joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Doria Pamphilj galerija

Dorija Pamfili galerija () yra meno muziejus, įsikūręs Romos Dorija Pamfili rūmuose. Adresas via del Corso 305.

Apie galeriją 

Rūmų statybos datuojamos XV a. Iš pradžių pastatas priklausė Della Rovere, po to − Aldobrandini giminėms. XVII a. viduryje rūmai pateko į Doria Pamphilj giminės rankas (sudaryta iš dviejų įtakingų giminių). Rūmų pagrindą sudaro keturi sparnai, kurie supa vidinį kiemą. 1730 m. rūmų fasadą suprojektavo Gabriele Valvassori. Didesnioji rūmų dalis skirta privačiai Pamphilj giminės meno galerijai, kurioje eksponuojama apie 550 paveikslų, iš kurių tikriausiai žymiausias yra Pamphilj giminės popiežiaus Inocento X portretas, kurį nutapė Diegas Velaskesas 1650 m. Rūmai įdomūs ne vien paveikslų kolekcija, bet ir istoriniu prabangiu dekoru. Pastatas iki šiol priklauso Doria Pamphilj giminei, juose gyvena giminės nariai.

Galerijos salės:

 Aldobrandini galerija
 Veidrodžių galerija
 Pamfili galerija
 Aldobrandini kambarys
 Primityvų kambarys

Paveikslų kolekcija 

Keletas žymiausių galerijos paveikslų:

Nuorodos 

 Oficiali svetainė 
 dopart.it

Romos muziejai
Italijos meno muziejai
Italijos rūmai
Algirdas Butkevičius (1939)

Algirdas Vladislovas Butkevičius (g. 1939 m. vasario 16 d. Dainiūnų kaime, Biržų rajonas) – žurnalistas, tautodailininkas, literatas, kraštotyrininkas.

Biografija 
Baigęs Pabiržės vidurinę mokyklą, studijavo Vilniaus universitete. Įgijo žurnalisto specialybę. Mokytojavo Pasvalio rajono Krinčino, Rimkūnų ir Deglėnų aštuonmetėse mokyklose, dirbo Biržų rajono laikraščio „Biržiečių žodis“ redakcijoje laiškų, žemės ūkio skyrių vedėju, redaktoriumi. 1990–1995 m. Biržų rajono savivaldybės tarybos narys, tarybos pirmininko pavaduotojas. Parengė ir išleido informacinius leidinius „Biržų kalendorius“ (1991–1993), "Biržų kraštas. Etnomuzika“, eilėraščių ir drožinių knygą „Metų laiptai“, biografinių apybraižų ir pokalbių knygą "Biržų krašto siluetai", redagavo monografiją apie Vabalninką. Vienas iš knygų „Biržų istorijos apybraižos“ autorių. Lietuvos žurnalistų sąjungos Aukštaitijos zonos apybraižos konkurso laureatas ir prizininkas. 2014 metų Antano Macijausko premijos laureatas. Biržų rajono savivaldybės Garbės pilietis.

Sukūrė apie 40 ąžuolo skulptūrų. Svarbiausi darbai: paminklas Sibiro tremtyje nukankintiems mokytojams Užušiliuose, paminklas kanklininkui Petrui Lapienei, paminklas tremtiniams Biržų geležinkelio stotyje, paminklas 1863 metų sukilėliams Biržų girioje, paminklas mokslininkui T. Grotusui Likėnuose ir kt. 2012 m. suteiktas meno kūrėjo statusas. 2019 metais Biržuose, Vytauto g, 20, įsteigė savo drožinių - "Medinukų galeriją." Už Biržų krašto atminties ir garbės žadinimą skirta 2012 m. „Biržų garbės“ nominacija.

Sutuoktinė Ona, vaikai Vaidotas ir Alma.

Lietuvos žurnalistai
Lietuvos kraštotyrininkai
Lietuvos tautodailininkai
Kotryna Sobieskytė

Kotryna Sobieskytė (, ), (1634 m. sausio 7 d. Zločive – 1694 m. rugsėjo 29 d. Varšuvoje) – karaliaus Jono Sobieskio sesuo. Vladislavo Dominyko Zaslavskio-Ostrogskio ir Mykolo Kazimiero Radvilos žmona.

Šeima 
1650 m. ištekėjo už Vladislavo Dominyko Zaslavskio-Ostrogskio su kuriuo susilaukė Aleksandro Jonušo Zaslavskio ir Teofilijos Liudvikos Zaslavskos. 1658 m. birželio 13 d. ištekėjo už Mykolo Kazimiero Radvilos su kuriuo susilaukė Jurgio Juozapo Radvilos ir Karolio Stanislovo Radvilos.

Galerija 

Radvilos
Sobieskiai
Lothar Meyer

Julijus Lotaras Mejeris (, g. 1830 m. rugpjūčio 19 d. Farelyje - 1895 m. balandžio 11 d. Tiubingene) - vokiečių chemikas, nuo 1890 m. - Sankt Peterburgo mokslų akademijos užsienio korespondentas. Manoma, kad kartu su D. Mendelejevu sukūręs periodinę elementų lentelę.

Biografija 
Baigė Viurcburgo universitetą,studijavo mokslus Heidelbergo universitetuose (kur dirbo Roberto Banseno laboratorijoje). Nuo 1859 m. dėstė Breslaujos universitete, 1866-1868 m. - Miškų akademijoje Neustadt-Ebervalde. 1868-1876 metais buvo profesorius Karlsrūjės universitete, nuo 1876 m Tiubingeno universitete. 1860 m. jis dalyvavo tarptautiniame chemikų kongrese Karlsrūjėje, kuriame aptarė pagrindinius chemijos terminus.

Mokslinė veikla 

Moksliniai darbai daugiausia teorinės ir fizikinės chemijos pobūdžio. Mejeris paliko reikšmingą indėlį cheminių elementų sisteminime.

1864 m. jis paskelbė lentelę, kurioje 28 elementai pateikiami šešiais stulpeliais ir suskirstyti pagal valentingumą. Mejeris sąmoningai apribojo elementus lentelėje, kad pabrėžtų nuolatinę atominės masės kaitą per panašių elementų gretas.

1868 m. jis išleido dar vieną mokslinį veikalą, sudarytą iš naujos lentelės ir grafiko. Ši lentelė tam tikrais būdais pranašesnė už pirmą Mendelejevo lentelę.

1882 m. Londono karališkoji draugija apdovanojo D. Mendelejevą ir L. Mejerį aukso medaliais su užrašu /'Už periodinių atominių santykių svorių atradimą'/.

1864 m. Mejerio lentelė

Mejerio lentelė 1870m.

Nuorodos 
 Periodensystem nach Lothar Meyer (1870) im HTML-Format
 Meyer L. Zur Geschichte der periodischen Atomistik. // Ber. Dtsch. Chem. Ges. 1880. B. 13. S. 259—265, 2043—2044 
 Mendelejeff D. Zur Geschichte der periodischen Gesetzt. // Ber. Dtsch. Chem. Ges. 1880. B. 13. S. 1796—1804. 
 Rouvray D. H. Elements in the history of the Periodic Table. // Endeavour. 2004. — Vol. 28. — № 2. — P. 69—74. 
 Kaji M. Social Background of the Discovery and the Reception of the Periodic Law of the Elements. // Ann. N.Y. Acad. Sci. 2003. — Vol. 988. — P. 302—306. 
 

Vokietijos gydytojai
Vokietijos chemikai
Ona Kotryna Sanguškaitė

Ona Kotryna Sanguškaitė (, ), (1676 m. rugsėjo 23 d. Rakave – 1746 m. balandžio 19 d. Palenkės Bialoje) – Karolio Stanislovo Radvilos žmona, Kazimiero Antano Sanguškos ir Povilo Karolio Sanguškos sesuo.

Šeima 
1692 m. kovo 6 d. Vilniuje ištekėjo už Karolio Stanislovo Radvilos su kuriuo susilaukė Mikalojaus Kristupo, Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės, Jeronimo Florijono Radvilos, Kotrynos Barboros Radvilaitės, Konstancijos Pranciškos, Teklės Rožės Radvilaitės ir Karolinos Teresės Radvilaitės.

