joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jonas Smilgevičius

Jonas Smilgevičius (1870 m. vasario 12 d. Šoniuose, Alsėdžių valsčius, Telšių apskritis – 1942 m. rugsėjo 27 d. Kaune) – Lietuvos nepriklausomybės akto signataras, agronomas, ekonomistas, bankininkas, įvairių akcinių bendrovių steigėjas ir dalininkas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
Iki 1893 m. mokėsi Mintaujos ir Liepojos gimnazijose. Vienerius metus studijavo ekonomiką Karaliaučiaus universitete, vėliau perėjo į Berlyno universitetą, kurį baigė 1899 m.

Trejus metus dėstė Peterburgo žemės ūkio mokykloje. Rūpinosi žemės ūkio naujovių populiarinimu lietuvių visuomenėje. Vadovavo Nobelio prekybos įmonių filialui Varšuvoje. Įsigijo Užvenčio (dab. Kelmės raj.) dvarą, kuriame užveisė pieninių galvijų bandą, užsėjo tabako plantaciją, įrengė modernų vandens malūną, lentpjūvę, plytinę.

Vienas Lietuvių konferencijos Vilniuje (1917 m.) organizatorių ir dalyvių, išrinktas į Lietuvos Tarybą. 1918 m. vasario 16 d. kartu su kitais Tarybos nariais pasirašė nepriklausomos Lietuvos valstybės atkūrimo aktą.

1925 m. išrinktas Lietuvos banko tarybos nariu. Lietuvos kredito banko (1921 m.) steigėjas.

Vienas pagrindinių akcinių bendrovių „Nemunas“, „Dubysa“, „Miškas“, „Neris“, „Sidabrinė lapė“ steigėjų ir akcininkų, „Vilijos“ bendrovės Vilniuje (1911 m.) kūrėjas.

Bendradarbiavo „Varpe“, „Vienybėje Lietuvninkų“, „Vilniaus žiniose“, pasirašinėdamas savo pavarde ir slapyvardžiais. Knygelės „Pienininkystė Lietuvos ūkininkams“ (1895 m.) autorius.

Mirė 1942 m. rugsėjo 27 d. Kaune. Buvo palaidotas Užvenčio kapinių koplyčios rūsyje, 1996 m. perlaidotas kapinėse šalia koplyčios (u. k. ).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Biografija;
 Trumpa biografija.

Vilniaus konferencijos dalyviai
Vasario 16 akto signatarai
Lietuvos ekonomistai
Lietuvos bankininkai
Seimo atstovai
Petras Repšys

Petras Repšys (g. 1940 m. rugsėjo 26 d. Šiauliuose) – lietuvių grafikas, medalių kūrėjas, monumentalistas.

Biografija 
1960–1967 m. studijavo Vilniaus dailės institute grafiką. Nuo 1967 m. dalyvauja respublikinėse ir užsienio parodose. Dirba lakštinės, knygų, taikomosios grafikos, ekslibriso, molbertinės tapybos, freskos, skulptūros, medalistikos srityse. Ekslibrisus pradėjo kurti 1969 m.

Svarbesni darbai: estampai „Žmogus, ugnikalnis“ ir „Grįžulo ratai“ (1964), „Poetas“ (1974), iliustruotos knygos S. Gedos „Strazdas“ (1967), „Užmigę žirgeliai“ (1970). Apipavidalino Vilniaus knygyno „Versmė“ eksterjerą ir interjerą (1973–1978), nutapė freską „Metų laikai“ Vilniaus universiteto lituanistikos centre (1974–1984), sukūrė medalių ir kt.  Petras Repšys knygas iliustruoja mažesnio amžiaus vaikams.

Bibliografija 
 Petras Repšys (sud. Laima Kanopkienė, Eugenijus Karpavičius). – Vilnius: Sapnų sala, 2006. – ISBN 9955-9648-7-1

Įvertinimas 
 1985 m. LTSR valstybinė premija
 1997 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija už ofortų ciklą „Senasis Vilnius“, medalių ciklus „Lietuvos panteonas“, „Lietuvos ginklo pergalės“, „Lemtingi Lietuvos tūkstantmečio įvykiai“, „Lietuvos nepriklausomybės šventės ir tragedijos“
 2000 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Kūryba 
 Vilniaus Universiteto medalis – 
 Medalis poetui Sigitui Gedai – 
 Medalis Henrikui Čigriejui – 
 Medalis Jonui Strielkūnui – 
 Medalis Marcelijui Martinaičiui – 
 Medalis Juozui Apučiui – 
 Medalis Jonui Juškaičiui –

Šaltiniai 

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Lietuvos dailininkai
LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos iliustratoriai
Lietuvos medalininkai
Lietuvos ekslibrisų kūrėjai
Faridabadas

Faridabadas (, ) – miestas šiaurinėje Indijoje, Harjanos valstijos pietuose. 1,28 mln. gyventojų (2005). Išsidėstęs 30 km į pietus nuo Delio (kartais laikomas jo priemiesčiu), Pandžabo (Punjab) lygumų pietryčiuose, 15 km į rytus nuo miesto teka Jamuna (Yamuna). Mieste išvystyta metalo, stiklo, plastmasės, avalynės pramonė.

Faridabado rytiniame pakraštyje yra Agros kanalas, naudojamas drėkinimui. Tai svarbus vandens šaltinis miesto apylinkėse, kur vyrauja žemės ūkis – auginami kviečiai, daržovės, medvilnė, cukranendrės. Miestas taip pat yra svarbus prekybos žemės ūkio produkcija centras. Yra geležinkelis, pagrindinė šalies autostrada, artimiausias oro uostas – Delyje.

Istorija 

Faridabadą 1607 m. įkūrė šeichas Faridas, mogolų imperijos iždininkas. Miestu tapo 1867 m., valdant britams.

Milijoniniai miestai
Indijos miestai
Haidarabadas (Indija)

Haidarabadas (, ) – miestas pietinėje Indijoje, Andhra Pradešo ir Telanganos valstijos sostinė. 9,31 mln. gyventojų (2016). Išsidėstęs prie Musi ir Usi upių santakos. Svarbus Pietų Indijos ekonomikos ir kultūros centras. Išvystyta mašinų, maisto, lengvoji, chemijos, odos, stiklo pramonė.

Mieste yra universitetas, Indijos verslo mokykla, muziejai (Salar, Jant ir kt.), miesto triumfo vartai Charminar (XVI a.), Makkah Masjid mečetė (XVII a.).

Istorija 

Miestas įkurtas 1590 metais.

Nuorodos 
 Miesto portalas Vikipedijoje
 http://www.indiaonlinepages.com/population/hyderabad-population.html

Milijoniniai miestai
Indijos miestai
Kulobas

Kulobas (tadž. Кӯлоб; labiau žinomas sovietiniu pavadinimu Kuliabas) – miestas pietvakarių Tadžikistane, Chatlono provincijoje, Jachsu upės slėnyje, netoli sienos su Afganistanu. Trečias gal dydį šalies miestas. 82 tūkst. gyventojų (2003 m.). Medvilnės, metalo apdirbimo, siuvimo, poligrafijos, statybinių medžiagų, aliejaus pramonė. Išplėtotas kilimų audimas, juvelyrinių dirbinių gamyba. Pedagoginis institutas. Muzikinis dramos teatras, kraštotyros muziejus.

Istorija 
Tai vienas seniausių šalies miestų prie Gisaro slėnio. Yra išlikę istorinių paminklų, iš kurių svarbiausias – Mir Seid Hamadanio mauzoliejus (XIV-XVII a.). 1934 m. Kulobui suteiktos miesto teisės. Šalia Kulobo esančioje Dangara gyvenvietėje 1952 m. gimė šalies prezidentas Emomalis Rahmonovas.

Architektūra 
Išliko XIV–XVII a. Mir Saido Ali Hamadonio mauzoliejus su dvigubu kupolu. Į šiaurės rytus nuo Kulobo yra XII–XIII a. Šachi-Šamūš ir XVII a. – XVIII a. Domulla-Irkan mauzoliejai. Į rytus nuo miesto viduramžių miesto Cholbuko griuvėsiai.

