joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lukas Gurnickis

Lukas Gurnickis () (1527 m. Osvencime - 1603 m. liepos 22 d. Lipnikuose) – vienas iškiliausių lenkų Renesanso prozaikų, poetas, vertėjas, publicistas, istorikas memuaristas, retorikos žinovas, rašybos normintojas, renesanso humanistas, karaliaus Žygimanto Augusto sekretorius, karališkosios bibliotekos bibliotekininkas bei Tikocino ir Vasilkuvo seniūnas.

Biografija

Baigė Krokuvos universitetą. 1559 m. tapo karaliaus Žygimanto Augusto sekretoriumi. 1559-1565 m. gyveno ir rašė Vilniuje. 1566 m. Krokuvoje buvo išleista žymiausia autoriaus, renesanso dvarų aplinką atspindinti knyga - Lenkų dvariškis (Dworzanin polski). 1571 m. tapo Tikocino seniūnu, o 1576 m. Vasilkuvo seniūnu.

Nuorodos

 XVI a. „glamūrinis“ romanas – Luko Gurnickio „Lenkų dvariškis“;

Literatūra

 Stanisław Bodniak, Karta z bibljotekarskich i starościńskich zajęć Górnickiego, Kraków 1928;
 Bronisław Czarnik, Żywot Łukasza Górnickiego, Lwów 1883;
 Ignacy Kozielewski, Łukasz Górnicki: studium historyczno-literackie, Lwów 1929;
 Jakub Zdzisław Lichański, Łukasz Górnicki, Wrocław 1982, ISSN 0077-6181;
 Jakub Zdzisław Lichański, Łukasz Górnicki: sarmacki Castiglione, Warszawa 1998, ISBN 83-7181-015-6;
 Rafał Lowenfeld, Łukasz Górnicki, jego życie i dzieła: przyczynek do dziejów humanizmu w Polsce, Warszawa 1884;
 Łukasz Górnicki i jego czasy, pod red. B. Noworolskiej i W. Steca, Białystok 1993;
 Łukasz Górnicki i jego włoskie inspiracje, pod red. P. Salwy, Warszawa 2005, ISBN 83-89100-67-3;
 Roman Pollak, Górnicki Łukasz (1527-1603), w: Polski Słownik Biograficzny, t. VIII, cz. 3, z. 38, Wrocław 1960;

Lenkijos poetai
Lenkijos bajorai
Tikocino seniūnai
Karaliaus sekretoriai
Vasilkuvo seniūnai
Mykolas Ostrorugas

Mykolas Ostrorugas () (1593 m. - 1651 m.) – ATR Seimo maršalka, didysis karūnos pastalininkis, didysis karūnos stalininkas, didysis karūnos raikytojas, didysis karūnos pataurininkis ir Tikocino seniūnas.

Biografija

Buvo vyriausias Poznanės vaivados Jano Ostrorugo ir Kotrynos Meleckos sūnus. 1613 m. studijavo Vienoje, 1618-1619 m. Padujoje ir Kelne. 1633 m. tapo didžiuoju karūnos pastalininkiu. Tais pačiais metais buvo ATR Seimo maršalka. 1634 m. tapo didžiuoju karūnos stalininku. 1636 m. tapo didžiuoju karūnos raikytoju. 1638 m. tapo didžiuoju karūnos pataurininkiu. 1645 m. tapo Tikocino seniūnu. 1648 m. dalyvavo Piliavos mūšyje. 1649 m. Zbaražo gynyboje. 

Mirė 1651 m. vasario 12 d. arba balandžio 20 d. Palaidotas Liubline.

Šeima ir vaikai 
Nuo 1627 metų buvo vedęs Barborą Roškovską (m. 1641), nuo santuokos su kuria turėjo keturis sūnus ir vieną dukterį: 

  Katerina, 1-mas vyras Braclavo vaivada Petras Potockis (m. 1658), Becko kaštelionas Janas Aleksandras Myškovskis  (m. apie 1685)
 Zigmantas Janas (m. 1660), karaliaus pulkininkas (1656), Karūnos artilerijos generolas ir Rogatino seniūnas
 Mikalojus (ум. 1659), Drohičino seniūnas 
 Andžejus, karaliaus rotmistras (1665)
 Stanislavas, Krokuvos kanauninkas (1645)

Literatūra

 Wiesław Majewski, Ostroróg Mikołaj, w: Polski Słownik Biograficzny,. t. XXIV, cz. 2, z. 102, Wrocław 1979.

Ostrorugai
ATR seimo maršalkos
Tikocino seniūnai
Karūnos didieji pastalininkai
Karūnos didieji stalininkai
Karūnos didieji raikytojai
Karūnos didieji pataurininkiai
Busko seniūnai
ATR Seimo atstovai
Nasser Al-Attiyah

Naseras al Atija (; g. 1970 m. gruodžio 21 d.) – Kataro automobilių lenktynininkas bei sportinis šaulys.

Jis yra daugkartinis Dakaro ralio dalyvis (2011 m., 2015 m., 2019 ir 2022 m. čempionas) taip pat pasaulio ralio dalyvis (nuo 2015 m. su „Škoda“ komanda).

2009 m. jis pelnė pirmuosius savo taškus WRC čempionate, finišavęs 8-tas Argentinos ralyje. Geriausias WRC sezonas katariečiui buvo 2013 m. – tais metais jis tris kartus finišavo penktoje vietoje ir liko 11-tas galutinėje įskaitoje.

2015 m. katarietis nugalėjo Faraonų ralyje automobilių įskaitoje. Tų pačių metų pabaigoje sportininkas dalyvavo ir Pasaulio kėbulinių automobilių čempionato lenktynėse Katare.

Naseras al Atija taip pat yra daugkartinis Azijos žaidynių ir Azijos sportinio šaudymo čempionatų nugalėtojas, nuo 1996 m. dalyvauja ir olimpinėse žaidynėse. 2012 m. olimpiadoje katarietis pateko į finalą, kur surinko 144 taškus. Jis dalyvavo papildomoje dvikovoje dėl bronzos su tiek pat taškų surinkusiu rusu Valerijumi Šominu ir jį nugalėjo rezultatu 6-5.

2022 m. pradžioje katarietis prisijungė prie Extreme E čempionato, kuriame naudojami tik elektriniai visureigiai, „Abt Cupra XE“ komandos.

Olimpiniai rezultatai

Dakaro ralio rezultatai

Šaltiniai 

Kataro sportininkai
Automobilių lenktynininkai
Kataro lenktynininkai
WRC pilotai
Kataro olimpiečiai
Dakaro ralio čempionai
Venesuelos herbas

Venesuelos herbas buvo patvirtintas šalies kongreso 1836 m. balandžio 18 d. Nuo tada herbas buvo keistas kelis kartus, o dabartinė jo versija galioja nuo 2006 m. kovo 12 d.

Herbas buvo įteisintas specialiame Venesuelos nacionalinės vėliavos, herbo ir himno įstatyme () ir galutinai priimtas tuometinio karo viršininko 1954 m. vasario 17 d.

Herbo skydas padalintas į tris spalvas, kaip ir nacionalinėje vėliavoje. Viršutinėje kairėje skydo dalyje, raudoname fone, yra vaizduojama 20 surištų kviečių, kurie reprezentuoja Venesuelos valstijas, o kartu ir visos tautos gerovę. Kitos skydo dalies dešiniajame krašte, geltoname fone, yra ginklai (kalavijas, kardas bei dvi ietys) ir dvi valstybės vėliavos, surištos lauro šakele, o tai simbolizuoja šalies triumfą karuose. Apatinėje vėliavos dalyje, mėlyname fone, vaizduojamas į kairę pusę šuoliuojantis baltas laukinis arklys (manoma, kad simbolizuojantis vieno ryškiausių Pietų Amerikos istorinių asmenybių, žymaus karvedžio ir politiko Simono Bolivaro žirgą Palomo) – laisvės ir nepriklausomybės simbolis.

