Baltų-slavų kalbos

Baltų-slavų kalbos – hipotetinė kalbų grupė, kuri galimai skilo į indoeuropiečių kalbų šeimai priklausančias baltų ir slavų kalbas.

Požiūriai

Pagrindinės nuomonės 

Apie baltų ir slavų kalbų santykius esama įvairių nuomonių. Galima išskirti keturis pagrindinius tarpusavyje konkuruojančius požiūrius.

 Pirmasis, visų seniausias, priklauso dar A. Šleicheriui, ir mokslinėje literatūroje šio požiūrio sekėjai žinomi kaip „baltų-slavų vienovės” šalininkai. A. Šleicheris manė, kad iki atsiskiriant baltų ir slavų kalboms egzistavo bendra baltų-slavų prokalbė.
 Antrąjį požiūrį į kalbų raidą pasiūlė A. Mejė, baltų ir slavų prokalbes laikydamas dviem panašiom indoeuropiečių kalbom, kuriose, atsiskyrus nuo indoeuropiečių prokalbės, nepriklausomai vienai nuo kitos vyko nors lygiagretūs, bet artimi raidos procesai.
 Trečiasis požiūris priklauso J. Endzelynui. Anot jo, baltų ir slavų prokalbės pradžioje patyrė savarankiškos raidos etapą, vėliau suartėjo ir tam tikrą laiką rutuliojosi veikdamos viena kitą. Ši prielaida literatūroje žinoma keletu pavadinimų – „baltų-slavų epocha”, „baltų-slavų kalbų bendrija”, „baltų-slavų izoglosų arealas”, „baltų ir slavų kalbų suartėjimo laikotarpis”.
 Galiausiai ketvirtojo, visų naujausio požiūrio šalininkai, pavyzdžiui, V. Toporovas, laikosi nuomonės, kad baltų prokalbės modelis yra slavų prokalbės prototipas, slavų prokalbė yra kilusi iš baltų paribio dialektų. Laikantis šio požiūrio diskusija, ar egzistavo bendra baltų-slavų prokalbė, nereikalinga.

Chronologija 
Vienas iš baltų-slavų vienovės šalininkų T. Ler-Splavinskis mano, kad šių kalbų vienovės laikotarpis truko 500–600 metų ir prasidėjo (drauge su baltų-slavų kalbų išsiskyrimu iš kitų indoeuropiečių dialektų) ėmus plisti virvelinės keramikos kultūrai, kuriai priklausė baltų-slavų protėviai, o baigėsi sulig lužitėnų kultūros iškilimu.

Taikydamas glotochronologijos metodą, S. Starostinas apskaičiavo, kad baltų ir slavų kalbos turėjo atsiskirti apie 1210 m. pr. m. e. P. Novotna ir V. Blažekas, su tam tikromis pataisomis pasitelkdami Starostino metodą, šių kalbų atsiskyrimą nukelia į 1400 m. pr. m. e. Anos Dybo apskaičiavimais, derintais su genetikos duomenimis, baltų ir slavų kalbų vienovė turėjusi baigtis 1400–1300 m. pr. m. e.

S. Bernšteinas, baltų ir slavų kalbų suartėjimo laikotarpio šalininkas, šį suartėjimą mano trukus nuo II tūkstantmečio pr. m. e. vidurio iki I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio.

V. Toporovo ir V. Ivanovo teigimu, nuo II tūkstantmečio pr. m. e. iki I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio slavų prokalbė tebuvo baltų prokalbės šnektų tąsa.

Tyrimų istorija 
XVIII a. ir net XIX a. pradžioje vyravo nuomonė, kurią Rusijoje palaikė ir M. Lomonosovas, kad baltų kalbos yra kilusios iš slavų kalbų. XIX a. ištobulinus istorinės lyginamosios kalbotyros metodą, F. Bopas teigė baltų-slavų ir indoiranėnų kalbas esant geneologiškai (genetiškai) artimas, o R. Rajekas ir A. Šleicheris atkreipė dėmesį į baltų-slavų ir germanų kalbų artumą. Anot A. Šleicherio, ši kalbų grupė turėjusi skilti į dvi šakas: baltų-slavų ir germanų. Vėliau Šleicherio teiginį dėl bendros baltų-slavų prokalbės egzistavimo, viena vertus, palaikė kiti tyrėjai, pavyzdžiui, K. Brugmanas ir F. Fortunatovas, o iš A. Pogodino ir B. de Kurtenė tokia prielaida sulaukė kritikos.  Būtent savo darbe „Šakninių kamienų pėdsakai slavų kalbose” (, Varšuva, 1903 m.) A. Pogodinas priėjo prie išvados, kad bendra baltų-slavų prokalbė tėra mokslinė fikcija, o K. Brugmanas savo „Trumpoje indoeuropiečių kalbų lyginamojoje gramatikoje” (, Strasbūras, 1902–1904 m.) bendrą baltų-slavų prokalbę rėmė aštuoniomis pagrindinėmis ypatybėmis. Iš Rusijos mokslininkų, bendros baltų-slavų prokalbės teoriją visiškai palaikė V. Poržezinskis ir A. Šachmatovas, pastarasis Brugmano argumentus papildė akcentologijos duomenimis. 1908 m. A. Mejė, savo knygoje „Indoeuropiečių dialektai” (, Paryžius, 1908 m.) surinkęs visus tuo metu žinomus faktus, pateikė nepriklausomos lygiagrečios baltų ir slavų prokalbių raidos koncepciją, taip pat iškėlė savus aštuonis Brugmano nurodytoms ypatybėms prieštaraujančius argumentus.

