joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Abelis Klenickis

Abelis Klenickis (1904 m. liepos 14 d. Tauragėje – 1990 m. gegužės 13 d. Vilniuje) – Lietuvos kompozitorius, dirigentas, smuikininkas, menotyros kandidatas.

Biografija 
1928–1940 m. Valstybės teatro orkestro smuikininkas. 1930 m. baigė Kauno muzikos mokyklą, I. Vildmano-Zaidmano smuiko klasę. 1938–1940 m. studijavo Kauno konservatorijoje, mokytojai Juozas Gruodis ir Jurgis Karnavičius. Karo metais pasitraukė į Rusijos gilumą. 1942–1944 m. Lietuvos SSR valstybinių meno ansamblių Pereslavlyje Zaleskyje dirigentas. 

1944–1945 m. ir 1958–1963 m. LSSR filharmonijos, 1945–1958 m. Lietuvos radijo simfoninio orkestro dirigentas. 1953 m. eksternu baigė LSSR konservatorijos kompozicijos klasę, 1956 m. baigė Maskvos konservatorijos aspirantūrą, L. Ginzburgo dirigavimo klasę. 1953–1990 m. dėstė LSSR konservatorijoje, nuo 1976 m. profesorius. 1961 m. menotyros mokslų kandidatas. Dirigavo Maskvos, Rygos, Talino, Minsko ir kt. simfoniniams orkestrams.

1945–1954 m. LSSR kompozitorių sąjungos atsakingasis sekretorius, 1949–1951 m. ėjo ir sąjungos pirmininko pareigas.

Kūryba 
Socialistinio realizmo ir sovietinės ideologijos apologetas, naujovių lietuvių kompozitorių kūryboje kritikas. Kūrybai būdingos klasicistinės muzikos tradicijos, deklaratyvi sovietinė tematika. 

Kūriniai
 Koncertas smuikui ir orkestrui, 1929 m.
 Variacijos smuikui ir orkestrui Stasio Šimkaus kūrinių temomis, 1943 m.
 Marytė Melnikaitė, kantata, 1945 m., žodžiai – Salomėja Nėris
 Ačiū Stalinui, kantata, 1947 m.
 Virš laisvų arimų, kantata, 1949 m., žodžiai – Jonas Lapašinskas
 Didysis Tėvynės karas, ciklas balsui ir simfoniniam orkestrui, 1949 m.
 Prie Nemuno, opera, 1951 m., libretas – Borisas Dauguvietis, Vladas Mozūriūnas, Stasys Yla ir Jonas Mackonis, pastatyta 1960 m., Klaipėdos liaudies operos teatras
 Raudonojoje aikštėje, kantata, 1956 m., žodžiai – Eduardas Mieželaitis
 Vardan taikos, kantata, 1956 m., žodžiai – P. Milaknis
 Vasaros diena, siuita, 1956 m.
 Į laimę, oratorija, 1957 m., žodžiai – Julius Janonis
 Koncertas poema violončelei ir orkestrui, 1962 m.
 Simfonijetė, 1962 m.
 Lietuvos keliais, siuita, 1964 m., žodžiai – Kostas Kubilinskas
 Romansas smuikui ir orkestrui, 1967 m.
 Pučiamųjų kvintetas, 1968 m.
 Beširdis, baletas vaikams, libretas – Juozas Gudavičius, Lili Navickytė ir Irena Stravinskienė, pastatytas 1969 m.
 Variacijos kameriniam orkestrui, 1971 m.
 Laužai, kantata, 1974 m., žodžiai – Ramutė Skučaitė
 Kantata apie laužus vaikų chorui ir simfoniniam orkestrui, 1974 m.
 Pergalė, uvertiūra, 1977 m.
 Simfonija, 1982 m.
 3 styginių kvartetus: 1933 m., 1945 m., 1948 m.
 Parašė solo ir choro dainų
 Šokis, valtornai ir fortepijonui

Bibliografija 
 Instrumentinio koncerto dirigavimas. – Vilnius: Laikraščių ir žurnalų leidykla, 1958. – 34 p.

Įvertinimas 
 1945 m. LTSR nusipelnęs meno veikėjas
 1964 m. LSSR liaudies artistas

Šaltiniai

Literatūra 
 Dirigavimas ir Lietuvos dirigentai / Rimas Geniušas. – Vilnius, 1973. – 125 p.: iliustr.

Lietuvos kompozitoriai
Lietuvos dirigentai
Lietuvos smuikininkai
Lietuvos menotyrininkai
Valentinas Klevas

Valentinas Klevas (g. 1950 m. liepos 12 d. Kaune) – Lietuvos ekonomistas, habilituotas socialinių mokslų daktaras, profesorius.

Biografija 
Mokėsi Kauno VII-joje vidurinėje (Šančių) mokykloje. Baigė mokyklą 1967 m. 1973 m. baigė Vilniaus universiteto pramonės ekonomikos fakultetą. 1990 -ais apsigynė socialinių mokslų daktaro disertaciją. 2000 m. apsigynė  habilituoto socialinių mokslų daktaro disertaciją.

1973–1990 m. dirbo Lietuvos energetikos instituto Kompleksinių energetikos tyrimų laboratorijoje, nuo 1993 m. iki 2020 m. Regionų energetikos plėtros laboratorijos ir Atsinaujinančių išteklių ir efektyvios energetikos laboratorijos vyriausiasis mokslo darbuotojas. Nuo 2003 m. Kauno technologijos universiteto dėstytojas, nuo 2005 m.iki 2016 m. profesorius. 2016 m. KTU senatas suteikė profesoriaus vardą. 

Vydūno draugijos narys. 

Vedęs , žmona Audronė; dvi dukterys - Rūta ir Neringa.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų pagrindinė sritis – energetikos ekonomika: regionų energetikos plėtra, energetikos plėtros gairės ir valdymo problemos, šilumos tiekimo strategija, efektyvus energijos vartojimas. Vadovavo apie 20 Lietuvos mokslinių programų ir projektų vykdymui Lietuvoje. Dalyvavo apie 20 energetikos srities tarptautinių projektų. Tarptautinių projektų BACCHUS (2001–2003 m.), RUSE (nuo 2004 m.), SEIPLED (nuo 2006 m.) darbo grupių vadovas. Tarptautinėse konferencijose skaitė pranešimus ir dalyvavo tarptautinių projektų aptarimuose  18 šalių.

