joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Rio de Žaneiras (valstija)

Rio de Žaneiras () – valstija Brazilijoje, šalies pietrytinėje dalyje. Ribojasi su Minas Žeraisu – šiaurėje, su Espirito Santu – šiaurės rytuose, bei su San Paulu – pietvakariuose. Pietinę valstijos dalį skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Rio de Žaneiras.

Geografija 

Valstijos paviršius daugiausia kalnuotas, iki pat vandenyno kranto prieina Brazilijos plokščiakalnio kalnai, suformuojantys vaizdingus skardžius, uolas ir slėnius. Svarbiausia kalnų grandinė yra Sera do Maras („Jūros kalnagūbris“) bei šiaurės rytuose besidriekiantys Mantikeiros kalnai, kuriuose yra aukščiausia valstijos vieta – Aguljas Negraso („Juodųjų Adatų“) kalnas (2791 m). Kranto linija labai raižyta, gausu įlankų, gilių užutėkių (pvz., Guanabaros įlanka), nedidelių uolėtų salų. Rio de Žaneiro valstijos pakrantės pasižymi savo puikiais paplūdimiais. Svarbiausia valstijos upė yra Pietų Paraiba (su intakais Paraibuna, Pomba, Pirai). Pakrantėse gausu lagūnų.

Klimatas tropinis. Vasaros lietingos, žiemos sausos. Vidutinė metinė oro temperatūra 25-32 °C, metinis kritulių kiekis 1000–1500 mm. Kalnuose klimatas vėsesnis, o žemyno lygumose – labai karštas. Aukštikalnėse kartais pasninga.

Dauguma valstijos kraštovaizdžių sukultūrinta, tačiau kalnuose yra išlikę tropinių miškų, o vietomis pakrantėse – mangrovių sąžalynų.
 
Rio de Žaneiro valstijoje yra keletas nacionalinių parkų: Itatiajos, Restinga de Žurubatibos, Sera da Bokoinos, Tižukos bei Sera dos Organoso (UNESCO paveldas).

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 baltieji – 54,5 %
 pardo – 32,4 %
 juodaodžiai – 12,6 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,4 %

Didžiausi miestai 
 Rio de Žaneiras – 6186,7 tūkst. gyv. (2009 m.)
 San Gonsalas – 991,3
 Duke de Kašijasas – 872,7
 Nova Iguasu – 865,0
 Belford Rošas – 501,5
 Niterojus – 479,3
 San Žuan de Meritis – 469,8
 Kampos dos Goitakazesas – 434,0
 Petropolis – 315,1
 Volta Redonda – 261,4
 Mažė – 244,3
 Itaborajus – 228,9

Brazilijos valstijos
Rondonija

Rondonija () – valstija Brazilijoje, šalies šiaurės vakarinėje dalyje. Ribojasi su Amazone – šiaurėje, su Mato Grosu – rytuose, su Bolivija – pietuose bei siauru ruožu su Akre – šiaurės vakaruose. Valstijos sostinė – Porto Veljas.

Geografija 

Didžiąją valstijos dalį užima plokščia Amazonės žemuma, pietuose paviršius labiau kalnuotas. Ten yra aukščiausia Rondonijos vieta – Žaru kalnas (1126 m). Svarbiausia valstijos upė – Madeira su intakais (Guaporė, Abuna, Žiparana, Ruzveltas).

Klimatas ekvatorinis; karštas ir drėgnas. Temperatūra svyruoja apie 24-26 °C, metinis kritulių kiekis 1400–2600 mm. Didelis santykinis oro drėgnumas (75-90 %).

Būdinga gamtinė sritis – Amazonijos drėgnieji miškai.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 baltieji – 36,8 %
 pardo – 53,8 %
 juodaodžiai – 7,3 %
 azijiečiai ir indėnai – 2,2 %

Didžiausi miestai 
 Porto Veljas – 426,5 tūkst. gyv. (2009 m.)
 Ži-Parana – 116,5
 Arikemesas – 90,3
 Kakoalas – 78,6
 Viljena – 76,1
 Žaru – 52,0
 Rolin de Mora – 50,6

Brazilijos valstijos
Mačala

Mačala () – miestas pietvakarių Ekvadore, šalia Ramiojo vandenyno (Gvajakilio įlankos) pakrantės; El Oro provincijos centras.

Mačala yra svarbiausias Ekvadoro bananų auginimo centras, dar vadinamas pasaulio bananų sostine. Aplinkinėse lygumose plyti didelės bananų plantacijos, o produkcija eksportuojama per Puerto Bolivaro uostą (80 % šalies bananų eksporto). Taip pat auginama kava, kakava, vaisiai. Veikia du universitetai.

Mačalos centre yra didelė aikštė (plaza) su fontanu.

Ekvadoro miestai
Vanda Zaborskaitė

Vanda Zaborskaitė (1922 m. gruodžio 24 d. Vaškuose, Biržų-Pasvalio apskritis – 2010 m. gruodžio 27 d.; palaidota Antakalnio kapinėse) – Lietuvos literatūrologė, kritikė, eseistė, profesorė.

Biografija 
1946 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių filologiją.

Nuo 1950 m. dėstė Lietuvių literatūros katedroje. 1961 m. atleista iš pareigų ir pašalinta iš universiteto, nes jos paskaitos neatitiko marksistinės ideologijos. 1962–1971 m. dirbo Istorijos institute. Nuo 1971 m. Vilniaus pedagoginio instituto profesorė. Prasidėjus Atgimimui, įsitraukė į švietimo reformos darbą, vadovavo LR kultūros ir švietimo ministerijos Ugdymo turinio departamentui.

Kūryba 
Daugelio kritikos straipsnių, recenzijų, monografijų autorė. Tarp darbų, skirtų literatūros tyrinėjimams, tokios knygos kaip „Eilėraščio menas“ (1965), „Šimtas literatūros mįslių“ (1966), monografija „Maironis“ (1968), „Literatūros mokslo įvadas“ (1978). Sudarė antologiją „Poetika ir literatūros estetika“, taip pat ne vieną mokomąją knygą, skirtą literatūros studijoms. 

V. Zaborskaitės aštuoniasdešimtmečio proga išleista jos knyga „Tarp praeities ir dabarties“, kurioje sudėta įvairių rašytojų ir kitų literatūros veikėjų portretai, jos straipsniai ir recenzijos, interviu, Sąjūdžio metų publicistika. Jau po mirties išleista autobiografinė knyga „Autobiografijos bandymas“ (2012).

Šaltiniai

Literatūra 
 Ir aš ją pažinojau…: atsiminimai apie Vandą Zaborskaitę. Sudarytoja Virgilija Stonytė. Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2016. 

Lietuvos literatūrologai
Lietuvos kritikai
Lietuvos eseistai
Benino įlanka

Benino įlanka () − įlanka Atlanto vandenyne, pietinėje Vakarų Afrikos dalyje; Gvinėjos įlankos dalis.

Benino įlanka tęsiasi 640 km į rytus nuo Sent Polo kyšulio (Gana) iki Nigerio upės žiočių. Benino įlanka skalauja Ganos, Togo, Benino ir Nigerijos pakrantes. Į Benino įlanką įteka Voltos upė.

Įlanka yra gavusi pavadinimą nuo istorinės Benino karalystės.

Benino įlankos pakrantė garsi savo istoriniu regionu (XVI−XVIII a.) − Vergų krantu.

Togo geografija
Ganos geografija
Benino geografija
Nigerijos geografija
Atlanto vandenyno įlankos
Bufanas

Bufanas – vyriausiųjų ir vyresniųjų valstybės valdininkų (mandarinų) bei karininkų Kinijos imperijoje Ming ir Čing dinastijų laikais (XIV a. pabaiga – XX a. pradžia) bei tų pačių laikų Korėjoje bei Vietname skiriamasis ženklas. Tai buvo didelis kvadratinis antsiuvas ant uniforminio chalato. Antsiuve būdavo išsiuvinėtas realus ir mitinis gyvūnas, atspindintis valdininko rangą.

Ming dinastija 

Bufanų naudojimas pirmą kartą autorizuotas 1391 m. Valdininkų bufanuose būdavo vaizduojami paukščiai, o kariškių – žvėrys.
Bufanai kaip skiriamieji ženklai atsirado iš panašių stačiakampių, kuriuos kaip grynai dekoratyvinius naudojo Juan dinastijos laikais.