Virš skydo yra dvi besikertančios kornukopijos (Gausybės ragai) – gerovės ir turto simbolis. Prie kairiojo skydo šono yra alyvmedžio, o prie dešiniojo – palmės šakelės, kurios abi kartu susipina skydo apačioje, ir yra surištos ilga juosta, simbolizuojančia trispalvę valstybės vėliavą. Geltona spalva reiškia tautos didybę, mėlyna – vandenyną, skiriantį šalį nuo Ispanijos, o raudona spalva simbolizuoja drąsių žmonių kraują, pralietą kovose už šalį. Ant mėlyno juostos ruožo auksinėmis raidėmis yra parašyta:

2006 m. kovo mėnesį Nacionalinė Venesuelos Asamblėja patvirtino herbo ir vėliavos pakeitimus, kurie įsigaliojo tų pačių metų kovo 12 d., oficialią šalies Vėliavos dieną. Iki 2006 m. herbe baltas laukinis arklys buvo vaizduojamas bėgantis į dešinę ir atsukęs galvą į priešingą pusę. Venesuelos prezidentas Hugas Čavesas liepė pakeisti herbą po to, kai jo duktė pasakė, kad herbe arklys žiūri ne į priekį, o gręžiasi atgal. Heraldikoje įprasta, kad herbuose yra vaizduojami gyvūnai, žvelgiantys į dešinę; tokia pozicija yra laikoma natūralia ir garbinga. 

Po pakeitimo daugelis kritikų pradėjo teigti, kad arklys, dabar jau šuoliuojantis į kairę pusę, yra prezidento politinis pareiškimas, kadangi jis priklausąs kairiųjų partijai. Taip pat pastebėta, kad heraldikoje pusės dažniausiai nustatomos ne pagal tai, kaip yra matomos stebėtojo, o pagal skydą, t. y. atvirkščiai. Tai reiškia, kad arklys iš tiesų šuoliuoja į dešinę pusę, o ne į kairę, kaip gali pasirodyti žiūrinčiajam į herbą. Politiniai oponentai taip pat teigė, kad be politinių motyvų, šie pokyčiai reikalavo daug bereikalingų išlaidų. Nors iš pradžių jie sakėsi nenaudosią naujojo herbo, tačiau po kelerių metų pokyčiai šalies heraldikoje buvo visuotinai pripažinti.

Valstybiniai herbai
Venesuelos atributika
Midvėjaus mūšis

Midvėjaus mūšis () − stambus Japonijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų karo laivynų mūšis per Antrąjį pasaulinį karą Ramiajame vandenyne. Mūšis vyko 1942 m. birželio 4–7 d. prie Midvėjaus atolo.

Midvėjaus mūšis vyko 1942 m. birželio 4−7 d. tarp Japonijos ir JAV (po 6 mėn., kai Japonija užpuolė Perl Harborą). Mūšyje svarbiausią vaidmenį suvaidino aviacija. Japonija, nepaisydama nesėkmės mūšyje Koralų jūroje (1942 m. gegužės mėn.), siekė užimti Midvėjaus salą ir karines bazes Aleutų salose. Japonijos admirolas Isoroku Yamamoto prie Midvėjaus pasiuntė didesnę Japonijos laivyno dalį, tarp jų 4 sunkiuosius (Akagi, Kaga, Sōryū, Hiryū) ir 3 lengvuosius lėktuvnešius, apie 5 000 karių, JAV − 3 sunkiuosius lėktuvnešius (Yorktown, Enterprise, Hornet) bei aviaciją iš Midvėjaus ir Havajų karinių bazių. Mūšiui vadovavo admirolas F. Fletčeris. Japonija neteko 4 geriausių sunkiųjų lėktuvnešių, 1 sunkiojo kreiserio, 3 500 karių, JAV − 1 sunkiojo lėktuvnešio ir eskadrinio minininko. Prie Midvėjaus JAV pilotai subombardavo geriausius japonų karo laivus. Žuvo per 4 000 elitinių Japonijos karių. Amerikos karinės pajėgos atkeršijo už Perl Harboro ataką, o vėliau aktyviai dalyvavo sprendžiant konfliktus Europoje.

Midvėjaus mūšis lėmė JAV ir Japonijos karinės kampanijos baigtį − sustabdytas Japonijos puolimas ir pasiektas santykinis karinis paritetas Ramiajame vandenyne.

Nuorodos 

 Midvėjaus mūšio chronologija (1 d.) (anglų k.)
 Midvėjaus mūšio chronologija (2 d.)  (anglų k.)

Antrasis pasaulinis karas Ramiajame vandenyne
JAV kariuomenė
Jan Bułhak

Janas Brunonas Bulhakas (; g. 1876 m. spalio 6 d. Ostančinėje, , šalia Naugarduko – m. 1950 m. vasario 4 d. Gižycke, dab. Varmijos Mozūrų vaivadija, Lenkija) – lenkų fotografas, ilgą laiką gyvenęs Vilniuje (1912–1939 metais), knygų apie fotografiją, Vilniaus nuotraukų albumų autorius, Stepono Batoro universiteto dėstytojas.

Biografija 
1887–1897 m. mokėsi gimnazijoje Vilniuje, 1897 m. mokslo baigimo diplomą gavo Ostašine.1897–1899 m. studijavo Jogailos universiteto Filosofijos skyriuje, Krokuvoje, tačiau dėl šeimyninių priežasčių mokslus turėjo mesti ir grįžęs į tėviškę užsiėmė žemės ūkiu.
Nuosekliai gilintis į fotografiją Janas Bułhakas pradėjo 1905–1912 m.
Fotografijos mokėsi savarankiškai, bet 1912 m. baigė fotografijos kursus pas Hugo Erfurthą Drezdene (Vokietijoje).1912 m. Vilniuje jis atidarė savo dirbtuves ir Ferdinando Ruszczyco įkvėptas ėmė inventorizuoti Vilniaus senamiesčio, o vėliau ir visos Lenkijos architektūros paminklus. Paminklų inventorizaciją tęsė iki pat 1944 m. ir sukaupė apie 10000 darbų.

Nuotraukos priskiriamos impresionistiniam stiliui. Vėliau J. Bulhako fotografijų stilius pavadintas piktorializmu (). 1920–1930 m. daug fotografavo Vilniaus ir jo apylinkių vaizdų. Du kartus inventorizavo Vilniaus senamiesčio architektūros paveldą – pirmą kartą 1912–1919 m., antrą – 1944 m. liepos-rugsėjo mėnesiais pagal Raudosios Armijos užsakymą inventorizavo Vilniaus miestui padarytą karo veiksmų žalą.

Nuo 1931 m. iki mirties parašė keturias knygas apie fotografiją. Įkūrė pirmąją profesionalią Vilniaus fotografijos Vilniaus ir jai vadovavo. Paskelbė daugiau kaip 100 straipsnių fotografijos estetikos klausimais, paliko šimtus vertingų fotografinių vaizdų. 1927 m. Vilniuje įkūrė Fotografijos mėgėjų draugiją ir Vilniaus fotoklubą. Skaitė fotomeno paskaitas Vilniaus Universitete įsteigtai meninės fotografijos katedroje, kuri ir tapo pirmąja profesionalaus fotografijos meno mokykla. Vadino save fotografiku, kitaip tariant, fotomenininku, siekė, kad fotografija taptų pripažinta ir įvertinta profesionalaus meno sritimi.

Jano Bulhako nuotraukų iš meno kolekcionieriaus Vlado Daumanto rinkinių turi ir M. K. Čiurlionio dailės muziejus.

Vilniaus kraštas nuotraukose

Išnašos

Nuorodos 

 Apie Janą Bulhaką ir parodą // Lietuvos dailės muziejaus inf. ()
 Janas Bulhakas ir jo darbai // fototapeta.art.pl ()

Bulhakas, Janas
Bulhakas, Janas
Bronislovas Burgis

Bronislovas Burgis (1949 m. gruodžio 12 d. Paminijuose, Žarėnų valsčiuje – 2020 m. balandžio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, Kauno technologijos universiteto (KTU) docentas, vienas iš KTU gimnazijos (KTUG) įkūrėjų ir ilgametis jos vadovas (1989−2014 m.), matematikos mokytojas, buvęs IT žurnalo „Kompiuterija“ redaktorius.