Bibliografija 
 Energijos tausojimo valstybinės politikos įvadas, monografija, 1998 m
 .Lietuvos energetikos ekonomikos pagrindai, monografija, 2006 m.
 Energetikos ekonomikos pagrindai, mokomoji knyga, 2011 m.
 Justification of long – term economic policy of renewable energy sources, monografija, Nova Science Publishers, New York, 2015 m.
Pitagoro štabas -pjesių knyga, Naujasis lankas, 2020 m.
The Paradigma of Harmonious Progress in Energy, Cambridge Scholars Publishing,  2020 m

Šaltiniai 

Lietuvos ekonomistai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos energetikai
Paragva

Paragva (, ) – upė rytų Bolivijoje, Santa Kruso ir Beni departamentuose; Guaporės kairysis intakas. Prasideda San Ignasijo de Velasko miesto apylinkėse. Teka į šiaurės rytus, sudaro vakarinę Noel Kempff Mercado nacionalinio parko ribą. Teka lygumomis, pelkynais. Įteka į Guaporę netoli Piso Firme gyvenvietės.

Didžiausi intakai: Tarvas, San Ramonas.

Bolivijos upės
E22

Europos kelias E22 – kelias, kurio ilgis yra daugiau, nei 5200 km, yra vienas iš ilgiausių Europos kelių tinklo kelių. Kelias prasideda Holihede, Jungtinėje Karalystėje, o baigiasi Išime, Rusijoje.

Europos keliai
Blankas (Bolivija)

Blankas (, ) – upė rytų Bolivijoje, Santa Kruso ir Beni departamentuose; Guaporės kairysis intakas. Prasideda Aguas Kaljenteso upe, ištekančia netoli Konsepsjono. Teka šiaurės vakarų kryptimi. Įteka į Guaporę netoli Brazilijos miesto Prinsipe de Beiros.

Didžiausi intakai: San Martinas, Sapokosas, Negras, Lopesas.

Bolivijos upės
San Martinas (upė)

San Martinas () – upė rytų Bolivijoje, Santa Kruso ir Beni departamentuose; Blanko (Amazonės baseinas) dešinysis intakas. Prasideda į šiaurės rytus nuo Konsepsjono. Teka šiaurės vakarų kryptimi. Įteka į Blanką ties Belja Vistos miesteliu.

Bolivijos upės
Itonomasas

Itonomasas (, ) – upė rytų Bolivijoje, Santa Kruso ir Beni departamentuose; Guaporės kairysis intakas. Išteka Konsepsjono ežere. Teka į šiaurės vakarus. Aukštupyje ir vidurupyje vadinama San Migeliu arba San Chulijanu (Río San Miguel/San Julián), toliau 289 km ruože vadinama San Pablu (Río San Pablo). Nuo santakos su San Luisu iki pat žiočių upė vadinama Itonomasu.

Didžiausi intakai: Kiseras, Santa Barbara, Sapokos Nortė, San Luisas.

Bolivijos upės
Naujosios Rėvos piliakalnis

Naujosios Rėvos piliakalnis – piliakalnis Vilniaus rajone, Neries regioniniame parke. Piliakalnis įrengtas aukštame Neries pakrantės iškyšulyje, šalia Naujosios Rėvos kaimo. Iš Pietų jį juosia Neris, o iš Rytų ir Vakarų – dvi šaltiniuotos daubos. Išlikusi piliakalnio aikštelė nuo greta esančių aukštumų atskirta 6 m gylio grioviu ir kūgio formos pylimu. Nusileidus nuo piliakalnio, terasoje prie Neries, archeologai yra aptikę senovės gyvenvietės liekanų.  Piliakalnis datuojamas II tūkst. pradžia.  Piliakalnis 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu.

Istorija 
Naujosios Rėvos piliakalnyje žmonės, siekdami apsiginti nuo priešų, apsigyveno II mūsų eros tūkstantmečio pradžioje.
Vietinių žmonių piliakalnis vadinamas „Ruskij Kostiol“ arba tiesiog „Popu“ („Popy“). Pasakojama, kad šiame kalne yra nuskendusi rusų bažnyčia. Žmonės esą rasdavo ant kalno šlaitų ratu išmintus takus ir matydavo tais takais einančias procesijas, girdėdavo iš po žemių sklindantį varpų skambesį. Rusų bažnyčios kaip svetimo įvaizdis katalikiškoje aplinkoje rodo, kad piliakalnis galėjo būti svetimų (baltų) šventvietė.

Šiuo metu piliakalnį prižiūri Neries regioninio parko direkcija. Įrengti mediniai laiptai, vieta iškyloms, tvarkomi šlaitai, įrengtos informacinės lentos, automobilių stovėjimo aikštelė 300 m nuo piliakalnio. Piliakalnis pastaruoju metu kenčia nuo jį siaubiančių motociklininkų.

Išnašos

Nuorodos 
 Piliakalniai.lt – Naujoji Rėva

Nuotraukos 

Piliakalniai Vilniaus rajone
Konsepsjono ežeras

Konsepsjono ežeras (, ) – ežeras rytų Bolivijoje, Santa Kruso departamente, Čikitanijoje. Telkšo 248 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis 27 km, plotis 10 km. Plotas smarkiai kinta, priklausomai nuo metų laiko. Krantai miškingi, užpelkėję. Įteka Kimonės upė (iš Isosogo pelkynų), išteka Itonomaso upė, priklausanti Amazonės baseinui.

Konsepsjono ežeras priklauso Ramsar saugomiems pelkynams.

Bolivijos ežerai
Parapeti

Parapeti (, ) – upė pietryčių Bolivijoje, Gran Čiake, Santa Kruso departamente. Prasideda Anduose, Rytų Kordiljeroje, 1 500 metrų aukštyje. Teka į rytus, šiaurės rytus lygumomis. Įteka į Isosogo pelkynus, kurie susisiekia su Amazonės baseinu (Kimomės upe ir Konsepsjono ežeru). Povandeniniais srautais Parapeti taip pat jungiasi su Paragvajaus baseinu.

Bolivijos upės
Ignotas Masalskis

Ignotas Jokūbas Masalskis (, 1726 m. liepos 30 d. – 1794 m. birželio 28 d.) – Vilniaus vyskupas, Verkių rūmų statytojas, Vilniaus katedros rekonstrukcijos fundatorius, pirmasis Edukacinės komisijos pirmininkas. Targovicos konfederacijos narys; 1794 m. sukilimo laiku buvo viešai pakartas už išdavystę Varšuvoje.

Yra vaizduojamas lietuvių grožinėje literatūroje – istorinėse dramose: Balio Sruogos „Apyaušrio dalioje“, Justino Marcinkevičiaus „Katedroje“.

Galerija

Literatūra 
 Viktoras Petkus. Vilniaus vyskupas kunigaikštis Ignas Jokūbas Masalskis. Vilnius: Petro ofsetas, 2000.
 Eligijus Raila. Ignotus Ignotas: Vilniaus vyskupas Ignotas Jokūbas Masalskis. Vilnius: Aidai, 2010.