Pirmieji Ming dinastijos rūmų aprangos nuostatai buvo pskelbti 1368 m., bet juose bufanai neminėti kaip rango ženklai. Bufanus naudojo visą likusį Ming dinastijos laikotarpį ir po to sekusiais Čing dinastijos laikais, kol 1913 m. žlugo Kinijos imperija.

Ming laikų kilmingieji ir valdininkai bufanus nešiojo ant ilgų raudonų rūbų, bufanai eidavo nuo vieno šono iki kito, visiškai uždengdami krūtinė ir nugarą. Tam bufanai būdavo nežymiai trapeciški, su siauresniu viršumi.

Mingų statute nebuvo nurodyta, keli paukščiai ar žvėrys turi būti pavaizduoti bufane. Pradžioje vaizduodavo du ar tris paukščius ar žvėris. Tipiškuose bufanuose su dviem paukščiais jie būdavo pavaizduoti abu skrendantys arba vienas stovintis, o kitas skrendantis.

Čing dinastija 

Čingų laikų bufanai gana ryškiai skyrėsi nuo Mingų bufanų: Čingų bufanai mažesni, su dekoratyviniu apvadu.
Nors rangus žymėjusios gyvūnų rūšys beveik visai nesikeitė, bufanų kompozicija smarkiai pakito.

Čing dinastijos laikų kinų kilmingieji drabužius vilkėdavo pagal savo rangą.
 Princai, įskaitant Qin Wang ir Jun Wang, paprastai vilkėdavo juodus drabužius (rūmininkai – mėlynus) su keturiais skrituliškais ornamentais (po vieną ant peties iš priekio ir nugaros pusės). Kraujo princų drabužiai turėdavo keturis priekin žvelgiančius drakonus, Qin Wang – du žvelgiančius priekin, du žvelgiančius į šonus, Jun Wang – keturis į šonus žvelgiančius drakonus.
 Beile and Beizi dėvėdavo oficialius drabužius irgi su skrituliškais ornamentais. Beile drabužiai būdavo papuošti dviem priekin žvelgiančiais drakonais, o Beize – dviem į šonus žvelgiančiais drakonais. Šie drakonai turėdavo keturis nagus ant kiekvienos letenos.
 Generolai, hercogų, markizų ir grafų analogai nešiodavo du priekin žvelgiančius keturnagius drakonus ant kvadratinių antsiuvų.
 Vikontų ir baronų analogai – gerves ir auksinius fazanus kaip ir pirmos bei antros klasės mandarinai.

Rangų lentelė 
Paukščiai ir žvėrys kaip rangų simboliai nuo bufanų priėmimo iki naudojimo pabaigos keitėsi labai mažai.

Karininkų bufanai

Valdininkų bufanai

Nuorodos 

Kinijos kultūra
Karinės uniformos aksesuarai
Aprangos istorija
Namų prietelis

Namų prietelis – nedėlinis pridėjimas „Aušros“, parnešąs visakeriopus krikščioniškus nusidavimus, aprašymus iš gaspadorystės, giesmeles, ėjęs 1899 m. Tilžėje.

Istorija 
Laikraščio „Aušra“ priedas, spausdintas gotišku šriftu. Išėjo 25 numeriai. 

Leido ir redagavo Enzys Jagomastas.

Šaltiniai 

Tilžės spauda
Lietuvos laikraščiai
Lietuvos žemės ūkio spauda
Genujos respublika

Genujos respublika (it. Repubblica di Genova, ligūrų kalba Repúbrica de Zêna) buvo nepriklausoma valstybė Ligūrijoje, Šiaurės Italijoje 1005-1797 m., kol į ją įsiveržė Napoleono armija. Ją pakeitė Ligūrijos respublika, kurią 1805 m. aneksavo Prancūzijos imperija. Respublika buvo trumpam atkurta 1814 m. po Napoleono pralaimėjimo, bet netrukus ji buvo prijungta prie Sardinijos karalystės.

Dabar Genuja yra Ligūrijos, šiaurės vakarų Italijos regiono, sostinė.

Geografija 

Kai Genujos respublika buvo įkurta XI a. pradžioje, ją sudarė miestas ir jo apylinkės. Didėjant prekybai augo respublikos teritorijos. 1015 m. visa Ligūrija priklausė Genujos respublikai. Po Pirmojo kryžiaus žygio 1098 m. Genuja gavo žemių Sirijoje. Daugumą jų atkariavo Saladinas. 1261 m. Izmiras tapo Genujos kolonija. 1255 m. Genuja įkūrė koloniją Kafoje, Kryme. Po kelerių metų Genuja įkūrė Soldajos, Čerko ir Cembalo kolonijas. 1275 m. Bizantijos imperija atidavė Genujai Chijo ir Samo salas. 1316-1332 m. Genuja įkūrė La Tanos ir Samsuno kolonijas Juodojoje jūroje. 1355 m. Genuja gavo Lesbą. XIV a. pabaigoje Genuja įkūrė Samastrį Juodojojo jūroje ir gavo Kiprą. Tuo laikotarpiu Genujai priklausė ketvirtadalis Konstantinopolio ir Trebizondas, Trebizondo imperijos sostinė. Daugumą Genujos teritorijų užėmė Osmanų imperija XV a.

Tuo pačiu metu Genujos respublika  buvo valdoma didžiosios Italijos Karalystės ribose, tačiau tačiau dėl gyvavimo viduramžiais jie neišliko iki šiol.

Išnašos 

Italijos istorinės valstybės
Ligūrijos istorija
Dan Gosling

Danielis Goslingas (; g. 1990 m. vasario 2 d.) – Anglijos futbolininkas, Bournemouth klubo vidurio saugas.

2010 m. liepos 22 d. pasirašė ketverių metų sutartį su Newcastle United klubu. 
2014 m. gegužės 16 d. pasirašė ketverių metų sutartį su Bournemouth klubu.

Šaltiniai 

Gosling
Naujas žodis (bendrovė)

Naujas žodis – knygų ir laikraščių leidimo bendrovė, veikusi 1927–1934 m. Kaune.

Istorija 
„Naujo žodžio“ bendrovę įsteigė Justas Paleckis, Vytautas Bičiūnas bei „Taikomojo Meno“ bendrovės atstovai: dailininkas Vilius Jomantas ir inžinierius, pašto valdybos viršininkas Adolfas Sruoga. 1929 m. viduryje „Naujas žodžis“ susijungė su pajine „Meno spaudos“ bendrove, ką tik nusipirkusia „Meno“ spaustuvę ir įsigijusią buvusią „Grafikos“ cinkografiją, taip pat įsigijo tuo metu buvusį prie bankroto ribos, B. Dauguviečio redaguotą, „Dienos“ laikraštį. Prieš tai jau buvo panašiomis aplinkybėmis įsigiję humoristinį žurnalą „Vapsva“. Taip gimė pirmas spaudos koncernas Lietuvoje.

„Meno“ spaustuvės vedėjas A. Rutenbergas, slapta paėmęs bylas su „Naujo žodžio“ išpirktais „Meno spaudos“ vekseliais, juos sunaikino, o jokių kitų dokumentų apie išpirkimą nebuvo sudaryta. Ta situacija „Meno“ spaustuvė netruko pasinaudoti – atsisakė buvusios skolos sąskaita toliau spausdinti „Naujo žodžio“ bendrovės leidinius ir tai pirmiausia pajuto žurnalas „Naujas žodis“. „Naujo žodžio“ bendrovei buvo padaryta apie 100000 litų nuostolių. 1934 m. bendrovė bankrutavo.

Veikla 
Leido laikraščius: „Dienos naujienos“, „Diena“, žurnalus „Naujas žodis“, „Vapsva“, verstines knygas, daugiausia nuotykių literatūrą. Dalis leidinių buvo spausdinami kaip žurnalo „Naujas žodis“ priedai.

Šaltiniai 

Tarpukario Kauno leidyklos ir spaustuvės
Naujas žodis (žurnalas)

Naujas žodis – kultūros-visuomenės paveiksluotas laikraštis (žurnalas), leistas 1925–1933 m. Kaune, Rygoje (1925–1926 m. Nr. 16).