Biografija 
Baigė studijas Kauno politechnikos institute (KPI). 1978 m. gruodžio 1 d. KPI apgynė mokslų kandidato disertaciją „Skaitmeninių struktūrų suskaidymo gedimų diagnostikos efektyvumo padidinimui metodų sukūrimas ir tyrimas“, technologijos mokslų daktaras.

Iki 2008 m. buvo žurnalo „Kompiuterija“ vyr. redaktorius. Kauno technologijos universiteto Fundamentaliųjų mokslų fakulteto Taikomosios matematikos katedros docentas (iki 2013 m.), nuo 2013 m. – dėstytojas valandininkas.

2014 metais KTUG moksleivės tėvų iniciatyva B. Burgio atžvilgiu buvo pradėtas ikiteisminis tyrimas – veika kvalifikuota pagal Baudžiamojo kodekso 145 straipsnio 2 dalį. 2014 m. gruodžio 5 d. pasitraukė iš KTUG direktoriaus pareigų. 2016 m. gegužės 6 d. Kauno apygardos teismas priėmė išteisinamąjį nuosprendį.

2020 m. balandžio 30 d. mirė po sunkios ligos. 2020 m. gegužės 6 d. palaidotas Antakalnio kapinėse, Menininkų kalnelyje.

Bronislovo Burgio labdaros ir paramos fondas 

2014 m. gruodžio 3 d. įsteigtas Bronislovo Burgio labdaros ir paramos fondas. Buveinės adresas: Vasaros gatvė 9, Vilnius. Fondą įsteigė ir iki mirties jam vadovavo Bronislovas Burgis. Kaip buvo sakęs B. Burgis, „fondas rems tik moksleivius, atkakliai siekiančius mokslo".

Apdovanojimai 
 2011 m. „Verslo švyturys“ (Savaitraščio „Ekonomika.lt“ apdovanojimas) – Nominacijoje „Metų švietėjas“ (nominacija įsteigta siekiant skatinti jaunuolių profesionalumą ir inovatyvumą, įkvėpti ir ugdyti ateities vadovus)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Asmeninis Bronislovo Burgio tinklaraštis 

Lietuvos mokyklų direktoriai
Lietuvos matematikai
Lietuvos redaktoriai
KTU dėstytojai
Rytų Lietuvos pilkapių kultūra

Rytų Lietuvos pilkapių kultūra – lietuvių gentims priskiriama geležies amžiaus archeologinė kultūra.

Geografija 

III-IV a. Rytų Lietuvos pilkapių kultūra susiformavo brūkšniuotos keramikos kultūros teritorijoje Rytų Lietuvoje ir Šiaurės Vakarų Baltarusijoje (iki Svierių ir Naručio ežerų). Šiai kultūrai pavadinimą davė didelis kiekis surastų pilkapių Rytų Lietuvoje, iš viso apie 6 tūkst. sampilų, arba 230 pilkapynų. Baltarusijos teritorijoje priskaičiuojama apie 80 pilkapynų, išsidėsčiusių Neries (Vilijos) aukštupyje bei Nemuno dešiniajame krante prie valstybės sienos su Lietuva. Kultūros atsiradimui nemažai įtakos turėję pietrytiniai kaimynai (sūduviai), iš kur anksčiausiai paplito brūkšniuotą keramiką pakeitusi grublėtoji keramika bei mirusio žmogaus palaikų sudeginimo papročiai.

Kultūros ypatybės 

Pagrindinis kultūros bruožas – mirusiųjų laidojimas iš žemės supiltuose pilkapiuose, apjuostuose akmenų vainikais, vėliau – duobėmis ar ištisiniais grioviais. Mirusieji pradžioje pradžioje nebuvo deginti, vėliau – sudeginti. Pilkapynus sudarė apie keli šimtai sampilų, pastaruosiuose randama po kelis ar keliolika kapų. Įkapės dažniausiai nebuvo gausios, nors rasta ir labai turtingų kapų. Storas kultūrinis sluoksnis aptinkamas piliakalnių papėdėse, tačiau pačių piliakalnių aikštelėse iki pat antrojo tūkstantmečio pradžios žmonių veiklos pėdsakai labai neryškūs. Apie XII a. pilkapių pylimo tradicija išnyko, o kartu su ja – ir Rytų Lietuvos pilkapių kultūra.

Daugumos šiuolaikinių tyrinėtojų nuomone, Rytų Lietuvos pilkapių kultūra (taip pat ir Bancerovo – Tušemlios kultūra) susidarė veikiama brūkšniuotosios keramikos kultūros – tipiškos rytų baltų archeologinės kultūros – poveikyje. Brūkšniuotosios keramikos kultūra sunyko apie III a. veikiama vakarų baltų kultūrų.

Vienas iš Rytų Lietuvos pilkapių kultūros pavyzdžių – Jakšiškio pilkapynas Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Rytų Lietuvos pilkapių kultūra
 Rytų Lietuvos pilkapių kultūros ypatybės (rusų k.)

Baltų archeologinės kultūros
Baltarusijos archeologinės kultūros
Lietuvos archeologinės kultūros
Beti kalba

Beti kalba – bantų kalbų grupei priklausanti kalba (dažniau kalbotyrininkų laikoma kalbų grupe), vartojama beti-pahuinų tautų, gyvenančių Kamerūno, Pusiaujo Gvinėjos, Gabono ir San Tomės ir Prinsipės džiunglių zonoje.

Beti priklauso bebilių, bulu, etonų, evondo, fangų ir mengisų kalbos.

Beti turi ISO 639-3 kodą, kuris 2010 m. paseno, nes dauguma iki tol Beti dialektais laikytų kalbų įgijo savo ISO kodus.

Šaltiniai 

Bantų kalbos
Glazgo universitetas

Glazgo universitetas () – ketvirtas pagal senumą universitetas anglakalbėse šalyse ir antras Škotijoje. 1451 m. įkurtas Glazge, Jungtinėje Karalystėje, universitetas yra viena iš 19 britų aukštojo mokslo institucijų, pagal reitingus patenkančių į 100 geriausių pasaulyje.

Istorija 

Universitetas įkurtas 1451 m., popiežiui Mikalojui V išleidus bulę Škotijos karaliaus Jokūbo II prašymu. Tada universitetą sudarė keturi fakultetai: humanitarinių mokslų, teologijos, teisės ir medicinos.

Universitetas buvo pagrindinis Švietimo amžiaus Škotijoje centras. Vykstant pramonės perversmui, jame teiktas ir profesinis išsilavinimas. Dabar jis yra vienintelė Škotijoje aukštoji mokykla siūlanti visą eilę profesinių studijų, įskaitant teisę, mediciną, veterinariją, odontologiją ir inžineriją.

Struktūra 

Nuo 2010 m. universitetą sudaro keturi koledžai:
 Humanitarinių mokslų koledžas
 Medicininių, veterinarinių ir gyvosios gamtos mokslų koledžas
 Gamtos mokslų ir inžinerijos koledžas
 Socialinių mokslų koledžas

Kiekvienam koledžui priklauso kelios mokyklos, iš viso jų yra 21.

Universitetui priklauso tais pačiais metais įkurta viena seniausių ir didžiausių akademinių bibliotekų Europoje (daugiau nei 2,5 mln. tomų), memorialinė koplyčia bei pirmas Škotijoje viešas muziejus ir meno galerija.

Žymūs žmonės 

Universitete dėstė ar studijavo šeši Nobelio premijos laureatai, du Jungtinės Karalystės ministrai pirmininkai, taip pat:

 Frensis Hačesonas, filosofas
 Adamas Smitas, ekonomistas
 Džeimsas Vatas, inžinierius, išradėjas
 John Logie Baird, inžinierius, išradėjas
 Džozefas Listeris, chirurgas

Studentų veikla 

Priešingai nei kiti Škotijos universitetai, Glazgo universitetas neturi vieningos studentų asociacijos, egzistuoja kelios studentų organizacijos. Studentų atstovaujamoji taryba atstovauja studentų interesams, stengiasi užtikrinti jų sveikatą ir gerovę bei remia klubus ir draugijas. Studentai yra susivieniję į dvi sąjungas - Glazgo universiteto sąjungą ir Karalienės Margaritos sąjungą. Taip pat veikia universiteto sporto asociacija.