Šaltiniai 
 Ignotas Jokūbas Masalskis, VLE

Vilniaus vyskupai
Ignotas Jokūbas Masalskis
ATR dvasiniai senatoriai
Lietuvos dvasiniai referentai
Ólafur Ragnar Grímsson

Olafuras Ragnaras Grimsonas (Ólafur Ragnar Grímsson; g. 1943 m. gegužės 14 d. Isafjorduras, Islandija) – Islandijos prezidentas.

Biografija 

Gimė 1943 m. gegužės 14 d. Isafjordure, kirpėjo šeimoje. Tėvas – Grímur Kristgeirsson, motina – Svanhildur Ólafsdóttir Hjartar.

1962 m. baigė Reikjaviko gimnaziją, vėliau išvyko mokytis į Angliją, Mančesterio universitetą. 1965 m. jį baigė ir įgijo ekonomikos ir politologijos bakalauro laipsnį.

Islandijos universitete buvo politologijos profesoriumi (1971–1988 m.), taip pat buvo Altingo nariu.

Nuo 1970 m. politologijos mokslų daktaras

Vytauto Didžiojo ordino kavalieriai
Islandijos prezidentai
Edmundas Montrimas

Edmundas Montrimas (1933 m. rugpjūčio 5 d. – 2011 m. birželio 9 d.) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Biografija 
1958 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą.  1967 m. Vilniaus valstybiniame universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato (dabar – daktaro) disertaciją tema „Krūvininkų generacijos ir prilipimo vaidmens selektrofotografinių sluoksnių išsielektrinimo mechanizme tyrimas“ (vadovas Jurgis Viščakas), o 1973 m. – fizikos ir matematikos mokslų daktaro (dabar – habilituoto fizinių mokslų daktaro) disertaciją tema „Slaptojo elektrofotografinio atvaizdo susidarymo fizikiniai pagrindai“.

Nuo 1978 m. – Vilniaus universiteto profesorius. Iki 1999 m. buvo Fizikos fakulteto Kietojo kūno elektronikos katedros vedėjas.

Mokslinė veikla 
Svarbiausi darbai iš krūvininkų generacijos ir transporto a - Se, chalkogenidiniuose stikluose ir organiniuose puslaidininkiuose, amorfinių puslaidininkių savybių, slaptojo elektrografinio ir elektroradiografinio atvaizdo susidarymo fizikinių procesų tyrinėjimų. . Paskelbė daugiau kaip 240 mokslinių darbų, yra 80 (SSRS) išradimų, taip pat JAV patentų autorius ir bendraautoris

Bibliografija 
 Valentas Gaidelis, N. Markevič, Edmundas Montrimas. Физические процессы в электрофотографических слоях ZnO (). Red. Jurgis Viščakas. Vilnius: „Mintis“, 1968. – 367 p.:iliustr.
 Donatas Jonas Sidaravičius, Edmundas Montrimas. Fizikiniai teoriniai informacijos registravimo ir spausdinimo procesų pagrindai : mokomoji knyga. Vilnius: „Technika“, 2005. – 250 p.:iliustr. ISBN 9986-05-868-6

Įvertinimas 
 1979 m. LSSR mokslo premija už darbų ciklą „Elektrofotografinių sluoksnių fizika ir slaptojo atvaizdo susidarymo juose pagrindai“ (kartu su Valentu Gaideliu). 
 2006 m. – Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Organinė optoelektronika: naujos organinės medžiagos, fotoreceptoriai ir fizikiniai reiškiniai juose (1980–2005 m.)“ (kartu su Valentu Gaideliu, Vygintu Jankausku, Vytautu Getaučiu ir Donatu Jonu Sidaravičiumi).

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos fizikai
Alexa Internet

Alexa Internet – Kalifornijoje įsikūrusi Amazon.com priklausanti bendrovė, teikianti interneto srautų stebėjimų rezultatus. Šios bendrovės svetainėje Alexa.com galima pamatyti svetainių populiarumą: pagal labiausiai paplitusias kalbas, Top 500, pagal šalis Top 100. Taip pat galima svetaines palyginti tarpusavyje, pagal pasiekiamumą procentais. Po dvidešimt penkerių metų, 2022 m. geg. 1 d. Alexa Internet nutraukia savo veiklą.

Lietuvos Top 100 

Pagal šią svetainę galima pamatyti 100 populiariausių internetinių svetainių – projektų, kurių dešimtuką 2009 m. spalį sudarė:
 Google.lt – lietuviška Google versija;
 One.lt – pramogų ir socialinių tinklų svetainė;
 Google.com – angliška Google versija;
 Youtube.com – vaizdo peržiūros svetainė;
 Facebook.com – socialinis tinklas;
 Delfi.lt – naujienų portalas;
 Yahoo.com – pramogų ir kitų paslaugų portalas;
 lrytas.lt – naujienų portalas;
 Draugas.lt – pažinčių portalas;
 Wikipedia.org – internetinė enciklopedija.

Global Top 500 
Šioje skiltyje pateikiamos 500 populiariausių pasaulio svetainių. 10 lankomiausių 2009 m. spalį buvo:
 Google.com – angliška Google versija;
 Facebook.com – socialinis tinklas;
 Yahoo.com – pramogų ir kitų paslaugų portalas;
 Youtube.com – vaizdo peržiūros svetainė;
 Live.com – Windows Live Microsoft paieškos svetainė;
 Wikipedia.org – internetinė enciklopedija;
 Blogger.com – tinklaraščių svetainė;
 Msn.com – Microsoft svetainė;
 Baidu.com – kiniška paieškos sistema;
 Yahoo.co.jp – japoniška Yahoo svetainės versija.

Išnašos 

Svetainės
JAV įmonės
Algirdas Jurgis Kliučininkas

Algirdas Jurgis Kliučininkas (g. 1932 m. lapkričio 20 d. Naujiena, Krosnos valsčius) – Lietuvos inžinierius technologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Biografija 
1963 m. Maskvoje baigė Tekstilės ir lengvosios pramonės instituto neakivaizdinį skyrių. 1968 m. Kauno politechnikos institute apgynė disertaciją „Audimo staklių virpesių ir triukšmo tyrimai ir priemonės jų mažinimui“, technikos mokslų kandidatas. 1986 m. Maskvos D. Mendelejevo cheminės technologijos institute apgynė disertaciją „Teoriniai pagrindai, metodai ir priemonės užterštumui dulkėmis ir triukšmais kontroliuoti bei mažinti tekstilės pramonėje“, technikos mokslų daktaras.

1953–1963 m. dirbo Tekstilės pramonės institute Kaune. Nuo 1963 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas, nuo 1988 m. profesorius.

Lietuvos krikščionių demokratų partijos narys.

Mokslinė veikla 
Tyrimų sritis ergonomikos problemos – oro užterštumo dulkėmis kontrolė, dulkių valymas iš oro, virpesių ir triukšmo mažinimas. 42 išradimų autorius, tarp jų 2 patentai, svarbesni – pjezoelektrinis dulkių analizatorius, įtaisas medžiagos, sudarytos iš mažų dalelių, masei nustatyti, talpinių keitiklių taikymas aplinkos veiksniams tirti.