Galerija

Literatūra
 Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0.
 Выбраныя творы: Перакл. з пол. і фр. / Францішка Уршуля Радзівіл. – Мн.: «Беларускі кнігазбор», 2003. – 448 с. ISBN 985-6730-25-2.

Ona Kotryna
Ona Kotryna
Mėsainis

Mėsainis (nevart. hamburgeris, burgeris ) – sumuštinis ar suvožtinis, kurio pagrindinė sudedamoji dalis yra termiškai apdorota mėsa. Paprastai tai kapotas mėsos kotletas, plėšyta mėsa ar vientisas mėsos gabalėlis, dedamas tarp perpjautos bandelės dalių. Be mėsos, sumuštinyje gali būti dedama įvairių daržovių bei kitų maisto produktų ar priedų, pvz., padažas, kečupas, majonezas, cukinija, salota, kopūstas, agurkas, svogūnas, pomidoras ir kt.

Mėsainių rūšys 
 Sūrainis () – sumuštinis ar suvožtinis, kuriame pagrindinė sudedamoji dalis yra sūris ir nededama mėsos. Paprastai turi apie 100 kalorijų daugiau nei mėsainis.
 Žuvainis () – sumuštinis ar suvožtinis, kuriame pagrindinė sudedamoji dalis yra termiškai apdorota žuvis. Dėl kepimo riebaluose, gali turėti daugiau kalorijų nei mėsainis.
 Vištienos sumuštinis () – sumuštinis ar suvožtinis, kurio pagrindinė sudedamoji dalis yra termiškai apdorota vištiena.
 Vegetariškas sumuštinis () – sumuštinis ar suvožtinis, kurio gamybai naudojami tik vegetariški ingridientai.
 Tofuburgeris – sumuštinis ar suvožtinis, kuriame pagrindinė sudedamoji dalis yra sojų varškė.

Istorija 
1900 m. liepos 27 d. amerikiečių gastronomas Lui Lesingas savo gimtajame mieste Niu Hevene pardavė pirmąjį mėsainį.

Mėsainio pavadinimas kilo nuo antro pagal dydį Vokietijos miesto Hamburgo pavadinimo, iš kurio žmonės emigravo į Ameriką. Vokiečių kalboje žodis „hamburgeris“ gali būti kaip daiktavardis arba būdvardis, nusakantis kilmę iš Hamburgo.

1967 m. JAV pristatytas vienas žinomiausių mėsainių – Big Mac.

Šaltiniai 

Užkandžiai
Duonos patiekalai
Sedlcų cirkulas

Apie dabartinę Lenkijos apskritį žr. Sedlcų apskritis;
Sedlcų cirkulas () - viena iš Habsburgų monarchijos, Vakarų Galicijos ir Galicijos ir Lodomerijos karalystės apskričių egzistavusi 1795-1809 metais. Rytuose ribojosi su Palenkės Bialos cirkulu ir Vlodavos cirkulu, pietuose su Lukuvo cirkulu, vakaruose su Radomo cirkulu bei šiaurėje su Naująja Rytų Prūsija. Apskrities centras buvo Sedlcų miestas. 1809 m. teritorija prijungta prie Varšuvos kunigaikštystės, Sedlcų departamento.

Sedlcų apskritis
Vakarų Galicija
Palenkės vaivadija (1816–1837)

Palenkės vaivadija (, ) buvo viena iš Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės vaivadijų egzistavusi 1816–1837 metais. Centras – Sedlcos. Vaivadija sudaryta iš buvusio Sedlcų departamento žemių. Vaivadija ribojosi su Plocko vaivadija, Mazovijos vaivadija, Sandomiro vaivadija, Liublino vaivadija ir Rusijos imperija. 1837 m. kovo 7 d. vaivadija paversta į Palenkės guberniją.

Istorija 

Varšuvos kunigaikštystės egzistavimo laikotarpiu ši teritorija priklausė Sedlcų departamentui. Žlugus kunigaikštystei, departamentas buvo pervardintas į vaivadiją. Vaivadija pavadinta Palenkės vardu, nors tik nedidelė šiaurvakarinė vaivadijos dalis priklausė istoriniam Palenkės regionui. 9 buvusio demartamento apskritys (pavietai) sugrupuotos į 4 apygardas:

 Palenkės Bialos apygarda:
 Palenkės Bialos apskritis
 Losicės apskritis
 Lukuvo apygarda:
 Lukuvo apskritis
 Garvolino apskritis
 Želechuvo apskritis
 Palenkės Radzino apygarda:
 Palenkės Radzino apskritis
 Vlodavos apskritis
 Sedlcų apygarda:
 Sedlcų apskritis
 Vengruvo apskritis

Kongresinės Lenkijos vaivadijos
Palenkė
Mazovijos istorija
Palenkės vaivadija (reikšmės)

Palenkės vaivadija () vadinama:

 Palenkės vaivadija (ATR) – vaivadija egzistavusi 1513–1793 metais;
 Palenkės vaivadija (1793) – vaivadija egzistavusi 1793–1795 metais;
 Palenkės vaivadija (1816-1837) – vaivadija egzistavusi 1816–1837 metais;
 Palenkės vaivadija – egzistuojanti nuo 1999 metų.
Palenkės gubernija

Palenkės gubernija (, ) buvo Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės administracinis teritorinis vienetas egzistavęs 1837-1844 metais. Centras – Sedlcos. Gubernija sudaryta 1837 m. kovo 7 d. iš 1816 m. perorganizuotos Palenkės vaivadijos. 1844 m. gubernija panaikinta, o jos žemės prijungtos prie Liublino gubernijos. 1867 m. gubernija atkurta, bet jau vadinta Sedlcų gubernija.

Lenkijos Kongreso karalystės gubernijos
Mazovijos istorija
Palenkės istorija
Liublino gubernija

Liublino gubernija (, ) buvo Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės administracinis teritorinis vienetas. Centras – Liublinas. Guberniją sudarė 10 apskričių.

Istorija 

Gubernija sudaryta 1837 m. kovo 7 d. iš 1816 m. perorganizuotos Liublino vaivadijos. 1844 m. prie gubernijos prijungta Palenkės gubernija. 1867 m. iš prijungtos Palenkės gubernijos žemių sudaryta Sedlcų gubernija. 1912 m. iš rytinių gubernijos žemių suformuota Chelmo gubernija. 1915 m. gubernija prijungta prie Vokietijos imperijos, Liublino Generalgubernijos.

Gyventojai

Gyventojų tautinė sudėtis pagal apskritis 

Gubernijos gyventojų tautinė sudėtis atskirose apskrityse pagal 1897 m. surašymą.:

Gyventojų skaičius apskrityse 

Gubernijos gyventojų skaičius apskrityse ir miestuose pagal 1897 m. surašymą.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Gubernia lubelska Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom V (Kutowa Wola – Malczyce) z 1884 r. (lenk.).

Lenkijos Kongreso karalystės gubernijos
Liublino vaivadija
Sedlcų gubernija

Sedlcų gubernija (, ) buvo Rusijos imperijos, Lenkijos Kongreso karalystės administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs 1867-1912 metais. Centras – Sedlcos. Guberniją sudarė 9 apskritys.

Istorija 

Gubernija sudaryta 1867 metais iš šiaurvakarinės Liublino gubernijos dalies. Gubernija atkurta 1837-1844 m. egzistavusios Palenkės gubernijos ribose. 1912 m. gubernija panaikinta, iš rytinių gubernijos žemių suformuota Chelmo gubernija, Vengruvo apskritis prijungta prie Lomžos gubernijos, o likusi dalis prijungta prie Liublino gubernijos.

Gyventojai

Gyventojų tautinė sudėtis pagal apskritis

Gubernijos gyventojų tautinė sudėtis atskirose apskrityse pagal 1897 m. surašymą.:

Gyventojų skaičius apskrityse

Gubernijos gyventojų skaičius apskrityse ir miestuose pagal 1897 m. surašymą.