Istorija 
Leido lietuvių jaunimo organizacija „Rūta“, Justas Paleckis (1926 m. Nr. 17/18 – 1927 m. Nr. 10/11; 1930 m. Nr. 18 – 1931 m. Nr. 10), bendrovė „Naujas žodis“ (1927 m. Nr. 12/13 – 1930 m. Nr. 17; 1931 m. Nr. 11 – 1932 m. Nr. 21), bendrovė „Žodis“ (1932 m. Nr. 22 – 1933 m. Nr. 33). Ėjo kartą per mėnesį, nuo 1926 m. – dukart per mėnesį, o 1933 m. Nr. 4-23 – kaip „Dienos“ priedas. Spausdino K. Narkevičiaus spaustuvė Rygoje, spaustuvės „Menas“, „Spindulys“, „Varpas“ Kaune.

Nagrinėjo Lietuvos, Latvijos kultūros, meno, istorijos klausimus, spausdino žymiausių lietuvių ir užsienio šalių menininkų kūrybą.

Bendradarbiavo Vytautas Pranas Bičiūnas, Mykolas Biržiška, Juozapas Albinas Herbačiauskas, Tadas Ivanauskas, Liūnė Janušytė, Steponas Kolupaila, Pranas Mataitis, Antanas Miškinis, Bronys Raila, Stasys Santvaras, Teofilis Tilvytis, Petras Vaičiūnas, Jonas Vileišis, Antanas Vienuolis, Juozas Žlabys-Žengė ir kt. 

„Naujas žodis“ buvo liberalios krypties, nepartinis, bulvarinis geraja šio žodžio prasme žurnalas. Iki 1927 m. redaktoriumi ir leidėju buvo Justas Paleckis, faktiškai pats vienas organizavęs žurnalo leidybą. Persikėlus į Kauną žurnalas buvo leidžiamas operatyviau, nuo 1929 m. iš mėnesinio tapo dvisavaitiniu, darėsi įvairesnis turiniu ir forma. Tačiau, tobulinant žurnalą, išaugo ir jo leidybos kaštai bei poreikiai, reikėjo daugiau bendradarbių, geresnės technikos, savos spaustuvės ir cinkografijos. 1927 m. birželio 17 d. įsteigta „Naujo žodžio“ bendrovė nuo 1927 m. liepos 27 d. (Nr. 12/13) ėmėsi „Naujo žodžio“ žurnalo leidybos, po to ir kitų bendrovei priklausiusių leidinių. „Naujo žodžio“ bendrovę įsteigė Justas Paleckis, Vytautas Bičiūnas bei „Taikomojo Meno“ bendrovės atstovai: dailininkas Vilius Jomantas ir inžinierius, pašto valdybos viršininkas Adolfas Sruoga.

Žurnalo „Naujas žodis“ redakcija ir administracija Kaune iš pradžių buvo Laisvės al. 60, 1927 m. Nr. 10-11 nurodoma Nepriklausomybės a. 7 (ten pat buvo „Mokslo“ bendrovė bei knygynas), o nuo Nr. 12-13 redakcijos adresas Daukanto g. 12-10 (šiuo adresu gyveno žurnalo redaktorius J. Paleckis), administracijos ir bendrovės adresas Nepriklausomybės a. 7. Nuo 1928 m. Nr. 2 „Naujo žodžio“ administracijos adresas Laisvės al. 9 (kampas Laisvės al. ir Nepriklausomybės a. prie Įgulos bažnyčios, ten buvo ir „Tulpės“ bendrovės, kuri priklausė A. Sruogai, knygynas), redakcijos adresas Daukanto g. 12-10. Nuo 1928 m. Nr. 22 (gruodžio mėn.) redakcija ir administracija Maironio g. 6, o 1929 m. susiformavus spaudos koncernui, jo rūmai buvo Laisvės al. 70, priešais Valstybės teatrą (pastatas iki šių dienų neišliko).

Redaktoriai 
 Justas Paleckis – 1926 m. Nr. 17/18 – 1929 m. Nr. 2
 Juozas Šimukėnas – 1929 m. Nr. 3 – 1933 m. Nr. 20
 Petras Tarulis (Juozas Petrėnas) – 1933 m. Nr. 21-32 – 1933 m. Nr. 19, 33.

Šaltiniai

Nuorodos 
 https://www.epaveldas.lt/object/recordDescription/LNB/C1C1B0000746021

Lietuvos žurnalai
Kultūros spauda
Rygos lietuvių spauda
Naujoji Lietuva (Vilnius)

Naujoji Lietuva – dienraštis, ėjęs 1941 m. birželio 29 d. – 1944 m. liepos mėn. nacių okupuotame Vilniuje.

Istorija 

Leido Vilniaus miesto savivaldybė. Spausdino daugiausia informacinius pranešimus, paskelbė lietuvių literatūros kūrinių, tautosakos, vokiečių spaudos vertimų.

Vilniaus miesto komiteto leistas dienraštis „Naujoji Lietuva“ lenkė Kauno dienraštį Į laisvę dar didesniu priešiškumu žydams. Lietuvių aktyvistų Vilnius srities vadovybė pirmajame „Naujosios Lietuvos“ numeryje paskelbė atsišaukimą, kad žydai „parazitiškai įsiskverbę į mūsų tautą, visada nešė jai nelaimę.“

1941 m. liepos 4 d. Naujosios Lietuvos vedamasis "Lietuva be žydų", pasirašytas inicialais P.Z., tvirtino, "Komunizmui - galas. Žydijai - galas. Naujoji Lietuva, įsijungusi į Adolfo Hitlerio Naująją Europą, privalo būti švari nuo žydų, nuo žydiškojo komunistinio dumblo, kuriuo dar tiek yra priterštas Lietuvos kraštas. Išnaikinti žydiją, o kartu su ja ir komunizmą, yra pirmasis Naujosios Lietuvos uždavinys." Komiteto pirmininkas Stasys Žakevičius pavedė laikraščio leidimą Rapolui Mackoniui. 1941 metų vasarą kelis kartus keitėsi „Naujosios Lietuvos“ redaktoriai. Savo dienoraštyje, pradedant 1941 metų rugsėjį, Rapolas Mackonis vis daugiau rašo apie stiprėjančią cenzūrą. Cenzoriai braukė žodžius „Lietuva“, „lietuviai“, juos pakeičiant „Ostland“ arba „mes“. Kartais vietoj aštuonių puslapių teksto „Naujosios Lietuvos“ redakcijai tekdavo išleisti tik šešis. Vienu metu dienraštyje atsirado vokiški puslapiai, kuriuos redaguodavo patys „Propaganda štafel“ pareigūnai, kol nepradėjo leisti vokišką laikraštį „Wilnaer Zeitung“. 
 
1941 metų rugsėjo pabaigoje „Propaganda štafel“ zonderfiureris Kofermanas pranešė „Naujosios Lietuvos“ redakcijai, kad jų laikraštį leis vokiečiai. Kas mėnesį turėjo atiduoti tris ketvirtadalius uždirbto pelno. 1941 m. lapkričio pradžioje, „Propaganda štafel“ perėmus leidimą, cenzūra tapo dar griežtesnė. 1942 metais cenzoriai ne tik braukė, bet ir patys taisė tekstus. 

„Naujoji Lietuva“ finansiškai savarankiška išliko iki 1942 metų pabaigos. Pelną dalijosi „Spaudos žodžio“ bendrovės akcininkai, tačiau didžioji dalis buvo atiduodama įvairioms studentų bendrijoms, daugiausia ateitininkams. 

Oficialus redaktorius Juozas Žukauskas, faktiškai redagavo 1941 m. Stepas Povilavičius, vėliau – Rapolas Mackonis.

Šaltiniai

Lietuvos dienraščiai
Vilniaus spauda
Voldemarininkai
Nacių okupuotos Lietuvos spauda
Naujoji komunikacija

Naujoji komunikacija, NK – dvisavaitis laikraštis, vėliau žurnalas, ėjęs nuo 1997 m. balandžio 23 d. iki 2012 m.

2012–2016 m. – interneto portalas nk.lt

Istorija 
Leido įmonė „Naujoji komunikacija“, vėliau – VšĮ „Kita komunikacija“. Tiražas 1997 m. – 40 000 egz., 2010 – 5 000 egz.

Rašė apie internetą, jo panaudojimą įvairiems informaciniams poreikiams tenkinti.

Taip pat publikavęs informacinių technologijų (IT) analizes, komentarus, aktualijas, IT verslo, IT produktų apžvalgas.

