretorius, pirmasis sekretorius. Priklausė grupei jaunų Stalino iškeltų partinių funkcionierių, kurie buvo ruošiami kaip alternatyva jo ilgamečiams bendražygiams: 1952-1956 m. buvo TSKP CK narys, 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys.

Po Stalino mirties iš valdžios buvo išstumtas – pervestas kandidatu į Politinio biuro narius, o nuo 1953 m. birželio mėn. pašalintas ir ir šių pareigų. 1953-1955 m. buvo TSRS ambasadorius Rumunijoje.

1955-1957 m. dirbo TSRS Anglies pramonės įmonių statybos ministras. Vėliau perkeltas į Kazachijos TSR – buvo Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas, Valstybinio plano komiteto pirmininkas, Valstybinės techninės priežiūros inspekcijos vadovas. Nuo 1966 m. iki mirties vadovavo Rusijos TFSR techninės priežiūros inspekcijai.

Buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1-3, 5, ir 7-10 šaukimų deputatas. Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

Šaltiniai 

TSRS politikai
Ukrainos TSR politiniai veikėjai
Valdas Klimantavičius

Valdas Klimantavičius (g. 1963 m. vasario 18 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1985 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius automatikas.

Vilniaus miesto savivaldybės Viešųjų pirkimų tarnybos vedėjas, nuo 2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius, nuo 2007 m. Ekonomikos departamento direktorius, 2005–2008 m. AB „Vilniaus kapitalinė statyba“ valdybos pirmininkas. AB bankas Snoras Verslo klientų departamento direktorius. 2011–2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius. Eidamas šias pareigas, vadovavo savivaldybės įmonių „Vilniaus vandenys“, „Vilniaus vystymo kompanija“, „Susisiekimo paslaugos“, Vilniaus apskrities atliekų tvarkymo centro valdyboms. 2015 m. tapo Švenčionių rajono mero R. Klipčiaus patarėju. 2020 m. sausį buvo paskirtas trečiuoju susisiekimo viceministru.

Nuo 2010 m. visuomeninio judėjimo „TAIP“ (Tėvynės atgimimas ir perspektyva) narys. 2011 m. su Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, atsistatydino paskirtas administracijos direktoriumi. 

2015 m. birželį Vilniaus apygardos teismas paliko galioti Viešųjų pirkimų tarnybos nutarimą, kuriuo Valdui Klimantavičiui buvo paskirta 434 eurų bauda. Pagal šį nutarimą bauda buvo paskirta už Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymo pažeidimus, vykdant maisto produktų pirkimą Vilniaus miesto ikimokyklinio ugdymo įstaigoms.

Žmona Giedra, vaikai Mantas, Ieva, Valdas.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Lietuvos inžinieriai
Vanda Kravčionok

Vanda Kuzmina-Kravčionok (g. 1969 m. rugpjūčio 6 d. Šilėnuose, Vilniaus rajonas) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija 
1976–1984 m. mokėsi Mazuriškių aštuonmetėje mokykloje, 1984–1987 m. Vilniaus 11-oje vidurinėje mokykloje. 1987–1991 m. AB „Plasta“ informatikos tarnybos operatorė. 1991–1993 m. lankė lenkų kultūros studijas Balstogėje, įgijo mėgėjų teatro režisierės specialybę.

1994–1997 m. Lietuvos lenkų sąjungos sekretorė, 1999–2007 m. iždininkė. 2001–2004 m. Seimo nario Valdemaro Tomaševskio padėjėja-sekretorė. 2004–2012 m. Vilniaus rajono savivaldybės merės patarėja. 2006–2009 m. studijavo Lodzės humanitarinių mokslų ir ekonomikos akademijos Socialinės pedagogikos fakultete.