Kilo mokslinė diskusija. J. Endzelyno monografija „Slavų-baltų etiudai” (, Charkovas, 1911 m.) tapo dideliu baltų-slavų problemos tyrimo įvykiu. Monografijos autorius, pradžioje buvęs bendros baltų-slavų prokalbės šalininku, vis dėlto, nepaisydamas savo ankstesnių pažiūrų, tyrinėdamas priėjo prie išvadų, kurios užima tarpinę padėtį tarp Mejė ir Brugmano koncepcijų, ir pateikė žymiai besiskiriantį tiek nuo lygiagrečios ir nepriklausomos baltų ir slavų prokalbių raidos, tiek ir nuo bendros baltų-slavų prokalbės egzistavimo požiūrį. Endzelyno manymu, jau indoeuropiečių prokalbės laikotarpiu prabaltų ir praslavų dialektai pasižymėjo reikšmingais skirtumais. Suskilus indoeuropiečių prokalbei ir atsiskyrus indoiranėnams, greta baltų gyvavę slavai po kiek laiko su jais suartėjo ir išgyveno bendros raidos etapą. Tad galima teigti buvus ilgalaikę kalbų sąveiką, bet ne bendrą baltų-slavų prokalbę.

Dar vienas reikšmingas proveržis, tiriant baltų ir slavų kalbų santykius, įvyko XX a. septintajame dešimtmetyje. V. Toporovas ir O. Trubačiovas, išanalizavę Dniepro baseino vandenvardžius, nustatė, kad šiame regione jų yra daugiau kaip 800 (dabar čia jų žinoma daugiau kaip 2000). Ankstesnius hidronimų tyrimus papildžius šiais duomenimis, pripažįstama, kad baltiškų hidronimų plotas driekiasi nuo Vyslos vakaruose iki Maskvos rytuose, nuo Baltijos jūros šiaurėje iki Kijevo pietuose. Hidronimų ir archeologijos analizė rodo, kad slavai rytų ir šiaurės rytų kryptimis į šias žemes ėmė migruoti apie VI–VII amžių. Atsižvelgdami į geolingvistinius ir slavų prokalbės rekonstrukcijos duomenis (praslaviškų formų visų anksčiausioji stadija beveik sutampa su baltų prokalbės būkle), V. Toporovas ir V. Ivanovas padarė šias išvadas: a) slavų prokalbė susiformavo iš baltiško tipo dialektų; b) slavų kalbinis tipas susiformavo vėliau iš baltų kalbų struktūrinio modelio; c) slavų kalbų struktūrinis modelis yra baltų kalbų struktūrinio modelio transformacijos rezultatas. Tačiau baltų ir slavų veiksmažodžio sistemoje daugiau skirtumų nei panašumų.

Apibendrinimas 
Baltų-slavų kalbų problemą nagrinėjančios hipotezės pasižymi tam tikru atotrūkiu nuo lyginamojo metodo ir labiau orientuojasi į asmenines teorines atramas. Analizuojant pagrindines tokių koncepcijų problemas ir metodologines pastabas dėl paties baltų ir slavų kalbų giminingumo klausimo, reikia išspręsti šiuos uždavinius:
 Išsiaiškinti, ar tikslinga kalbėti apie bendrąją slavų ir bendrąją baltų kalbą.
 Sutikslinti vartojamą terminologiją.
 Norint įrodyti genetinį giminingumą, būtina taikyti patikimiausią kriterijų, ypač – fonologijos naujoves, tiksliau, išnykusius „nemenkos dalies etimologiškai susijusių vienetų fonologinius kontrastus”, nes tik tokie procesai negrįžtami ir nesusipynę su morfologija.
 Šių kalbų genetinį giminingumą teigiančios hipotezės neapibrėžia bendrų to paties laikotarpio absoliučios ir santykinės chronologijos izoglosų.
 Atsižvelgtina, kad struktūrinėms gretybėms, ypač – žodžių darybos morfologijai, kur baltų ir slavų kalbos turi daugiausia bendrų bruožų, taikant lyginamąjį metodą „derėtų teikti mažiau įrodomosios vertės”.
 Šių kalbų genetinį giminingumą teigiančios hipotezės nepatikslina, „kokia panašių ypatybių dalis priskirtina bendram paveldui, o kokia laikytina kalbų kontaktų rezultatu”.

Šalių argumentai ir individualios įžvalgos

Fonetika ir fonologija

Šalininkų argumentai 
Vengrų ir anglų kalbininkas O. Semerenis išskyrė keturiolika punktų, kurie, jo manymu, negali būti atsitiktiniai arba lygiagrečios raidos rezultatas ir kurie, kaip jis teigia, įrodo egzistavus bendrą baltų ir slavų prokalbę. Genetinio baltų ir slavų kalbų giminingumo šalininkų argumentus, šiuo atveju – dėl fonetinių, fonologinių ir morfonologinių (morfologinių-fonologinių) ypatybių, savo straipsnyje nurodo A. Klimas:

 Fonologinis priebalsių suminkštinimas, palatalizacija (J. Kurylovičiaus aprašyta 1956 m.);
 Vienodas ide. skiemeninių sonantų pokytis (*ṛ, *ḷ, *ṃ, *ṇ > i, u + r, l, m, n);
 Pederseno dėsnis: priebalsio s po r, u, k, i virtimas š (> );
 Yra galimybė rekonstruoti prūsų kalbos fonologinę (balsių ir priebalsių) sistemą, ne tik panašią į slavų prokalbės, bet ir slavų prokalbei tapačią, kol šioje nebuvo įvykusi delabializacija (kol balsiai nebuvo praradę sulūpintos tarties, pvz., *ū > *ы), o tai pagrindžia praslavų kaip vakarų baltų kalbų atmainos sampratą;
 Teoriškai slavų gomurinių priebalsių suminkštinimas (palatalizacija) gali turėti gretybių baltų kalbose, vadinasi, gali būti bendras baltų ir slavų kalbų reiškinys;
 Skiemenų ilginimas prieš ide. skardžiuosius sprogstamuosius neaspiruotus priebalsius (Vinterio dėsnis).