Sportas 
 Ravšan Kulob futbolo klubas,
 Centrinis stadionas. (Talpa 20 000 žiūrovų.)

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Tadžikijos miestai
Paper Monsters

Paper Monsters – debiutinis britų grupės Depeche Mode vokalisto David Gahan studijinis albumas.

Apie albumą 
Albumas pasirodė 2003 m. birželio 2 d. Albume 10 dainų. Pirmasis singlas, pristatęs albumą – Dirty Sticky Floors. Po jo buvo išleisti dar du singlai – I Need You ir Bottle Living / Hold On.

Dainos

Albumo dainos 
 „Dirty Sticky Floors“ – 3:34
 „Hold On“ – 4:17
 „A Little Piece“ – 5:11
 „Bottle Living“ – 3:33
 „Black and Blue Again“ – 5:43
 „Stay“ – 4:19
 „I Need You“ – 4:45
 „Bitter Apple“ – 6:00
 „Hidden Houses“ – 5:02
 „Goodbye“ – 5:54

Singlai 
 „Dirty Sticky Floors“
 „I Need You“
 „Bottle Living / Hold On“

Kita informacija 
 Buvo išleistas koncertinio turo DVD – „Live Monsters“.
 Naujausiame Depeche Mode albume Playing The Angel D.Gahan taip pat prisidėjo prie muzikos bei žodžių rašymo. Jo „sąskaitoje“ – trys dainos.

Nuorodos 
 Dave Gahan dot com
 Depeche Mode dot com
 Albumo informacija 
 Depeche Mode LT

Depeche Mode albumai
2003 albumai
Debiutiniai albumai
Alfonsas Macaitis

Alfonsas Macaitis (g. 1956 m. balandžio 13 d. Viešvilėje, Jurbarko rajonas) – Lietuvos komjaunimo, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1974 m. baigė Vilkyškių vidurinė mokyklą. 1974–1979 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Radijo elektronikos fakultete, įgijo radijo inžinieriaus specialybę.

1979–1981 m. Šiaulių televizorių gamyklos inžinierius technologas, komjaunimo organizacijos sekretorius.

1981–1982 m. LLKJS CK Šiaulių miesto komiteto I sekretorius. 1982–1985 m. VLKJS CK instruktorius, atsakingasis organizatorius. 1985–1986 m. LLKJS CK sekretorius, 1986–1990 m. I sekretorius (tarp jų – savarankiškos organizacijos Lietuvos komjaunimo).

Nuo 1986 m. LSSR AT deputatas. 

1990–1995 m. UAB „Fuel Trading Company“ prezidentas, Lietuvos verslo darbdavių konfederacijos Prezidiumo narys. 1995–1997 m. Vilniaus apskrities valdytojas. 2005–2006 m. LR Aplinkos ministerijos ministro Arūno Kundroto patarėjas. 2006–2010 m. Vilniaus apskrities viršininkas. Nuo 2019 m. Seimo nario Broniaus Bradausko padėjėjas.

2000–2004 m. LR Seimo narys, 2001–2004 m. Aplinkos apsaugos komiteto pirmininkas. 

1981 m. SSKP, 1990 m. LDDP narys, 2000 m. LDDP prezidiumo narys. Nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narys, LSDP tarybos narys, prezidiumo narys.

Turi dukrą Giedrę ir sūnų Algirdą. Žmona Ramutė (mirė 2005 m.).

Kritika 
2007 m. pagal Atnaujinamo turto programą buvo parduotas Vaiko teisių apsaugos kontrolieriaus įstaigos pastatas Vilniuje, Subačiaus g. Prieštaringomis aplinkybėmis (aukcione dalyvavo tik vienas dalyvis – socialdemokratų rėmėjas akcinė bendrovė „Linas Agro“ ) įstaiga per Turto banką buvo parduota už pradinę 1,7 mln. lt sumą. Pastarosios sumos naujam pastatui statyti neužteko; įstaiga buvo perkelta į A. Macaičiui bendrai priklausiusias patalpas Vilniuje, B. Radvilaitės g. 1 ir nuoma jam asmeniškai mokėta iš valstybės biudžeto.

Įvertinimas 
 2004 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius

Šaltiniai

Nuorodos 
 Komjaunuoliškas būdas turėti, 2008-12-08
 Kyšininkavimo byloje apklaustas teisėjas ir buvęs apskrities viršininkas, 2011-03-02

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Seimo nariai
Lietuvos apskričių viršininkai
Kazys Lečkauskas

Kazys Lečkauskas (g. 1950 m. birželio 3 d. Šiauliuose) – Lietuvos ir Telšių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 

1969 m. baigė Šiaulių politechnikumą, įgijo techniko mechaniko kvalifikaciją. 1986 m. baigė Kauno politechnikos institutą ir įgijo inžinieriaus mechaniko specialybę.

1968–1969 m. Šiaulių autotransporto kontoros šaltkalvis. 1969 m. – Šiaulių autotransporto kontoroje pamainos meistras. 1969–1971 m. – tarnavo TSRS kariuomenėje. 1971–1981 m. – Šiaulių autotransporto įmonės pamainos meistras. 1981–1991 m. – Telšių autotransporto įmonės Nr. 3 vyriausiasis inžinierius. 1991–1997 m. – Telšių ATĮ-3, vėliau AB „Žemaitijos transportas“ direktorius. 1997–2000 m. – UAB „Vėtrūna“ direktorius. 2000 m. ir nuo 2011 m. – Telšių miesto seniūnas. 2000–2004 m. Telšių apskrities viršininkas. Nuo 2005 m. Telšių darbo biržos klientų aptarnavimo skyriaus vedėjas, vėliau direktoriaus pavaduotojas, nuo 2010 m. Plungės teritorinės darbo biržos darbo išteklių skyriaus vedėjas.

1999 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys, NS Telšių skyriaus pirmininko pavaduotojas.

2002–2003 m. (atsistatydino) ir 2011 m. balandžio – liepos mėn. Telšių rajono savivaldybės tarybos narys. 

Ryškėnų kaimo bendruomenės vadovas. Žmona Danutė Montrimaitė, sūnus Mindaugas (g. 1975 m.), duktė Jurgita (g. 1976 m.)

Šaltiniai 

Lietuvos apskričių viršininkai
Telšių politikai
Lietuvos transportininkai automobilistai
Lietuvos savivaldybių seniūnai
Čhatisgarhas

Čhatisgarhas (čhatisgarhi, ) – valstija centrinėje Indijoje. Ribojasi su Madhja Pradešu šiaurės vakaruose, Maharaštra vakaruose, Andhra Pradešu pietuose, Orisa rytuose, Džharkandu šiaurės rytuose ir Utar Pradešu šiaurėje.

Čhatisgarhas kaip atskira valstija atsirado tik 2000 metais, kai dalis teritorijos buvo atskirta nuo Madhja Pradešo.

Religijos 
 hinduizmas – 96 %
 kitos – 4 %

Didžiausi miestai 
 Raipuras – 605,1 tūkst. gyv. (2001 m.)
 Bhilajus – 553,8
 Korba – 315,7
 Bilaspuras – 265,2
 Durgas – 231,2
 Radžnandgaonas – 143,7
 Raigarhas – 111,0

Indijos valstijos
Orisa

Orisa (, ) – valstija rytinėje Indijoje. Ribojasi su Džarkhandu šiaurėje, Vakarų Bengalija šiaurės rytuose, Bengalų įlanka rytuose ir Andhra Pradešu bei Čatisgarchu pietuose.

Pietų Azijos subregionas 
Orisos valstija iš dalies sutampa su istoriniu – kultūriniu Pietų Azijos subregionu. Jis yra apgyvendintas orijų tautos. Orisa – naujas jo pavadinimas, atsiradęs Britų Indijos laikais. Senovėje šis regionas buvo vadinamas Kalinga, o vėliau – Utkal, Udra/Odra. Iš pastarojo pavadinimo kilo vietos tautos pavadinimas orijai, kuris vėliau dėl anglų kalbos įtakos virto Orisa.