Vyriausieji redaktoriai 

 Arvydas Praninskas
 Mindaugas Taraila – 2005–2006 m.
 Gintaras Gimžauskas – 2007–2009 m.
 Tomas Federavičius – 2009–2010 m.
 Adomas Rutkauskas – 2010–2015 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 „Naujoji komunikacija“ 

Lietuvos žurnalai
Lietuvos technikos spauda
Vilniaus spauda
Informacinės technologijos Lietuvoje
Naujoji Romuva

Naujoji Romuva – iliustruotas savaitinis kultūros, literatūros, meno žurnalas, leistas 1931–1940 m. Kaune, 1940 m. Vilniuje ir mėnesinis iliustruotas kultūros gyvenimo žurnalas, einantis nuo 1994 m. liepos 7 d. Vilniuje kaip atgaivintas 1931–1940 m. leistas to paties pavadinimo leidinys.

Istorija 
Leido ir redagavo Juozas Keliuotis. 1931–1940 m. spausdino M. Adomavičiaus spaustuvė bei „Spindulio“ spaustuvė Kaune.

Bendradarbiavo Vytautas Alantas, Vytautas Kazimieras Alseika, Juozas Balčikonis, Vytautas Bičiūnas, Bernardas Brazdžionis, Bronė Buivydaitė, Juozas Eretas, Ernestas Galvanauskas, Juozas Grušas, Liudas Gira, Juozapas Albinas Herbačiauskas, Adomas Jakštas, Fabijonas Kemėšis, Faustas Kirša, Steponas Kolupaila, Antanas Maceina, Juozas Miltinis, Antanas Salys, Balys Sruoga, Paulius Slavėnas, Matas Šalčius, Adolfas Šapoka, Mykolas Vaitkus, Antanas Vienuolis, Juozas Tumas-Vaižgantas ir kt. 

1994 m. atkurto žurnalo steigėjai: Jonas Algirdas Antanaitis, Mindaugas Julius Bloznelis, Liudas Dambrauskas, Arvydas Juozaitis, Kazimieras Vasiliauskas. Leidžia „Naujosios Romuvos fondas“. Tiražas: 1994 m. – 2000 egz., 1997 m. – 1000 egz., 2010 m. – 800 egz.

Redaktoriai 
 1931–1940 m. Juozas Keliuotis
 1994–1995 m. Vaidotas Daunys
 1995–2000 m. Arvydas Juozaitis
 2000–2021 m. Andrius Konickis

Šaltiniai

Literatūra 
 „Naujosios Romuvos“ fotografija: dokumentas, organizacija, žurnalistika (sud. Andrius Vaišnys). – Vilnius: Baltijos kopija, 2008. – 316 p. – ISBN 978-9955-568-67-4

Nuorodos 
 Naujoji Romuva, 1931–1940

Lietuvos žurnalai
Lietuvos literatūros spauda
Lietuvos meno spauda
Kauno spauda
Vilniaus spauda
Solvita Āboltiņa

Solvita Aboltinia (, g. 1963 m. vasario 19 d.) – Latvijos politikė, 2010-2014 m. 10-osios Saeimos pirmininkė. Parlamente nuo 2006 m.

Šaltiniai

Nuorodos
 

Latvijos Seimo deputatai
Latvijos Seimo pirmininkai
EURIBOR

EURIBOR (angl. Euro Interbank Offered Rate – euro tarpbankinės rinkos palūkanų norma) yra orientacinis palūkanų dydis Ekonominėje ir pinigų sąjungoje. EURIBOR skaičiuoja ir skelbia Europos bankų federacija, kuri atstovauja 4,5 tūkst. bankų 24 ES narėse ir Islandijoje, Norvegijoje bei Šveicarijoje. Kaip ir LIBOR, EURIBOR yra vidutinis palūkanų dydis, už kurį vieni bankai skolina lėšas kitiems bankams. EURIBOR dydis taip pat skelbiamas kiekvieną dieną. Pirmą kartą EURIBOR paskelbtas 1998 metų sausio 2  dieną. EURIBOR palūkanų norma taip pat laikoma baziniu dydžiu nustatant paskolų palūkanų normas Lietuvoje ir kitose šalyse, ateities sandoriams sudaryti ir kitiems tikslams.

Taip pat skaitykite 
 VILIBOR
 LIBOR

Tarpbankinės rinkos palūkanų normos
Didžioji Orda

Didžioji Orda (Sarajaus chanatas, Volgos Orda) – viduramžių šaltiniuose ir dabartinėje istoriografijoje naudojamas terminas, kuriuo apibūdinamas totorių chanatas, atsiradęs nuo Aukso ordos XV a. atsiskyrus Kazanės (1438 m.), Krymo (1441 m.), Nogajų (1440 m.) ir kitiems chanams. Didžiosios Ordos amžininkai jos neskyrė nuo Aukso ordos, o jos chanai laikė save aukščiausiaisiais valdovais visose totorių valstybėse, kurios susikūrė Džučio uluso teritorijoje. Į Didžiąją Ordą įėjo teritorijos tarp Dono ir Volgos, žemutinis Pavolgis bei šiaurės Kaukazo stepės. Sostine buvo Sarajus. Pirmuoju Didžiosios Ordos chanu galima laikyti Seid Achemedą I, Tochtamyšo vaikaitį.

Didžiosios Ordos gyventojų pagrindą sudarė klajokliai tiurkai – nogajai. Jie vertėsi klajokline gyvulininkyste, iš dalies žemdirbyste. Valstybinė santvarka buvo pusiau karinė – karinės ir administracinės pareigos paprastai nebuvo atskiriamos. Didžioji Orda galėjo surinkti gausią raitąją ir pėsčiąją kariuomenę (iki 100 tūkst.), karinė organizacija ir taktika buvo tokios pat kaip ir mongolų-totorių.

Istorija 

XV a. viduryje Didžioji Orda turėjo didelę reikšmę politiniame Rytų Europos gyvenime, tačiau ją, kaip ir Aukso Ordą, draskė vidiniai nesutarimai. 1455-56 m. Didžiąją Ordą nugalėjo Krymo chanas Chadži I Girėjus. 1459 m. nuo Didžiosios Ordos atsiskyrė Astrachanė, kurioje chanas Machmudas (valdė 1459-65 m.), pabėgęs nuo prieš jį sukilusio brolio, sukūrė nepriklausomą Astrachanės chanatą.

Orda subyrėjo 1502 m. Krymo chanatui užpuolus Aukso Ordą ir prisijungus dalį teritorijos. Rytinės Didžiosios Ordos teritorijos atiteko Nogajų Ordai.

Literatūra 
 Греков И. Б. Восточная Европа и упадок Золотой Орды (на рубеже 14-15 вв.). – М., 1975.
 Сафаргалиев М. Г. Распад Золотой Орды. – Саранск, 1960.

Ponto stepės istorija

Aukso Orda
Mongolų-totorių valstybės
Nepriklausoma Lietuva (Vilnius)

Nepriklausoma Lietuva – Lietuvos krikščionių demokratų sąjungos laikraštis, leistas nuo 1990 m. kovo 25 d. Vilniuje.

Istorija 
Pirmaisiais metais ėjo nereguliariai, nuo 1991 m. spalio – kartą per savaitę. Tiražas 1990 m. – 1500 egz., 1995 m. – 2000 egz.

Spausdinti rašiniai teologijos, filosofijos, istorijos, ekonomikos, meno, literatūros istorijos temomis, propaguojama lietuvių tautinė ir krikščioniška kultūra.

Redaktoriai 
 B. Bilotas, V. Kliauga – 1990 m.
 Valentinas Zaborskas – 1991 m.
 V. Dolinskas – nuo 1991 m.

Šaltiniai 

krikščionių demokratų spauda
Vilniaus spauda
Imbabura

Imbabura (, ) – užgesęs ugnikalnis Anduose, šiaurės Ekvadore, Imbaburos provincijoje, į pietus nuo Ibaros miesto. Aukštis – 4630 m.

Ugnikalnis nebeveikia bent 14 tūkst. metų, tačiau potencialiai dar kelia grėsmę. Ugnikalnį sudaro dvi dalys: Tata Imbabura ir Huarmi Imbabura. Jo šlaitai padengti derlingu vulkaninių pelenų sluoksniu ir dabar plačiai naudojami žemdirbystei (auginami kukurūzai, cukranendrės, pupelės). Aukštikalnėse ganomi galvijai. Viršūnė kartais būna padengta sniegu. Pietvakarinėje papėdėje telkšo San Pablo lagūna.