Tam, kad statistiškai nustatytų fonotipologinį baltų ir kai kurių slavų kalbų atstumą, J. Tambovcevas analizavo aštuonių grupių priebalsių, taip pat ir balsių vartosenos dažnumą bei garsų grandžių tipologinę struktūrą. Tai įgalino apibrėžti fonologinį kalbų artumo lygį. Savo straipsnyje jis pateikė tokią chi kvadrato kriterijaus vertėmis išreikštą lyginamų kalbų kiekybinę charakteristiką (juo mažesnė skaitinė vertė, juo didesnis fonotipologinis artumas):

Pasak darbo autoriaus, gauti rezultatai rodo, kad senoji rusų kalba pagal skambesį artimiausia lietuvių ir latvių, o ne dabartinėms rusų, ukrainiečių ar baltarusių kalboms. Be to, kaip pažymi J. Tambovcevas, fonotipologinis nuotolis tarp lietuvių ir latvių kalbų žymiai didesnis negu tarp lietuvių ir senosios rusų kalbos, o senoji rusų kalba visų artimiausia latvių kalbai, ir tai, autoriaus teigimu, gali liudyti indoeuropiečių kalbų šeimoje buvus bendrą baltų-slavų kalbų grupę. Palyginti su kitomis slavų kalbomis, kaip pastebi J. Tambovcevas, lietuvių kalba pagal skambesį nepanašiausia į serbų-kroatų kalbą, o latvių kalba pagal šį kriterijų tolimiausia lenkų kalbai. Savo ruožtu lietuvių ir baltarusių kalbų skambesio artumą, anot autoriaus, galima paaiškinti ne tik baltų-slavų kalbų vienove praeityje, bet ir intensyviais abiejų kalbų kontaktais Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos laikais.

Kritika 
Savo ruožtu A. Klimas savo straipsnyje apie baltų ir slavų kalbų santykius išsakė kritiką dėl O. Semerenio argumentų. Jo kontrargumentai dėl fonetinių, fonologinių ir morfonologinių (morfologinių-fonologinių) ypatybių, kurias baltų ir slavų kalbų genetinio artumo šalininkai pateikia kaip savo prielaidų įrodymus:

 Fonologinė palatalizacija (J. Kurylovičiaus aprašyta 1956 m.) yra įvykusi tik latvių kalboje. Lietuvių kalboje palatalizacijos pobūdis kitoks. Vadinasi, baltų prokalbėje bendros palatalizacijos (priebalsių suminkštinimo) nebuvo;
 Toks pats ide. skiemeninių sonantų *ṛ, *ḷ, *ṃ, *ṇ pokytis yra įvykęs taip pat ir germanų kalbose, tad šis virsmas nėra išskirtinė baltų-slavų naujovė;
 Priebalsio s po r, u, k, i virtimas š (> ) negali būti laikomas išskirtine baltų-slavų naujove, nes tokie pokyčiai turimi ir indoiranėnų, iš dalies – ir armėnų (po r) bei albanų (po u, i) kalbose;
 Germanų prokalbės balsių sistema beveik tapati prūsų kalbos balsių sistemai, tad nėra pagrindo kalbėti apie išskirtinį praslavų ir prūsų kalbų balsyno panašumą. Slavų prokalbę laikyti vakarų baltų kalbų atmaina neleidžia faktas, kad s po r, u, k, i virsmo į š refleksai lietuvių, latvių ir prūsų kalbose ėmė lietis su sateminiais suminkštintais priebalsiais ir dėl to buvo „sustiprinti” priebalsiai k ir g – slavų, albanų ir armėnų kalbose tokių procesų ne tik kad nėra, bet ir turimi atvirkštiniai rezultatai;
 Baltų ir slavų prokalbėse ide. palatalinių gomurinių priebalsių *ḱ ir *ǵ raida buvo skirtinga, todėl bandymas čia įžvelgti „bendrą priebalsių sistemos naujovę” būtų anachronizmas;
 Esama požiūrio, kad Vinterio pastebėjimai yra ne fonetikos dėsnis, o tik balsių ilginimo tendencija, skirtingai besireiškianti baltų ir slavų kalbose.

Individualios įžvalgos 
Kaip pažymi V. Ivanovas, skiemeniniai sonantai vienodai pakito baltų, slavų ir germanų kalbose. Anot V. Georgijevo, panašūs indoeuropiečių sklandžiųjų ir nosinių sonantų pokyčiai, kokie turimi baltų ir slavų kalbose, sutinkami tocharų ir indoiranėnų kalbose, pavyzdžiui, senojoje indų kalboje (Vedų kalboje, sanskrite) būta junginių ir, ur. Savo ruožtu V. Porcigas pažymi, kad minėtieji skiemeninių sonantų virsmai negali būti taikomi indoeuropiečių kalboms klasifikuoti, matyt, jie terodo šių kalbų tarpusavio sąveiką.

L. Mošinskio manymu, nors ide. skiemeninių sonantų pokyčiai ir yra bendras baltų-slavų kalbų procesas ir juo gali būti grindžiama baltų ir slavų prokalbių bendrumo tezė, vis dėlto jau baltų-slavų laikais slavų prokalbėje, kaip rodo daugybė duomenų, šio virsmo rezultatai skyrėsi nuo turėtųjų baltų prokalbėje, o tai buvo susiję su baltų-slavų kalbos protoslavų dialektuose veikusiu atvirojo skiemens dėsniu. T. Milevskis, neigdamas buvus bendrą baltų-slavų prokalbę ir remdamasis šia slavų prokalbės ypatybe, praslaviškus mišriuosius dvigarsius vesdina tiesiogiai iš ide. skiemeninių sonantų.

R. Sukacas pažymi, kad vadinamasis Vinterio dėsnis galioja ne tik baltų ir slavų, bet ir albanų kalboje.

Priešininkų argumentai 
Genetinio baltų ir slavų kalbų giminingumo priešininkų argumentus, šiuo atveju – dėl fonetinių, fonologinių ir morfonologinių (morfologinių-fonologinių) ypatybių, savo straipsnyje nurodo A. Klimas:

 Ide. trumpieji balsiai *a, *o baltų kalbose sutapo į a, o slavų – į o; ide. ilgųjų balsių *ā ir *ō skirtumas baltų kalbose išlaikytas, o slavų – išnykęs;
 Ide. balsių kaita baltų prokalbėje išplėtota, o slavų prokalbėje išliko konservatyvi;
 Slavų prokalbėje atsirado atvirojo skiemens dėsnis, bet jo nėra baltų kalbose (nebuvo ir baltų prokalbėje).