Nuorodos

 Gubernia siedlecka Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom X (Rukszenice – Sochaczew) z 1889 r. (lenk.).

Šaltiniai

Lenkijos Kongreso karalystės gubernijos
Chelmo gubernija

Chelmo gubernija (, ) – buvo Rusijos imperijos administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs 1912–1915 metais. Centras – Chelmas. Guberniją sudarė 8 apskritys.

Istorija 

Gubernija sudaryta 1912 m. liepos 6 d. iš rytinių Sedlcų gubernijos ir rytinių Liublino gubernijos žemių. Gubernijos įkūrimo iniciatorius buvo Chelmo stačiatikių vyskupas Eulogijus (Georgijevskis), kuris matė kad stačiatikybė regione praranda įtaką, nes po 1875 m. unitų bažnyčios panaikinimo dauguma unitų pasirinko tapti katalikais, o ne stačiatikiais.

Kita gubernijos įkūrimo priežastis buvo ta, kad šiose žemėse gyveno daug ukrainiečių. Prieš karą 1914 m. gubernijoje gyveno 50,1 % ukrainiečių, 30,5 % lenkų ir 15,8 % žydų. Įkurdami guberniją rusai siekė visiškai surusifikuoti gubernijos žmones ir taip užkirsti kelią galimam šių žemių praradimui esant dideliam kariniui konfliktui. 1915 m. balandžio 4 d. gubernija buvo prijungta prie Kijevo generalgubernijos, tačiau dėl prasidėjusio I pasaulinio karo faktiškai tas prijungimas įvyko tik ant popieriaus. Vokietijos imperijai užėmus šias žemes, šiaurinė gubernijos dalis prijungta prie Oberosto, o pietinė prie Liublino generalgubernijos. Pasibaigus karui dėl šių žemių kovojo Vakarų Ukrainos liaudies respublika, Antroji Lenkijos respublika ir Tarybų Rusija, nuo 1919 m. visos šios žemės atiteko Lenkijai ir buvo prijungtos prie Liublino vaivadijos.

Gyventojai

Gyventojų tautinė sudėtis pagal apskritis 

Gubernijos gyventojų tautinė sudėtis atskirose apskrityse pagal 1897 m. surašymą.:

Gyventojų skaičius apskrityse 

Gubernijos gyventojų skaičius apskrityse ir miestuose pagal 1897 m. surašymą.

Nuorodos 

 Gubernijos žemėlapis ;
 Įsakymas dėl gubernijos įkūrimo (rus.);

Literatūra 

 Norman Davies, God’s Playground: A History of Poland, Columbia University Press, 2005, ISBN 0-231-12819-3, Print, p.278
 Roman Dmowski, Polityka polska i odbudowanie państwa. Przedmową do obecnego wydania i komentarzem opatrzył Tomasz Wituch, t. I, Warszawa 1988, s. 72.
 A. Wrzyszcz, Gubernia chełmska. Zarys ustrojowy, Lublin 1997.

Šaltiniai 

Lenkijos Kongreso karalystės gubernijos
Liublino vaivadija (1919–1939)

Liublino vaivadija () – 1919–1939 m. egzistavusi vaivadija II Lenkijos respublikos centrinėje dalyje. Centras – Liublinas. 1921 m. vaivadijos plotas buvo 31 123 km², o 1939 m. – 26 555 km². Vaivadijoje miškai užėmė 16,6 % ploto. Šiaurėje vaivadija ribojosi su Balstogės vaivadija, vakaruose su Varšuvos ir Kelcų vaivadijomis, pietuose su Lvovo vaivadija, rytuose su Polesės vaivadija ir Volynės vaivadija.

Istorija 

Vaivadija įkurta 1919 m. rugpjūčio 14 d. kaip II Lenkijos Respublikos administracinis vienetas. Prieš I pasaulinį karą vaivadijos teritorija priklausė Chelmo gubernijai, Liublino gubernijai ir Sedlcų gubernijai. Per karą šiaurvakarinė dalis priklausė Varšuvos generalgubernijai, šiaurrytinė Oberostui, pietinė Liublino generalgubernijai. Po karo į šias žemes taip pat pretendavo Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika. 1939 m. rugsėjo 17 d. vaivadija panaikinta ir prijungta prie Trečiojo Reicho Generalgubernijos, kur iš vaivadijos žemių buvo įkurti Varšuvos distriktas ir Liublino distriktas.

Gyventojai 

Pagal 1921 m. gyventojų surašymo duomenis vaivadijos gyventojų tankumas buvo 67,1 gyv./km² ir gyveno 2.087.951 gyventojas, kurių tautinė ir religinė sudėtis atrodė taip:

Apskritys 

1932 m. balandžio 1 d. buvo panaikinta Konstantinuvo apskritis, kuri buvo padalinta tarp Palenkės Bialos ir Sedlcų apskričių. 1939 m. balandžio 1 d. Palenkės Sokoluvo, Vengruvo ir Garvolino apskritys prijungtos prie Varšuvos vaivadijos.

Vaivados 

 Stanisław Moskalewski 1919 m. lapkričio 17 d. – 1926 m. spalio 25 d.
 Antoni Remiszewski 1926 m. lapkričio 3 d. – 1930 m. rugsėjo 29 d.
 Bolesław Świdziński 1930 m. rugsėjo 29 d. – 1933 m. sausio 30 d.
 Józef Rożniecki 1933 m. sausio 31 d.- 1937 m. rugsėjo 8 d.
 Jerzy Albin de Tramecourt 1937 m. rugsėjo 8 d. – 1939 m. rugsėjo 17 d.

Šaltiniai 

Lenkijos vaivadijos 1919-1939
Palenkės istorija
Sporto meistras

Sporto meistras (SM; , M) – kvalifikacinis vardas (titulas) sporte, viena pakopa žemesnis už didmeistrio vardą ir viena pakopa aukštesnis už kandidato į sporto meistrus. Vardą suteikia sporto federacija, gavusi sporto mokymo įstaigos, klubo teikimą. Vardai suteikiami už rezultatus (užimtas vietas) varžybose (pvz., individualiose rungtyse ar estafetėse). Rezultatai laike pripažįstami esant elektroninei laiko fiksavimo sistemai. Kandidato į meistrus klasifikacinę normą (normatyvą) sportininkas gali įvykdyti pagal klasifikacijos normų reikalavimus. Pvz., šachmatų srityje FIDE Master (FM) vardui gauti būtini 2300 taškų (ELO).

Taip pat skaitykite 
 Tarptautinis meistras

Šaltiniai 

Titulai
sportas

ru:Мастер спорта России
Varšuvos vaivadija (1919–1939)

Apie Varšuvos vaivadiją 1945-1975 m. žr. Varšuvos vaivadija (1945–1975).
Varšuvos vaivadija () – 1919–1939 m. egzistavusi vaivadija II Lenkijos respublikos centrinėje dalyje. Centras – Varšuva. 1921 m. vaivadijos plotas buvo 29 342 km², o 1939 m. – 31 656 km². Šiaurėje vaivadija ribojosi su Rytų Prūsija, rytuose su Balstogės vaivadija, pietryčiuose su Liublino, pietuose su Kelcų vaivadija, vakaruose su Pamario ir Lodzės vaivadijomis.

Istorija 

Vaivadija įkurta 1919 m. kaip II Lenkijos Respublikos administracinis vienetas. Per I pasaulinį karą vaivadijos teritorija priklausė Varšuvos generalgubernijai. 1939 m. rugsėjį vaivadija panaikinta ir prijungta prie Trečiojo Reicho Generalgubernijos, kur iš pietinių vaivadijos žemių buvo įkurtas Varšuvos distriktas. Šiaurinės vaivadijos žemės prijungtos prie Rytų Prūsijos, Cechanuvo srities.