Imababurą vietiniai gyventojai laiko šventu kalnu, slėnio sergėtoju. Apie jį ir aplinkinius ugnikalnius sukurtos legendos.

Nuorodos 
 Global Volcanism Program

Ekvadoro ugnikalniai
Mochanda

Mochanda () – užgesęs ugnikalnis Anduose, šiauriniame Ekvadore, Imbaburos ir Pičinčos provincijose, į pietus nuo Otavato miesto. Aukštis – 4263 m.

Mochanda – sudėtingas geologinis kompleksas, kurio pagrindą dabar sudaro didelė kaldera, likusi po smarkaus Plinijaus tipo išsiveržimo prieš 200 tūkst. metų. Tuoj į vakarus yra Fuja Fuja ugnikalnio liekana. Vėlyvajame pleistocene kalderoje susidarė keletas vulkaninių kūgių.

Mochandos kalderoje telkšo trys vaizdingi ežerai – Karikoča, Janakoča ir Huarmikoča. Jie dažnai lankomi turistų. Aukštikalnėse plyti kalnų pievos (paramos), naudojamos gyvulių ganymui, žemiau dunkso rūko miškas.

Nuorodos 
 Global Volcanism Program

Ekvadoro ugnikalniai
Pajūrio naujienos

Pajūrio naujienos – laikraštis Kretingos rajono, Palangos ir kitiems Lietuvos gyventojams, leidžiamas nuo 1993 m. balandžio 1 d. Kretingoje, Rotušės aikštė 17.

Istorija 
Iki 1995 m. ėjo 2 kartus, vėliau – 3 kartus per savaitę. Šiuo metu vėl 2 kartus per savaitę. Steigėja ir leidėja UAB „Pajūrio naujienos“. Tiražas 1993 m. – 1400 egz., 1997 m. – 5000 egz., 2014 m. – 6748 egz.

Redaktoriai 
 Genovaitė Paulikaitė – 1993–2000 m.
 Audronė Puišienė – nuo 2000 m.

Kolektyvas 
 Bendrovės vadovė – Vitalija Vitkauskienė
 Laikraščio redaktorė – Audronė Puišienė
 Korespondentės: Irena Šeškevičienė,Audronė Griežienė ,Viktorija Vaškytė , Dovilė Urnikienė
 Fotokorespondentas – Darius Šypalis
 Spaudos platinimo vadybininkė – Audronė Raudonienė
 Korektorė-stilistė – Rita Želvienė
 Techninis centras: Audronė Raudonienė
 Reklamos ir skelbimų skyrius – vadybininkės: Neringa Mikaločienė ir Dalia Endružienė
 Vyr. buhalterė - Genovaitė Karpienė

Šaltiniai

Nuorodos 
 „Oficialus Pajūrio naujienų tinklalapis“

Regioniniai laikraščiai
Kretingos spauda
Palangos spauda
Seara

Seara () – valstija Brazilijoje, šalies šiaurės rytinėje dalyje. Ribojasi su Šiaurės Rio Grande ir Paraiba pietryčiuose, su Pernambuku pietuose ir Pjauju vakaruose. Šiaurinę valstijos dalį skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Fortaleza.

Geografija 

Šiaurinėje valstijos dalyje plyti pakrantės lyguma, o einant į pietus paviršius kyla į Brazilijos plokščiakalnį. Jo dalis Searoje vadinama Araripės plokščiakalniu. Aukščiausia Searos vieta yra Sera Brankos kalnas (1154 m), Matos kalnagūbryje. Svarbiausia valstijos upė yra Žaguaribė (baseinas užima virš 50 % Searos ploto). Kitos svarbios upės: Akarau, Koreau, Kuru.

Klimatas tropinis. Pakrantės lyguma drėgna ir šilta, o kalnuose būdingas sausringas ir karštas klimatas. Ten būdingi dideli temperatūrų skirtumai: nuo 8 °C žiemą iki 40 °C vasarą. Drėgnasis sezonas trunka nuo sausio-kovo iki birželio. Dažnos ilgos sausros.

Vandenyno pakrantėse vietomis auga mangrovės, sausumoje būdingi kaatingos ir serado krūmynai, drėgnuose kalnų šlaituose auga tropinės džiunglės.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 baltieji – 33,05 %
 pardo – 63,39 %
 juodaodžiai – 3,03 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,4 %

Didžiausi miestai 
 Fortaleza – 2447,4 tūkst. gyv. (2009 m.)
 Kaukaja – 324,7
 Žuazeiro do Nortė – 249,9
 Marakanau – 209,7
 Sobralas – 188,2
 Kratas – 121,4
 Itapipoka – 116,0
 Maranguapė – 112,9

Brazilijos valstijos
Seržipė

Seržipė () – valstija Brazilijoje, šalies šiaurės rytinėje dalyje. Ribojasi su Alagoasu šiaurėje ir su Bahija pietvakariuose. Rytinę valstijos dalį skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Arakažu.

Geografija 

Seržipė yra mažiausia Brazilijos valstija (neskaitant federalinės apygardos). Būdingas paviršius – lygumos, banguotos aukštumos, neviršijančios 300 m aukščio. Šiaurine valstijos riba teka San Fransisko upė. Kitos didesnės upės yra Vaza Barisas, Seržipė, Žaparatuba.

Klimatas tropinis. Pakrantėse drėgnesnis, giliau žemyne – sausringesnis. Sostinėje per metus iškrenta ~1600 mm kritulių, daugiausia tarp sausio ir kovo, o vakaruose neretos sausros.

Būdingas savanų kraštovaizdis.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 pardo – 61,08 %
 baltieji – 31,21 %
 juodaodžiai – 7,22 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,5 %

Didžiausi miestai 
 Arakažu – 570,9 tūkst. gyv. (2009 m.)
 Nosa Senjora do Sokoras – 160,8
 Lagartas – 94,8
 Itabajana – 86,9
 San Kristovanas – 78,8
 Estansija – 64,4

Brazilijos valstijos
Predragas Stojakovičius

Predragas Stojakovičius (Предраг Стојаковић; g. 1977 m. birželio 9 d.) – vienas žymiausių Serbijos krepšininkų.

Karjeros pradžia 
Krepšininkas gimė Kroatijoje, serbų Miodrago ir Brankos Stojakovičių šeimoje. Netrukus šeima pabėgo į Belgradą dėl prasidėjusio Jugoslavijos karo. 1994 Stojakovčius pirmą kartą išvyko žaisti išvykęs į užsienį – krepšininkas pasirašė kontraktą su PAOK klubu. Su šia komanda krepšininkas tapo Graikijos lygos vicečempionu 1998 metais.

Sakramento Kings ekipoje 
Po sėkmingo sezono Graikijoje krepšininkas persikėlė rungtyniautį į NBA. Pirmus du sezonus Stojakovčius praktiškai nepakildavo nuo suolo, tačiau 2000–2001 metų sezone įvyko esminis lūžis – krepšininkas per kiekvieną mačą pelnydavo 20,4 taškus bei atkovodavo po 5,8 kamuolius. Sezoną krepšininkas baigė antroje vietoje sezono MVP rinkimuose.
2001–2002 metų sezone krepšininkas pirmą kartą dalyvavo NBA Žvaigždžių dienoje. Tame sezone Stojakovičius rinko 21,2 taško. 2002–2003 metų sezone krepšininko taškų vidurkis šiek tiek nukrito – 19,2 taškų per mačą, bet serbas dar kartą buvo išrinktas į Žvaigždžių dieną ir joje laimėjo tritaškių konkursą. Ta patį konkursą krepšininkas laimėjo ir 2001–2002 metų sezono Žvaigždžių dienoje.

Indiana Pacers ekipoje 
2006 sausio 25 Stojakovičius buvo iškeistas į Roną Artestą ir atsidūrė „Pacers“ ekipoje. Tačiau čia neužsibuvo, nes buvo iškeistas „Hornets“ ekipai.

Orleano Hornets ekipoje 
Krepšininkas puikiai pritapo naujoje komandoje, o lapkričio 14 mače su „Bobcats“ pelnė 42 taškus ir pagerino karjeros rekordą. Dėl traumų krepšininkui teko praleisti didžiąją 2007–2008 sezono dalį.

Toronto Raptors ekipoje 
2010 m. lapkričio 20 krepšininkas buvo iškeistas Toronto "Raptors" ekipai, tačiau sužaidęs 2 rungtynes patyrė traumą ir 2011 m. sausio 20 d. buvo atleistas.