Lietuvos lenkų sąjungos narė, Lietuvos lenkų rinkimų akcijos (LLRA) Vilniaus miesto skyriaus narė, LLRA vyriausiosios tarybos narė, nuo 2004 m. LLRA atsakingoji sekretorė, nuo 2012 m. LLRA pirmininko pavaduotoja. 2007–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. 2011–2012 m. su LLRA ir Rusų aljanso koalicija „Valdemaro Tomaševskio blokas“ – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. Nuo 2012 m. LR Seimo narė.  Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.

Sutuoktinis Jevgenij, sūnūs Edvin ir Kamil.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Lietuvos lenkų politinių organizacijų veikėjai
Seimo nariai
Valdas Benkunskas

Valdas Benkunskas (g. 1984 m. lapkričio 1 d. Šilutėje) – Lietuvos ir Vilniaus politikas.

Biografija 
2003 m. baigė Šilutės Vydūno gimnaziją, 2009 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, teisininkas.

2008–2015 m. Seimo nario Pauliaus Saudargo padėjėjas. Nuo 2011 m. Vilniaus m. savivaldybės tarybos narys.

2015–2017 m. ir nuo 2019 m. Vilniaus m. vicemeras. 2017–2019 m. Europos Parlamento nario Algirdo Saudargo padėjėjas.

Partinė karjera 
TS-LKD prezidiumo narys, Priežiūros komiteto ir Vilniaus skyrių sueigos pirmininkas.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Lietuvos teisininkai
Vyriausiosios rinkimų komisijos nariai
Ieva Kačinskaitė-Urbonienė

Ieva Kačinskaitė-Urbonienė (g. 1990 m. rugpjūčio 25 d. Kėdainiai) – jauniausia Vilniaus miesto tarybos narė ir Lietuvos savivaldos politikė, buvusi Seimo Pirmininko patarėja, Darbo partijos pirmininko Valentino Mazuronio pavaduotoja, partijos atsakingoji sekretorė. Nuo 2020 m. yra LR Seimo narė.

Biografija 
2009 m. baigė Kėdainių Šviesiąją gimnaziją. Nuo 2009 m. iki 2013 m. - politologijos bakalauro studijas Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute. 2015 m. baigė ekonomikos magistrantūros studijas Vilniaus universitete.

Politinė veikla 
2005 m. Ieva Kačinskaitė-Urbonienė įsitraukė į Jaunimo organizacijos DARBAS (JOD) Kėdainių skyriaus veiklą ir buvo išrinkta į IV Lietuvos mokinių parlamentą, kuriame atstovavo Kėdainių rajono jaunimui. 2006 m.  įsitraukė į Kėdainių rajono mokinių tarybos bei Kėdainių rajono savivaldybės Jaunimo reikalų tarybos veiklą, tapo JOD Kėdainių skyriaus pirmininke, tuo pat metu buvo Kėdainių Šviesiosios gimnazijos prezidentė.
2007 m. trumpai dirbo Viktoro Fiodorovo padėjėja Kėdainiuose. Skaitė paskaitas jaunimo lyderiams apie darbą savivaldose ir organizacijose. JOD Politinio komiteto pirmininkė. Vedė JOD FM laidą „Politika“. Darbo partijos atstovės Europos Parlamente Justinos Vitkauskaitės-Bernard asistentė. Nuo 2013 m. iki 2015 m. rudens dirbo Seimo pirmininkės Loretos Graužinienės sekretoriato patarėja vidaus politikai. Vėliau buvo išrinkta Darbo partijos pirmininko Valentino Mazuronio pavaduotoja, pradėjo dirbti partijos atsakingąja sekretore, šiuo metu vadovauja partijos sekretoriatui ir taip pat yra europarlamentaro V. Mazuronio padėjėja. 

2011-2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. Vilniaus miesto savivaldybės Gyvūnų globos ir apsaugos komisijos narė. I. Kačinskaitė-Urbonienė įsivėlė į incidentą, kai per svarbų balsavimą nebuvo Vilniaus miesto tarybos posėdžių salėje, nors elektroninė balsavimo sistema rodė ką kita. Ši techninė klaida galėjo pakenkti politikės įvaizdžiui, tačiau tyrimas labai greitai buvo nutrauktas, nes nebuvo įžvelgta jokių politikės veiksmų, pažeidžiančių Lietuvos Respublikos įstatymus ar savivaldybės tvarką. 