Savo ruožtu A. Dubasova darbe apie baltų ir slavų kalbų priebalsių sistemų pokyčius pažymi, kad abiejose kalbų grupėse vyko tokie procesai: ide. skardieji aspiruoti priebalsiai virto paprastais skardžiaisiais (pvz., *gʰ > *g), jotavimas (pvz., *d > *di̯ > *dj), palatalizacija (priebalsių suminkštinimas), vėliau – asimiliacija, disimiliacija (panašių garsų skyrimasis), metatezė (garsų susikeitimas vietomis) ir priebalsių tam tikrose padėtyse iškritimas (žr. žemiau). A. Dubasovos manymu, tokia panašių virsmų virtinė gali liudyti buvus ypatingus baltų ir slavų kalbų santykius, tačiau, prieš darant išvadas apie tokių santykių kokybinį pobūdį, būtina išnagrinėti šių procesų priežastis, padarinius ir intensyvumą.

Tad apžvelgdama jotavimą, A. Dubasova pabrėžia, kad esama esminių baltų ir slavų jotavimo skirtumų, kuriuos mokslininkai pastebėję jau seniai. Be to, net pačiose baltų kalbose jotavimo apraiškos skirtingos, todėl, kaip teigia mokslininkė, paprastai daroma išvada, jog atskirose baltų kalbose šis procesas vyko po baltų prokalbės skilimo, o slavų jotavimas, akcentuoja A. Dubasova, siekia jau slavų prokalbės laikus. Kalbant apie palatalizaciją, tai ji, pasak A. Dubasovos, tipologiniu atžvilgiu yra trivialus fonetinis pokytis ir negali būti kokių nors baltų ir slavų kalbų genetinių saitų įrodymas, juolab kad yra esminių baltų ir slavų palatalizacijos skirtumų. Atskirą šiam fonetiniam reiškiniui skirtą straipsnį A. Dubasova pradeda konstatuodama, kad tyrėjai susiduria su baltų prokalbės fonologinės sistemos rekonstravimo sunkumais, susijusiais su prūsų kalbos medžiagos problemomis, o įvairių tyrėjų požiūriai į prūsų kalbą dažnai būna skirtingi. Nurodydama latvių ir slavų kalbų palatalizacijos panašumus, A. Dubasova drauge pažymi, kad sąlygos ir ypatybės, dėl kurių prieš tam tikrus balsius priebalsiai pasikeitė arba, priešingai, liko nepakitę, šiose kalbose buvo skirtingos. Savo darbe apie skardžiųjų ir dusliųjų priebalsių asimiliaciją baltų ir slavų kalbose A. Dubasova teigia, kad tokios asimiliacijos būta jau slavų prokalbėje, o ją sukėlė itin sutrumpintų (redukuotų) balsių iškritimas, tačiau baltų prokalbei redukuoti balsiai nerekonstruojami, kas, pasak jos, rodo kitokią baltų kalbų asimiliacijos prigimtį. Kalbant apie priebalsių žodžių gale nukritimą, slavų prokalbėje, kaip teigia A. Dubasova, šis procesas buvo bendrõsios tendencijos padarinys, tačiau baltų prokalbėje žodžių gale priebalsiai iš viso nebuvo numetami. O metatezė, pasak šios kalbininkės, baltų prokalbėje buvo savarankiškas reiškinys, nesusijęs, priešingai negu slavų prokalbėje, su atvirojo skiemens dėsniu (baltų prokalbėje tokio dėsnio nebuvo, jo nėra ir dabartinėse baltų kalbose). Aptariant pridėtinius, įterptinius priebalsius ir judrųjį s, tai pirmasis reiškinys slavų kalbose žymiai dažnesnis negu baltų; antruoju atveju, etimologiškai nepagrindžiami įterptiniai k, g prieš švilpiamuosius ir šnypščiamuosius priebalsius slavų kalbose, kitaip negu baltų, nėra paplitę; savo ruožtu judrusis s slavų prokalbėje daugumoje atvejų išnykęs, o baltų kalbose pavyzdžių su judriuoju s yra ganėtinai daug ir šiomis dienomis. Apžvelgdama geminaciją (geminatų išnykimą), A. Dubasova pabrėžia, kad kalbininkai laikosi dvejopos nuomonės: vieni į šį reiškinį žiūri kaip į savarankišką kalbų raidą, kiti – kaip į genetiškai bendrą pokytį. A. Dubasova pateikia kitų specialistų požiūrį į priebalsių sistemą, ir nors pažymi, kad bendros nuomonės nėra, atkreipia dėmesį į baltų ir slavų prokalbėse turimus alveolinių ir dantinių priebalsių skirtumus. Pasak jos, visa tai leidžia daryti išvadą, kad:

Savo darbe apie baltų ir slavų prokalbių fonologinių sistemų panašumus ir skirtumus, vykusius keičiant indoeuropiečių prokalbės sistemą, A. Dubasova nagrinėja kai kuriuos panašius baltų ir slavų prokalbių fonetikos reiškinius. Kalbėdama apie indoeuropiečių palatalinių gomurinių priebalsių asibiliaciją ji pažymi, jog nėra visuotinai pripažintos nuomonės, kad ide. palatalinių gomurinių priebalsių raida baltų ir slavų prokalbėse būtų buvusi identiška, tačiau, pasak jos, laikantis tradicinės rekonstrukcijos (ide. *ḱ,*ǵ, *ǵʰ  > balt. prok. *š, *ž, sl. prok. *s, *z), ide. palatalinių gomurinių likimas šiose kalbose labiau rodo jų nepriklausomą raidą. Savo ruožtu straipsnyje apie gomurinių palatalinių priebalsių sumišimą su dantiniais priebalsiais baltų ir slavų kalbose, A. Dubasova teigia, kad, skirtingai negu baltų, slavų prokalbėje šis sumišimas neturėjo didelės įtakos priebalsių sistemos raidai, ir todėl, jos manymu, galima daryti prielaidą, kad slavų prokalbėje tai buvo ne savarankiškas reiškinys, o baltų dialektų įtakos rezultatas.