Gyventojai 

Pagal 1921 m. gyventojų surašymo duomenis vaivadijos gyventojų tankumas buvo 72 gyv./km² ir gyveno 2.112.798 gyventojai, kurių tautinė ir religinė sudėtis atrodė taip:

Apskritys 

1938 m. vaivadijos Kutno, Lovičiaus, Mazovijos Ravos ir Skernevicių apskritys prijungtos prie Lodzės vaivadijos. 1939 m. balandžio 1 d. prie vaivadijos iš Balstogės vaivadijos prijungtos Lomžos, Ostrolenkos, Mazovijos Ostruvo apskritys, o iš Liublino vaivadijos prijungtos Palenkės Sokoluvo, Vengruvo ir Garvolino apskritys.

Vaivados 

 Władysław Sołtan 1919 m. lapkričio 19 d. – 1927 m. lapkričio 24 d.
 Stanisław Twardo 1927 m. lapkričio 28 d. – 1934 m. liepos 3 d.
 Bronisław Nakoniecznikow-Klukowski 1934 m. liepos 3 d. – 1938 m. vasario 5 d.
 Jerzy Paciorkowski 1938 m. sausio 22 d.- 1939 m. rugsėjis

Šaltiniai 

Lenkijos vaivadijos 1919-1939
Palenkės istorija
Mazovijos istorija
SEB arena

SEB arena – uždarų patalpų teniso arena Ąžuolyno g. 7, Vilniuje, atitinkanti ATP standartus.

Arenoje yra:
 14 vidaus HARD teniso aikštelių
6 vidaus kiliminės dangos teniso aikštelės
 8 lauko teniso aikštelės
 4 skvošo aikštelės
4 badmintono aikštelės

2009–2010 m. SEB arenoje vyko Lietuvos nacionalinės teniso komandos kovos Davis Cup varžybose.

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Vilniaus sporto arenos
Tenisas Lietuvoje
Samsara (filmas)

Samsara (iš  – „atgimimų ratas, reinkarnacija“) – 2011 m. eksperimentinis filmas, sukurtas amerikiečių režisieriaus Rono Friko ir prodiuserio Marko Magidsono. „Samsara“, kaip ir anksteni Friko kūriniai „Chronos“ ir „Baraka“ neturi naratyvo – nėra veikėjų, pasakojimo, siužetas kuriamas vien vaizdų, garsų ir asociacijų pagalba. Filmas buvo filmuotas ketverius metus 25 pasaulio šalyse, naudojant plačiajuostį (70 mm) filmavimo būdą.

„Samsara“ vysto tuos pačius motyvus kaip ir „Baraka“, daugelis epizodų panašūs – gamtos ir civilizacijos žmogus, produkcija ir destrukcija, religinė pasaulėjauta ir psichozė. Kaip ir ankstesniam filmui, „Samsarai“ garso takelį sukūrė kompozitoriai Maiklas Stirnsas, Liza Džerard, Marčelo de Frančizi.

Filmavimo vietos:
 Azija: Kinija (Šanchajus, Tagou kovos menų mokykla, 1000 rankų šokis Pekine), Honkongas, Indija (Tiksės vienuolynas), Indonezija (Idženo sieros kasykla, Balis), Izraelis (Izraelio-Palestinos siena, Raudų siena), Japonija, Jordanija (Petra), Mianmaras (Baganas), Filipinai (Manila, Sebu kalėjimas), Saudo Arabija (Kaaba Mekoje), Pietų Korėja, Tailandas, Turkija (Stambulas, Kapadokija), Jungtiniai Arabų Emyratai (Dubajus);
 Afrika: Angola (Epupos krioklys), Egiptas (Gizos piramidės, Giza, Sachara), Etiopija (mursių kaimas, Omo slėnis), Gana (Kane Kwei karstų parduotuvė, Akra), Malis (Timbuktu), Namibija (Sosusflėjus, Namibo-Nauklufto nacionalinis parkas, himbų kaimas);
 Europa: Danija (Tolundo žmogus), Prancūzija (Versalio rūmai, Monblanas), Italija;
 Amerika: Brazilija, JAV (Monumentų slėnis, Kilauea, Naujasis Orleanas, Mesa Verdė).

Nuorodos 
 Oficiali svetainė
 Filmo anonsas

2011 filmai
Dokumentiniai filmai
Varšuvos vaivadija (1945–1975)

Apie Varšuvos vaivadiją 1919-1939 m. žr. Varšuvos vaivadija (1919-1939).

Varšuvos vaivadija () − 1945−1975 m. Lenkijos Liaudies Respublikos teritorijos administracinis vienetas. Vaivadijos sostinė buvo Varšuva. Vaivadija ribojosi šiaurėje su Olštyno vaivadija, rytuose su Balstogės vaivadija, pietryčiuose su Liublino vaivadija, pietuose su Kelcų vaivadija, pietvakariuose su Lodzės vaivadija ir vakaruose su Bydgoščiaus vaivadija.

Istorija

Vaivadija buvo įkurta 1944 m. rugpjūtį, kai Raudonoji armija užėmė didžiąją dalį Trečiojo Reicho, Varšuvos distrikto ir Cechanuvo srities. Po 1975 m. Lenkijos administracinių vienetų reformos vaivadija buvo panaikinta, o jos vietoje įkurtos mažesnės Varšuvos, Cechanuvo, Ostrolenkos, Plocko, Radomo, Sedlcų ir Skernevicių vaivadijos.

Suskirstymas

 1945 m. rugpjūčio 18 d. iš vaivadijos prie Balstogės vaivadijos prijungta Lomžos apskritis
 1948 m. kovo 12 d. Blonių apskritis pervadinta į Mazovijos Grodzisko apskritį
 1949 m. sausio 1 d. prie vaivadijos iš Liublino vaivadijos prijungta Sedlcų apskritis ir Sedlcų miestas
 1952 m. liepos 1 d. panaikinta Varšuvos apskritis ir vietoje jos įkurtos Piasečno apskritis, Pruškuvo apskritis ir Mazovijos Novy Dvuro apskritis
 1956 m. sausio 1 d. įkurtos Losicės, Rikų, Viškuvo ir Žuromino apskritys
 1958 m. sausio 1 d. įkurta Otvocko apskritis

Suskirstymas 1973 m.

Lenkijos vaivadijos 1945-1975
Mazovijos istorija
Sedlcų vaivadija

Sedlcų vaivadija () − 1975−1998 m. Lenkijos Liaudies Respublikos ir nepriklausomos Lenkijos teritorijos administracinis vienetas. Vaivadijos sostinė buvo Sedlcų miestas. Vaivadijoje buvo 13 miestų ir 66 valsčiai. Vaivadija šiaurės rytuose ribojosi su Lomžos vaivadija ir Balstogės vaivadija, rytuose su Palenkės Bialos vaivadija, pietuose su Liublino vaivadija ir Radomo vaivadija, vakaruose su Varšuvos vaivadija ir šiaurės vakaruose su Ostrolenkos vaivadija.

Istorija

Vaivadija buvo įkurta 1975 m. birželio 1 d. vykdant Lenkijos administracinių vienetų reformą, kai iš didelės Varšuvos vaivadijos buvo įkurtos 7 mažesnės: Varšuvos, Cechanuvo, Ostrolenkos, Plocko, Radomo, Sedlcų ir Skernevicių vaivadijos. 1999 m. sausio 1 d. didžioji dalis vaivadijos tapo naujai įkurtos Mazovijos vaivadijos dalimi, o dalis pietinių žemių prijungtos prie Liublino vaivadijos.