Studentai leidžia laikraštį, žurnalą, transliuoja televizijos ir radijo kanalus.

Škotijos universitetai
Šiaurės vakarų kraštas

Šiaurės vakarų kraštas () – Rusijos imperijos dalis, apėmusi Baltarusijos ir Lietuvos generalgubernatorijas, kurios buvo sudarytos buvusios Lietuvos didžiosios kunigaikštystės teritorijoje. Pasižymėjo tam tikrais visuomeniniais teisiniais ypatumais. Centras – Vilnius..

Istorija 
Šiaurės vakarų kraštą sudarė 6 gubernijos:
 Vilniaus gubernija
 Kauno gubernija
 Gardino gubernija
 Minsko gubernija
 Mogiliovo gubernija
 Vitebsko gubernija

1864 m. kuriant žemietijas (zemstvas, ) šios gubernijos liko be žemietijų. 1903 m. Rusijoje buvo priimti „Žemietijų ūkio valdymo Vitebsko, Volynės, Kijevo, Minsko, Mogiliovo ir Podolės gubernijose nuostatai“ (Положение об управлении земским хозяйством в губерниях Витебской, Волынской, Киевской, Минской, Могилёвской, Подольской), pagal kuriuos trijose iš šešių Šiaurės vakarų krašto gubernijų buvo įvesta modifikuota žemietijų sistema, kur visus žemietijų valdybų narius ir žemietijų įgaliotinius () skyrė vyriausybė. Vėliau ši sistema buvo pripažinta nevykusia, todėl nuo 1910 m. buvo kuriamas projektas įstatymo, kuriuo šiose gubernijose turėjo būti įvesta renkamų žemietijų įstaigų sistema. Tiesa, buvo numatyta, kad žemietijų valdyme negalės dalyvauti lenkai žemvaldžiai. 1911 m. priimant šį įstatymą kilo politinį krizė. Rinkiminės žemietijos šiose gubernijose veikė nuo 1912 m..

Nuorodos 

Lietuvos istorija (1795-1918 m.)
Rusijos imperijos administraciniai vienetai
Baltarusijos istorija
Kukenanas

Kukenanas (; Matawi) – stalkalnis (tepui) Gvianos plokščiakalnyje, Bolivaro valstijoje, Venesueloje. Aukštis siekia 2680 m, ilgis apie 3 km. Nuo pietrytinio stalkalnio šlaito iš 674 m aukščio krenta Kukenano krioklys.

Kukenanas stūkso Kanaimos nacionalinio parko teritorijoje, netoli Brazilijos ir Gajanos sienų. Į šiaurės rytus yra kitas, žymesnis tepui – Roraimos kalnas. Kukenano viršūnė sunkiau pasiekiama, todėl į jį kopiama rečiau nei į Roraimą. Stalkalnyje esama nedidelių urvų, iš kurių ilgiausias Sima Kukenan Norte (650 m).

Matawi Tepui vietinių indėnų pemonų vadinamas „mirusiųjų vieta“.

Venesuelos kalnai
Uodinė plėšriablakė

Uodinė plėšriablakė (Empicoris culiciformis) - plėšriablakių šeimos atstovas.

Blakės kūno ilgis - 4-8 mm.
Kojos ir antenos juodai-baltai, rudai-baltai dryžuotos. 1 poros kojų blauzdos sustorėjusios. Sparnai ploni, šiek tiek ilgesni už pilvelį.

Grobuoniška blakių rūšis. Dažniausiai pastebima ant medžių ar krūmų lapų, kamienų. Ten medžioja smulkius nariuotakojus. Suomijoje stebėta maitinantis šiengraužiais (Psocoptera).

Paplitimas: Afrika, Europa ir Šiaurės Azija (be Kinijos), Šiaurės ir Pietų Amerika.

Plėšriablakės
Tonis

Tonis – geologinis neoproterozojaus eros periodas, prasidėjęs prieš 1 mlrd. metų ir pasibaigęs prieš 850 mln. m. Šio laikotarpio ribos nustatytos Tarptautinės stratigrafijos komisijos, remiantis radiometriniu datavimu, o ne pagal uolienų sluoksnius, kaip daugelio kitų periodų.

Tonio periodu egzistavo Rodinijos superkontinentas, kurį supo Mirovijos vandenynas. Prasidėjo procesai, dėl kurių šis kontinentas vėliau suskilo (riftų formavimasis bei plokščių skėtimasis). Dėl plokščių skėtimosi formavosi vidinės jūros. Ten, kur kadaise būta vidinių jūrų ar vandenyno pakrančių, rasta stromatolitų.

Šiuo laikotarpiu vyravo gana žemos temperatūros. Kaip spėjama, vidutinė temperatūra galėjo būti 10 °C žemesnė nei dabar, ypač centrinėse žemyno srityse.

Buvo aptikta tonio periodu datuojamų daugialąsčių dumblių fosilijų. Jokių gyvūnų fosilijų (atspaudų), priskirtinų šiam geologiniam periodui, rasta nebuvo. Visgi, tai nebūtinai reiškia, kad tuo metu gyvūnai dar neegzistavo, nes fosilijų galėjo neišlikti dėl to, kad tuometiniai gyvūnai buvo maži ir sudaryti iš minkštųjų audinių. Aptikti galimi smulkių gyvūnų veiklos pėdsakai, kurie galėjo būti palikti į kirmėles panašių gyvūnų, savo dydžiu (apie 5 mm pločio) ir sudėtingumu prilygstančių sliekams.

Tonio periodu deguonies lygis atmosferoje buvo žemesnis nei vėlesniais kriogenio bei ediakario periodais, todėl sąlygos sudėtingesnių gyvybės formų evoliucijai nebuvo palankios. Organizmų įvairovė apsiribojo vienaląsčiais grybais, bakterijomis, archėjomis, kai kuriais daugialąsčiais dumbliais ir galbūt primityviais gyvūnais. Tikėtina, jog šios gyvybės formos gyveno tik tose sausumos vietose, kurios buvo prie pat vandens šaltinių. Kadangi dar neegzistavo ozono sluoksnis, iš esmės sausuma nebuvo tinkama gyvybei dėl jai pražūtingų ultravioletinių spindulių. Mikroorganizmai telkėsi į stambias, didelio tankio kolonijas („mikrobų kilimėlius“).

Dažniausios šiam periodui priskiriamos fosilijos – akritarchai. Tai daugiausia įvairių nežinomų organizmų bei planktoninių dumblių liekanos. Tonio periodu akritarchų įvairovė pirmą kartą gerokai išaugo. Išskyrus nedidelį sumažėjimą per kriogenio apledėjimus, ji išliko panaši visą neoproterozojaus erą.

Išnašos 

Proterozojus
Martynas IV

Martynas IV (, tikroji pavardė Simon de Brion, po 1210 m. Prancūzijos Meinpincien pilyje, Il de Frans provincijoje – 1285 m. kovo 28 d. Perudža) – Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1281 m. vasario 22 d.  iki mirties.

Biografija 
Gimė kilmingoje šeimoje. Studijavo Paryžiaus, Padujos ir Bolonijos universitetuose. Buvo arkidiakonas, kanauninkas. 1260 m. paskirtas Prancūzijos karaliaus Liudviko IX kancleriu. 1261 m. tapo kardinolu. 1262 m. Urbonas IV paskyrė S. de Brioną legatu Prancūzijoje.

Popiežiaus vardas 
Išrinkus S. de Brioną naujuoju popiežiumi, jis pasirinko Martyno IV vardą. Tačiau iki šio išrinkimo buvo klaidingai laikyta, kad Martyno vardą jau turėjo popiežiai Martynas II ir Martynas III, kurių tikrieji pasirinkti vardai buvo Marinas I ir Marinas II. 1417 m. buvo išrinktas popiežius, priėmęs Martyno V vardą. Siekiant išvengti tolimesnės painiavos, palikta esama šių dviejų popiežių numeracija, nors faktiškai jie yra, atitinkamai, Martynas II ir Martynas III.