Dallas Mavericks 

2011 m. sausio 25 d. pasirašė sutartį su Dallas "Mavericks" klubu. 2011 m. gruodžio 19 nusprendė baigti profesionalo karjerą.

Apdovanojimai 

 2011 m. NBA čempionas

Šaltiniai 

Serbijos krepšininkai
Jugoslavijos olimpiečiai
Šiaurės Rio Grandė

Šiaurės Rio Grandė () – valstija Brazilijoje, šalies šiaurės rytinėje dalyje. Ribojasi su Paraiba pietuose ir su Seara vakaruose. Rytinę ir šiaurinę valstijos dalį skalauja Atlanto vandenynas. Valstijos sostinė – Natalis.

Geografija 

Valstija yra toliausiai į rytus nutolusiame Pietų Amerikos taške. Šiaurės Rio Grandei priklauso Rokos atolas vandenyne. Pakrantėje driekiasi lyguma, o einant gilyn į žemyną paviršius kyla į Brazilijos plokščiakalnį. Kokeiro kalnagūbryje yra aukščiausia valstijos vieta – 868 m. Svarbiausios upės: Asu, Potenži, Kurimatau.

Klimatas tropinis. Pakrantėse drėgnesnis, giliau žemyne – sausringesnis. Sostinėje per metus iškrenta virš 1500 mm kritulių, daugiausia tarp kovo ir rugpjūčio, o vakaruose neretos sausros. Temperatūra metų bėgyje svyruoja vidutiniškai tarp 20-30 °C.

Vandenyno pakrantėje plyti dideli smėlio kopų plotai. Giliau žemyne vyrauja kaatinga.

Gyventojai 

Etninė sudėtis:
 pardo – 48,5 %
 baltieji – 47,1 %
 juodaodžiai – 3,9 %
 azijiečiai ir indėnai – 0,4 %

Didžiausi miestai 
 Natalis – 803,8 tūkst. gyv. (2009 m.)
 Mosoro – 259,8
 Parnamirinas – 202,4
 San Gonsalo do Amrantė – 87,7
 Makaiba – 69,5
 Seara-Mirinas – 67,8
 Kaiko – 62,7
 Asu – 53,2

Brazilijos valstijos
Panevėžio apygardos balsas

Panevėžio apygardos balsas – Lietuvių nacionalistų partijos savaitraštis, ėjęs nuo 1941 m. rugpjūčio mėn. iki 1944 m. gegužės mėn. Panevėžyje.

Istorija 
Panevėžio apskrities laikraštis. Pakeitė savaitraštį „Panevėžietis“, kuris buvo pradėtas leisti 1941 m. birželio mėn. ir iki Nr. 9 vadinosi „Išlaisvintas panevėžietis“ (jo redakcijos vadovas buvo Petras Balčiūnas).

Redaktoriai 
 Vytautas Kasniūnas ir Algirdas Jonas Kaulėnas – 1941–1942 m.
 Jonas Vytautas Narbutas ir Jonas Mekas – 1943–1944 m.

Šaltiniai 

Apskričių laikraščiai
Panevėžio spauda
Lietuvos partijų spauda
Nacių okupuotos Lietuvos spauda
Panevėžio balsas

Panevėžio balsas – Panevėžio miesto dienraštis, einantis nuo 1941 m. balandžio 12 d. Panevėžyje, Nemuno g. 73.

Istorija 
Laikoma, kad tai atkurtas 1924 m. įsteigtas savaitraštis „Panevėžio balsas“, nors jo vietoje 1935–1940 m. ėjo „Panevėžio garsas“, o 1941–1944 m. – „Panevėžio apygardos balsas“. Nuo 1941 m. iki 1990 m. liepos mėn. vadinosi „Panevėžio tiesa“.

1941 m. ir 1944–1950 m. ėjo kaip Panevėžio miesto ir apskrities laikraštis, 1950–1962 m. – miesto ir Panevėžio rajono laikraštis. Nuo 1962 m. balandžio mėn. iki 1990 m. kovo mėn. – LKP Panevėžio miesto komiteto ir miesto Liaudies deputatų tarybos organas. 1990–1993 m. laikraščio steigėja ir leidėja buvo Panevėžio miesto taryba, nuo 1994 m. – UAB „Panevėžio balsas“.  Nuo 2003 m. gruodžio mėn. savininkais tapo AB „Ekranas“ generalinis direktorius Eimutis Žvybas ir su šia bendrove susiję asmenys.  2007 m. bendrovę perpirko JAV kapitalo bendrovė „ALRO media“  2009 m. gegužės mėn. dienraštį įsigijo Darius Gudelis.  Leidžia UAB „Panevėžio dienraštis“.

1941 m. ir 1944 m. buvo leidžiamas kartą per savaitę, 1945–1957 m. – 2-3 kartus per savaitę, nuo 1958 m. eina kaip dienraštis 5 kartus per savaitę. Spausdino Panevėžio spaustuvė, 1982 m. pavadinta „Varsa“, 1993 m. – AB „Panevėžio spaustuvė“. Tiražas 1941 m. – 3000 egz., 1961 m. – 10 000 egz., 1981 m. – 30 000 egz., 1991 m. – 33 500 egz., 1997 m. – 12 500 egz., 2009 m. 11 600 egz. Spausdinamas Latvijos spaustuvėje „Poligrafijas Grupa Fenster, Ltd“.

Rašo apie miesto politinį, ekonominį ir kultūrinį gyvenimą, informuoja apie svarbiausias Lietuvos ir užsienio naujienas, analizuoja miesto problemas.

Redakcija 
Redakcijoje dirbo: L. Banelis, Marius Glinskas, Liuda Jonušienė, Giedrė Kazlauskaitė, Zita Kukuraitienė, Elena Mezginaitė, Romualdas Narečionis, Genė Silickienė, Juozas Šikšnius, A. Venskūnas, M. Vepštienė, J. Žalgevičiūtė.

Redaktoriai 
 A. Kacas – 1941 m.
 M. Taurinskas – 1944 m.
 J. Antanavičius – 1944–1950 m.
 A. Bajorūnas – 1950–1955 m.
 Alfonsas Dagelis – 1956–1982 m.
 Vladas Kalvėnas – 1982–1991 m.
 Arnoldas Simėnas – 1991–1996 m.
 Jonas Sabalys – 1996–1997 m.
 Bronislovas Matelis – 1997–2000 m.
 Vytautas Tavoras – 2000–2003 m.
 Erikas Petkevičius – 2003–2007 m.
 Audronė Filimanavičienė-Tamašauskaitė – 2007–2009 m.
 Jurgita Butkaitytė – nuo 2009 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Panevėžio balsas

Apskričių laikraščiai
Rajonų laikraščiai
Panevėžio spauda
Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga

Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga (LLKS) – Lietuvos nepriklausomybės siekusi pogrindžio grupė, veikusi sovietų 1940–1941 m. ir nacių 1941–1944 m. okupuotoje Lietuvoje.

1940 m. Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga įkurta  liberalų ir  tautininkų. Leido laikraščius „Laisvės kovotojas“, „Varpas“. LLKS vyriausioji vadovybė kūrė laisvės kovotojų padalinius kiekviename apskrities mieste. Organizacija buvo suskirstyta į 4 apygardas (Vilniaus, Kauno, Šiaulių, Panevėžio). 1943 m. turėjo apie 3 tūkstančius narių.

LLKS įstatuose parašyta, kad „tikslas yra atstatyti Nepriklausomą Lietuvą ir sujungti visus lietuvius bendram darbui Lietuvos garbei ir gerovei“. 

Atgavus nepriklausomybę, Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga jungia apie 170 narių. Rūpinasi laisvės kovotojų teisėmis ir laisvės kovų įamžinimu. Valdybos pirmininkas Jonas Burokas.

Šaltiniai

Literatūra 
 Laisvės besiekiant: Lietuvos laisvės kovotojų sąjungos įnašas į antinacinę rezistenciją / Algirdas Vokietaitis. – LLKS, 1983. – 405 p.

Nuorodos 
 Lietuvos laisvės kovotojų sąjunga 
 A. Navaitis. Gyveno Lietuvai // XXI amžius, 2004-03-31, Nr. 25 (1228)
 Ramūnas Labanauskas. VLIK’as 1943–1945 metais: nacių ir sovietų pinklėse // XXI amžius, 2006-01-11, Nr. 3 (1403)

Rezistencija Lietuvoje
Ploještis

Ploještis – miestas pietų Rumunijoje, istoriniame Valakijos regione, 56 km į šiaurę nuo Bukarešto; apskrities centras. Išvystyta naftos, chemijos, mašinų pramonė.