Bibliografija 
 Ergonomika, 2000 m.

Šaltiniai 

Lietuvos inžinieriai technologai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos išradėjai
Andrius Benediktas Klongevičius

Andrius Benediktas Klongevičius (Klungis) (, 1767 m. sausio 1 d. Alūksta – 1841 m. gruodžio 27 d. Vilnius) – Vilniaus vyskupas, teologijos daktaras.

Biografija 

1789–1797 m. dėstė Kražių kolegijoje. Nuo 1797 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos ir Moralės fakultetuose, nuo 1801 m. – Vilniaus kunigų seminarijoje. 1802 m. įšventintas kunigu. 1815 m. teologijos daktaras.

1802–1808 m. ėjo įvairias pareigas Vilniaus konsistorijoje. Nuo 1808 m. Vilniaus kunigų seminarijos kapelionas, 1810–1816 m. jos regentas. Priešinosi seminarijos rusinimui. 1815–1828 m. Vilniaus universiteto dogminės teologijos ir Bažnyčios istorijos profesorius, 1822 m. laikinai ėjo Vilniaus universiteto rektoriaus pareigas. Paskaitose aiškino jozefinizmo esmę, jį kritikavo. Kelerius metus ėjo Vilniaus cenzūros komiteto pirmininko pareigas. 1819 m. Podolės Kameneco kanauninkas, Vilniaus katedros kapitulos kanauninkas.

1828 m. paskirtas Vilniaus vyskupijos valdytoju. Rūpinosi kunigų drausme, įpareigojo juos atlikinėti rekolekcijas, rengti dekanatų konferencijas, tinkamai tvarkyti parapijų knygas, išleido pamokslų sakymo, bažnytinio giedojimo, elgesio su žmonėmis ir kitų instrukcijų, aplinkraščių. Jo pastangomis restauruota Vilniaus katedra ir varpinės bokštas. 1830 m. Chrizopolio titulinis vyskupas. 1831 m. kunigams paskelbė prieš sukilimą nukreiptą laišką, bet caro kariuomenei Ašmenos bažnyčioje nužudžius apie 150 gyventojų, pareikalavo, kad gubernatorius nubaustų kaltininkus. Už palankumą sukilėliams 1831 m. ištremtas į Jaroslavlį, 1832 m. paleistas, grįžo į Vilnių. Dvasinės katalikų akademijos steigimo iniciatorius, rūpinosi jos veikla, dėstytojų parinkimu, dvasininkų rengimu. Rusų valdžiai 1832 m. gegužės 1d. uždarius
Vilniaus universitetą iš buvusio jo Moralinių ir politinių mokslų fakulteto ir Vyriausios seminarijos suformavo Vilniaus katalikų dvasinę akademiją. Klongevičius siekė paversti Akademiją stipriu kunigų rengimo centru. Dalykai dėstyti lotynų ir rusų, pamokslai sakyti lenkų kalbomis. Akademijos statute numatytos aštuonios katedros: Šv. Rašto, biblinės archeologijos ir hermeneutikos, moralinės, dogmatinės ir pastoralinës teologijos, logikos ir moralinės filosofijos, Bažnyčios istorijos ir kanonų teisės teorinės ir praktinės homiletikos, lotynų ir graikų literatûros ir kalbos, rusų literatûros ir kalbos, lenkų kalbos ir literatûros, Rusijos ir visuotinės istorijos.
1842 m. rugpjûtį Vilniaus katalikų dvasinė akademija buvo perkelta į Petrapilį. 

1840 m. Vilniaus vyskupas ordinaras, pirmasis valstiečių kilmės vyskupas.

Išleido pamokslų („Trumpas pamokslas apey pašanavoima ciesoriaus visos Rossios“ 1832 m.), paskaitų rinkinį, vadovėlių, į lietuvių k. 1832 m. išvertė katekizmą, parengė lietuviškų („Litanios su maldomis apė š. Petru apaštalu pagal evangelios ir darbu apaštalu“, išsp. 1842 m.), lenkiškų knygų, bendradarbiavo periodinėje spaudoje.

Šaltiniai 

Lietuvos vyskupai
Vilniaus universiteto rektoriai
Lietuvos kapelionai
Lietuvos teologai
Lietuvos kanauninkai
Vilniaus vyskupai
Vilniaus–Klaipėdos geležinkelis

Vilnius–Klaipėda geležinkelio linija jungia Lietuvos sostinę Vilnių ir uostamiestį Klaipėdą. Linijos ilgis – 376 km.

Istorija 
Liniją sudaro šie istoriniai geležinkelių ruožai:
 XIX a. septintajame dešimtmetyje nutiesto geležinkelio Sankt Peterburgas–Varšuva ruožas nuo Vilniaus iki Lentvario ir šio geležinkelio atšakos iki Virbalio (dabartinių Kybartų) prie Prūsijos ir Rusijos imperijos sienos dalis nuo Lentvario iki Kaišiadorių;
 Liepojos–Romnų geležinkelio dalis nuo Kaišiadorių iki Kužių Šiaulių rajone;
 Tarpukaryje nutiesta geležinkelio linija nuo Kužių iki Kretingos;
 Pirmojo pasaulinio karo metu nutiesto geležinkelio Bajorai–Liepoja dalis nuo Kretingos iki Bajorų;
 Prūsijos valstybinio geležinkelio ruožas nuo Bajorų iki Klaipėdos.

2016 m. maršrutu pradėjo kursuoti nauji trijų vagonų dyzeliniai traukiniai PESA 730ML.

Struktūra 
Visoje linijoje naudojama automatinė blokuotė. Dvikeliai ruožai: Vilnius-Livintai, Jonava-Žeimiai, Lukšiai-Šilainiai, Kėdainiai-Gimbogala, Linkaičiai-Kužiai, Pavenčiai-Raudėnai (dalinai, tiesiamas), Dūseikiai-Lieplaukė (dalinai, tiesiamas), Kūlupėnai-Kretinga (dalinai, tiesiamas), Kalotė-Giruliai (?). Pereinant iš vienkelio į dvikelį ir atvirkščiai beveik visur įrengti 1/18 iešmai, leidžiantys važiuoti iki 80 km/h greičiu.

Miestai 
Vilnius – Kaišiadorys – Jonava – Kėdainiai – Radviliškis – Šiauliai – Telšiai – Plungė – Kretinga – Giruliai – Klaipėda

Galerija

Šaltiniai 

Vilnius-Klaipėda
Geležinkelių transportas Vilniuje
Vilniaus–Kauno geležinkelis

Vilniaus – Kauno geležinkelis – 104 km ilgio elektrifikuota 1520 mm vėžės pločio geležinkelio linija, jungianti Lietuvos sostinę Vilnių su antru pagal dydį šalies miestu Kaunu ir einanti per šešių savivaldybių teritoriją.