Pontifikatas 
1281 m. išrinkus popiežiumi, rezidavo Orvjeto mieste, nes dėl ryšių su Prancūzijos karaliumi, Roma atsisakė jį priimti. Pontifikato metu buvo priklausomas nuo Neapolio karaliaus Karolio I Anžu, kuris jį parėmė popiežiaus rinkimų metu. Paraginus Prancūzijos karaliui, ekskomunikavo Bizantijos imperatorių Mykolą VIII. Iš dalies dėl šios priežasties nepavyko įgyvendinti antrajame Liono susirinkime siektos Katalikų ir Stačiatikių bažnyčių unijos. Pasmerkė 1282 m. įvykusį sukilimą Sicilijoje.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Sąrašas:Popiežiai
 Katalikų enciklopedija

Martynas 04
Gambija 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

Gambijos sportininkai dalyvavo 2008 vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine, Kinijoje rugpjūčio 8-24 dienomis.

Lengvoji atletika

Vyrai

Moterys

Boksas

Gambija paruošė vieną boksininką olimpiniam bokso turnyrui. Badou Jack (vidutinis svoris) perėjo antrąjį Afrikos žemyno kvalifikacinį turnyrą.

Šalys 2008 metų vasaros olimpinėse žaidynėse
Gambija 2000 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

Gambija dalyvavo 2000 vasaros olimpinėse žaidynėse Sidnėjuje, Australijoje.

Lengvoji atletika 

Vyrų 100 m
 Pa Modou Gai
 1 Raundas – 11,03 (toliau nepasiekė)

Moterų 800 m
 Adama N'Jie
 1 Raundas – 02:07,90 (toliau nepasiekė)

Šalys vasaros olimpinėse žaidynėse
Gambijos sportas
Butanas 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

Butanas dalyvavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Pekine, Kinijoje rugpjūčio 8-24 dienomis.

Šaudymas iš lanko

Butanas į olimpines žaidynes šaulius iš lanko siuntė septintą kartą, tikėdamiesi pirmojo olimpinio šalies medalio.

Vyrai

Moterys

Šalys 2008 metų vasaros olimpinėse žaidynėse
Zyplių dvaras

Zyplių dvaras – dvaras Tubelių kaime (Šakių rajonas).

Istorija 

Napoleonas Bonapartas Veliuonos seniūnijos dalį kairiajame Nemuno krante – Lukšių, Sintautų, Plokščių ir Ilguvos parapijas – atidavė kunigaikščiui Juozapui Poniatovskiui, kuriam mirus 1813 m. valdas paveldėjo jo sesuo Teresei Tiškevičienei. Visa valda (155 kaimai ir apie 300 valakų girios) vadinosi bendru Zyplių turtų vardu, o patys Zypliai buvo dvarelis su apie 60 margų žemės (dabar Senieji Zypliai).

Naujoji savininkė Zyplių net nematė, nes nuolat gyveno Paryžiuje. Apie 1845–1855 m. pritrūkusi pinigų, dvarą pardavė Polocko gubernijos dvarininkui Jonui Bartkovskiui. Šis pasistatė naują dvarą netoli Lukšių ir pavadino jį Naujaisiais Zypliais. Vieta, kurioje pastatyti rūmai, vadinosi Palankiais – dvarininkas stengęsis taikiai sugyventi su vietos žmonėmis. Jonui Bartkovskiui mirus, dvaras atiteko podukrai Joanai Volfersaitei-Kučinskienei, kuri dvare negyveno ir į dvarą buvo atvykusi tik du kartus (statant ir šventinant bažnyčią). 

Vėliau Zypliai atiteko Liudvikai Ostrovskienei, Naujuosius Zyplius pardavusiai grafui Tomui Potockiui, kuris 1891–1901 m. iš pagrindų pertvarkė dvaro sodybą – vienaaukščiams rūmams pristatė dviaukščius korpusus, sukūrė vakarinę parko dalį, nutiesė parką ribojančius kelius-alėjas.

Apie 1897 m. nuo garo mašinos sudegė visi mediniai ūkiniai pastatai, vietoj jų buvo atstatyti plytų mūro.

1912 m. Varšuvoje grafas staiga mirė ir buvo pervežtas į Zyplius. Po jo mirties iki Antrojo pasaulinio karo dvarą valdė grafo žmona. 1919 m. iš Seinų čia perkelta kunigų seminarija, dar vėliau (1924 m.) atidaryta žemės ūkio mokykla. Karo ir pokario laikotarpiu veikė ligoninė, buvo kolūkio kontora, Lukšių apylinkės vykdomasis komitetas.

Lukšių miestelio seniūno Vido Cikanos rūpesčiu 2002 m. pradėti dvaro tvarkymo ir atstatymo darbai. 2012 m. atidaryti restauruoti dvaro rūmai. 2014 m. buvusioje dvaro vežiminėje įsikūrė Zanavykų muziejus. Šiuo metu dvare eksponuojama daug meno dirbinių: paveikslų, rankdarbių, medžio, akmens skulptūrų, keramikos, kalvystės, stiklo dirbinių, vyksta koncertai, spektakliai, plenerai, stovyklos. Per metus dvarą aplanko apie 10 tūkst. svečių. 

2020 m. restauruotas dvarininko J. Bartkovskio antkapis Lukšių kapinėse, stovintis šalia Kaminskių šeimos koplyčios.

Dvaro pastatus supa 21 ha ploto parkas. Jame auga nemažai vertingų rūšių medžių: platanalapiai ir sidabriniai klevai, paprastieji ir raudonieji ąžuolai, baltosios ir balzaminės tuopos, europiniai ir Sukačiovo maumedžiai, juodosios pušys, sidabriniai kėniai, karpotieji ir plaukuotieji beržai, kalninės guobos, kamštiniai skirpstai.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Zyplių dvaro sodyba (Kultūros vertybių registras)
 Zyplių dvaras, Šakių r. (miestai.net)
 Zyplių dvaras (apleisti.lt) 
 Zyplių dvaras (archyvai.lt) 

Šakių rajono dvarai
Marakajus

Marakajus () – miestas šiaurės Venesueloje, netoli Karibų jūros kranto. Aragvos valstijos sostinė. Per miestą eina Panamerikos plento atšaka, yra geležinkelio stotis, oro uostas. Tekstilės, odos ir avalynės, medienos apdirbimo, maisto pramonė. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (galvijai, tabakas, kava, kakava, cukranendrės). Marakajuje yra pagrindinė Venesuelos karinės aviacijos bazė. Veikia kelių universitetų fakultetai, antropologijos, aviacijos, meno muziejai, operos rūmai, zoologijos sodas, katedra.

Istorija 

Marakajus įkurtas 1701 m., o labiausiai išaugo XX a. pradžioje.

Šaltiniai 

Venesuelos miestai
Klajoklinė plėšriablakė

Klajoklinė plėšriablakė (Empicoris vagabundus) – plėšriablakių šeimos atstovas.

Kūno ilgis – 5,3 - 7 mm.
Spalva varijuoja nuo gelsvai rudos iki rudos. Antenos ir kojos ilgos su skersiniais tamsiais dryžiais, apaugusios šereliais. Priekinių kojų poros šlaunys sustorėjusios ir ilgesnės nei galva ir krūtinė kartu paėmus. Straubliukas lenktas (pjautuvo formos), taip pat skersai dryžuotas. Suglausti ant nugaros sparnai yra ilgesni už pilvelį. Pterostigmos be tamsių taškų. 

Dažniausiai gyvena ant medžių bei krūmų lapų, kamienų – pvz., ant kerpėmis apaugusių gudobelių (Crataegus) ir dygiųjų slyvų (Prunus spinosa).

Suaugėliai plėšrūs – medžioja smulkius nariuotakojus, tokius kaip amarai (Aphididae), šiengraužiai (Psocoptera).

Paplitusi visoje Europoje.

Plėšriablakės
Beatifikacija

Beatifikacija – Katalikų bažnyčios mirusiojo pripažinimas buvus palaimintuoju. Beatifikacijos aktas laikomas žingsniu link palaimintojo kanonizacijos.