Istorija 

Orisos (Kalingos) regionas nuo seno turėjo nepriklausomą istoriją ir garsėjo vietos žmonių nepriklausomybės troškimu.

Kalingos valstybė pirmą kartą paminėta VI a. pr. m. e. Ji minima kaip nepaliesta vedų kultūros šalis. Vietiniai gyventojai puoselėjo savitą religiją ir kultūrą. Tai buvo paskutinė karalystė, kurią prie savo imperijos prijungė Maurjų imperatorius Ašoka. Tas prijungimas pareikalavo daugybės karų ir aukų.

Yrant Maurjų imperijai III a. pr. m. e. pabaigoje, Kalinga atsiskyrė viena pirmųjų, čia į valdžią atėjus Mahamegavahanų dinastijai, kurios žymiausias valdovas Kharavela sukūrė tikrą imperiją, pasiekdamas ir Tamilakamą.

Kalingai nuo ankstyvų laikų buvo jūrinė tauta, daug keliavę. Jų dėka indijos kultūra sklido į Pietryčių Aziją, tokiu būdu formuojantis Indosferai.

Apie VI a. Kalinga nusilpo. Kurį laiką ji priklausė Harša imperijai, o vėliau Orisos teritorija suskilo, čia susiformuojant daug smulkių valstybių. Čia valdė daugybė dinastijų.

795 m. karalius Jajatis suvienijo Kalingą, Košalą ir Utkalą į vientisą imperiją. Vėliau Kalingą valdė Rytų Čalukjai iš Andhros, vėliau – Rytų Gangai (1076–1435). Pastarųjų valstymo metais ypač suklestėjo savita Orisos kultūra ir architektūros stilius.

1568 m. Kalinga pralaimėjo Bengalijai, o 1576 m. buvo prijungta prie Mogolų imperijos. 1751 m. ją užėmė Maratų imperija.

1803 m., po Antrojo Maratų karo, Orisa buvo užimta britų ir tapo Britų Indijos dalimi. Iškovojus nepriklausomybę, 1950 m. Orisa tapo Indijos dalimi.

Religijos 
 hinduizmas – 94,35 %
 krikščionybė – 2,44 %
 islamas – 2,07 %
 kitos – 1,14 %

Didžiausi miestai 
 Bhubanešvaras – 647,3 tūkst. gyv. (2001 m.)
 Katakas – 535,1
 Brahmapuras – 289,7
 Rourkela – 224,6

Orisa
Andhra Pradešas

„Andhra“ nukreipia čia. Šis straipsnis apie dabartinę Indijos valstiją ir istorinį Andhros regioną. Apie senovinę Andhros valstybę, klestėjusią prieš mūsų erą, skaitykite straipsnyje Andhros karalystė.

Andhra Pradešas (, ) – viena iš keturių pietinių Indijos valstijų. Ribojasi su Orisa šiaurėje, Bengalų įlanka rytuose, Tamilnadu pietuose ir Telangana ir Karnataka vakaruose. Administracinis centras – Haidarabadas (į sudėtį neįeina).

2014 m. nuo Andhra Pradešo atskirta Telanganos valstija.

Istorinis Pietų Azijos subregionas 
Andhra Pradešo valstija iš dalies atitinka istorinio – kultūrinio Pietų Azijos subregiono teritoriją. Šis regionas, gyvenamas telugu tautos, nuo seno vadinamas Andhra. Jis nuo labai senų laikų turėjo savo valstybingumą ir savarankišką istoriją, iš čia ne kartą kilo didingos dinastijos, valdžiusios ir kitus Pietų Azijos regionus.

Istorija 

Andhros valstybė nuo seno buvo minima senovės Indijos epuose Mahabharatoje, Ramajanoje. Jos geografinės ribos buvo Krišnos ir Godavario upės, tarp kurių ji buvo.

Po neilgo Maurjų dinastijos valdymo III a. pr. m. e., Andhra iškovojo nepriklausomybę, valdoma Satavahanų dinastijos. Jai valdant valstybė kontroliavo visas vidurio Indijos sritis, o pirmaisiais mūsų eros amžiais – ir Magadhos karalystę šiaurėje. Tai buvo didžiausias Andhros suklestėjimas.

Po Satavahanų dinastijos žlugimo II a. pabaigoje, valstybė visiškai subyrėjo į smulkias valstybėles. Andhroje ją pakeitė Ikškvakų dinastija, tačiau šalia jos egzistavo Brihatpalajanų, Anandagotrikų, Salankajanų, Višnukundinų dinastijos.

Tuo pat metu hegemoniją susiskaldžiusioje teorijoje buvo įgiję tamilų Palavų dinastija iš Tamilakamo bei kanadų Čalukjų dinastija ir Karnatakos.

624 m. buvo lemtingi Andhrai, kadangi ji vėl tapo nepriklausoma, valdant Rytų Čalukjoms. Tuo metu valstybėje telugu kalba tapo oficialia, pradėjo formuotis telugų raštas (paremtas kanadų raštu) bei savarankiškas telugų identitetas. Čalukjos valdė iki XII a. pabaigos, su ilgu pertrūkiu X–XI a., kuomet Andhroje buvo įsigalėję Raštrakutai ir Čola imperija.

XII–XIII a. buvo didžiausias Andhros suklestėjimas po satavahanų laikų, kuomet telugų Kakatija imperija valdė didžiules teritorijas.

Nuo XIV a. šalyje prasidėjo krizė, susijusi su musulmonų įsiveržimais ir Delio sultonato agresija. Vidurio Indijoje susiformavo dvi didelės valstybės, kurios valdė ir Andhros teritorijas. Tai buvo musulmoniškas Bahmani sultonatas ir kiti Dekano sultonatai šiaurėje ir hinduistinė Vidžajanagaros imperija pietuose. XVII a. musulmoniškosios dalys buvo prijungtos prie Mogholų imperijos.

Andhra susiskaldžiusi išliko ir Britų Indijos laikais. Tik iškovojus nepriklausomybę, naujoji valstija buvo sudaryta tautiniu principu, todėl dabar į ją įeina visos telugų gyvenamos sritys.

Religijos 
 Hinduizmas – 89,0 %
 Islamas – 9,2 %
 Krikščionybė – 1,6 %

Didžiausi miestai 

 Višakapatnamas – 1730,3 tūkst. gyv. (2011 m.)
 Vidžajavada – 1491,2
 Gunturas – 873,9
 Neloras – 564,1
 Radžamandris – 478,1
 Karnulas – 478,1
 Tirupatis – 459,9
 Kakinada – 442,9
 Kadapa – 344,0
 Anantapuras – 341,8
 Čitūras – 265,6
 Eluru – 250,6
 Vizianagaramas – 239,3

Andhra Pradešas
Asamas

Asamas (asam. অসম) – valstija rytinėje Indijoje. Ji apsupta Arunačal Pradešo, Nagalando, Manipuro, Mizoramo, Tripuros ir Meghalajos valstijų. Visos jos, kartu su Asamu, vadinamos septyniomis seserimis. Su pagrindiniu Indijos „kūnu“ jungia siaura siena su Vakarų Bengalija. Taip pat turi sienas su Nepalu ir Bangladešu.

Pietų Azijos subregionas 
Asamo valstija beveik sutampa su istoriniu – kultūriniu Pietų Azijos subregionu. Jis yra apgyvendintas asamų tautos ir daugybės smulkių genčių. Nuo seniausių laikų Asamas vystėsi kaip savarankiška valstybė, geografiškai atskirta nuo Indijos kalnų grandinėmis. Tai suformavo savitą istoriją bei kultūrą.

Istorija 

Legendinės Asamo dinastijos valdė šalį, tuo metu vadinamą Pragdžjotiša, nuo seniausių laikų. Yra minimos Danavų ir Narakų dinastijos, kurių valdovai dalyvavo Mahabharatos įvykiuose. Tačiau istoriškai registruota Asamo istorija prasideda apie IV a. sulig Kamarupos karalystės susikūrimu ir Bhauma dinastija. Trys atskiros dinastijos valdė Kamarupą iki XII a, ir karalystė labiausiai suklestėjo VII a.