Gyventojų kaita

Suskirstymas

Vaivadiją sudarė 6 rajonai:

 Garvolino: Borovių valsčius, Garvolino valsčius, Gužno valsčius, Laskaževo valsčius, Kločevo valsčius, Macejovicės valsčius, Miastkuv Košcelnų valsčius, Osecko valsčius, Parisuvo valsčius, Pilavos valsčius, Sobene Jeziorų valsčius, Sobolevo valsčius, Trojanuvo valsčius, Vilgos valsčius, Želechuvo valsčius ir Garvolino ir Laskaževo miestai;
 Lukuvo: Adamuvo valsčius, Kživdos valsčius, Lukuvo valsčius, Serokomlos valsčius, Stanino valsčius, Lukuvo Stočeko valsčius, Tžebiešuvo valsčius, Vojceškuvo valsčius, Vola Mislovskos valsčius ir Lukuvo miestas;
 Mazovijos Minsko: Cegluvo valsčius, Dembe Velkių valsčius, Dobrės valsčius, Jakubuvo valsčius, Kalušino valsčius, Kolbelo valsčius, Latovičo valsčius, Mazovijos Minsko valsčius, Mrozų valsčius, Pošvientnės valsčius, Senicos valsčius, Stanislavuvo valsčius, Strachuvkos valsčius ir Mazovijos Minsko miestas;
 Sedlcų: Domanicės valsčius, Korčevo valsčius, Kotuno valsčius, Mokobodų valsčius, Mordų valsčius, Paprotnios valsčius, Pžesmikų valsčius, Sedlcų valsčius, Skužeco valsčius, Suchožebrų valsčius, Višnevo valsčius, Vodinių valsčius, Zbučino valsčius ir Sedlcų miestas;
 Palenkės Sokoluvo: Bielanų valsčius, Ceranuvo valsčius, Jablona Lackos valsčius, Kosuv Lackų valsčius, Repkų valsčius, Sabnių valsčius, Palenkės Sokoluvo valsčius, Sterdino valsčius ir Palenkės Sokoluvo miestas;
 Vengruvo: Grembkuvo valsčius, Jaduvo valsčius, Koritnicos valsčius, Livo valsčius, Lochuvo valsčius, Medznos valsčius, Sadovnės valsčius, Stočeko valsčius, Vežbno valsčius ir Vengruvo miestas

Miestai

Vaivadijos miestų gyventojų skaičius 1998 m. gruodžio 31 dieną:

  Sedlcos – 75 613
  Mazovijos Minskas – 36 042
  Lukuvas – 32 007
  Palenkės Sokoluvas – 19 338
  Garvolinas – 16 534
  Vengruvas – 12 885
  Lochuvas – 6154
  Laskaževas – 5012
  Kalušinas – 4895
  Pilava – 4221
  Želechuvas – 4141
  Lukuvo Stočekas – 2174
  Mordai – 1747

Literatūra

 Encyklopedia Popularna PWN, 1991, s. 780, ISBN 83-01-10416-3.

Lenkijos vaivadijos 1975-1998
Palenkės istorija
Mazovijos istorija
Bresto vaivadija (1793)

Bresto vaivadija () – buvo trumpalaikis Abiejų Tautų Respublikos, LDK administracinis teritorinis vienetas, egzistavęs nuo 1793 m. iki 1795 m. pradžios, dabartinės Baltarusijos pietvakariuose ir Lenkijos rytuose. Centras – Brestas.

Vaivadija šiaurėje ribojosi su Gardino vaivadija, šiaurės rytuose su Naugarduko vaivadija, rytuose su Rusijos imperija, pietryčiuose su Voluinės vaivadija ir Vladimiro vaivadija, pietuose su Chelmo vaivadija ir vakaruose su Palenkės vaivadija.

Istorija 
Vaivadija buvo įkurta 1793 m. lapkričio 23 d. Gardino seimo nutarimu iš didžiosios dalies Bresto vaivadijos, Bresto apskrities žemių. Lenkijos Karalystės Seime vaivadija turėjo savo atstovus: vaivadą ir kaštelioną bei šešis atstovus renkamus ketveriems metams (po du iš visų trijų apskričių). Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo į rytus nuo Vakarinio Bugo buvusios teritorijos atiteko Rusijos imperijos, Slanimo gubernijai, o vakarinės žemės Habsburgų monarchijos Vakarų Galicijai.

Suskirstymas 

Vaivadiją sudarė trys žemės, kurios dar buvo padalintos į parapijas:

 Bresto žemė;
 Kobryno žemė;
 Biarozos žemė.

Literatūra 

 Volumina legum t. 10 Konstytucje Sejmu Grodzieńskiego z 1793 roku, Poznań 1952

LDK vaivadijos
1793 m. vaivadijos
Bresto apskritis

Bresto apskritis (, ) – LDK Bresto vaivadijos nuo 1566 iki 1795 m. istorinis teritorinis vienetas egzistavęs dabartinės Baltarusijos pietvakariuose ir Lenkijos rytuose. Apskrities centras buvo Bresto miestas. Šiaurėje ribojosi su Valkavisko apskritimi, šiaurės rytuose su Slanimo apskritimi, rytuose su Pinsko apskritimi, pietuose su Voluinės vaivadija, pietvakariuose su Liublino vaivadija, vakaruose su Palenkės vaivadija.

Istorija

Apskritis įkurta 1566 m., kai iš pietinių Trakų vaivadijos žemių įkurta Bresto vaivadija. Apskritis sudaryta iš rytinių Palenkės vaivadijos žemių: Kobryno, Bresto ir Kameneco.

Po Liublino unijos nuo 1596 m. iki 1616 m. iš apskrities prie Palenkės vaivadijos, Mielniko žemės buvo prijungtos Bukovicės, Horodiščės, Jablono, Kozeradų, Palenkės Mendzyžeco, Polubičės, Rosošo ir Vitulino gyvenvietes.

Apskritis iki 1793 m. priklausė Bresto vaivadijai, 1793-1795 m. naujai įkurtai mažesnei Bresto vaivadijai. Po III Abiejų Tautų Respublikos padalijimo į rytus nuo Vakarinio Bugo buvusios teritorijos atiteko Rusijos imperijos, Slanimo gubernijos, Bresto apskričiai, o vakarinės žemės Habsburgų monarchijos Vakarų Galicijos, Palenkės Bialos cirkului.

Suskirstymas

Apskritį sudarė 5 seniūnijos: Bresto, Ziolavo, Kamenecas, Kobryno ir Šarašovo seniūnijos.

Didžiausios apskrities gyvenvietės buvo: Palenkės Biala, Biaroza, Višnicė, Vovčinas, Vysokajė, Hana, Garadzišča, Dzivinas, Kamianecas, Kobrynas, Kodenis, Dokuduv Piervšai, Palenkės Mendzyžecas, Pružanai, Piščacas, Ružanka, Slavatičė, Vlodava, Čarnavčycai, Šarašovas ir Palenkės Januvas.

Nuorodos

 Powiat brzeskolitewski Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom I (Aa – Dereneczna) z 1880 r. (lenk.).

Šaltiniai
Bereza (Liublino vaivadija)

Apie Baltarusijos miestą žr. Biaroza.
Bereza () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į pietus nuo Palenkės Mendzyžeco, apie 25 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 80 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Palenkės Mendzyžeco valsčius
Misiai

Misiai () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1939-1954 m. kaimas buvo Misių valsčiaus centras. Kaime yra Misių geležinkelio stotelė.

Geležinkelio ruožas

Palenkės Mendzyžeco valsčius
Sitnas (Palenkės Bialos apskritis)

Sitnas () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Mendzyžeco valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į rytus nuo Palenkės Mendzyžeco, apie 18 km į vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 86 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Kaime yra Sitno geležinkelio stotelė.

Geležinkelio ruožas

Palenkės Mendzyžeco valsčius
Victor Moses

Viktoras Mozesas (; g. 1990 m. gruodžio 12 d.) – Nigerijos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo padėtyje.

Dar būdamas 11-os metų emigravo į Angliją, kur pradėjo treniruotis futbolo akademijose, tapo „Crystal Palace FC“ jaunimo komandos nariu, o 2007 m. debiutavo pagrindinėje komandoje. 2009 m. už 2,5 milijono svarų perėjo į Premier League klubą „Wigan Athletic“, o 2012 m. tapo „Chelsea“ žaidėju.

Viktoras Mozesas rungtyniavo įvairių amžių Anglijos jaunimo rinktinėse, bet pasirinko atstovauti Nigerijos nacionalinę rinktinę.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Laimėjimai 
 Afrikos Tautų taurė: 2013 m.