Istorija 

Vilniaus – Kauno geležinkelio linija pradėta tiesti kartu su Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkeliu 1859 m. pavasarį, o traukinių eismas linija atidarytas 1862 m. kovo 15 d. Tiesiant geležinkelį iškasti tuneliai Kaune ir Paneriuose. Tarpukariu Vilniaus kraštui esant Lenkijos valdžioje geležinkelis prarado strateginę reikšmę, tačiau tarybiniais metais jo svarba vėl išaugo. 1975 m. baigta šio ruožo elektrifikacija. Dabar Vilniaus – Kauno geležinkelis yra intensyviausiai Lietuvoje naudojamas geležinkelio ruožas, visas geležinkelis (išskyrus atkarpą Kauno geležinkelio tunelyje) yra dvikelis.

Geležinkelio istorijoje neišvengta ir skaudžių nelaimių bei incidentų. 1975 m. balandžio 4 d. Žasliuose įvyko didžiausia Lietuvos istorijoje geležinkelio katastrofa. 1994 m. lapkričio 6 d. netoli Vievio buvo susprogdintas tiltas per Bražuolės upę.

Keleivių susisiekimas 

Šiuo metu per dieną maršrutu tarp Vilniaus ir Kauno kiekviena kryptimi važiuoja 14 elektrinių traukinių. Reisai aptarnaujami dviaukščiais Čekijoje pagamintais EJ 575 elektriniais traukiniais. Kelionės tarp Vilniaus ir Kauno trukmė priklausomai nuo sustojimų skaičiaus svyruoja tarp 1 valandos ir 1 valandos 40 minučių. Atskiromis Vilniaus – Kauno geležinkelio atkarpomis naudojasi ir kitomis kryptimis (iš Vilniaus į Klaipėdą, Trakus ar Varėną) važiuojantys keleiviniai traukiniai.

Stotys 

Didesnės geležinkelio stotys linijoje:
 Vilniaus geležinkelio stotis
 Panerių geležinkelio stotis
 Lentvario geležinkelio stotis
 Vievio geležinkelio stotis
 Žaslių geležinkelio stotis
 Kaišiadorių geležinkelio stotis
 Pravieniškių geležinkelio stotis
 Palemono geležinkelio stotis
 Kauno geležinkelio stotis

Galerija

Šaltiniai 

Vilnius–Kaunas
Geležinkelių transportas Kaune
Geležinkelių transportas Vilniuje
Jurgis Viščakas

Jurgis Viščakas (1927 m. balandžio 18 d. Vilniuje – 1990 m. rugpjūčio 13 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, fizikos ir matematikos mokslų daktaras, akademikas.

Biografija 
1941–1944 m. mokėsi Vilniaus 1-oje gimnazijoje, 1944–1946 m. Vilniaus suaugusiųjų gimnazijoje. 1945–1946 m. Vilniaus universiteto (VU) Fizikos ir matematikos fakulteto laisvasis klausytojas, išlaikė pirmo kurso egzaminus ir 1946 m. įstojo į antrą kursą.  1946–1950 m. dirbo vyr. laborantu. 1950 m. baigė VU.

1950–1977 m. dėstė VU: 1950–1951 m. Bendrosios fizikos katedros asistentas, 1951–1960 m. Eksperimentinės fizikos katedros vyresnysis dėstytojas. 1959 m. apgynė fizikos ir matematikos mokslų kandidato disertaciją (vadovas Povilas Brazdžiūnas). 1960–1965 m. ir 1968–1977 m. VU Puslaidininkių fizikos katedros vedėjas, nuo 1963 m. docentas, 1970 m. profesorius. 1964–1965 m. VU Fizikos ir matematikos fakulteto bei Fizikos fakulteto (suformuotas 1965 m.) dekanas.  1965–1966 m. stažavo Prahos universitete. 1968 m. Baltarusijos universitete apgynė fizikos ir matematikos mokslų daktaro disertaciją.  Nuo 1972 m. LSSR mokslų akademijos narys korespondentas, 1976 m. išrinktas tikruoju nariu. 1977–1985 m. Fizikos instituto direktorius, nuo 1979 m. dar ir lazerinės optoelektronikos skyriaus vedėjas. 

Skaitė paskaitas Berlyno, Magdeburgo (VDR), Prahos (Čekoslovakija), Krokuvos, Lodzės (Lenkija) aukštosiose mokyklose. Nuo 1965 m. „Lietuvos fizikos rinkinio“ redaktorių kolegijos narys. 1972 m. išrinktas Lietuvos fizikų draugijos tarybos nariu. Nuo 1975 m. Lietuviškosios tarybinės enciklopedijos mokslinis konsultantas. Palaidotas Antakalnio kapinėse.

Mokslinė veikla 
Puslaidininkių fotolaidumo tyrimų Lietuvoje pradininkas, vienas iš naujų lazerių kūrimo ir panaudojimo moksle ir technikoje iniciatorių. 454 mokslinių publikacijų bei 12 išradimų autorius ir bendraautoris.

Bibliografija 
 Elektronų statistika ir šuoliai puslaidininkiuose / Juozas Vidmantis Vaitkus, Jurgis Viščakas. – Vilniaus valstybinis universitetas, 1976. – 218 p.: iliustr.

Įvertinimas 
 1970 m. LSSR valstybinė premija (už darbų ciklą „Didelės varžos puslaidininkių fotolaidumas“) 
 1977 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos fizikai
Vilniaus universiteto Fizikos fakulteto dekanai
Giedružė

„Giedružė“ – folklorinis Neringos ansamblis.

2002 m. 20 Nidos atlikėjų susibūrė į ansamblį „Giedružė“ (vadovė Audronė Buržinskienė).

Ansamblio repertuare – Mažosios Lietuvos dainos, šokiai, instrumentinė muzika. „Giedružė“ taip pat šiuolaikiškai interpretuoja autentiškas Liudviko Rėzos dainas.

Kolektyvas Neringoje rengia kasmetinį tarptautinį folkloro festivalį „Tek saulužė ant maračių“. Parengė programą Kuršių nerijos etnokultūros istorijos tema: „Kuršių kiemas“ (2003, 2004 m.). Dalyvavo tarptautiniame folkloro festivalyje „Parbėg laivelis“ (2004 m. Klaipėda), taip pat tarptautinėse turizmo parodose: „C M T‘ 04“ (Štutgardas, Vokietija 2004 m.), „VIVATTUR‘04“ (Vilnius, Lietuva 2003; 2004 m.).