Nuo XII a. Kamarupa ėmė byrėti, ir atskirose Asamo srityse įsigalėjo skirtingos valstybėlės, tokios, kaip Kamata (vakaruose), Čutija, Kačaris (rytuose).

XIII a. iš rytų ėmė migruoti tajams giminigos tautos, kurios ėkūrė mažą Ahomo karalystę. Būdama agresyvi, ilgainiui ji išplėtė savo valdas, kol XVI a. galiausiai užėmė beveik visas senosios Kamarupos teritorijas. XVII a. Ahomas kovojo su Mogolų imperija ir liko nepriklausomas.

XIX a. pradžioje dėl kovų su Mianmaru, Ahomas nusilpo, kol galiausiai pateko į Britų Indijos sudėtį. Tuo metu Asamas buvo paverstas arbatos plantacijų šalimi.

1945 m. Indijai iškovojus nepriklausomybę, Asamas įstojo į Indijos sudėtį kaip Asamo valstija.

Religijos 
 hinduizmas – 64,9 %
 islamas – 30,9 %
 krikščionybė – 3,69 %
 sikhizmas, budizmas, džainizmas, animizmas ir kt. tikėjimai – 0,45 %

Didžiausi miestai 

 Gauhatis – 808,0 tūkst. gyv. (2001 m.)
 Silčaras – 142,3
 Dibrugarhas – 122,5
 Nagaonas – 107,5
Indijos vėliava

Indijos vėliava – oficialus Indijos simbolis. Vėliava trispalvė, joje horizontaliai lygiomis dalimis išdėstytos oranžinė, balta ir žalia spalvos, baltos spalvos fone atspaustas Dharmos ratas su 24 stipinais. Šalyje vėliava neretai vadinama Tiranga (). Vėliava patvirtinta Asamblėjoje 1947 m. liepos 22 d.

Šaltiniai 

Indijos atributika
Valstybinės vėliavos
Persų kalba

Persų kalba, arba farsi (فارسی) – viena iš labiausiai paplitusių indoeuropiečių šeimos iranėnų kalbų. Tai Irano (buvusi Persija) kalba, nors ja taip pat kalbama Afganistane (darí arba farsi-kabulí), Tadžikistane (žr. tadžikų kalba) ir Pakistane. Nedidelės bendruomenės, kalbančios persų kalba, taip pat gyvena daugelyje kitų Persijos įlankos šalių – Bahreine, Irake, Omane, Jemene, JAE.

Iš viso kalbančiųjų farsi kalba yra gan daug: 30 milijonų Irane (beveik 50 % visų gyventojų), dar 7 milijonai kalbančių dari Afganistane (25 % gyventojų) ir apie 2 milijonus Pakistane.

Rašybai farsi kalba naudojamas persų-arabų raštas (arabų abėcėlė, papildytas keletu ženklų garsams, nesantiems arabų kalboje); daug žodžių pasiskolinta iš arabų kalbos.

Istorija 
Senoji persų kalba buvo paplitusi Irano pietryčiuose I tūkstantmetyje pr. m. e.; tai buvo Achemenidų imperijos (senovės Persijos) valdovų gimtoji kalba. Raštui buvo naudojamas dantiraštis. Tuo pat metu vystėsi ir gimininga persų kalbai Avestos kalba (I tūkstantmečio pr. m. e. pradžia).

Vidurinė persų kalba (pahlavi) buvo senosios persų kalbos tąsa (I tūkstantmetyje; tai buvo oficiali Sasanidų imperijos kalba). Kai arabai užkariavo Iraną (VII a.), šią kalbą vartojo Irano zoroastrų bendruomenė ir Indijos parsai. Raštui buvo naudojami aramėjų grafikos variantai.

Naujoji persų kalba žinoma nuo IX amžiaus ir naudoja modifikuotą arabų raštą. Po Irano islamizacijos persų kalba greitai tapo antrąja pagal svarbą literatūrine kalba islamo pasaulyje; ji buvo plačiai vartojama ne tik Persijoje, bet ir visuose Artimuosiuose Rytuose, taip pat Užkaukazėje, Vidurinėje Azijoje, Indijoje.

Lietuvoje persų kalba dėstoma nuo 2002 m. Vilniaus universiteto Orientalistikos centre, dėstoma ir dari kalba (dėstytojas – iranistikos studijų lektorius Algimantas Litvinas).

Nuorodos 

 
 Algimantas Litvinas. „Farsi – Irano, Tadžikijos ir Afganistano kalba“. In: „Spectrum“, 2008 m. Nr. 1, p. 32-37.

Iranėnų kalbos
Piandžas

Apie miestą Tadžikistane žiūrėkite: Piandžas (miestas).

Piandžas (, , ) – upė Vidurinėje Azijoje, Pamyre; Amudarjos kairioji ištaka. Susidaro susiliejus Pamyro (prasideda Tadžikistane, prateka Zorkulio ežerą) ir Vachandarjos (teka Afganistane) upėms ties Liangaro gyvenviete. Pradžioje teka siauru tarpekliu į pietvakarius, nuo Iškašimo suka į šiaurę, maždaug nuo Rušano teka daugiausia pietvakarius. Sudaro Tadžikistano-Afganistano sieną. Susiliejusi su Vachšo upe sudaro Amudarją.

Didžiausi intakai: Guntas, Bartangas, Jazgulemas, Vandžas, Kyzylsu (dešinieji).

Žemupyje Piandžas naudojamas drėkinimui. Svarbiausi pakrančių miestai – Chorogas, Piandžas (Tadžikistanas).

Piandžo upė sovietmečiu buvo strategine siena su Afganistanu. Prie jos buvo išdėstyta daug karinių stebėjimo postų. Šiuo metu per Piandžo upę eina pagrindinis opiatų kontrabandos iš Afganistano į vakarų šalis srautas.

Tadžikijos upės
Afganistano upės
Gema Umbrasienė

Gema Umbrasienė (g. 1958 m. balandžio 9 d. Šiauliuose) – Lietuvos ir Panevėžio politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija 
1975 m. baigė Šiaulių 10-ąją vidurinę mokyklą, 1980 m. Vilniaus universitetą, ekonomistė.

1987–1989 m. Panevėžio miesto vykdomojo komiteto ekonominio – socialinio vystymo skyriaus vedėja. 1990–1991 m. Panevėžio miesto merė. 1992–2003 m. ekonomistė Panevėžio verslo įmonėse ir bankuose. Nuo 2004 m. gruodzio 30 d.  d. iki 2008 m. gruodžio mėn. Panevėžio apskrities viršininkė. Kauno technologijos universiteto Panevėžio instituto dėstytoja. 2008-2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės mero pavaduotoja.

Buvo Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos narė. Nuo 2017 m. Lietuvos žaliųjų partijos narė ir pirmininko pavaduotoja.

Panevėžio miesto savivaldybės tarybos 2002–2006 m. narė.2007–2011 m. ir nuo 2011 m. Panevėžio miesto savivaldybės tarybos narys. 

Sutuoktinis Arūnas, sūnus Arūnas.

Išnašos 

Lietuvos apskričių viršininkai
Panevėžio politikai
Lietuvos ekonomistai
Irena Ričkuvienė

Irena Ričkuvienė (g. 1962 m. birželio 6 d.) – Lietuvos ir Tauragės rajono savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija 
1986 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, inžinierė-statybininkė.

2000 m. m Tauragės miesto seniūnijos seniūno padėjėja, 2001 m. Tauragės apskrities viršininko pavaduotoja, 2002 m. Pagėgių savivaldybės administracijos Turto valdymo skyriaus vyriausioji specialistė, 2003 m. Tauragės rajono savivaldybės administracijos direktoriaus pavaduotoja, 2006–2009 m. Tauragės apskrities viršininkė, nuo 2009 m. Regioninės plėtros departamento prie VRM Tauragės apskrities skyriaus vedėja, nuo 2011 m. Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovė Tauragės apskrityje.

Liberalų ir centro sąjungos narė, LiCS pirmininko pavaduotoja, valdybos narė, LiCS Tauragės skyriaus pirmininko pavaduotoja, tarybos narė. Nuo 2013 m. birželio mėn. nutraukė narystę partijoje.