Šaltiniai 

Moses
Turkestano sritis

Turkestano sritis (, ) – sritis pietų Kazachstane, Uzbekistano pasienyje. Su juo ribojasi pietuose, iš rytų ribojasi su Žambylo sritimi, iš šiaurės – su Karagandos sritimi, iš vakarų – su Kyzylordos sritimi. Administracinis centras – Turkistanas.

Tarybiniais metais teritorija vadinta Čimkento sritimi, iki 2018 m. – Pietų Kazachstano sritis (pervadinta nuo srities atskyrus Šymkento miestą).

Geografija 
Didžiąją dalį teritorijos sudaro lygumos. Šiaurėje plyti Betpak Dalos ir Mujunkumo dykumos, pietvakariuose – Kyzylkumo dykuma, pietryčiuose siekia Tian Šanio pašlaitės, iškylančios iki 4238 m aukščio. Sritį kerta Syrdarjos upė, iš kurios atsišakoja daug drėkinimo kanalų, jos slėnyje įrengtas stambus Šardaros tvenkinys. Į Syrdarją teka keletas upių iš kurių svarbiausia – Arysas. Šiaurėje yra druskingų ežerų (Akžaras, Akžaikymas ir kt.), ten driekiasi sausos Ču, Sarysu upių vagos. Būdingos varpinių-kiečių ir druskių dykumos, besikaitaliojančios su kalnų stepėmis ir aukštikalnių pievomis. Yra Aksu–Žabagli draustinis.

Klimatas ryškiai žemyninis. Vidutinė sausio temperatūra nuo -21 iki -11 °C, liepos temperatūra +19–29 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – nuo 100 mm lygumose iki 1000 mm kalnuose.

Gyventojai 
Tautinė sudėtis (2009 m.): 70,24 % – kazachai, 17,50 % – uzbekai, 5,96 % – rusai, 1,26 % – azerbaidžaniečiai, 1,17 % – tadžikai, 0,88 % – totoriai, 0,87 % – turkai, 0,40 % – korėjiečiai.

Miestai:
 Arysas
 Kentau
 Turkistanas
 Žetysajus
 Saryagašas
 Lengeras
 Šardara

Šaltiniai
Kęstutis Subačius

Kęstutis Subačius:

 Kęstutis Subačius (1937) – kraštotyrininkas, partinis bei visuomenės veikėjas
 Kęstutis Subačius (1958) – pedagogas, disidentas
Zašciankai (reikšmės)

Zašciankai () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

 Zašciankai (Liublino vaivadija);
 Zašciankai (Palenkės vaivadija).
Aldona Treija

Bronislava Aldona Gedvilaitė-Treija (1937 m. sausio 1 d. Gargžduose – 2020 m. balandžio 20 d. Rygoje) – Lietuvos ir Latvijos pedagogė, visuomenės veikėja.

Biografija 
Baigė Gargždų vidurinę mokyklą, Vilniaus pedagoginiame institute studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. Gavusi paskyrimą dirbo Šilutėje. Ištekėjusi už Latvijos piliečio 1961 m. persikėlė gyventi į Latviją. Gerai išmokusi rusų ir latvių kalbas dirbo mokyklos direktoriaus pavaduotoja, vėliau rusų-latvių mokyklos direktore. Prasidėjus Atgimimui, jos pastangomis 1991 m. prie Rygos 85-osios vidurinės mokyklos atidaryta pirma lietuviška klasė, vėliau išaugusi į Rygos lietuvių vidurinę mokyklą. Aktyviai dalyvavo Latvijos lietuvių bendruomenės veikloje, organizavo lietuviškus renginius, susitikimus.

Įvertinimas 
 2000 m. LDK Gedimino ordino 1-ojo laipsnio medalis. 
 2002 m. Sausio 13-osios atminimo medalis.
 2007 m. Gargždų miesto garbės pilietė.
 2008 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos garbės ženklas „Lietuvos tūkstantmečio žvaigždė“.
 2012 m. Kalbos premija.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Aldona Treija: ir Lietuvai, ir Latvijai, Lietuvos žinios, 2012-12-06 

Lietuvos pedagogai
Latvijos pedagogai
Latvijos lietuviai
Lietuvos miestų ir rajonų garbės piliečiai
Baltoji Volta

Baltoji Volta (, ) arba Nakambė (Nakambe) – upė Burkina Fase ir Ganoje; viena iš Voltą sudarančių upių. Prasideda Burkina Faso šiaurėje, teka daugiausia pietų kryptimi. Įteka į Voltos tvenkinį drauge su Juodąja Volta ir taip sudaro Voltos upę.

Didžiausias intakas – Raudonoji Volta (dešinysis).

Laivybai netinkama. Vandeningiausia būna rugpjūčio-lapkričio laikotarpiu.

Burkina Faso upės
Ganos upės
Helena Blavatskaja

Helena P. Blavatskaja (, ; g. 1831 m. rugpjūčio 12 d. – m. 1891 m. gegužės 8 d.) – iš Rusijos kilusi mokslininkė, religijos filosofė, orientalistė, teosofijos judėjimo pradininkė. Plačiai domėjosi okultizmu, spiritualizmu, laikoma viena svarbiausių asmenybių, įvedusių Theravados budizmą į Vakarų pasaulį, bei viena Naujojo Amžiaus sąjūdžio įkvėpėjų.

Gimė Dnepropetrovske, vokiečių kilmės didikų von Hahn šeimoje. Kadangi tėvas buvo karininkas, daug keliavo. Nuo mažumės skaitė daug knygų, susidomėjo okultizmu. 1849 m. ištekėjo už Jerevano vicegubernatoriaus Nikiforo Blavatskio. Tačiau Helena netrukus pabėgo nuo vyro, išvyko į Odesą, vėliau į Stambulą, keliavo po Egiptą, Europą, vėliau – po Meksiką, Pietų Ameriką, 1852 m. pirmą kartą lankėsi Indijoje. Gyveno Anglijoje, Prancūzijoje, JAV. Buvo nuvykusi į Tibetą.

1873 m. Blavatskaja susipažino su Henriu Olkotu, o 1875 m. su juo ir Viljamu Džadžu įkūrė Teosofų draugiją, kurios paskirtis buvo skleisti teosofiją – intelektualinį, panteistinį pasaulio pažinimą, ezoterinį religijų tyrinėjimą, pasaulio tautų ir kultūrų bendrystės supratimą. 1878 m. Blavatskaja draugijos būstinę perkėlė iš Niujorko į Bombėjų. Indijoje platino šalies nepriklausomybės idėją, skatino budizmo, vedinio hinduizmo atgimimą.

Mirė 1891 m., susirgusi gripu. Kūnas kremuotas.

Svarbiausias veikalas – The Secret Doctrine, the Synthesis of Science, Religion and Philosophy (1888 m.).

Teosofai
Mistikai
Religijotyrininkai
Dalia Tamulevičiūtė (1929)

Dalia Tamulevičiūtė (tikras vardas Stasė; gimė 1929 m. kovo 24 d., Zervynos, Varėnos rajonas) – profesorė, habilituota medicinos mokslų daktarė.

Biografija 
1946 m. baigė Vilniaus Salomėjos Nėries vidurinę mokyklą. 1946–1952 m. studijavo Vilniaus universiteto Medicinos fakultete. Dirbo Vilniaus resp. „Raudonojo kryžiaus“ klinikinėje ligoninėje, Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto farmakologijos katedroje, Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto moksl. bendradarbė. 1964 m. apgynė daktaro disertaciją: „Artimieji ir tolimieji opaligės gydymo rezultatai vartojant novokainą lašeliniu intraveniniu būdu“, o 1978 m. Maskvoje habilitacinę disertaciją: „Opalige sergančiųjų plonosios žarnos rezorbcinė funkcija“. 1980 m. suteiktas profesorės vardas. Nuo 1991 m. dirbo Viniaus u-to Santariškių ligoninės Gastroenterologijos ir dietologijos klinikoje profesore. Paskelbė apie 400 mokslinių darbų, 10 monografijų, 9 metodinius nurodymus, 18 racionalizacinių pasiūlymų, 2 išradimus.