Prozodija ir akcentologija

Šalininkų argumentai 
Klasikinės slavų akcentologijos atstovo J. Kurylovičiaus teigimu, baltų ir slavų priegaidžių sistemos laikytinos naujais reiškiniais, kurių ne tik kilmė ir raida yra bendros, bet ir, priegaidėms darant įtaką morfologijai, šiose kalbose yra susidarę daugybė bendrų ypatybių. J. Kurylovičius ypač pabrėžia tai, kad baltų ir slavų kalbose ši prozodijos evoliucija paveikė esmines kalbos sistemos puses ir pakeitė šių kalbų tiek fonetikos pobūdį, tiek ir sudarė prielaidas atsirasti lygiagretiems, o kai kuriais atvejais – ir tapatiems jų morfologinės sandaros pokyčiams. Konkretindamas jis teigia, kad bendruoju baltų-slavų paveldu, susidariusiu priegaidėms paveikus morfologiją, galima laikyti šiuos reiškinius:

 dalyje ide. veldinių išnyko skirtumas tarp baritonų (kirtis šaknyje) ir oksitonų (kirtis galūnėje);
 dalyje išvestinių žodžių atsirado priegaidės ir dėl to susidarė keletas su jomis glaudžiai susijusių kirčiavimo paradigmų;
 turimos su priegaidėmis susijusios trys linksniavimo ir asmenavimo kirčiuotės.

J. Kurylovičiaus manymu, visa tai yra stipriausi argumentai, jog kažkada yra buvusi bendra baltų-slavų prokalbė.

Vladimiras Dybo, vienas iškiliausių Maskvos akcentologijos mokyklos narių, slavų akcentologijos „po Illič-Svityčiaus eros” atstovas, viename iš savo veikalų daro išvadą, jog baltų ir slavų kalbos yra kilusios iš bendros baltų-slavų prokalbės, nes baltų ir slavų prokalbių kirčiavimo sistema iš esmės buvo vienoda, o ji, kaip teigia V. Dybo, negali būti vienų iš kitų perimta, pasiskolinta. Straipsnyje apie baltų-slavų prokalbėje susidariusių kirčiavimo tipų tyrimus V. Dybo teigia, kad slavų prokalbei ir pralietuvių kalbai rekonstruojama kirčiavimo tipų sistema leidžia atkurti dvi prokalbės sistemas, kurios žodžių darybos ir kirčiavimo atžvilgiais kartais sutampa, o kartais atspindi paskiras jo postuluojamos „faktiškai vienodos sistemos” dalis ar „atplaišas”, o jas, V. Dybo manymu, tęsiant rekonstravimo darbus, būtų galima sudėlioti į vieną visumą.

Baltų ir slavų prokalbių tarpusavio santykių problemą V. Dybo nuodugniausiai išnagrinėjo veikale, skirtame lyginamajai istorinei baltų ir lietuvių kalbos istorinei akcentologijai. Savo veikalą jis pradeda S. Bernšteino požiūrio kritika ir prieina prie išvados, kad sunku sutikti su jo teiginiu dėl antrinio baltų ir slavų prokalbių suartėjimo, nes jos abi išlaikė:

 paprastųjų skardžiųjų sprogstamųjų ir aspiruotų skardžiųjų sprogstamųjų priebalsių skirtumą (Vinterio dėsnis);
 trumpųjų ir ilgųjų (grynųjų bei mišriųjų) dvibalsių skirtumą, kuris kitose indoeuropiečių kalbose išnyko;
 vadinamuosius „Becenbergerio junginius”, kurių tiesioginiai atspindžiai iš esmės turimi tik senovės indų ir graikų kalbose;
 pėdsakų morfologijoje palikusius registrinius tonus, kurie visai išnyko kitose indoeuropiečių kalbose.

Be to, matyti pluoštas bendrų akcentologijos naujovių, pavyzdžiui:

 drauge su tapačia vedinių kirčiavimo sistema, susidarė tapãčios kirčiavimo paradigmų sistemos;
 iš galūnės kirtis buvo atitrauktas į pirminius ilguosius balsius ir dvibalsius (Hirto dėsnis);
 susidarė akūto ir cirkumflekso priešprieša;
 prieš dominantines priesagas akūtas virto cirkumfleksu;
 ėmė galioti Sosiūro-Fortunatovo dėsnis.

V. Dybo teigia, kad minėtieji reiškiniai verčia atsisakyti S. Bernšteino siūlomo kalbų „bendrijos” termino ir tiriant vertėtų laikytis bendros baltų-slavų prokalbės hipotezės, nes, jo manymu, sunku daryti prielaidą, kad tokia bendrai išlaikytų senųjų bruožų ir susidariusių naujovių gausa būtų galėjusi atsirasti sąveikaujant dviem prokalbėm, kurių vartotojai tarpusavyje nebūtų susišnekėję ir kurių abipusė sąveika neva prasidėjusi po indoeuropiečių bendrystės laikotarpio.

Kritika 
Kaip ir visi Maskvos akcentologijos mokyklos tyrėjai ir daug kitų kalbininkų, V. Dybo savo darbo „Slavų akcentologija: Slavų prokalbės kirčiavimo paradigmų sistemos rekonstravimo patirtis“ metodologiją grindžia „paradigmų akcentologija”, kurią iš pagrindų kritikavo J. Stepanovas: jis V. Dybo priekaištavo, kad šis, sekdamas F. Sosiūru, į šakninę morfemą žvelgia atsietai, nors iš tiesų „vedinio kirčiavimo tipo ir šakninės morfemos priegaidės ryšį lemia žodžių darybos tipas, žodžių darybos modelis kaip visumos dalis ir pan.”