2007 m. bei 2010–2011 m. ir 2011 m. Tauragės rajono savivaldybės tarybos narė. 

Sutuoktinis Arūnas, sūnus Laisvūnas. .

Šaltiniai 

Lietuvos apskričių viršininkai
Tauragės politikai
Lietuvos inžinieriai
Juodkalnijos vėliava

Juodkalnijos vėliava – raudoname stačiakampio fone, centre Juodkalnijos herbas. Vėliavos kraštuose auksinis bordiūras.

Ši vėliava yra panaši į Juodkalnijos karaliaus Nikola I naudotą štandartą.

Juodkalnijos parlamentas vėliavą patvirtinto 2004 m. liepos 12 d.

Nuorodos 
 fotw.net
 Vexilla-Mundi

Juodkalnijos atributika
Valstybinės vėliavos
Iljušin Il-2

Iljušin Il-2 () – antro pasaulinio karo šturmo lėktuvas, gamintas Tarybų Sąjungoje. Skaičiuojant kartu su jo įpėdiniu IL-10, bendrai buvo pagaminta 36 163 vienetai. Manoma, kad jis buvo vienas masiškiausiai gamintų lėktuvų modelių visoje aviacijos istorijoje.

Kūrimas 

Idėja sukurti tarybinį šarvuotą šturmo lėktuvą kilo dar XX a. ketvirto dešimtmečio pradžioje, kuomet Dmitrijus Pavlovičius Grigorovičius suprojektavo TŠ-1 ir TŠ-2 šarvuotus biplanus. Vis dėlto to meto tarybiniams varikliams trūko galios, jie negalėjo sunkiems lėktuvams užtikrinti geras skrydžio charakteristikas. Il-2 1938 metais suprojektavo Sergejus Iljušinas kartu su savo komanda iš centrinio projektavimo biuro.

Modifikacijos 
 CKB-55 – dvivietis prototipas
 BŠ-2 – prototipo CKB-55 pavadinimas oro pajėgose
 CKB-57 – vienvietis prototipas
 Il-2 – vienvietis serijinis modelis, AM-38 variklis
 Il-2M – dvivietis serijinis modelis, 20 mm ŠVAK patrankos pakeistos 23 mm Volkov-Jarcev VJa-23 patrankomis, patobulintas AM-38F variklis
 Il-2M3 arba Il-2 Type 3 – nuimti užsparniai, labiau padidintas AM-38F variklis
 Il-2 Type 3M – 37 mm Nudelman-Suranov NS-37 patrankos vietoje 23 mm VJa patrankų
 Il-2T – torpednešio versija skirta karo laivynui ir ginkluota viena 533 mm torpeda, didžiausias paskandintas laivas buvo apie 6000 t talpos
 Il-2U – mokomoji versija, taip pat žinoma kaip U-Il-2
 Il-2I – šarvuotas naikintuvas. Tik prototipas

Literatūra 
 Donald D., Lake J. (eds.) (1996) Encyclopedia of world military aircraft. AIRtime Publishing. ISBN 1-880588-24-2
 Шавров В.Б. (1994) История конструкций самолетов в СССР 1938-1950 гг. (3 изд.). Машиностроение (Shavrov V.B. (1994) Istoriia konstruktskii samoletov v SSSR, 1938-1950 gg. (3rd ed.). Mashinostroenie. ISBN 5-217-00477-0) (History of aircraf design in USSR: 1938-1950)
 Liss, W. (1968) Aircraft profile 88: Ilyushin Il-2.

Šaltiniai 

Šturmo lėktuvai
Iljušin orlaiviai
Žemasparniai
Monoplanai
Rimantas Dijokas

Rimantas Dijokas (g. 1956 m. balandžio 21 d. Magadane, Rusija) – Lietuvos ir Utenos rajono politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1968 m. apsigyveno Utenoje. 1973 m. baigė Utenos 3-ąją vidurinę mokyklą ir įstojo į Vilniaus statybos technikumą. 1974–1976 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1978 m. baigė Vilniaus statybos technikumą ir įgijo techniko statybininko specialybę. 1988–1994 m. baigė Vilniaus Gedimino technikos universiteto Statybos fakultetą, įgijo inžinieriaus statybininko kvalifikaciją.

1978–1980 m. Utenos statybos tresto aikštelės Gamybos skyriaus inžinierius, 1980–1981 m. darbų vykdytojas, 1981–1987 m. Gamybos skyriaus viršininko pavaduotojas, 1987–1995 m. – Utenos statybos trestą – aikštelę reorganizavus į UAB „STATVA“ – Gamybos skyriaus viršininkas. 1995–1997 m. Utenos rajono savivaldybės meras. 1997–2000 m. Utenos apskrities viršininkas. 2000–2006 m. UAB „Liutagras“ rinkodaros direktorius. 2007 m. – 2016 m. AB „Utenos melioracija“ techninis direktorius. Nuo 2016 m. UAB "Utenos būtų ūkis"  vyresn. inžinierius.

Nuo 1993 m. Tėvynės sąjungos (Lietuvos konservatoriai) narys.

1990–1995 m. Utenos rajono tarybos deputatas, 1995–1997 m., 2000-2003 m., 2003–2007 m., 2007–2011 m. ,2011 m.-2015 m., nuo 2015 m. Utenos rajono savivaldybės tarybos narys.  Ekonomikos komiteto narys.

Apdovanotas Norvegijos Karaliaus kryžiumi už ryšius tarp Lietuvos ir Norvegijos.
Žmona Gražina, sūnus Rimantas.

Šaltiniai 

Utenos merai
Utenos politikai
Lietuvos apskričių viršininkai
Lietuvos inžinieriai statybininkai
Centrinė žvalgybos valdyba

Centrinė žvalgybos valdyba (trump. CŽV , CIA) – Jungtinių Valstijų civilinė užsienio žvalgybos tarnyba, atsakinga už nacionalinio saugumo informacijos iš viso pasaulio rinkimu, apdirbimu ir analize. CŽV, kaip viena pagrindinių JAV žvalgybos bendruomenės narių, yra atskaitinga Nacionalinės žvalgybos direktoriui, ir jos esminis tikslas – teikti žvalgybinę informaciją JAV prezidentui ir jo Kabinetui.

Kitaip nei Federalinis tyrimų biuras, Centrinė žvalgybos valdyba neturi teisėsaugos įgaliojimų ir ji daugiausiai užsiima žvalgybinės informacijos rinkimu už JAV ribų. Tačiau informacija iš esmės gali būti renkama ir JAV viduje. Nors tai ne vienintelė JAV institucija, užsiimanti žmonių žvalgyba, tačiau ji atsakinga už visos JAV žvalgybos bendruomenės žmonių žvalgybos koordinavimą. CŽV taip pat yra vienintelė JAV institucija pagal įstatymą prezidentui įsakius galinti vykdyti ir prižiūrėti slaptas misijas. Už slaptų operacijų įgyvendinimą atsakinga CŽV Specialiųjų veiklų divizija.

Prieš Žvalgybos reformos ir terorizmo prevencijos akto 2004 metais priėmimą, CŽV direktorius taip pat vadovavo JAV žvalgybos bendruomenei (visoms žvalgyba užsiimančioms institucijoms). Priėmus minėtą aktą, CŽV tapo atskaitinga nacionalinės žvalgybos direktoriui, kuris vadovauja visai žvalgybos bendruomenei. Nepaisant tam tikrų kompetencijų perskirstymo, Centrinė žvalgybos valdyba po Rugsėjo 11-osios teroro išpuolių išaugo. 2013 metais dienraštis „The Washington Post“ paskelbė duomenis, kad 2010 mokestiniais metais CŽV turėjo didžiausią biudžetą tarp žvalgybos bendruomenės institucijų.

Istorija 

Centrinė žvalgybos valdyba buvo įkurta 1947 metų liepos 26 dieną, kai prezidentas Haris Trumenas pasirašė Nacionalinio saugumo aktą. Didžiausias postūmis organizacijos sukūrimui buvo nenumatytas Perl Harboro užpuolimas. Be to, Antrojo pasaulinio karo pabaigoje JAV vyriausybė jautė poreikį sukurti instituciją, kuri koordinuotų JAV žvalgybos veiklą.