Dalyvavo Sąjūdžio veikloje siekiant Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo. Nuo 1990 m. aktyvi Lietuvių katalikų mokslo akademijos narė.

Mokslo darbai

Knygos 
 „Opaligė ir simptominės gastroduodeninės ligos“ (1973 m.),
 „Stemplės ligos“ (1981 m.),
 „Lėtiniai hepatitai ir kepenų cirozės“ (1983 m.),
 „Plonosios žarnos ligos ir malabsorbcijos sindromas“ (1985 ir 1986 m.),
 „Stemplės ir kardijos ligos“ (1986 m.),
 „Vidaus ligų simptomų ir sindromų vadovas“ (1988 m.),
 „Storosios žarnos ligų diagnostika ir gydymas“ (1990 m.),
 „Lėtinių kepenų ligų diagnostika ir gydymas“ (1992 m.),
 „Klinikiniai sindromai ir simptomai“ (1995 m.),
 „Helicobacter pylori reikšmė gastroduodeninei patologijai ir jos gydymas“ (1997 m.).

Apdovanojimai 
 1999 m. apdovanota Lietuvos mokslo premija biomedicinos mokslų srityje už darbų ciklą „Plonosios žarnos rezorbcinės funkcijos tyrimai sergantiems virškinimo sistemos ligomis“ (1973–1997).

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos medikai
Kinų zodiakas

Kinų zodiakas () – tam tikras Kinijos ir kai kurių kitų Azijos šalių mitologinis dvylikos metų ciklas, kuriame kiekvieni metai siejami su kažkokiu realiu ar mitologiniu gyvūnu. Terminu „zodiakas“ jis vadinamas tik vakaruose, dėl panašumų į vakarietišką zodiaką (ciklas iš dvylikos mėnesių, kur mėnesiai taip pat siejami su įvairiais tikrais ar mitologiniais gyvūnais). Kaip ir iš vakarietiško, iš kinų zodiako bandoma nustatyti žmogaus asmenybę ir galimus įvykius jo gyvenime.

Metai ir simboliai 

Ciklo pradžia tradiciškai laikomi žiurkės metai:

 Žiurkė
 Jautis
 Tigras
 Kiškis
 Drakonas
 Gyvatė
 Arklys
 Ožka
 Beždžionė
 Gaidys
 Šuo
 Kiaulė

Kinų astrologijoje manoma, kad žmogaus būdo savybės – tikros arba kaip jas mato kiti – yra įtakojamos su jo gimimo data siejamo gyvūno savybių. Be metų, su gyvūnais yra siejami ir mėnesiai („vidiniai gyvūnai“), dienos („tikrieji gyvūnai“) bei valandos („slaptieji gyvūnai“).

Šie gyvūnų pavadinimai nėra tikslūs vertimai, kadangi kai kurie pavadinimai turi daugiau nei vieną atitikmenį kitose kalbose. Pavyzdžiui, tradiciškai pirmieji ciklo metai vadinami žiurkės (鼠), tačiau gali būti laikomi ir pelės, kadangi kinų kalboje šie gyvūnai vadinami tuo pačiu žodžiu.

Šaltiniai

Nuorodos 
 travelchina.com Chinese Zodiak

Astrologija
Svarstyklės (Zodiako ženklas)

Svarstyklės () − tai septintasis Zodiako ženklas (rugsėjo 24 − spalio 23 d.).

Svarstyklės yra Oro ženklas. Valdančioji planeta – Venera.

Šaltiniai 

Astrologija
Žuvys (Zodiako ženklas)

Žuvys () − tai dvyliktasis Zodiako ženklas (vasario 20 − kovo 20 d.).

Žuvys yra Vandens ženklas. Valdančioji planeta – Neptūnas.

Šaltiniai 

Astrologija
Charles Kaboré

Šarlis Kaborė (Charles Kaboré; g. 1988 m. vasario 9 d.) – Burkina Faso futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje.

2006 m. profesionalo karjerą pradėjo Prancūzijoje, regioninės lygos klube iš Liburno miestelio, o jau 2008 m. tapo vieno Prancūzijos elitinių klubų, „Olympique de Marseille“ nariu.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Laimėjimai 
 Ligue 1: 2009–10 m.
 Coupe de la Ligue: 2009–10, 2010–11, 2011–12 m.
 Trophée des champions: 2010, 2011 m.
 Afrikos Tautų taurė, 2 vieta: 2013 m.

Šaltiniai 

Kabore, Charles
Saïdou Panandétiguiri

Saidu Madi Panandetigiris (Saïdou Madi Panandétiguiri; g. 1984 m. kovo 22 d.) – Burkina Faso futbolininkas, rungtyniaujantis kairiojo krašto gynėjo pozicijoje.

2001 m. išvyko į Prancūziją, kur pradėjo karjerą „Girondins Bordeaux“ dublerių klube. Vėliau rungtyniavo Belgijoje, Vokietijoje, Portugalijoje, Maltoje, Nyderlanduose.

2002 m. debiutavo Burkina Faso rinktinėje ir tapo vienu svarbiausių gynybos grandies žaidėjų.

Dalyvavimas čempionatuose 

|}

Šaltiniai 

Panandétiguiri
Eskudas

Eskudas ( ir ) – Ispanijos ir Portugalijos XV–XVIII a. auksinė moneta, o vėliau, XIX–XX a. – kai kurių valstybių piniginis vienetas. Šiuo metu eskudas yra Žaliojo Kyšulio piniginis vienetas.

Etimologija 
 Taip pat skaitykite Skudas ir Ekiu.
Žodžiai  ir  reiškia 'heraldinis skydas', 'skydas' (iš  'skydas'). Monetos taip buvo pavadintos, nes praktiškai visos jos turėjo herbinio skydo atvaizdą. . Kilmės ir prasmės požiūriu giminingi pinigų pavadinimai yra itališkas skudas ir prancūziškas ekiu ( iš ), nes abu kilę iš .

XV–XVIII a. monetos 
Naujaisiais laikais auksinius eskudus kaldino Ispanija ir Portugalija.:
 Ispanijos auksinis eskudas (XVI–XVIII a., gryno aukso kiekis – 3,03—3,09 g). Nominalai:
 ½ eskudo. Vadintas eskudilju ( 'mažas skydas')
 2 eskudai, kitaip ispaniškas dublonas (). Tarptautiniame naudojime vadintas pistoliu
 4 eskudai, kitaip dublonas de kvatro ().
 8 eskudai, kitaip dublonas de očo (, tarptautinis pavadinimas – kvadruplis;
 Portugalijos auksinis eskudas (XV ir XVIII a.) Jame gryno aukso buvo 3,28–3,43 g.

Nuorodos 

Auksinės monetos
Valiuta
Palenkės Mendzižeco geležinkelio stotis

Palenkės Mendzižeco geležinkelio stotis () – geležinkelio stotis Palenkės Mendzižeco mieste, rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje. Stotis priklauso Varšuva-Terespolis geležinkelio linijai. Iki Sitno geležinkelio stotelės yra 5,5 km ir iki Misių geležinkelio stotelės yra 6,4 km.

Nuorodos

 Aprašymas apie stotį (lenk.).

Palenkės Mendzižecas
Palenkės Bialos apskrities geležinkelio stotys ir stotelės
Palenkės Mendzižeco Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija

Palenkės Mendzižeco Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija () – katalikų parapija, įkurta 1994 m., Palenkės Mendzižeco mieste. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Mendzižeco dekanatui. 1772-1774 m. pastatyta dabartinė Palenkės Mendzižeco Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia.

Nuorodos 

 Aprašymas apie parapiją (lenk.).