Istorija 
Ankstyvosios krikščionybės laikais asmens paskelbimas šventuoju daugiausia priklausė nuo vyskupo sprendimų. 1642 m. popiežius Urbonas VIII atskyrė beatifikaciją nuo kanonizacijos. 1747 m. popiežius Benediktas XIV išleido encikliką De servorum Dei beatificatione et de beatorum canonizatione, kuria nustatė beatifikacijos proceso tvarką. Šią tvarką dar kelis kartus reformavo popiežiai Paulius VI ir Jonas Paulius II.

Beatifikacijos procesas 
Beatifikacijos bylos metu tiriamas kandidato gyvenimas, veikla ir šventumas. Asmenį palaimintuoju iškilmingu aktu skelbia popiežius. Akte patvirtinama, kad palaimintasis pasižymėjo išskirtinėmis dorybėmis ir yra krikščioniško gyvenimo pavyzdys. Įprastai palaimintąjį garbinti leidžiama vietos bendruomenėje ir tik išskirtiniais atvejais – visoje valstybėje. Palaimintojo vardas, leidus Apaštalų sostui, gali būti suteikiamas bažnyčiai. Palaimintieji asmenys negali būti vietovės ar vyskupijos globėjais. Vėliau palaimintieji gali būti paskelbti šventaisiais, jeigu pasižymi stebuklingo gydymo dovana ir pan.

Lietuvoje 
Lietuvoje 1987 m. palaimintuoju paskelbtas vyskupas Jurgis Matulaitis, 2017 m. Kaišiadorių vyskupijoje – Dievo tarnas arkivyskupas Teofilius Matulionis (1873–1962).

Taip pat yra pradėtos kelios kitos beatifikacijos bylos:
 Kauno arkivyskupijoje Dievo tarnaitei Adelei Dirsytei (1909–1955), Dievo tarnaitei Elenai Spirgevičiūtei (1924–1944);
 Šiaulių vyskupijoje Dievo tarnaitei Barborai Žagarietei (1628–1648) ir Ignacui Štachui (1797–1854);
 Panevėžio vyskupijoje Dievo tarnui kunigui Alfonsui Lipniūnui (1905–1945);
 Telšių vyskupijoje Dievo tarnui vyskupui Vincentui Borisevičiui (1887–1946);
 Vilniaus arkivyskupijoje Dievo tarnui arkivyskupui kankiniui Mečislovui Reiniui (1884–1953);
 Dievo Apvaizdos seserų kongregacija Lietuvoje (DP) pradėjo bylą jos įkūrėjai Marijai Rusteikaitei (1892-1949).

Šaltiniai 

Katalikybė
Krikščionybė
LRT Radijas

LRT Radijas – informacinė visuomeninio transliuotojo LRT radijo programa, viena populiariausių radijo programų Lietuvoje. LRT Radijas transliuojamas 24 valandas per parą.

Istorija 
1926 m. birželio 12 d. 19 valandą 1961 m banga iš Kauno radijo stoties į eterį nuskriejo šaukiniai „Alio, alio – Lietuvos radijas – Kaunas“ . Pranešėjas, tikėtina Petras Speičys, pasakęs „Labą vakarą“, perskaitė sveikinamąjį žodį, kelis naujienų agentūros ELTA pranešimus iš užsienio ir iš krašto vidaus gyvenimo. Toliau lietuvių, esperanto, anglų, vokiečių ir prancūzų kalbomis buvo kartojamas šaukinys „Kas girdite mus – atsiliepkite, parašykite!“. Pirmoji lietuviška radijo laida truko pusvalandį.

Nuo 1956 m., kai Lietuvoje pradėta transliuoti antroji radijo programa, iki 2003 m. rugsėjo 28 d. „LRT Radijas“ vadinosi „Lietuvos radijo pirmoji programa“. Po to iki 2012 m. liepos 27 d. ši programa vadinosi „Lietuvos radijas“.

Iki 2009 m. balandžio 1 d. programa buvo transliuojama viduriniosiomis bangomis 666 kHz dažniu per Sitkūnų radijo stotį bei ultratrumposiomis bangomis, po to – tik ultratrumposiomis bangomis.

2010 m. gegužės 1 d. – 2011 m. balandžio 1 d. radijas transliuotas 18 valandų per parą.

Dažniai 
Ultratrumposiomis bangomis:

 Alytus 104,6
 Anykščiai 101,9
 Biržai 100,8
 Dieveniškės 107,2
 Druskininkai 102,3
 Ignalina 104,2
 Joniškis 89,4
 Jurbarkas 91,6
 Kalvarija 104,8
 Kaunas 102,1
 Kėdainiai 93,3
 Kybartai 102,4
 Klaipėda 102,8
 Laukuva 88,5
 Marijampolė 105,2
 Mažeikiai 93,3
 Nida 106,8
 Panevėžys 107,5
 Plungė 88,0
 Raseiniai 100,7
 Rokiškis 96,3
 Skuodas 99,3
 Šiauliai 100,9
 Šilutė 88,9
 Tauragė 98,8
 Telšiai 93,0
 Ukmergė 102,8
 Utena 107,4
 Varėna 100,7
 Vilnius 89,0
 Visaginas 102,9

Šaltiniai 

Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija
Lietuvos radijo programos
Garua

Garua () – uostamiestis Kamerūne; Šiaurinio regiono sostinė, esanti prie Benuės upės. Tai trečias didžiausias Kamerūno miestas po Dualos ir Jaundės.

Nuorodos 
 Benuės nacionalinis parkas 
 Garua 

Kamerūno miestai
Meridos Kordiljera

Meridos Kordiljera () – kalnagūbrių grupė šiaurės vakarų Venesueloje, Andų kalnų sistemos dalis. Driekiasi iš pietvakarių į šiaurės rytus, nuo Kolumbijos sienos iki Venesuelos Pakrantės Kordiljeros. Nuo Rytų Kordiljeros atskirta Tačiros įduba. Aukščiausia Meridos Kordiljeros dalis yra Siera Nevada de Meridos masyvas. Jame stūkso aukščiausia Venesueloje Bolivaro viršukalnė (4981 m).

Pietiniuose kalnagūbrio šlaituose prasideda Orinoko baseino upės, šiauriniuose – Marakaibo ežero baseino upės. Šlaituose auga daugiausia rūko miškai, aukštikalnėse pereinantys į paramus. Kalnuose yra 5 ledynai, o liepos–rugpjūčio mėnesiais aukštikalnes (virš 4200 m) padengia sniegas.

Venesuelos kalnai
Andų kalnagūbriai
Poliaminai

Poliaminai – organiniai junginiai, turintys dvi ar daugiau pirminių amino grupių . Poliaminai atlieka svarbų vaidmenį ląstelėje. Jie taip pat naudojami chemijos pramonėje: etileno diaminas , 1,3-diaminopropanas , ir heksametildiaminas . Eukariotų ir Prokariotų ląstelėse putrescinas , kadaverinas , spermidine , and spermine  yra glaudžiai susiję su Met apykaitos ciklu. Piktybinėje ląstelėje poliaminų pagausėjimas siejamas su auglio progresavimu ir invazyvumu, kadangi jų kiekis koreliuoja su proteazių sintezės apimtimis .

Žinomi ir poliaminų vediniai – tetraetilmetildiaminas, .

Cyklenas yra pagrindinis ciklinių poliaminų klasės atstovas. Polietileno aminas yra polimeras sudarytas iš aziridino monomero.

Funkcijos 
Žinoma, kad poliaminai yra sintetinami ląstelėse stipriai reguliuojamuose apykaitos takuose, tačiau jų funkcija nėra visiškai aiški. Jie prisiriša prie DNR ir svarbūs histonų struktūrai. Transliacijos metu jie veikia kaip programuotos ribosomų formos pokyčių promotoriai. 
Sustabdžius poliaminų sintezę, sustoja arba sutrikdomas ir ląstelės augimas. Tai poliaminus daro ir terapiniu taikiniu.

Poliaminai, taip pat, yra svarbūs daugybės jonų kanalų reguliatoriai, veikiantys NMDA receptorius ir AMPA receptorius. Jie blokuoja sodos kanalą taip saugodami ląstelės energiją  pavidale.