Vadovai 

 Sidney William Souers, 1946
 Hoyt Sanford Vandenberg, 1946–1947
 Roscoe Henry Hillenkoetter, 1947–1950
 Walter Bedell Smith, 1950–1953
 Allen Welsh Dulles, 1953–1961
 John Alex McCone, 1961–1965
 William Francis Raborn Jr., 1965–1966
 Richard M. Helms, 1966–1973
 James Rodney Schlesinger, 1973
 William Egan Colby, 1973–1976
 George H. W. Bush, 1976–1977
 Stansfield Turner, 1977–1981
 William Joseph Casey, 1981–1987
 William Hedgcock Webster, 1987–1991
 Robert Michael Gates, 1991–1993
 R. James Woolsey, 1993–1995
 John Mark Deutch, 1995–1997
 George John Tenet, 1997–2004
 John E. McLaughlin, 2004
 Porter Johnston Goss, 2004–2006
 Michael V. Hayden, 2006-2009
 Leon Panetta, 2009-2011
 Michael Morell, 2011 (laikinai einantis pareigas)
 David Petraeus, 2011-2012
 Michael Morell, 2012-2013 (laikinai einantis pareigas)
 John Brennan, 2013-2017
 Mike Pompeo, 2017-2018
 Gina Haspel, 2018-2021
 William J. Burns 2021-

Nuorodos 

 CŽV puslapis

Šaltiniai 
       2.  http://terminai.vlkk.lt/paieska?search=centrinė+žvalgybos+valdyba&limit=15
Stasi

Stasi (tarimas - 'Štazi',  'Valstybės saugumo ministerija') - Rytų Vokietijos valstybės institucija, atlikusi slaptosios policijos, vidaus ir užsienio žvalgybos bei kontražvalgybos funkcijas. 

Stasi buvo įkurta 1950 m. vasario 8 d. Socialistų vienybės partija, TSKP atitikmuo Vokietijoje, vadino Stasi Schild und Schwert der Partei ('Partijos skydas ir kardas'). Likviduota 1989 m.

Istorija 

Stasi buvo sukurta MGB pavyzdžiu. TSRS ją vadino ypatingai ištikimu ir naudingu partneriu.

Vilhelmas Zaiseris buvo pirmasis VDR saugumo ministras. Jo atstovas buvo Erikas Milkė. Vėliau Zaiserį pakeitė Rytų Vokietijos lyderis Valteris Ulbrichtas, o 1953 metais postą perėmė Ernstas Volvėberis. 1957 metais jis atsistatydino dėl daugybės nesutarimų su Valteriu Ulbrichtu ir Erichu Honekeriu, jį pakeitė jo atstovas Erikas Milkė.

Įtaka 

Stasi įsiskverbė į kiekvieną VDR gyvenimo sritį. Devinto dešimtmečio viduryje abiejose Vokietijos valstybėse pradėjo sparčiai augti vietinių informatorių tinklas Inofficielle Mitarbeiter ('neoficialūs bendradarbiai'). 1989 metais žlungant VDR Stasi organizacijoje jau dirbo 91 000 darbuotojų ir 300 000 informatorių. Maždaug kas penkiasdešimtas Vokietijos gyventojas bendradarbiavo su Stasi, tai viena plačiausiai į politiką įsiskverbusių organizacijų per visą istoriją. Be to, Stasi įsiskverbė ir palaužė Vakarų Vokietijos valdžią ir slaptąsias organizacijas, tuo tarpu jokia vakarų slaptoji organizacija nesugebėjo infiltruoti Stasi.

Stasi stebėjo politines VDR gyventojų nuotaikas, norėdama numalšinti prieštaravimus kankindavo ir įbaugindavo žmones. Per Taikiąją revoliuciją 1989 metais Stasi būstinės buvo užimtos nepatenkintų piliečių, bet Stasi spėjo sunaikinti daugybę paslapčių. Kai išlikę dokumentai buvo paviešinti, daugelis žmonių sužinojo, kad jų draugai, giminės, kolegos ar net sutuoktiniai nuolat teikė informaciją Stasi.

Kiti dokumentai (Rozenholco bylos), kuriuose buvo surašytos rytų Vokietijos šnipų užsienyje pavardės, leido slaptai JAV spec.tarnybai CŽV juos sugaudyti. Po Vokietijos susivienijimo buvo atskleista, kad Stasi slapta rėmė kairiąsias teroristų grupuotes, tokias kaip Raudonosios armijos frakcija. Dauguma šių teroristų grupuočių išnyko praradusios Stasi paramą.

Vienas iš žinomiausių šnipų Stasi organizacijoje Rusijos Federacijos prezidentas Vladimiras_Putinas .

1999 metais Stasi buvo apkaltinta sąmoningai švitinusi politinius kalinius didžiuliais radiacijos kiekiais, greičiausiai, kad sukeltų vėžį.

Išnašos

Nuorodos 
 Stasi
 Stasi archyvai 

Vokietijos Demokratinė Respublika
Vokietijos specialiosios tarnybos
Leonid Gurin

Leonid Gurin (1955 m. sausio 11 d. Poltavoje, Ukraina – 2010 m. sausio 2 d. Visaginas) – ukrainietis, Lietuvos ir Visagino savivaldybės ūkio, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1977 m. baigė Poltavos inžinierinį – statybos institutą, pramoninės ir civilinės statybos inžinierius statybininkas.

Pagal paskyrimą atvyko dirbti į Vakarų statybos valdybą, į Ignalinos AE statybą. 1977–1978 m. Statybos – montavimo valdybos Nr.1 meistras, 1978–1981 m. darbų vykdytojas, 1981–1982 m. Gamybos techninio skyriaus viršininko pavaduotojas, 1982–1985 m. – baro viršininkas, 1985–1988 m. SMV-1 vyr. inžinieriaus pavaduotojas, 1988–1989 m. – SMV-1 viršininko pavaduotojas bendriesiems klausimams, 1989–1991 m. SMV-1 vyriausiasis inžinierius, 1991–1992 m. SMV-1 viršininkas, 1992 m. paskirtas Vakarų statybos valdybos generalinio direktoriaus pavaduotoju. Nuo 1995 m. AB „Vilstata“ generalinis direktorius.

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, 1995 m. Lietuvos lenkų rinkimų akcijos, 1997 m. Lietuvos piliečių aljanso, 1999 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Visagino skyriaus narys.

1995–2010 m. Visagino savivaldybės tarybos narys.

Visagino sporto klubo „Skorpionas“ prezidentas. Pirmųjų statybininkų klubo rėmėjas ir narys.

Visagino m. garbės pilietis.

Žmona Karina, dukros Olga (iš pirmos santuokos), Lina Gurina, Ina.

Visagino politikai
Lietuvos inžinieriai statybininkai
Lietuvos ukrainiečiai
Kubiliai (reikšmės)

Kubiliais vadinami kaimai:

 Biržų rajone;
 Kaišiadorių rajone;
 Kelmės rajone;
 Šakių rajone;
 Utenos rajone.
Turizmas Šiaurės Korėjoje

Turizmas Šiaurės Korėjoje kontroliuojamas valstybės. Turistai turi keliauti tik pagal išanksto suderintus maršrutus ir būtinai su gidais – palydovais. Fotografuoti galima tik nurodytose vietose, o bendrauti su vietiniais gyventojais draudžiama.

Pietų Korėjos piliečiams, norintiems aplankyti Šiaurės Korėją reikalingi abiejų valstybių leidimai.

2002 m. kalnų regionas Kŭmgangsan (Deimantiniai kalnai), esantys netoli nuo Pietų Korėjos sienos buvo paskelbtas turistinių regionu į kuri gali atvažiuoti Pietų Korėjos turistai be specialių leidimų. Kiekvienais metais Kŭmgangsaną aplanko tūkstančiai turistų.

Pietų Korėjos kompanija Hyundai 2005 m. birželio mėn. pasirašė su Šiaurės Korėjos vyriausybe sutartį apie papildomų turistinių maršrutų Pėktusan kalno rajone ir Kėsone atidarymą.