2014 m. balandžio pabaigoje I. Kačinskaitė-Urbonienė Darbo partijai paaukojo 40 tūkst. litų, o gegužę – 4 tūkst. litų pervedė į buvusio kandidato į prezidentus Artūro Paulausko rinkimų sąskaitą. Tai buvo viešojoje erdvėje sukėlė diskusiją, tačiau Valstybinė mokesčių inspekcija išnagrinėjusi I. Kačinskaitės-Urbonienės pajamų ir turto deklaracijas, finansinę situaciją pažeidimų nerado. 

Darbo partijos (DP) Vilniaus skyriaus narė, Jaunimo organizacijos DARBAS pirmininkė, DP prezidiumo narė. Darbo partijos 
kandidatė į 2014-2019 metų Europos Parlamentą.. 

2020 m. išrinkta į LR Seimą daugiamandatėje apygardoje.

Šeima
Ištekėjusi. Vyras Simonas Urbonas, kuria reklaminius klipus, dirbo laidoje „Makaliaus kelionės“, projekte „Užkariauti pasaulį per 100 dienų“, turi savo įmonę UAB"Legal Guns".

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Seimo nariai
Sergej Novikov

Sergej Novikov (1963 m. rugpjūčio 2 d. Vilniuje – 2011 m. birželio 1 d.   Vilniuje) – Lietuvos advokatas, Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei sporto veikėjas.

Biografija 
1980 m. baigė Vilniaus 37-ąją vidurinę mokyklą, 1989 m. baigė Vilniaus universitetą, teisininkas.

Advokatų kontoros „Novikov, Baranskis ir partneriai“ advokatas.
2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys Darbo partijos sąraše.  Lietuvos kikbokso federacijos prezidentas. 

2011 m. birželio 1 d. Novikov buvo nužudytas Vilniuje.

Žmona Marija, vaikai Pavel, Nikita, Konstantin.

Palaidotas Kairėnų kapinėse.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Lietuvos advokatai
Sergej Ursul

Sergej Ursul (1952 m. sausio 7 d. Lipecko km., Kotovskio rajonas, Odesos sritis, Ukraina – 2021 m. sausio 31 d.) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis veikėjas.

Biografija 
1969 m. baigė Lipecko kaimo vidurinę mokyklą, 1977 m. – Lietuvos žemės ūkio akademiją, mokslinis agronomas.

1970–1972 m. tarnavo sovietinėje armijoje Kalvarijoje. 1977–1978 m. Ukrainos SSR Odesos srityje dirbo kolūkio vyriausiuoju agronomu, 1978–1979 m. Moldavijos SSR šiltnamių kombinate – valdytoju.

1979–1981 m. Moldavijos SSR Naujųjų Anėnų rajono Spėjos kaimo tarybos vykdomojo komiteto pirmininkas. 1981–1991 m. Vilniaus rajono Lenino kolūkio vyriausiasis agronomas ir kolūkio pirmininko pavaduotojas. 1992–2000 m. Vilniaus rajono ŽŪB „Kyviškės“ pirmininkas. Nuo 2000 m. ūkininkavo Vilniaus rajono Šatrininkų seniūnijoje. 

2011–2012 m. ir 2019–2021 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 

2012–2016 m. LR Seimo Darbo partijos frakcijos narys. 

Darbo partijos Vilniaus skyriaus narys.

Žmona Vladislava, vaikai Agata, Ana, Halina.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Lietuvos agronomai
Lietuvos ukrainiečiai
Lavašas

Lavašas (, , ) – minkšta, plona nerauginta duona, gaminama Kaukazo ir Artimųjų Rytų šalyse.