Sportas 
1962 m. mieste vyko 1962 m. pasaulio moterų rankinio čempionato grupių varžybos.

Futbolas 
 FC Astra Ploiești
 FC Petrolul Ploiești
 FC Ploiești
 Prahova Ploiești

Rumunijos miestai
Pasvalietis

Pasvalietis – informacijos-reklamos leidinys Pasvaliui ir Šiaurės Lietuvai, ėjęs nuo 1990 m. spalio 30 d. iki 1996 m. sausio 11 d. Pasvalyje.

Istorija 
Iki 1993 m. – Lietuvos atgimimo demokratines jėgas remiąs laikraštis. Įsteigė ir leido personalinė R. Būtėnienės įmonė, nuo 1993 m. – J. Tučienės turizmo firma „Senoji tuja“. Tiražas 1990 m. – 2000 egz., 1997 m. – 6000 egz. 

Rašė politikos, ekonomikos, kultūros bei buities klausimais, spausdino skelbinius ir reklamas.

Redaktoriai 
 V. Rimša – 1990–1992 m.
 E. Grybė – 1992–1993 m.
 J. Tučienė – 1993–1996 m.

Šaltiniai 

Rajonų laikraščiai
Pasvalio spauda
Reklamos spauda
Krajova

Krajova – miestas pietų Rumunijoje; apskrities centras. Išvystyta žemės ūkio, elektrotechnikos, chemijos, medienos, tekstilės, poligrafijos ir maisto pramonės. Veikia universitetas.

Sportas

Futbolas 
 FC Universitatea Craiova, futbolo klubas.
 FC Craiova, buvęs futbolo klubas (1949–2004).
 Ion Oblemenco, futbolo stadionas.

Rumunijos miestai
Hjalmar Schacht

Hjalmar Schacht, pilnas vardas Hjalmar Horace Greeley Schacht (, g. 1877 m. sausio 22 d. Tingleve – 1970 m. birželio 3 d. Miunchene) – Vokietijos valstybės veikėjas, finansininkas, Vokietijos nacionalinio banko direktorius (1916–1923 m.), Reichsbanko prezidentas (1923–1930 ir 1933–1939 m.), reicho ekonomikos ministras (1936–1937 m.), reichsministras be portfelio (1937–1942 m.). Buvo teisiamas Niurnbergo tribunole (išteisintas).

Biografija 
Būdamas Reichsbanko prezidentu vykdė efektyvias ekonomikos ir finansų reformas, sustabdžiusias hiperinfliaciją ir stabilizavusias markės kursą. XX a. trečiojo dešimtmečio pradžioje padėjo nacistams suartėti su Vokietijos stambiojo kapitalo vadovais. 1930 m. kovo mėn. atsistatydino iš Reichsbanko prezidento pareigų, protestuodamas prieš Jungo planą.

1935 m. gegužės mėn. slaptu įstatymu J. Šachtas paskirtas karinės ekonomikos generaliniu įgaliotiniu ir pradėjo rūpintis šalies ekonomikos parengimu karui. Tuo pat metu užimdamas Reichsbanko prezidento ir ekonomikos reichsministro pareigas darė įtaką markės kurso svyravimams karinei pramonei finansuoti. Iš esmės būtent J. Šachtas sukūrė reicho karinės pramonės, leidusios pradėti pasaulinį karą, pagrindus.

Viešai palaikydamas Hitlerio kursą, J. Šachtas smerkė VNSDP baudžiamąją politiką, armijos ir finansinio elito nušalinimą nuo realios valdžios. 1939 m. rugsėjo mėn. griežtai pasisakė prieš įsiveržimą į Lenkiją, nepritarė karui su TSRS, sakydamas, jog Vokietija pralaimės dėl ekonominių priežasčių. 1941 m. nusiuntė Hitleriui laišką, kritikuojantį jo režimą, netrukus atsistatydino iš reichsministro pareigų. Palaikė santykius su Hitlerio režimo priešininkais.

Žlugus 1944 m. liepos 21 d. sąmokslui prieš Hitlerį, J. Šachtą suėmė ir laikė Dachau koncentracijos stovykloje. 1945 m. gegužės mėn. sąjungininkai iš čia jį išlaisvino, tačiau netrukus Austrijos teritorijoje buvo suimtas ir perduotas Niurnbergo karo tribunolui. 1946 m. spalio 1 d. išteisintas, tačiau 1947 m. sausio mėn. denacifikacijos komisijoje nuteistas aštuonerius metus kalėti.

Iš kalėjimo paleistas 1948 m. rugsėjo 2 d. Dirbo bankininku, įkūrė bankų susivienijimą „Schacht GmbH“ Diuseldorfe ir jam vadovavo. Mirė 1970 m. birželio 3 d. Miunchene.

Nuorodos 
 Hjalmar Schacht (Biografija vokiečių klb.).

Šaltiniai 

Vokietijos ekonomistai
Vokietijos bankininkai
Reichsministrai
Niurnbergo tribunolo kaltinamieji
Ministrai be portfelio
Vokietijos ūkio ministrai
Plungės spaustuvė

Plungės spaustuvė – spaustuvė, veikianti Plungėje nuo 1949 m.

Istorija 
Iki karo Plungėje spaustuvių nebuvo, pirmosios plungiškių knygos spausdintos Tilžėje, kur spaudos darbai kainavo pigiau.  1949 m. įkurta Plungės apskrities laikraščio „Socialistinis kelias“, kuris iki tol nuo 1948 m. spausdintas Klaipėdos „Ryte“, spaustuvė. 1950 m. Plungei tapus rajono centru, spaustuvė spausdino rajono laikraštį „Socialistinis kelias“ ir Plungės MTS politinio skyriaus laikraštį „Už aukštą derlių“. 1962 m. spaustuvė gavo linotipą ir buvo prijungta prie Telšių spaustuvės. Ji spausdino Plungės rajono laikraštį „Kibirkštis“, 1962 m. balandžio mėn. pakeitusį laikraštį „Socialistinis kelias“.

1977 m. Telšių spaustuvės Plungės skyrius priskirtas Klaipėdos „Ryto“ spaustuvei. 1979 m. spaustuvė Plungėje persikėlė į naujas patalpas Dariaus ir Girėno g. 10. 1980 m. laikraštis „Kibirkštis“ imtas spausdinti ofsetu Šiauliuose, „Titnago“ spaustuvėje, o vietoje jis buvo tik renkamas. 1994 m. Plungės valstybinė spaustuvė tapo UAB „Antikva spaustuvė“, kuri leidžia laikraštį „Žemaitis“.

Šaltiniai 

Plungės spauda
Lietuvos spaustuvės
Policija (žurnalas)

Policija – Lietuvos policijos dvisavaitis žurnalas, leistas 1924–1940 m., 1943–1944 m. Kaune ir 2004–2008 m. Vilniuje.

Istorija 
Leido Vidaus reikalų ministerijos Piliečių apsaugos departamentas, nuo 1935 m. Policijos klubas, 1943–1944 m. – Policijos departamentas. Išleistas vietoje laikraščio „Milicijos žinios“. Iki 1929 m. ėjo kartą per mėnesį, vėliau – dvisavaitis. Spausdino Narkevičiaus ir Atkočiūno spaustuvė, Švyturio spaustuvė bei Vilniaus spaustuvė Kaune.

1943–1944 m. buvo policijos, ugniagesybos ir priešlėktuvinės apsaugos organas. Leido ir redagavo Policijos departamento direktorius Vytautas Reivytis. Laikėsi provokiškos orientacijos. Leido priedą „Kriminalinės policijos žinios“.

Nuo 1997 m. vietoje laikraščio „Sargyba“ vėl leidžiamas žurnalas „Policija“.

Redakcija 
Bendradarbiavo T. Aleknavičius, Vytautas Augustinas, A. Dilys, Bronius Kviklys, A. Kubilius, K. Laucius, A. Presas, Juozas Pronskus, A. Ramanauskas, D. Semaška, P. Šniukšta, J. Zukauskas ir kt.

Redagavo V. Bručkus, J. Budrys, Jonas Danauskas, Antanas Jakobas, Jonas Navakas, Antanas Staškevičius, K. Svilas, A. Žilinskas ir Kazys Antanas Bileišis.