Individualios įžvalgos 
Kalbėdamas apie priegaidžių pasiskirstymą ir vartoseną J. Kurylovičius pažymi, kad baltų ir slavų prokalbių morfologinė sandara buvo tapatinga iki susidarant bendroms priegaidėms. J. Ševeliovas atkreipia dėmesį, kad baltų, slavų akūto ir cirkumflekso priešprieša bei toks pats reiškinys graikų kalboje susidarė nepriklausomai, jau suskilus indoeuropiečių prokalbei. K. Stangas manė, kad slavų akūtas, priešingai negu lietuvių, yra išlaikęs baltų-slavų laikotarpio pobūdį.

Klasikinės slavų akcentologijos atstovo L. Mošinskio teigimu, bendroji baltų-slavų kalba iš indoeuropiečių prokalbės buvo paveldėjusi dvi savarankiškas prozodijos ypatybes – kirčio stiprumą ir ilgumą, o trečioji ypatybė – priegaidė – savo ruožtu rodo bendrą baltų-slavų naujovę. Be to, „ankstyvojoje praslavų kalboje” (, L. Mošinskio terminas), tam tikrų baltų-slavų dialektų junginyje, iš kurio vėliau išsirutuliojo slavų prokalbė, greta iš indoeuropiečių prokalbės paveldėto ilgumo atsirado papildoma ypatybė − balsio kokybės pokytis.

V. Dybo ne viename iš savo darbų laikosi požiūrio, kad baltų-slavų kirčiavimo sistema yra itin archajiška ir iš esmės nedaug tenutolusi nuo indoeuropiečių prokalbės būklės, o kitos indoeuropiečių kalbos arba savo kirčiavimo sistemų neteko, arba jas iš pagrindų pertvarkė. Drauge jis pažymi, kad kai kurios tam tikrose indoeuropiečių kalbose atsiradusios kirčiavimo naujovės yra būdingos ir baltų-slavų kalboms, pavyzdžiui, kaip Hirto dėsnis keltų-italikų kalbose ir metatonija graikų kalboje. Maskvos akcentologijos mokyklos atstovas S. Nikolajevas metatoniją, kai akūtas prieš dominantines priesagas keičiamas cirkumfleksu, laiko specifiniu vėlyvojo indoeuropiečių prokalbės laikotarpio reiškiniu, o Hirto dėsnis, kaip pastebi S. Nikolajevas, turi tipologinių paralelių keltų-italikų kalbose.

Indoeuropiečių kirčiavimui skirtame straipsnyje T. Pronkas nurodo, kad, išskyrus senovės indų kalbą, galbūt tiktai slavų, bet ne baltų prokalbės priegaidės tiesiogiai tęsia indoeuropiečių prokalbės tonų sistemą. T. Pronko manymu, slavų prokalbės priegaidės nėra naujadaras ir į jas žvelgti kaip į baltų-slavų naujovę būtų sudėtinga. Taip pat jis pažymi, kad Dybo pastabas apie kirčio vietą slavų prokalbėje aiškinti būtų paprasčiau, jei šis prozodijos reiškinys būtų nagrinėjamas kaip kirčio vietos indoeuropiečių prokalbėje paveldas.

K. Stangas ir juo sekantys F. Kortlandtas, V. Skliarenka bei daugybė kitų šiuolaikinių akcentologų neigia, kad slavų prokalbėje galiojo Sosiūro-Fortunatovo dėsnis. O Maskvos akcentologijos mokyklos atstovai (V. Dybo, S. Nikolajevas) vienoje iš savo alternatyvių slavų prokalbės kirčiavimo rekonstrukcijų sutinka, kad šioje prokalbėje Sosiūro-Fortunatovo dėsnis galiojo. Z. Zinkevičius pabrėžia, kad šis dėsnis aiškiai matomas tik lietuvių kalboje, tad baltų prokalbėje jo dar neturėjo būti.

Savo ruožtu olandų kalbininkas P. Hendriksas kritikuoja Maskvos akcentologijos mokyklos atstovus, konkrečiai – V. Dybo, nes pastarasis kalbininkas, abejodamas galimybėmis Hirto dėsnį taikyti tam tikriems slavų prokalbės kirčiavimo reiškiniams, šiam dėsniui suteikė miglotą statusą. O T. Chazagerovas Hirto dėsnį laiko abejotinu.

Gretutinė pozicija 
H. Majeris pažymi, kad, skirtingai nuo baltų prokalbėje turėtų grynai fonologinių naujovių, baltų ir slavų kalbų panašumai susidarė dėl tarpusavio sąveikos ir jų bendras kirčiavimo inovacijas lėmė morfologija bei sintaksė. K. Ebelingas, slavų akcentologijos „po Illič-Svityčiaus eros” atstovas, slavų akcentologijos reiškinių chronologijos apžvalgoje teigia, kad didelis baltų ir slavų kirčiavimo sistemų artumas gali būti aiškinamas „analogiška, bet ne identiška raida, kurios ištakos – ta pati indoeuropiečių prokalbės schema”.

V. Illič-Svityčiaus manymu, nors, sugretinus baltų ir slavų vardažodžio kirčiavimo paradigmų sistemas, daroma išvada, kad jos yra tapačios, vis dėlto sunku pasakyti, ar toks artumas rodo buvus bendrą baltų-slavų vardažodžio kirčiavimo paradigmų sistemą, nes paslankus kirtis baltų ir slavų kalbose gali būti iš ide. paveldėtas archaizmas. Kalbant apie kirčio iš galūnės atitraukimą (Hirto dėsnį), jis iš tiesų yra naujovė, tačiau turima taip pat ir keltų-italikų kalbose.

Nors T. Olanderis savo akcentologijos tyrimuose sutinka, jog baltų ir slavų kalbos šiuo atžvilgiu glaudžiai susijusios, bet taip pat jis pažymi, kad tokios bendros naujovės gali būti interpretuojamos įvairiai – tiek kaip bendrõs baltų-slavų prokalbės paveldas, tiek kaip dialektų, iš kurių kilo baltų ir slavų prokalbės, artimų kontaktų padarinys. Be to, pasak jo, metodologiškai į bendrą baltų-slavų prokalbę būtų galima žvelgti kaip į patogų modelį, įgalinantį apibrėžti bendrąjį baltų ir slavų prokalbių paveldą, tačiau šių prokalbių prototipinių dialektų santykiai galėję būti žymiai sudėtingesni.