Tradiciškai tešla suminkoma į plokščią blyną ir pašaunama ant įkaitusios krosnies. Gaminamas iš vandens, miltų ir druskos, gali būti dedama sezamo ar aguonų grūdelių. Lavašas neseniai iškeptas būna minkštas, tačiau greitai kietėja ir tampa trapus. Į lavašą sukami kebabai, iš jo daromi sumuštiniai.

Armėnijoje vestuvinių ritualų metu lavašas uždedamas ant jaunavedžių pečių. Tikima, jog tokiu būdu jaunavedžiai užsitarnauja klestinčią ir vaisingą santuoką. 2014 m. lavašo gaminimo procesas ir kultūriniai ritualai Armėnijoje įtraukti į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo objektų sąrašą.

Šaltiniai 

Islamo virtuvė
Kaukazo virtuvė
Duona
Nematerialusis pasaulio paveldo sąrašas
Kazys Zulonas

Kazys Zulonas (g. 1950 m. balandžio 23 d. Nociūnuose, Kupiškio rajonas) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1978 m. baigė Maskvos aukštąją inžinerinę priešgaisrinės technikos mokyklą, priešgaisrinės saugos inžinierius.

1971–1973 m. Priešgaisrinės apsaugos valdybos Parengimo poskyrio inspektorius. 1978–1988 m. Vilniaus miesto gaisrų gesinimo štabo vadovo padėjėjas. 1988–1990 m. Priešgaisrinės apsaugos valdybos tarnybos skyriaus vedėjas. 1990–1994 m. vadovavo Vilniaus miesto Priešgaisrinei gelbėjimo tarnybai. 1994–2006 m. Priešgaisrinės apsaugos departamento direktorius. 2007 m. Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamento Patarėjų grupės vyriausiasis patarėjas. 2008–2010 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos Turto departamento direktorius. Nuo 2011 m. UAB „EMP recycling“ generalinio direktoriaus patarėjas.

2011–2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

Iki 1990 m. Lietuvos komunistų partijos narys, Partijos Tvarka ir teisingumas Vilniaus skyriaus narys. 

Žmona Irutė, duktė Jorika Kybartienė.

Įvertinimas 
 Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino 4 laipsnio ordinas,
 Sausio 13-osios atminimo medalis,
 ordinas „Už asmeninę drąsą“,
 du medaliai „Už narsumą gaisro metu“.
 Taip pat apdovanotas septyniais Europos šalių aukščiausiais apdovanojimais, skiriamais gelbėtojams.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Lietuvos inžinieriai
Algimantas Juocevičius

Algimantas Juocevičius (1944 m. rugpjūčio 14 d. Prienuose – 2015 m. sausio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1968 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius statybininkas. Dirbo Vilniaus elektros skaitiklių gamykloje – inžinieriumi, konstruktorių biuro viršininku, nuo 1987 m. vyr. energetiko pavaduotoju, remonto cecho viršininko pavaduotoju. 1982–1987 m. dirbo vadovaujančiuoju konstruktoriumi Vilniaus miesto VK POV projektavimo technologiniame biure.

1997–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius, 2003–2007 m. administracijos direktoriaus pavaduotojas. 2007–2013 m. VšĮ Vilniaus universiteto vaikų ligoninė direktoriaus pavaduotojas infrastruktūrai ir plėtrai. 2011–2013 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.  2013–2014 m. vidaus reikalų viceministras.  A. Juocevičius buvo įvardytas vienu iš įtariamųjų STT atliekamame ikiteisminiame tyrime.

Šaltiniai 

Lietuvos vidaus reikalų viceministrai
Vilniaus politikai
Ąžuolytė (Raseiniai)

Ąžuolytė – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Betygalos.

Panaikintas 1983 m. gruodžio 28 d.

Gyventojai

Šaltiniai 

Panaikintos Raseinių rajono savivaldybės gyvenvietės