Lietuvos folkloriniai ansambliai
Halina Kobeckaitė

Halina Kobeckaitė (g. 1939 m. gruodžio 20 d. Trakuose) – Lietuvos diplomatė, vertėja, žurnalistė, humanitarinių mokslų daktarė.

Biografija 
Tėvas Simonas Kobeckas, vyras Mykolas Firkovičius, duktė Karina Firkavičiūtė.

1962 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1962–1963 m. Taškento universitete studijavo uzbekų filologiją. 1964–1967 m. Kauno medicinos institute dėstė estetiką. 1967–1970 m. Maskvos universiteto aspirantė. 1972 m. filosofijos mokslų kandidatė. 1971–1989 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytoja, nuo 1976 m. docentė.

1988–1990 m. Sąjūdžio Seimo, Sąjūdžio Vilniaus miesto tarybos narė. 1988–1994 m. Lietuvos karaimų kultūros bendrijos pirmininkė. 1990–1994 m. Tautybių departamento prie LRV generalinė direktorė.  1992–1994 m. Lietuvos-Turkijos draugijos prezidentė. 1994–1997 m. LR nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė Estijoje, 1997–2004 m. Turkijoje, nuo 2001 m. taip pat ir Azerbaidžanui bei Uzbekijai. 2004–2007 m. prezidento Valdo Adamkaus patarėja. 2007–2011 m. ambasadorė Suomijoje.

Kūryba 
Verčia iš tiurkų, lenkų ir rusų kalbų. Išvertė azerbaidžaniečių (Anaras, Iljasas Efendijevas, Mehdi Huseinas, Magsudas Ibrahimbejovas, Jusifas Samedoglu, Elčinas Huseinbeili), kazachų (A. Alimžanovas, A. Nurpeisovas), turkmėnų (T. Džumageldijevas), uzbekų (S. Achmadas, G. Guliamas, O. Jakubovas, P. Kadyrovas, A. Muchtaras, T. Pulatovas, U. Umarbekovas) romanų, apysakų ir kt. prozos kūrinių. Parašė straipsnių literatūros vertimų, estetikos, kultūros teorijos, karaimų istorijos klausimais.

Bibliografija 
 Menas ir estetinis auklėjimas, 1989 m.
 Lietuvos karaimai, 1997 m.

Įvertinimas 
 1997 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas 
 1998 m. Estijos 2 laipsnio Marijos žemės ordinas
 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius 
 Apdovanojimas (už visą gyvenimą puoselėtą toleranciją), Nacionaliniai lygybės ir įvairovės apdovanojimai 2013

Šaltiniai 

|-

|-

|-

Lietuvos ambasadoriai Estijoje
Lietuvos ambasadoriai Turkijoje
Lietuvos ambasadoriai Suomijoje
Lietuvos pedagogai
Lietuvos vertėjai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos karaimų bendruomenės veikėjai
Vilniaus politikai
Alicija Zimnickaitė

Alicja Zimnickas (, ; g. 1975 m. liepos 5 dieną Punske, Lenkija) – Lietuvos, Lenkijos ir Didžiosios Britanijos tapytoja ir interjero dizainerė.

Biografija 
Gimė tarnautojų šeimoje, mokėsi lietuviškoje mokykloje Punske, 1990–1994 m. – Kauno aukštesniojoje meno mokykloje (dabar Kauno kolegijos J. Vienožinskio menų fakultetas). 1994–1999 m. studijavo dizainą Varšuvos dailės akademijoje. 1997 m. gavo Lenkijos Kultūros ir švietimo ministerijos stipendiją. Nuo 2007 m. vasario 21 d. priklausė Lietuvos Dailininkų Kompanijai (sutrumpintai LDK) Lenkijoje.  Apipavidalina Lenkijoje leidžiamas lietuvių autorių knygas. 1994–2011 gyveno Varšuvoje, nuo 2011 m. gyvena Kembridže.

Vyras Graham Cockcroft, sūnus Matas ir duktė Nina.

Kūryba pasižymi paprastumu, aiškumu. Spalvos džiaugsmingos, kompozicija lengva.

Personalinės parodos

Grupinės parodos

Išnašos

Nuorodos 
 Asmeninis internetinis puslapis (angl.) 
 Kazimieras Baranauskas. Ką paliksime kitoms kartoms?

Zimnic
Zimnic
Kanuma

Kanuma-Sukunduris () – upė Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Madeiros dešinysis intakas. Prasideda Sukundurio pavadinimu Amazonės valstijos pietuose, prie ribos su Mato Grosu, šalia Žakaretingos gyvenvietės. Teka į šiaurę lygiagrečiai su Žuruena, suformuoja daug slenksčių (Cotovelo, Upui, Air, Fura Braço ir Tucuriba) ir krioklių (Bonnet, Pura ir Moura). Prateka šias gyvenvietes: Tera Preta, Bon Lugaras, Vila Porto Frankas, Tukuma, Tukuriba, Vila Meritis, Ariranija. Po santakos su Akari upe gauna Kanumos vardą. Ties žiotimis drauge su Madeira sudaro Parana-Urarijos atšaką, tekančią į Amazonę ir sudarančią Tupinambaranos salą.

Didžiausi intakai: Uruku, Kamaiu, Akari; į Parana-Urariją įteka Abakašisas, Maues Asu, Andira, Mamuru.

Šaltiniai 

Brazilijos upės
TV testinė lentelė

Televizijos testinė lentelė, kitaip dar vadinama bandomoji, – tai įvairių linijų, spalvų, apvalių apskritimų sudaryta lentelė, skirta tvarkyti ir derinti televizorių, kompiuterių monitorių vaizdo kokybę. Įvairios linijos padeda nustatyti kontrastą, juodai baltos linijos (nuo baltos palaipsniui pereinanti į juodą) – televizoriaus rodomo vaizdo šviesumą, spalvos-spalvų sodrumą ir ar tos spalvos yra originalios, o apskritimai nurodo, ar televizoriuje esantis vaizdas yra neiškreiptas, nes jei apskritimai įgauna ovalo, arba elipsės formą, tai reiškia, kad televizoriaus ekrane matomas iškraipytas vaizdas. Lentelės kraštinės nurodo, kiek reikia nustatyti televizoriuje vaizdą, kad jis būtų pilnai matomas, kad nebūtų apačia per daug nuleista, o viršus per daug pakeltas, arba šonai ištempti arba nėra centre apskritimo.

Televizijos testinės lentelės dažniausiai rodomos prieš prasidedant ir pasibaigus televizijos programai.

Lietuvos televizijose gan populiari tapo Barras EBU spalvų lentelė, kurios fone galima rodyti kanalo pavadinimą ir laiką.

Rusijoje, o kažkada ir tarybinės, ir nepriklausomybę atgavusios Lietuvos televizijose buvo rodoma UEIT (universali elektroninė testinė lentelė).