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Lietuvos teisinė spauda
Lietuvos žurnalai
Kauno spauda
Lietuvos policija
Iljinisa

Iljinisa (, ) – snaudžiantis ugnikalnis Anduose, centriniame Ekvadore, Kotopaksio ir Pičinčos provincijose, 55 km į pietvakarius nuo Kito. Ugnikalnį sudaro du kūgiai: Pietų Iljinisa (5248 m) ir Šiaurės Iljinisa (5126 m).

Kalną sudaro pleistoceno laikų uolienos (dacitas, andezitas). Tačiau Tišigučio lavos kūgis buvo aktyvus ir holoceno metu.

Populiarus alpinizmas: Pietų Iljinisa padengta ledyno todėl įkopiama sunkiau, o Šiaurės Iljinisa – paprasčiau.

Nuorodos 

 Global Volcanism Program

Ekvadoro ugnikalniai
Kilotoa

Kilotoa (, ) – vulkaninė kaldera Anduose, Ekvadore, Kotopaksio provincijos vakaruose, į šiaurę nuo Sumbagvos. Aukštis – 3914 m.

Kalderos plotis 3 km, jame telkšo 250 m gylio vulkaninis ežeras. Šlaitų aukštis 400 m. Kilotoa kaldera susidarė maždaug prieš 800 metų įvykus smarkiam išsiveržimui: piroklastiniai srautai ir laharai pasiekė Ramųjį vandenyną, vulkaniniais pelenais padengti visi šiauriniai Andai.

Veikia fumarolės ir karštosios versmės.

Nuorodos 
 Global Volcanism Program

Ekvadoro ugnikalniai
Ekvadoro ežerai
Halmstadas

Halmstadas – pietvakarių Švedijos miestas, Halando provincijoje, 150 km į pietus nuo Geteborgo. Miestas yra įsikūręs ant Kategato kranto.

Sportas

Halmstade 1958 m. vyko VI pasaulio futbolo čempionatas.

Futbolo klubai 
Miestą atstovauja Halmstads BK klubas.

Stadionai 
 Örjans vall futbolo stadionas, kurio talpa yra 15 500 žiūrovų.

Nuorodos 
  www.halmstad.se

Švedijos miestai
Ugedėjus

Ugedėjus () (apie 1186 m. – 1241 m. gruodžio 11 d.) – Mongolijos didysis chanas.

Biografija 
Buvo trečiasis Čingischano sūnus ir antrasis Mongolijos imperijos Kaganas po Čingischano mirties. Jis tęsė savo tėvo pradėtą imperijos ekspansiją ir jo valdymo metu Mongolijos imperija pasiekė didžiausią teritorijos išsiplėtimą vakaruose ir pietuose mongolų invazijos į Europą ir Aziją metu. Kaip ir kiti Čingischano sūnus jis intensyviai dalyvavo Kinijos, Irano ir Centrinės Azijos užkariavimuose.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Medieval History: Mongol Invasion of Europe
 The Islamic World to 1600: The Golden Horde 

Bordžiginai
Mongolų imperijos chanai
McDonnell Douglas F-4 Phantom II

F-4 Phantom II – JAV įmonės McDonnell Aircraft Corporation sukurtas ir nuo 1958 iki 1981 m. gamintas dvivietis naikintuvas-bombonešis. Iš viso pagaminta 5195. JAV jį naudojo nuo 1960 iki 1996 m. Kitose NATO oro pajėgose turimi vienetai buvo naudojami ir XXI amžiaus pradžioje. Apie 2010 m. Turkijos oro pajėgos naudojo 47 tokius lėktuvus.

Savybės 
Nepaisant maksimaliai pakrauto vieneto 27 tonų masės, jis gali 2,23 karto viršyti garso greitį ir nerti į viršų 210 metrų per sekundę greičiu. Tik pasirodęs, pasiekė 15 pasaulio rekordų. Jo greičio rekordus sumušė tik F-15. Gali nešti labai įvairias raketas ir bombas, įskaitant ir atominę bombą. Kulkosvaidžių neturi ir itin dideliu manevringumu nepasižymi. Artimoms kautynėms JAV buvo linkę naudoti F-8.

Naudotojai

Anksčiau naudojo

Nuorodos

 McDonnell Douglas F-4 Phantom II Boeing tinklapyje

Naikintuvai
McDonnell Douglas lėktuvai
Žemasparniai
Monoplanai
Bombonešiai
Miovenis

Miovenis – miestas pietinėje Rumunijoje, netoli Piteščio. Veikia „Dacia“ automobilių gamykla, branduolinių tyrimų institutas.

Istorija

Minimas nuo 1485 m.

Sportas
 CS Mioveni (futbolas)

Rumunijos miestai
Locha

Locha – miestas pietų Ekvadore, Kuksibambos slėnyje, prie Samoros upės; Lochos provincijos centras. Plentai į Kuenką, Samorą, Vilkabambą, Suljaną. Verčiamasi žemės ūkiu, prekyba, aptarnavimu.

Locha laikoma Ekvadoro muzikos sostine: gausu muzikos, salsos klubų, centrinėje aikštėje vyksta miesto kolektyvų pasirodymai. Yra išlikę senoviniai miesto vartai, 1838 m. pastatyta katedra, Šv. Pranciškaus, Šv. Sebastijono, Šv. Dominyko bažnyčios (pastatytos XVI-XVII a., atstatytos XIX a.), paminklai Ekvadoro didvyriams. Veikia keli muziejai, 2 universitetai.

Istorija 

Gyvenvietę 1548 m. įkūrė Alonso de Mercadillo ir pavadino gimtojo miesto Ispanijoje vardu. Lochą kelis kartus nuniokojo žemės drebėjimai, todėl ji buvo perkelta 35 km toliau. XIX a. Locha tapo pirmuoju Ekvadoro miestu, kuriame buvo įvesta elektra (iš gretimos hidroelektrinės).

Galerija

Ekvadoro miestai
Reklama (laikraštis)

Reklama – Lietuvos informacinis-reklaminis laikraštis, leistas nuo 1974 m. rugpjūčio 15 d. iki 2005 m. Vilniuje lietuvių ir rusų kalba.

Istorija 
1974–1989 m. ėjo kaip reklaminis-informacinis leidinys, laikraščio „Vakarinės naujienos“ priedas. 1990–1997 m. – leidybos įmonės akcinės bendrovės „Spauda“ informacinis-reklaminis leidinys. Tiražas 1981 m. – 12 000 egz. lietuvių k. ir 7800 egz. rusų kalba, 1990 m. – 45 000 egz. lietuvių k. ir 16 000 egz. rusų k., 1997 m. – 20 000 egz. lietuvių k. ir 20 000 egz. rusų k. Nuo 1997 m. ėjo „Naujoji reklama“.

Redaktoriai 
 Valentinas Krulikovskis – 1990–1992 m.
 Antanas Vaupšas – 1992–1997 m.
 Vilius Gužauskis – 1997 m. 
 Jelena Ivenkova – 1997–2005 m.

Šaltiniai 

Informaciniai leidiniai
Reklamos spauda
Vilniaus spauda
Darvino ugnikalnis

Darvino ugnikalnis – skydinis ugnikalnis esantis Isabelos saloje (Galapagų salyne). Pavadintas anglų mokslininko ir natūralisto Čarlzo Darvino garbei. Ugnikalnis labai aktyvus, per 87 tūkst. jo gyvavimo metų įvyko 4000 išsiveržimų. Paskutinis išsiveržimas įvyko 1813 m. 1901 m. rudenį, dėl dažno lietaus, krateryje susiformavo ežeras. Beveik visas kalderos dugnas padengtas lava. Į ugnikalnį vyksta ekskursijos.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Ekvadoro ugnikalniai
Galapagai
Sero Asulio ugnikalnis

Sero Asulio ugnikalnis () – aktyvus, skydinis ugnikalnis, esantis Isabelos saloje (Galapagų salyne). Ugnikalnis lėkšto kūgio formos su didžiuliu krateriu viršūnėje ir šoniniu šlako žiedu su ežeru. Paskutinis išsiveržimas įvyko 2008 m. Iki to laiko jis buvo išsiveržęs 1980 m. rudenį. Greta jo stūkso Siera Nergos krateris.

Nuorodos 
 Ugnikalnių duomenų bazė

Ekvadoro ugnikalniai
Galapagai