Poliaminai gali didinti ir smegenų-kraujo barjero pralaidumą.

Jie moduliuoja ir augalų senėjimą, todėl yra laikomi ir augalų hormonais.

Nuorodos

Nuorodos 
 Poliaminai ląstelių dalijimesi ir mirtyje
 Ornitino dekarboksilazė: raiška ir reguliacija žiurkės smegenų ir transgeninių pelių ląstelėse, 2002, Pekka Kilpelainen, Department of Biochemistry, University of Oulu. Plati literatūros apžvalga iki 2001 metų: poliaminų struktūra, savybės, apykaita, fiziologinė ir fiziopatologinė rolė
 Metaloproteinaziės MMP-7 priklausomybė nuo poliaminų sintezės

Aminai
Bamenda

Bamenda () – miestas vakariniame Kamerūne, ~230 km į šiaurės vakarus nuo Jaundės; Šiaurės Vakarų regiono administracinis centras. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kava, tabakas, manijokas, kukurūzai, sorgai). Maisto pramonė (kavos apdirbimas ir kt.). Amatai (krepšių pynimas, medienos apdirbimas, skulptūrų gamyba). Turizmas (Mankon Fono rūmai (dabar muziejus), apylinkės garsėja vaizdingais kalnais, kriokliais).

Istorija 

Bamendos apylinkėse nuo seno gyveno tikarų tauta. XIX a. miestą užėmė vokiečiai. Vėliau jis buvo administruojamas britų (Pietų Kamerūnas), o 1961 m. tapo Kamerūno valstybės dalimi.

Šaltiniai 

Kamerūno miestai
Roger Milla

Rodžeris Mila (Roger Milla; g. 1952 m. gegužės 20 d.) – buvęs Kamerūno futbolininkas, rungtyniavęs puolėjo pozicijoje. Dalyvavo 3 pasaulio futbolo čempionatuose bei tapo vyriausiu žaidėju, įmušusiu įvartį pasaulio čempionato varžybose (sulaukęs 42 m., 1994 m. čempionato varžybose prieš Rusiją).

Karjeros pradžioje rungtyniavo įvairiuose Kamerūno klubuose, perėjęs į Jaundės „Tonnerre“ klubą tapo jo lyderiu ir 1976 m. buvo išrinktas Afrikos metų futbolininku. 1977 m. Mila išvyko į Prancūziją, bet ten buvo daugiausia atsarginiu žaidėju. Daugiau žaidybinio laiko gavo 1980 m. tapęs „SC Bastia“ klubo žaidėju. 1989 m. žaidėjas išvyko į Reunjoną, o vėliau grįžo į „Tonnerre“ klubą. 1994–1996 m. rungtyniavo Indonezijoje, o karjerą baigė Kamerūne.

Kamerūno rinktinės nuolatiniu žaidėju Rodžeris Mila tapo 1978 m., pradėjęs žaisti Prancūzijoje. Su savo šalies komanda jis dalyvavo 1982 m. pasaulio čempionate, ten įmušė įvartį į Peru vartus, bet jis nebuvo įskaitytas. Dar dalyvavo 1984 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, o 1987 m. baigė karjerą rinktinėje. Tačiau prieš 1990 m. pasaulio čempionatą pats Kamerūno prezidentas Polis Bija paprašė Milos grįžti į rinktinę. Puolėjas sutiko ir, būdamas 38 metų, žaidė itin rezultatyviai – įmušė po du įvarčius Rumunijai ir Kolumbijai, o ketvirtfinalio varžybose su Anglija uždirbo 11 m baudinį ir atliko rezultatyvų perdavimą. Mila dalyvavo ir 1994 m. pasaulio čempionate, būdamas 42 metų. Nors tas čempionatas Kamerūnui nesusiklostė taip sėkmingai, kaip praeitas, Mila įmušė įvartį Rusijai.

Rodžeris Mila taip pat pagarsėjo savo originaliais įvarčių šventimais.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Milla
V-2

V-2 ( 'atpildo ginklas 2'; techninis pavadinimas „Aggregat-4“, A4) – pirmoji pasaulyje skystuoju kuru varoma mažo nuotolio kovinė balistinė raketa, sukurta Vokietijoje Antrojo pasaulinio karo pradžioje. V-2 taip pat yra pirmasis žmonijos sukurtas aparatas, įskridęs į kosminę erdvę.

Istorija 
Raketą pradėta kurti apie 1937 m. Pėnemiundės tyrimų centre Uznamo saloje. 1942 m. prototipas pirmą kartą istorijoje viršijo 80 km aukštį, vėliau, 1945 m., pasiektas ir 200 km aukštis. Nuo 1943 m. požeminėje „Mittelverk“ gamykloje (Harco kalnuose) buvo pradėta raketos serijinė gamyba. 1944 m. rugsėjį Vermachtas link Sąjungininkų teritorijų paleido virš 3000 V-2 raketų, kurių dauguma pataikė į Londono ir Antverpeno miestus. Dėl šių atakų žuvo apie 7 250 kariškių ir civilių, tuo tarpu 12 000 žmonių žuvo gamindami raketas. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, amerikiečių, sovietų ir britų vyriausybės, atitinkamai surengusios „Paperclip“, „Osoaviakhim“ ir „Backfire“ slaptas operacijas įgijo V-2 raketos techninius brėžinius ar sulaikė pačius mokslininkus, dirbusius prie šių raketų, ir jais pasinaudojo savo pačių raketų gamyboje.

Kuras 
Šioje raketoje kaip kuras buvo naudojamas etilo alkoholio vandeninis tirpalas kartu su skystu deguonimi. Alkoholis lengvai maišosi su vandeniu, todėl visada galima sumažinti degimo temperatūrą pridedant daugiau vandens. Variklio aušinimo sistema buvo dar netobula ir žibalo (ar gryno alkoholio) degimo su deguonimi temperatūra jam buvo nepriimtinai aukšta.

Charakteristikos

Šaltiniai 

Raketiniai ginklai
Vermachtas
Vokietijos ginklai
Daudžgirių dvaras

Daudžgirių dvaras – dvaras Daudžgirių (Pagirių) kaime, Biržų rajone.

Istorija 
Dvaras jau XVIII a. viduryje priklausė Bistromų giminei, kurie XIX a. pradžioje pastatė dvaro rūmus.

1811 m., prieš Napoleono kariuomenės įsiveržimą, dvarui priklausė 242 gyventojai, jį valdė carinės Rusijos kariuomenės poručikas, našlys, liuteronų tikėjimą išpažinęs Aleksandras Bistromas. Pasakojama, kad A.Bistromas labai mėgęs lošti kortomis - rinkdavęsi Pabiržės katalikų parapijos klebonas, Pabiržės dvarininkai Komorovskiai ir Borovskiai, Mantagailiškių dvarininkai Holšteinai, fon Ropai, Bistromai. Nesėkmingai susiklosčiusios kortų partijos metu poručikas Aleksandras Bistromas dvarą pralošė baronui Ailchilemui fon Ropui ir nusišovė.

1845 m. dvaro savininkais jau užrašyti baronai fon Ropai. Baronas A. Ropas su žmona Lidija fon Rop turėjo tris sūnus, kurie paveldėjo:
 Ąžuolpamūšės dvarą;
 Gulbinų dvarą;
 tuomet didžiausią ir gražiausią Daudžgirių dvarą.

Daudžgirius valdęs Fridrichas Ropas su žmona bei dukra Lidija ir sūnumi Pirmojo pasaulinio karo metais išvažiavo į Vokietiją. Dvaras, kuriam priklausė beveik 450 ha žemės, buvo išparceliuotas.

Tarybiniais laikais dvaro rūmuose buvo įkurti vaikų namai, kuriuos panaikinus pastatas buvo neremontuojamas ir ėmė griūti.

Kultūrinė veikla 
Apie 1917 m. smuikininkas, pedagogas ir chorvedys Motiejus Budriūnas dvare pradėjo organizuoti chorus ir rengti vakarus koncertus.