Be, visų čia esančių lentelių, yra naudojama, dar daug įvairių lentelių, kaip pvz šitos:

Televizija
Sapackinė

Sapackinė – miestelis šiaurės vakarų Baltarusijoje, 27 km į šiaurės vakarus nuo Gardino, greta sienos su Lietuva ir Lenkija. Stovi XX a. pradžios katalikų bažnyčia, cerkvė. Biologinis Sapackinės draustinis. Miestelio vakarinėje dalyje stūksantis X–XІ a. piliakalnis paskelbtas archeologiniu paminklu. Žydų ir katalikų kapinės, pastarosiose saugomos neogotikinės laidojimo koplyčios.

Istorija 
Miestelis žinomas nuo LDK laikų. Nuo XVI a. priklausė Trakų vaivadijos Gardino pavietui, nuo 1793 m. – LDK Gardino vaivadijai. Vėliau priskirtas Prūsijai, nuo 1807 m. – Varšuvos hercogystei, Lenkijos karalystei. Po Pirmojo pasaulinio karo atiteko Lenkijai, o nuo 1939 m. – Baltarusijos TSR Balstogės srities rajono centras. Po Antrojo pasaulinio karo priklauso Gardino sričiai, 1959 m. įėjo į Gardino rajono sudėtį.

Gyventojai

Istorinių vaizdų galerija

Išnašos 

Gardino srities miesto tipo gyvenvietės
Gardino rajono gyvenvietės
Bankos-Belitungo salos

Bankos-Belitungo salos () – Indonezijos provincija ir salų grupė. Yra į rytus nuo Sumatros, tarp Pietų Kinijos ir Javos jūrų. Sudaro Bankos, Belitungo ir keletas nedidelių salų. Administracinis centras – Pankalpinangas (Bankoje).

Pagrindiniai verslai: alavo gavyba, prieskoninių augalų (ypač juodųjų pipirų) auginimas ir turizmas.

Bankos-Belitungo salų provincija sudaryta 2000 m. atskyrus ją nuo Pietų Sumatros.

Gyventojai 
 Tautos: malajai (72 %), kinai (28 %);
 Religijos: islamas (81,8 %), budizmas (8,7 %), konfucianizmas (5,1 %), protestantizmas (2,4 %), katalikybė (1,7 %);
 Kalbos: indoneziečių, haka kalba.

Administracinis skirstymas 

Bankos-Belitungo salos padalintos į 6 regencijas ir vieną miestą. Skliaustuose pateiktas administracinis centras.
 Bankos regencija (Sungailiatas)
 Vakarų Bankos regencija Muntokas)
 Pietų Bankos regencija (Toboalis)
 Centrinės Bankos regencija (Koba)
 Belitungo regencija (Tandžungpandanas)
 Rytų Belitungo regencija (Mangaras)
 Pankalpinangas

Indonezijos provincijos
Vytautas Kojala

Vytautas Kojala (g. 1932 m. rugpjūčio 12 d. Širvintose, Ukmergės apskritis) – Lietuvos teisininkas, advokatas, partinis veikėjas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

Biografija 
1958–1959 m. Šalčininkų rajono komiteto II sekretorius. 1963 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1963–1971 m. dirbo LKP CK. 1964 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969 m. Sąjunginiame institute nusikalstamumo priežastims tirti apgynė disertaciją „Nepilnamečių nusikaltimo prevencija“, teisės mokslų kandidatas. 1971–1976 m. LKP Vilniaus miesto komiteto II sekretorius, kandidatas į LKP CK narius. 1975–1980 m. LSSR AT deputatas, Jaunimo reikalų komiteto pirmininkas. 1978–1984 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos mokymo ir mokslo reikalų prorektorius, nuo 1981 m. profesorius. 1979 m. Visuomenės mokslų akademijoje prie SSKP CK apgynė disertaciją „Loginiai ir istoriniai teisėtumo įgyvendinimo aspektai“, teisės mokslų daktaras.  1990–1992 m. Lietuvos teismo ekspertizės instituto mokslo darbuotojas, nuo 1995 m. advokatas. Rašė kriminologijos tema. 

Advokato praktikoje išgarsėjo 2001 m., kai gynė prieštaringos reputacijos verslininką Georgijų Dekanidzę, kurio sūnus Borisas Dekanidzė tapo paskutiniuoju nuteistuoju Lietuvoje, kuriam už žurnalisto Vito Lingio nužudymą įvykdyta mirties bausmė.

Bibliografija 
 Visuomenė ir nepilnametis. – Vilnius: Mintis, 1974. – 59 p.
 Pirminė partinė organizacija – kolektyvo branduolys. – Vilnius, 1975. – 56 p.
 TSKP XXV suvažiavimas ir socialistinio teisėtumo stiprinimo problemos: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1976. – 17 p.
 Vadovavimo kolektyvumas. – Vilnius, 1986. – 45 p.
 TSRS Konstitucija – socialinio teisingumo pagrindas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1987. – 22 p.
 Tarybinė konstitucija – socialistinio teisėtumo pagrindas (Deputato bibliotekėlė). – Vilnius: Mintis, 1987. – 17 p.

Įvertinimas 
 1982 m. LTSR nusipelnęs dėstytojas

Šaltiniai 

Lietuvos TSR politiniai veikėjai
Lietuvos advokatai
Lietuvos pedagogai
Bahija

Bahija () – viena iš Brazilijos valstijų šalies šiaurės rytuose. Administracinis centras – Salvadoras.

Geografija 

Sera do Espinjako kalnai, kurių aukščiausia viršūnė yra Pico das Almas (1500 m) skiria valstiją į dvi dalis – rytinę drėgno klimato, nuotakią, kalvotą, turinčią derlingas dirvas, ir vakarinę – plokščiakalnį su prastomis dirvomis, tinkančiomis tik gyvulių ganymui, per kurį teka laivybai tinkama San Fransisko upė. Kitos didesnės upės – Kontosas, Pardas, Mukuri, Itapikuru ir Žekitinjonja – laivybai tinka tik netoli žiočių.

Ekonomika 

Karštoje ir drėgnoje pajūrio zonoje auginamos cukranendrės, tabakas, kava ir kakava. Sausesnėje vakarinėje dalyje auginama medvilnė ir gyvuliai. Senesniais laikais garsėjo deimantų ir kitų brangakmenių gavyba.

Gyventojai 

2007 m. valstijoje gyvento daugiau nei 14 mln. gyventojų. Etninė sudėtis: pardo 63,4 %, baltieji 20,3 %, juodaodžiai 15,7 %, indėnai ir azijiečiai 0,6 %.