Priešininkų argumentai 
Įžymus ukrainiečių akcentologas L. Bulachovskis, klasikinės slavų akcentologijos atstovas, daugybėje savo darbų aptardamas baltų ir slavų kalbų santykių klausimą, kaip ir N. van Veikas teigia, kad Sosiūro-Fortunatovo dėsnis gali būti šių kalbų lygiagrečios raidos padarinys. O kad Hirto dėsnis būtų galiojęs slavų prokalbėje, tai patikimų įrodymų, jo manymu, nėra, nors Ler-Splavinskio slavų prokalbei suformuluotos Hirto dėsnio pataisos jo galiojimą šioje kalboje daro įtikinamesnį. L. Bulachovskis pažymi, kad nemažai kitų akcentologijos sugretinimų, pavyzdžiui, metatonija, neatrodo įtikinamai. Kalbėdamas apie priegaidžių pobūdį jis teigia, kad „abiejose lyginamose kalbų grupėse vidiniai skirtumai (net iki visiškų priešybių) ne mažesni, negu jas lyginant kartu paėmus”.

Morfologija ir sintaksė

Šalininkų argumentai 
Genetinio baltų ir slavų kalbų giminingumo šalininkai pateikia tokius su morfologijos ir sintaksės ypatybėmis susijusius argumentus:

 Įvardžiuotiniai būdvardžiai;
 Dalyviai perėjo į i̯o kamieną;
 o kamieno vns. kilmininko galūnė *-ā(t);
 Aukštesniojo laipsnio daryba;
 Pirmojo asmens įvardžio netiesioginis vns. linksnis *men-, dgs. *nō-;
 Įvardžiai *tos/*tā vietoj ide. *so/*sā;
 Atematinių veiksmažodžių asmenavimas (, );
 Būtojo laiko kamienai su -ē- ir -ā-;
 Veiksmažodžių priesagos  / ;
 Įnagininku reiškiama vardinė tarinio dalis (predikatyvas).

Kritika 
Oponuodami genetinio baltų ir slavų kalbų genetinio giminingumo šalininkams, kritikai dėl šių argumentų išsako tokias pastabas:
 Dėl argumento Nr.1: įvardžiuotiniai būdvardžiai baltų ir slavų kalbose buvo sudaryti nepriklausomai, nes slavų prokalbėje įvardis *jь, kitaip negu baltų, buvo jungiamas prie kamiengalio, neįtraukiant galūnės priebalsio. Be to, įvardžiuotinių būdvardžių baltų prokalbėje galėjo dar nebūti, baltų kalbose aptinkamos labai įvairios ir gana laisvos būdvardžio ir įvardžio konstrukcijos. Kita vertus, artikeliška (žymimoji) šio įvardžio vartosena būdinga ir indoiranėnams, plg. lietuvių k. senųjų raštų nujamliūdusiam 'nuliūdusiajam; tam nuliūdusiam', dangujęjis 'dangiškasis; tas danguje' ir Avestos Daēūm yim Apaošɚm 'Daevą tą /jį Apaošą';
 Dėl argumento Nr. 2: priebalsinio dalyvių linksniavimo palaikų esama dar lietuvių kalboje, tad baltų prokalbės laikotarpiu priebalsinis linksniavimas juo labiau neturėjo būti perėjęs į i̯o kamieną – tai vėlyvesnės epochos reiškinys, terodantis panašią baltų ir slavų kalbų raidos tendenciją. Be to, šis reiškinys turimas ir vakarų germanų kalbose;
 Dėl argumentų Nr. 3, Nr. 4, Nr. 6 ir Nr. 9: o kamieno kilmininko galūnė -*ā(t), aukštesniojo laipsnio daryba ir įvardžiai tos/tā vietoj ide so/sā, veiksmažodžių priesagos  /  neaprėpia visų baltų kalbų. Tad su lietuvių ir prūsų kalbomis bendros aukštesniojo laipsnio darybos ir veiksmažodžių priesagos -áuj- nėra latvių kalboje, bet o kamieno kilmininko galūnės -*ā(t) ir įvardžių *tos/*tā vietoj ide *so/*sā neturi prūsų kalba.{{efn|Manoma, kad prūsų kalbos įvardžiai vyr. stas, bev. ir mot. g. sta gali būti kamienų *so + *to, *sā + tā samplaika.}} Be to, kilmininko galūnę -*ā(t) taip pat turėjo ir dakų bei trakų kalbos. Vadinasi, šios naujovės gali rodyti lygiagrečią kalbų raidą arba skolinimąsi ir nėra išskirtinė baltų ir slavų ypatybė;
 Dar dėl argumento Nr. 6: toks pokytis turimas germanų kalbose, todėl jis negali būti laikomas išskirtine baltų ir slavų naujove;
 Dėl argumento Nr. 5: iš visų 1. asmens įvardžio vns. netiesioginių linksnių, slavų prokalbėje, kitaip negu baltų, kamieną *men- turi tik kilmininkas-galininkas, o kitų netiesioginių linksnių kamienai yra *mьn- < *min- / *mъn- < *mun-, kurie baltų kalboms svetimi, taigi šis argumentas nėra iškalbingas. 1. asmens įvardžio dgs. netiesioginių linksnių kamienas *nō- /*no- žinomas dar ir italikų kalboms, todėl tai neišskirtinė baltų ir slavų kalbų ypatybė;
 Dėl argumento Nr. 8: būtojo laiko kamienus su -ē- ir -ā- dar turi ir italikų kalbos, vadinasi, ir ši ypatybė nėra išskirtinė baltų ir slavų bendrybė;
 Dėl argumento Nr. 10: įnagininko vartojimas vardinėje tarinio dalyje (pvz., ) paprastai aiškinamas finų kalbų įtaka, todėl ši konstrukcija, būdama sintaksės skoliniu, negali būti pasitelkta kaip argumentas bendros baltų-slavų prokalbės naudai.