Nuorodos 
 Turistų ataskaitos

Šiaurės Korėja
Turizmas

bn:উত্তর কোরিয়া#পর্যটন
Jaskaudžiai (Širvintos)

Jaskaudžiai – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, tarp autostrados Vilnius-Panevėžys (rytuose) ir Žirnajų ežero pietinės pakrantės. Per kaimą teka Vieselės upelis (Veselka), kaimo pietiniame pakraštyje – Viesio ežeras ir pelkė.

Gyventojai

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
David Gahan diskografija

David Gahan diskografiją sudaro 2 studijiniai albumai, 6 singlai ir 1 live albumas.

Studijiniai albumai

Live albumai

Singlai

Pastabos 
1Dvigubas A-Side singlas

Nuorodos 
 Dave Gahan dot com
 Depeche Mode dot com
 Depeche Mode diskografija
 Martin Lee Gore diskografija

Diskografijos
Jaskaudžiai (Ukmergė)

Jaskaudžiai – kaimas Ukmergės rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Raguvos. Šiek tiek į rytus išsidėstęs bendravardis kaimas Širvintų rajone (Širvintų Jaskaudžiai).

Gyventojai

Šaltiniai 

Ukmergės rajono savivaldybės gyvenvietės
BND

BND () – Vokietijos Federalinė Žvalgybos tarnyba, įkurta 1956 m. balandžio 1 d. Ją kontroliuoja Vokietijos parlamentas.

Žvalgybos tarnyba turi apie 200 savo pastatų Vokietijoje ir užsienyje. Manoma, kad 2005 metais BND dirbo virš 6000 profesionalių darbuotojų, iš kurių 10 % – buvę Bundesvero karininkai  bei kareiviai. Metinis BND biudžetas sudaro apie 430 mln. eurų.

Nuorodos 
 BND svetainė

Vokietijos specialiosios tarnybos
William Jones

William Jones (Viljamas Džounsas 1746 m. rugsėjo 28 d. – 1794 m. balandžio 27 d.) – anglų filologas, vienas mokslinių Indijos studijų bei lyginamosios kalbotyros pradininkų Europoje.

Taip pat vienas pirmųjų ėmė kalbėti apie ryšių tarp indoeuropiečių kalbų egzistavimą. Jis dirbo juristu Rytų Indijos kompanijoje (Kalkuta). Ten tyrinėjo ne tik indų teisinius šaltinius, bet ir literatūros, religijos, filosofijos kūrinius. 1784 m. jo iniciatyva Kalkutoje buvo įkurta Bengalijos Azijos draugija, pradėjusi mokslinius indologinius tyrimus.

Jones
Jones
Jones
Kristina Brazauskienė

Kristina Butrimienė-Brazauskienė (g. 1949 m. vasario 20 d. Kaune) – verslininkė, Lietuvos ir Vilniaus miesto politinė bei visuomenės veikėja.

Biografija 
Sovietmečiu dirbo Projektavimo institute Kaune, „Vilniaus“ restorane, „Neringos“ kavinės vedėja, „Šešupės“ valgykloje, „Draugystės“ restorano vedėja, LSSR MT valgyklos vedėja.   1973-1978 m. Vilniaus universitete studijavo prekybos ekonomiką.  Iki 2007 m. gegužės mėn. - viešbučio Crown Plaza direktorė. 

Nuo 1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus miesto skyriaus narė. 2011 m. rugpjūčio 6 d. išrinkta neįregistruotos Lietuvos prezidento sąjungos pirmininke.  2012 m. vasario 11 d. išrinkta Demokratinės darbo ir vienybės partijos pirmininke. 

2003–2007 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.

Sutuoktinis Algirdas Brazauskas, sūnus iš pirmosios santuokos Ernestas Butrimas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kristina Brazauskienė: Visą gyvenimą taupiau, 2009-02-15

Vilniaus politikai
Valstybių ir vyriausybių vadovų sutuoktiniai
Tikėjimo žodis

Tikėjimo žodis (TŽ) – savarankiška evangelinė Lietuvos krikščionių bendrija. Bažnyčia Tikėjimo žodis susikūrė 1988 m. spalio 2 d. Vilniuje. Tada apie dvidešimt krikščionių iš skirtingų bažnyčių (sekmininkų, evangelikų-baptistų ir katalikų-charizmininkų) susibūrė į vieną Bažnyčią.

1991 m. spalio 18 d. buvo įregistruotas Biblijos centras Tikėjimo žodis, apjungęs visas TŽ bendruomenes Lietuvoje. 2001 m. Biblijos centro TŽ pavadinimas buvo pakeistas į Krikščionių bendriją Tikėjimo žodis, kuri šiandien vienija 34 Lietuvos Evangelines bažnyčias.

Bendrijos nariai tiki, kad Šventasis Raštas, kiek Senasis tiek ir Naujasis Testamentas yra Dievo įkvėptas žodis, turintis užbaigtą Dievo valios apreiškimą žmonių išgelbėjimo bei tikėjimo klausimais; taip pat pripažįsta visuotinius tikėjimo išpažinimus – Apaštališką, Nikėjos ir Atanazo, – kuriais remiantis artikuliuoja savo tikėjimo išpažinimą, būdingą evangeliškoms bažnyčioms.

Savo misiją TŽ apibūdina kaip: (1) Jėzaus Kristaus garbinimą, skelbiant Jo Evangeliją ir mokant įtikėjusiuosius laikytis Dievo žodžio tiesų, (2) krikščioniškų vertybių diegimą visuomenėje, (3) gailestingumo ir labdaros tarnystę.

Bendrija puoselėja tris krikščioniško dvasingumo kryptis: kontempliatyvią, kognityvią ir karitatyvinę.

 Kontempliatyvus dvasingumas pabrėžia asmeninį Dievo išgyvenimą. (lot. contemplatio – įsižiūrėjimas; kontempliatyvus – (1) linkęs į apmastymus, sutelkiantis dėmesį į savo vidaus pasaulį; (2) pasyviai stebintis, apmąstantis tikrovę)
 Kognityvus dvasingumas pabrėžia Šventojo Rašto pažinimą, proto atnaujinimą Dievo žodžiu bei teologinį išsilavinimą. (lot. kognitio – pažinimas)
 Karitatyvinis dvasingumas pabrėžia gailestingumo tarnystę vargšams ir asocialiems asmenims visuomenėje. (lot. caritas – (1) stygius, trūkumas; (2) gailestingumas, gailestingoji meilė)

TŽ vizija – pažinti Kristų ir Jo pažinimą perteikti kitiems (pagal apaštalo Pauliaus Laišką filipiečiams 3, 8-14).

Nuorodos 
 Krikščionių bendrija Tikėjimo žodis 

Protestantizmas
Krikščionybė Lietuvoje
Vytautas Kvietkauskas

Vytautas Kvietkauskas (g. 1952 m. sausio 27 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistas, sporto, politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1958–1969 m. mokėsi Kauno Jono Jablonskio ir  Vilniaus 23-oje vidurinėje mokykloje. 1969–1974 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete, įgijo žurnalisto specialybę.

1973–1993 m. LSSR valstybinio radijo ir televizijos komiteto korespondentas, radijo laidos automobilininkams „Sankryža“ redaktorius, laidų „Keliai, mašinos, žmonės“, „Labas rytas“ vedėjas. 1983–1993 m. Lietuvos televizijos informacijos laidų redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausiasis redaktorius bei laidų vedėjas, informacinės laidos „Panorama“ redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, vyriausiasis redaktorius. Rengė laidas automobilizmo ir eismo saugumo klausimais.

1990–1992 m. Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos deputatas.  Lietuvos pramonininkų asociacijos spaudos skyriaus vadovas. 1994–1996 m. ir 1997–2000 m. Vilniaus televizijos direktorius. 1996–1997 m. Nacionalinio radijo ir televizijos generalinis direktorius. 