Sedlcų vyskupijos parapijos
Palenkės Mendzižecas
Palenkės Mendzižeco Karaliaus Kristaus parapija

Palenkės Mendzižeco Karaliaus Kristaus parapija () – katalikų parapija, įkurta 1994 m., Palenkės Mendzižeco mieste. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Mendzižeco dekanatui. 1988-1993 m. pastatyta dabartinė parapijos bažnyčia.

Nuorodos 

 Aprašymas apie parapiją (lenk.).

Sedlcų vyskupijos parapijos
Palenkės Mendzižecas
Palenkės Mendzižeco Šv. Mergelės Marijos Sutuoktinio Juozapo parapija

Palenkės Mendzižeco Šv. Mergelės Marijos Sutuoktinio Juozapo parapija () – katalikų parapija, įkurta 1921 m., Palenkės Mendzižeco mieste. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Mendzižeco dekanatui. 1782-1784 m. pastatyta dabartinė Palenkės Mendzižeco Šv. Mergelės Marijos Sutuoktinio Juozapo bažnyčia.

Nuorodos 

 Aprašymas apie parapiją (lenk.).

Sedlcų vyskupijos parapijos
Palenkės Mendzižecas
Palenkės Mendzižeco Šv. Mikalojaus parapija

Palenkės Mendzižeco Šv. Mikalojaus parapija () – katalikų parapija, įkurta XV a., Palenkės Mendzižeco mieste. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Mendzižeco dekanatui. 1460-1477 m. pastatyta dabartinė Palenkės Mendzižeco Šv. Mikalojaus bažnyčia.

Nuorodos 

 Parapijos tinklalapis (lenk.);
 Aprašymas apie parapiją (lenk.).

Sedlcų vyskupijos parapijos
Palenkės Mendzižecas
Palenkės Mendzižeco Šv. Mikalojaus bažnyčia

Palenkės Mendzižeco Šv. Mikalojaus bažnyčia () – katalikų bažnyčia, esanti Palenkės Mendzižeco mieste. Pirmoji bažnyčia šioje vietovėje buvo pastatyta XII amžiuje, pirmą kartą minima 1174 metais. Dabartinė bažnyčia buvo pastatyta gotikiniu architektūros stiliumi 1460–1477 metais, statybas finansavo miesto valdytojas Janas Nasutovičius. XVIII a. pradžioje bažnyčia apdegė, tačiau jau 1741 m. restauruota barokiniu architektūros stiliumi, pagal architekto Piotro Aignerio projektą. 1983 m. gruodžio 31 d. bažnyčia buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

Nuorodos 

 Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).

Palenkės Mendzižecas
Sedlcų vyskupijos bažnyčios
Palenkės Mendzižeco Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia

Palenkės Mendzižeco Šv. Apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia () – katalikų bažnyčia, esanti Palenkės Mendzižeco mieste. Bažnyčioje įsikūrusi Palenkės Mendzižeco Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija. Barokinio-klasicistinio architektūros stiliaus bažnyčia pastatyta 1772–1774 m., bažnyčios statybas finansavo Augustas Aleksandras Čartoriskis. Iš pradžių tai buvo unitų cerkvė, nuo 1875 m. iki 1921 m. stačiatikių cerkvė, o nuo 1921 m. katalikų bažnyčia. 1990 m. balandžio 5 d. bažnyčia buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

Nuorodos 

 Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).

Palenkės Mendzižecas
Sedlcų vyskupijos bažnyčios
Palenkės Mendzižeco žydų kapinės

Palenkės Mendzižeco žydų kapinės () – senosios ir naujosios žydų kapinės, egzistavusios Palenkės Mendzižeco mieste, ul. Brzeskiej gatvėje. Senosios žydų kapinės buvo įkurtos XVIII a. ir sunaikintos per II pasaulinį karą. Naujosios žydų kapinės įkurtos 1810 metais, plotas 2,8 ha. Kapinės aptvertos, išlikę apie 100 antkapių.

Literatūra 

 Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 56.

Nuorodos 

 Senosios žydų kapinės (lenk.)
 Naujosios žydų kapinės (lenk.) .

Žydų kapinės Liublino vaivadijoje
Palenkės Mendzižecas
Palenkės Mendzižeco Potockių rūmai

Palenkės Mendzižeco Potockių rūmai () – Potockių rūmai, esantys Palenkės Mendzižeco mieste. Rūmus 1852 m. pasistatė Palenkės Mendzižeco ordinacijos valdytoja Aleksandra Potocka. Rūmai buvo pastatyti pagal italų architekto Pranciškaus Marijos Lancio projektą. 1918 m. rūmai sudegė, bet 1922–1928 m. buvo atstatyti. Rūmuose įsikūręs Liublino katalikiškojo universiteto filialas bei vaikų darželis.

Potockiai
Rūmai
Palenkės Mendzižecas
Palenkės Mendzižeco getas

Palenkės Mendzižeco getas (, ) – II pasaulinio karo metu, Palenkės Mendzižeco mieste įkurtas žydų getas. 

1939 m. rugsėjo pabaigoje miestą užėmė Raudonoji armija, bet spalio pradžioje pagal Molotovo-Ribentropo paktą perdavė miestą Trečiajam Reichui. Prieš perduodant miestą apie 2000 miesto žydų pabėgo į Tarybų Sąjungą. Naciams užėmus miestą iš karto buvo įkurtas getas, kuriame buvo nuo 17,000 iki 24,000 žydų. 1943 m. liepos 17 d. getas buvo likviduotas ir visi žydai išvežti į Treblinkos ir Maidaneko mirties stovyklas. Iš tarpukaryje mieste gyvenusių žydų, kurie sudarė apie 75 % miesto gyventojų, liko gyvi mažiau nei 1 %.

Nuorodos 

 Aprašymas apie Palenkės Bialos apskrityje vykdytą holokaustą (angl.);
 Miesto žydų istorija (angl.) .

Palenkės Mendzižecas
Žydų getai vokiečių okupuotoje Lenkijoje
Palenkės Mendzižeco mūšis

Palenkės Mendzižeco mūšis, Rogožnicos mūšis () – mūšis įvyko tarp Rogožnicos, Manių ir Palenkės Mendzižeco gyvenviečių, 1831 m. rugpjūčio 29 d. tarp sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės. 

Mūšyje dalyvavo apie 20,000 sukilėlių, kuriems vadovavo italų karvedys Gerolamas Ramorinas, o apie 15,000 rusų kareivių vadovavo Grigorijus Rosenas. Sukilėliai laimėjo mūšį, bet rusų kariuomenės nepavyko iki galo sunaikinti dėl neatvykusio Ignaco Prondzinskio vadovaujamų sukilėlių pastiprinimo.

Literatūra 

 Mała Encyklopedia Wojskowa, Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej, Warszawa 1967, Wydanie I, Tom 2

Palenkės Mendzižecas
1831 m. sukilimo mūšiai
Palenkės Mendzižeco miesto herbas

Palenkės Mendzižeco miesto herbas () – Palenkės Mendzižeco miesto skydo formos herbas, kuriame mėlynoje užsklandoje vaizduojama sidabrinė pasaga su sidabriniu kryžiumi ant pasagos viršaus ir su sidabriniu kryžiumi be kairiojo šono pasagos viduje. Herbas pradėtas naudoti nuo 1938 m. kovo 21 dienos.

Taip pat skaitykite

 Palenkės Mendzižeco miesto vėliava.

Nuorodos

 Aprašymas apie herbą (lenk.).

Palenkės Mendzižecas
Liublino vaivadijos miestų herbai
Palenkės Mendzižeco miesto vėliava

Palenkės Mendzižeco miesto vėliava () – Palenkės Mendzižeco miesto vėliava, kuri susideda iš dviejų horizontalių juostų. Viršutinė juosta sidabrinės spalvos, apatinė šviesiai mėlynos. Vėliavoje vaizduojamos spalvos atspindi miesto herbe esančias spalvas.

Taip pat skaitykite

 Palenkės Mendzižeco miesto herbas.

Nuorodos

 Aprašymas apie herbą (lenk.).

Palenkės Mendzižecas
Liublino vaivadijos miestų vėliavos