 Priešininkų argumentai 
Savo ruožtu baltų ir slavų kalbų genetinio giminingumo priešininkai nurodo morfologijos ypatybes, kurios, jų manymu, įrodo, kad bendros baltų-slavų prokalbės nebuvo:

 Baltų kalbose kelintinis skaitvardis 'pirmas' sudaromi su priesaga -mo-, o slavų kalbose – su priesaga -wo- (kaip indoiranėnų bei tocharų kalbose).
 Hetitų kalboje ir slavų prokalbėje priesaga -es- buvo vartojama kūno dalių pavadinimams sudaryti, tačiau tokia daryba baltų kalbose nepasitelkiama.
 Slavų perfektas *vĕdĕ 'žinau', kildinamas iš ide. *u̯oi̯da(i̯), – baltų kalbose atitikmenų neturintis archaizmas.
 Slavų liepiamosios nuosakos forma *jьdi 'eik' yra ide. *i-dhí tęsinys, tačiau baltų kalboms tai nežinoma.
 Slavų veiksmažodinių daiktavardžių priesaga -telь- (artima hetitų k. -talla) baltų kalbose nevartojama.
 Slavų dalyviai su priesaga -lъ, turintys atitikmenų armėnų ir tocharų kalbose, baltų kalboms nežinomi.
 Baltų kalbose fiksuojama veiksmažodžių es. l. vns. 1. asm. galūnė -mai, tačiau slavų kalbose ji neaptinkama.
 Baltų kalbose įprasta veiksmažodžių priesaga -sto-, o slavų kalbose jos nėra.
 Baltų būdvardžių priesaga -ing- slavų kalboms nežinoma.
 Baltų kalbų mažybinė priesaga -l- slavų kalbose nevartojama.
 Baltų prokalbės trečiajam veiksmažodžio asmeniui nebūdinga skaičiaus skirtis, o slavų prokalbėje skaičiaus skirtumas išlaikytas.
 Slavų kalbose gerai atspindėti ide. tematinių veiksmažodžių vns. 3 asm. – dgs. 3 asm. formantai -t: -nt, o baltų kalbose jų nėra.
 Baltų kalbose, kitaip negu slavų, priesaga -no- nevartojama dalyviams sudaryti.
 Slavų prokalbėje išlaikytas ide. sigmatinis (su priesaga -s-) aoristas, tačiau baltų kalbose jo pėdsakų nėra.
 Baltų kalbose vartojamas sigmatinis būsimasis laikas, tačiau slavų kalbos jo neturi.
 Slavų prokalbėje su didžiosios daugiskaitos kiekiniais skaitvardžiais (pvz.,  '5', *šes-tь '6', *devę-tь '9') vartojama priesaga -tь, tačiau baltų kalboms šiuo atveju ji svetima.

 Leksika ir semantika 

 Šalininkų argumentai 
Viename iš savo keturiolikos punktų O. Semerenis atkreipia dėmesį į žymią dalį bendros leksikos, kurios kitose indoeuropiečių šakose nėra. Be to, daugiau kaip 200 baltų ir slavų kalbų žodžių yra išskirtinės bendrybės.

Siūlydamas taikyti naują leksikos statistikos metodą, M. Sajenka teigia, kad bazinė baltų ir slavų prokalbių leksika rodo daug bendrų naujovių, o tai, anot jo, gali būti svarus argumentas baltų-slavų kalbinės vienovės naudai.Саенко М. Н. Метод общих инноваций в списке Сводеша как способ определения степени языкового родства // Вестник СПбГУ, № 1, 2015.

 Kritika 
Genetinio giminingumo priešininkų nuomone, į didelę šios leksikos dalį galima žvelgti kaip į nepriklausomai išlaikytus indoeuropiečių archaizmus, abipusio skolinimosi arba arealinio supanašėjimo padarinius. Taip pat jie pažymi, kad oponentai ignoruoja substrato poveikį, susijusį su kažkada aktyviai kontaktavusių baltų ir slavų etniniu maišymusi.

 Individualios įžvalgos 
S. Bernšteino manymu, tiriant šių kalbų leksiką, būtina skirti bendrąjį indoeuropiečių prokalbės laikų leksikos paveldą ir bendras žodyno naujoves, susidariusias baltų ir slavų kontaktų metu, tačiau, sakykim, R. Trautmanas to kitados nepadarė: 1923 m. išleistame „Baltų – slavų žodyne” (, Getingenas) jis pateikia net apie 1 700 žodžių, tačiau daugiau kaip 75 % šio žodyno nėra išskirtinės baltų ir slavų bendrybės, nes tie žodžiai turimi ir kitose indoeuropiečių kalbose, jungia dalį baltų ir slavų kalbų arba priklauso tik vienai kuriai kalbai.

 Priešininkų argumentai 
Savo ruožtu genetinio giminingumo priešininkai teigia, kad esama žymių baltų ir slavų kalbų leksikos bei semantikos skirtumų, kurie siekia labai senus laikus. Svarbiausios, priešininkų manymu, sąvokos, pavyzdžiui: kiaušinis, mušti, kančia, pilvas, mergina (merga), slėnis, ąžuolas, kirsti, balandis, viešpats, svečias, žaizdras – baltų ir slavų kalbose įvardijamos skirtingais žodžiais.

Sudarytas baltų ir slavų skirtybių žodynas (savotiškas anti-Trautmanas) būtų nepalyginamai įspūdingesnis negu bendrybių žodynas.

 Pastabos 

 Literatūra 
 Pietro Umberto Dini. Baltų kalbos. – Vilnius, 2000. – ISBN 5-420-01444-0 (= Дини П. У. Балтийские языки'' – Москва, 2002. – ISBN 5-94282-046-5)

Nuorodos 
 Nesibaigiąs ginčas: baltų ir slavų kalbų santykiai
 Balto-Slavic or Baltic and Slavic?
 Language contact and accent shift in Baltic and Slavic

Šaltiniai 

Indoeuropiečių kalbos