Telefoninis ryšys 
1904 m. telefoninio ryšio statutą pasirašė jo autoriai: baronas Vilhelmas fon Ropas iš Pajiešmenės dvaro, Andre Holstenas iš Padaičių dvaro, grafas C.Komorowskis iš Pabiržės dvaro, baronas Henrikas Holštenas iš Mantagailiškio dvaro, S.Ordynecas iš Kaunių dvaro, Daudžgirių dvaro savininko barono Vilhelmo von der Roppo žentas Fridrichas von Reiswitzas, grafo Alfredo Jono Tiškevičiaus Biržų Astravo dvaro įgaliotinis M.Jastržembskis, baronas Paulius von der Roppas iš Ąžuolpamūšės dvaro ir dar vienas žmogus, kurio pavardės Biržų krašto muziejuje laikomame statute jau neįmanoma įskaityti.

Žymūs žmonės 
 Baronas Frydrichas fon der Ropas (1879–1964) – iš Baltijos vokiečių kilęs Lietuvos dvarininkas. Kalnų inžinierius, visuomenininkas ir religinių knygų autorius.
 Dvarą savo tėviške vadino (čia nuo 1873 m. gyveno) ir Teodoras Brazys - kompozitorius, muzikologas, vargonininkas, pedagogas, choro dirigentas.

Šaltiniai 

 Daudžgirių buv. dvaro sodybos fragmentai (Kultūros vertybių registras)
 Daudžgirių dvaro sodybos fotofiksacija (Lietuvos dvarų duomenų bazė)
 Daudžgiriai. Dvarai, kurių neliks (1)

Biržų rajono dvarai
Ntemas

Ntemas () arba Kampas () – upė Vidurio Afrikoje. Prasideda Gabone, Volijo-Ntemo provincijoje. Teka į vakarus daugiausia per tropines džiungles, Gabono, Pusiaujo Gvinėjos ir Kamerūno teritorijomis. Įteka į Atlanto vandenyną (Biafros įlanką) ties Kampu (Kamerūnas), sudaro estuariją.

Kamerūno upės
Gabono upės
Pusiaujo Gvinėjos upės
Kamil Bilinski

Kamil Bilinski (g. 1988 m. sausio 23 d. Vroclave) – Lenkijos futbolininkas, žaidžiantis Bukarešto "Dinamo" komandoje puolėjo pozicijoje.

Karjerą pradėjo 2002 metais pradėjęs lankyti Vroclavo „Slask“ jaunimo akademiją, pagrindinėje komandoje debiutavo 2006–2007 m. sezone. Tuomet ką tik pilnametystės sulaukęs puolėjas per 26 rungtynes įmušė 1 įvartį.
 
2007–2008 m. sezone klubas nusprendė jį paskolinti trečioje pagal pajėgumą Lenkijos lygoje rungtyniavusiai „Gawin Królewska Wola“ komandai. Joje K. Bilinskis sužaidė vos ketverias rungtynes.
 
Sugrįžęs į Vroclavo „Slask“ puolėjas šioje ekipoje praleido dvejus su puse metų, sužaidė 20 rungtynių ir pelnė 1 įvartį.
 
2009 m. K. Bilinskis buvo pripažintas geriausiu Lenkijos jaunuoju futbolininku.
 
2009–2010 m. sezoną perspektyvus žaidėjas pradėjo Lenkijos I lygoje rungtyniavusioje Pruškovo „Znicz“ ekipoje, kurios gretose įmušė 4 įvarčius. Vėliau persikėlė į toje pačioje lygoje žaidusią „Polkovicę“.
 
2011–2012 sezone puolėjas praleido Plocko „Wisloje“ ir buvo vienas jos lyderių. Per 34-ias šioje komandoje sužaistas rungtynes jis įmušė 12 įvarčių ir atliko 7 rezultatyvius perdavimus.

Žalgiris 

2012 m. vasarą pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgiriu“ Savo debiutinėse rungtynėse A lygoje su Klaipėdos „Atlantu“ puolėjas pelnė savo pirmąjį įvartį naujoje komandoje.. Puolėjo du įvarčiai padėjo nugalėti čempionų titulą ginančią Panevėžio „Ekrano“ ekipą.. Iš viso A lygoje įmušė 12 įvarčių ir Žalgirio fanų buvo pripažintas geriausiu sezono žaidėju.  Antrame savo sezone žaidėjas tapo rezultatyviausiu "Žalgirio" ir antru pagal rezultatyvumą A lygos futbolininku, įmušęs 21 įvartį čempionate.

Tolimesnė karjera 

Po sezono puolėjas pasirašė kontraktą su Rumunijos aukščiausios lygos Bukarešto "Dinamo" komanda. Prieš 2015 m. sezoną grįžo į WKS Śląsk Wrocław klubą Lenkijos aukščiausioje lygoje.

Pasiekimai 

WKS Śląsk Wrocław

Lenkijos futbolo lygos taurės laimėtojas (1) 2008-2009 m.

VMFD Žalgiris Vilnius

 LFF taurės laimėtojas (1) 2012-2013 m.
 LFF Supertaurės laimėtojas (1) 2013 m.
 A Lygos laimėtojas (1) 2013 m. 

Riga FC
 Latvijos futbolo taurės laimėtojas (1) 2018 m.

Individualūs

 Fanų išrinktas geriausiu Vilniaus "Žalgirio" sezono žaidėju (1) 2012 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Profilis 90minut.pl
 Profilis Transfermarkt
 Statistika www.futbolinis.lt

Lenkijos futbolininkai
Užsienio futbolininkai Lietuvos komandose
Andro Švrljuga

Andro Švrljuga (g. 1985 m. spalio 24 d.) – Kroatijos futbolininkas, žaidžiantis krašto saugo arba gynėjo pozicijose.

Karjera 
Karjerą padėjo 2004 m. Kostrenos NK Pomorac. 2007–2010 m. atstovavo Pulos „NK Istra 1961“, kuri 2009 m. iškopė į aukščiausią šalies divizioną.

Nuo 2010 m. gynė Rijekos HNK klubo garbę. 

2012 m. vasarą pasirašė kontraktą su Vilniaus „Žalgiriu“.  A lygoje Andro sužaidė 105 rungtynes ir pelnė 15 įvarčių. Su Vilniaus „Žalgiriu“ tris kartus tapo šalies čempionu  (2013, 2014 ir 2015 m.)

Nuo 2016 m. sezono atstovavo FK Sūduva. Su Marijampolės klubu tris kartus tapo Lietuvos čempionu (2017, 2018 ir 2019 m.)

2019 m. lapkričio mėn. pranešta, kad sutartis su futbolininku pratęsta iki 2020 m. pabaigos.

Pasiekimai 

VMFD Žalgiris Vilnius
 LFF taurės laimėtojas: 2012-2013 m., 2013-2014 m.
 LFF Supertaurės laimėtojas: 2013 m.
 A lygos laimėtojas: 2013, 2014, 2015 m.

FK Sūduva Marijampolė
 A lygos 
 laimėtojas: 2017, 2018, 2019 m.
 vicečempionas: 2020

 LFF taurės laimėtojas: 2019 m.

 LFF Supertaurės laimėtojas: 2018 m., 2019 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Soccerway
 transfermarkt
 Statistika iš www.futbolinis.lt
 lietuvosfutbolas.lt

Kroatijos futbolininkai
Užsienio futbolininkai Lietuvos komandose
Pericho kalnai

Pericho kalnai () – kalnų grandinė Pietų Amerikos šiaurėje, driekiasi Venesuelos–Kolumbijos siena; Andų atšaka. Tęsiasi iš šiaurės į pietus 310 km, nuo Okanjos pietuose iki La Gvachiros pusiasalio šiaurėje. Aukštis iki 3630 m (Las Tetaso k.). Pericho kalnai skiria Marakaibo baseiną rytuose ir Sesaro upės baseiną vakaruose. Apaugę drėgnaisiais tropikų miškais.

Pericho kalnuose tebegyvena nemažai indėnų: motilonai, jukpai, irokai, sokorpai. Pericho kalnų Kolumbijos pusėje slapstosi FARC partizanai.
 
Venesuelos kalnai
Kolumbijos kalnai