2000–2004 m. LR Seimo narys, Naujosios sąjungos (NS) frakcijos seniūno pavaduotojas.  2003–2004 m. Europos Parlamento stebėtojas, tikrasis narys.  Dėl kyšininkavimo skandalo, paviešinus slapta įrašytų pokalbių išklotines, pasitraukė iš partijos ir iš Seimo.  2005–2008 m. Lietuvos savivaldybių asociacijos direktorius. 2008–2009 m. UAB „Balto Media“ generalinis direktorius. 2010–2018 m. bendradarbiavo LRT radijuje, rengė savaitines laidas „Aktualijų studija“ ir „Sankryža“.

1995–1997 m. (LDDP sąraše) Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2000–2004 m. Naujosios sąjungos (socialliberalai) narys, NS tarybos narys, NS Prezidiumo narys, NS Informacinio centro vadovas.

Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Buvo Regioninių televizijų asociacijos prezidentas. 1990–2005, 2009-2017 m. Lietuvos parolimpinio komiteto prezidentas, buvo Europos parolimpinio komiteto vykdomojo komiteto, Lietuvos sporto tarybos, Lietuvos invalidų reikalų tarybos prie LR Vyriausybės narys.  Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarų klubo, Vilniaus Rotary klubo narys. Nuo 2018 m.Lietuvos žurnalistų sąjungos Vilniaus skyriaus pirmininko pavaduotojas.

Įvertinimas 
 1989 m. išrinktas į populiariausių Lietuvos žurnalistų penketuką
 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis 
 2002 m. LTOK Olimpinė žvaigždė
 2004 m. KKSD medalis „Už nuopelnus Lietuvos sportui“
 2012 m. Sporto garbės kryžius

Šaltiniai 

Seimo nariai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos radijo žurnalistai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Lietuvos laidų vedėjai
Lietuvos neįgaliųjų sporto veikėjai
Apdovanotieji Olimpine žvaigžde
Apdovanotieji medaliu Už nuopelnus Lietuvos sportui
Vilniaus politikai
Jūratė Galinaitytė

Jūratė Galinaitytė (g. 1940 m. kovo 4 d.) – teisininkė, teisėtyrininkė kriminologė, Mykolo Romerio universiteto (MRU) profesorė, Vilniaus miesto politinė veikėja.

Biografija 
Baigė teisės studijas. 1969 m. lapkričio 29 d. apgynė teisės mokslų kandidatės disertaciją tema „Kova su nepilnamečių vykdomomis atvirosiomis vagystėmis ir plėšimais“ (Nusikalstamumo priežasčių tyrimo ir įspėjimo priemonių rengimo sąjunginis institutas), 1988 m. rugsėjo 23 d. – teisės mokslų daktarės disertaciją tema „Jaunų darbininkų teisinė socializacija: problemos ir sprendimai“ (SSRS mokslų akademijos valstybės ir teisės institutas), habilituota socialinių mokslų (teisės krypties) daktarė (disertaciją nostrifikavus Lietuvos mokslo tarybai).

Lietuvos teisės akademijos, vėliau – MRU Teisės fakulteto Kriminologijos katedros profesorė. Nuo 1999 m. advokatė (įsteigė advokatės Jūratės Galinaitytės kontorą). 1995–2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė.

1990 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narė.

Ištekėjusi; vyras Kęstutis Petras, sūnus Marius.

Nuorodos 
 LRS informacija 2000 m. </ref>.

Bibliografija  
 Šiuolaikinės nusikalstamumo sampratos problema (su Tomu Rudzkiu).

Šaltiniai 

Lietuvos kriminologai
Vilniaus politikai
Lietuvos advokatai
Stanislovas Algimantas Zybartas

Stanislovas Algimantas Zybartas (g. 1931 m. gegužės 1 d. Kapčiamiestyje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto politinis bei visuomenės veikėjas.

Biografija 
1955–1961 m. mokytojas, Žemaičių Naumiesčio vidurinės mokyklos direktorius. 1960 m. baigė Vilniaus pedagoginio instituto neakivaizdinį skyrių (matematikos specialybę).

1961–1976 m. dirbo LSSR Švietimo ministerijoje, 1976–1981 m. Pedagogikos institute. 1980 m. pedagogikos mokslų kandidatas, Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Tarybų Lietuvos kaimo dieninės bendrojo lavinimo mokyklos raida (1945–1975 m.)“. 

Nuo 1981 m. dirbo Mokytojų tobulinimosi institute, nuo 1983 m. pedagogikos katedros vedėjas, 1987 m. docentas. Parašė (vienas ir su kitais) darbinio mokymo vadovėlių, 2 pedagogines monografijas, mokomųjų priemonių. 

Nuo 1959 m. SSKP, 1990 m. LDDP, 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Vilniaus skyriaus narys. 1995–1997 m. (LDDP sąraše) Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 

Žmona Aldona, vaikai Vaiva, Rytis.

Šaltiniai 

Vilniaus politikai
Manipuras

Manipuras (manipuri: মণিপুর, hindi: मणिपुर) – valstija šiaurės rytų Indijoje. Ribojasi su Nagalandu šiaurėje, Asamu vakaruose ir Mizoramu pietuose. Taip pat jis turi sieną su Mianmaru rytuose.

Religijos 
 Hinduizmas – 47 %
 Krikščionybė – 34 %
 Islamas – 8,32 %

Didžiausi miestai 
 Imphalas – 217,3 tūkst. gyv. (2001 m.)
 Čuračandpuras – 48,8
 Thoubalas – 41,1
 Kakčingas – 28,7

Indijos valstijos
Mizoramas

Mizoramas (hindi मिज़ोरम) – valstija šiaurės rytų Indijoje, prie sienos su Mianmaru. Ribojasi su Manipuro, Tripuros ir Asamo valstijomis.

2001 metų surašymo duomenimis Mizoramas yra antra pagal raštingumo lygį valstija Indijoje (po Keralos). Jame rašyti moka 88,8 % gyventojai.

Religijos 

krikščionybė - 87 %
budizmas - 7,9 %
hinduizmas - 3,6 %

Didžiausi miestai 
 Aizavlas – 229,7 tūkst. gyv. (2001 m.)
 Lunglejas – 47,4
 Čampajas – 26,4

Indijos valstijos
Korėjos pusiasalis

Korėjos pusiasalis () – pusiasalis rytinėje Azijos dalyje, tarp Japonų jūros iš rytų, Korėjos ir Čenžu sąsiaurių iš pietų ir Geltonosios jūros iš vakarų.

Korėjos pusiasalio teritorija yra apie 150 tūks. km², ilgis apie 600 km. Reljefas daugiausiai kalnuotas. Aukščiausia viršūnė – 1915 m (Čirisano kalnas).

Nuo Japonų jūros Korėjos pusiasalio krantai daugiausiai kalnuoti ir tiesūs, nuo Korėjos ir Geltonosios jūrų daugiausia lygūs, daug įplaukų ir įlankų, netoliese yra Korėjos archipelagas ir Čenžu sala.

Klimatas nuosaikiai musoninis, pietuose subtropinis. Vidutinė temperatūra vasario mėnesį nuo −20°С šiaurėje iki +4°С pietuose, vidutinė temperatūra birželį nuo 24°С šiaurėje iki 26°С pietuose. Krituliai nuo 1500 mm per metus, daugiausiai vasarą. Pusiasalyje daug sraunių upelių, plačiau naudojamų laistymui.

Du trečdalius pusiasalio teritorijos užima miškai ir krūmynai. Žemiausiai auga lapuočių miškai, dominuoja ąžuolynai, klevai, kaštonai. Aukščiau lapuočių miškus keičia mišrūs lapuočių – spygliuočių miškai, o aukščiausiai auga spygliuočių miškai. Pietuose dominuoja amžinai žaliuojantys miškai ir krūmynai. Beveik visos lygumos dirbamos. Išliko nedideli lopinėliai pusiau stepių. Pusiasalyje yra įkurta nacionalinių parkų.

Korėjos pusiasalyje yra Pietų Korėja ir didelė dalis Šiaurės Korėjos teritorijos.

Nuorodos 
 Korėjos pusiasalio google žemėlapis
 Korėjos pusiasalio orai
 Seulo laikas

Azijos pusiasaliai
Šiaurės Korėjos geografija
Pietų Korėjos geografija