Didžiausi Bahijos miestai (tūkst. gyventojų):
 Salvadoras – 2892,6
 Feira de Santana – 584,4
 Vitorija da Konkista – 313,8
 Žuazeiras – 237,6
 Kamasaris – 227,9
 Iljeusas – 219,7
 Itabuna – 212,2
 Lauro de Freitasas – 153,0
 Žekijė – 150,3
 Bareirasas – 135,6
 Porto Seguras – 120,4

Brazilijos valstijos
Juozas Kojelis

Juozas Kojelis (1916 m. gruodžio 2 d. Viekšnaliuose, Luokės valsčius – 2010 m. lapkričio 11 d. Kaune) – JAV lietuvių visuomenės veikėjas, žurnalistas, pedagogas, publicistas, rezistentas.

Biografija 
Gimė aštuonių vaikų ūkininkų šeimoje. Mokėsi Kražių „Žiburio“ gimnazijoje. Nuo 1935 m. studijavo klasikinę filologiją Vytauto Didžiojo universitete, 1940 m. paskutinį semestrą – Vilniaus universitete.

Okupacijų metais dalyvavo antibolševikinėje ir antinacinėje rezistencijoje. 1941–1943 m. Kretingos gimnazijos mokytojas, direktoriaus pavaduotojas. Nuo 1942 m. Lietuvos laisvės armijos narys. 1943 m. kaip vienas antinacinio pasipriešinimo organizatorių suimtas gestapo, iki 1944 m. kalintas Klaipėdos, Ragainės ir Kauno kalėjimuose. 

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1948 m. dėstė Miuncheno lietuvių gimnazijoje, kurį laiką jos direktorius. 1949 m. persikėlė į JAV. Mokytojavo lituanistinėse mokyklose Čikagoje, Los Andžele. 1952 m. susituokė su Elena Trumpaite. 1956–1957 m. lietuvių kalbos instruktorius JAV kariuomenės kalbų mokykloje Monterėjuje (Kalifornija).

Ateitininkų (ir Lietuvoje) , JAV lietuvių bendruomenės, Amerikos lietuvių tarybos, Lietuvių fronto bičiulių, Antinacinės rezistencijos lietuvių politinių kalinių sąjungos, JAV respublikonų partijos veikėjas. 1981 m. vienas Amerikos baltų laisvės lygos steigėjų.

Nuo 1935 m. bendradarbiavo spaudoje. Suredagavo Amerikos lietuvių vardyną (su Juozu Vitėnu, 1953 m.). 1970–1973 m. ir 1978–1980 m. žurnalo „Į laisvę“ redaktorius.  Dalyvavo žurnalų „Aidai“ ir „Lietuvių dienos“ redakciniuose kolektyvuose. Bendradarbiavo leidiniuose „Žemaičių žemė“, „Aidai“, „Draugas“. 

Išleido dvi stambias publicistikos knygas „Iš nakties į rytą“ (1996 m.), „Tarp rūpesčių ir vilties“ (2001 m.). 

2005 m. su žmona Elena (1920–2007) grįžo į Lietuvą. 

2010 m. dokumentinis filmas „Aukoti ir aukotis“ (scenarijaus aut. P. Palilionis, rež. S. Gužauskienė, op. L. Karvelis, komp. V. Bartulis, prod. P. Garnys) skirtas Lietuvos publicistikos meistro Juozo Kojelio asmenybei atminti.

Įvertinimas 
 2002 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius

Bibliografija 
 Iš nakties į rytą: socialinė publicistika (sud. Vidmantas Valiušaitis). – Kaunas, 1996. – 504 psl.
 Tarp rūpesčių ir vilties: socialinė publicistika (sud. V. Valiušaitis). – Kaunas, 2001. – 432 psl.

Šaltiniai 

Ateitininkai
Lietuvos pedagogai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos redaktoriai
Lietuvos rezistentai
JAV lietuviai
Rytų Nusa Tengara

Rytų Nusa Tengara () – Indonezijos provincija, apimanti Mažųjų Sundos salų rytinę dalį. Administracinis centras – Kupangas (Timore).

Provincija apima ~550 salų, iš kurių svarbiausios: Floresas, Sumba, Timoras (Vakarų Timoras), Adonara, Aloras, Komodas, Lembata, Savu, Rinkahas, Rotis, Soloras ir kt.

Gyventojai 
 Tautos: atonai (21 %), mangarajai (15 %), sumbai (13 %), lamaholotai (5 %), belu (6 %), ročiai (5 %), lio (4 %);
 Religijos: katalikybė (53,9 %)protestantizmas (33,8 %)islamas (8,8 %);
 Kalbos: indoneziečių ir kt.

Administracinis skirstymas 

Rytų Nusa Tengaros provincija padalinta į 19 regencijų ir 1 miestą. Skliaustuose pateikti administraciniai centrai.

 Vakarų Sumbos regencija (Vaikabubakas)
 Rytų Sumbos regencija (Vaingapu)
 Mangarajaus regencija (Rutengas)
 Sikos regencija (Maumerė)
 Ngados regencija (Badžava)
 Endės regencija (Endė)
 Rytų Floreso regencija (Larantuka)
 Kupango regencija (Kupangas)
 Pietų Centrinio Timoro regencija (Soė) 
 Šiaurės Centrinio Timoro regencija (Kefamenanu)
 Belu regencija (Atambua)
 Aloro regencija (Kalabahis)
 Lembatos regencija (Levoleba)
 Rote Ndao regencija (Baa)
 Vakarų Mangarajaus regencija (Labuan Badžas)
 Nagekeo regencija (Mbajus)
 Centrinės Sumbos regencija (Vaibakulas)
 Pietryčių Sumbos regencija (Tambolaka)
 Rytų Mangarajaus regencija (Borongas)
 Kupangas

Indonezijos provincijos
Ūta (reikšmės)

Ūta vadinami kaimai:

 Lietuvoje:
 Alytaus rajone;
 Kaišiadorių rajone;
 Molėtų rajone;
 Panevėžio rajone;
 Naujoji Ūta Prienų rajone;
 Šilutės rajone;
 Šalčininkų rajone:
 Butrimonių seniūnijoje,
 Pabarės seniūnijoje,
 Šalčininkų seniūnijoje;
 Varėnos rajone:
 Kaniavos seniūnijoje,
 Varėnos seniūnijoje;
 Lenkijoje ():
 Ūta (Pilypavo valsčius);
 Ūta (Suvalkų valsčius);
 Ūta (Augustavo apskritis).

Nuorodos

 Huta Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne, Tom III (Haag – Kępy) z 1882 r. (lenk.).
Anatolijus Juozas Kondrotas

Anatolijus Juozas Kondrotas (g. 1937 m. gegužės 4 d. Kaune) – Lietuvos gydytojas imunologas alergologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1955–1961 m. studijavo Kauno medicinos instituto Gydomajame fakultete. Nuo 1961 m. Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. KMU) dėstytojas, 1969–1973 m. Teorinės medicinos fakulteto prodekanas, 1969–1994 m. Normaliosios fiziologijos katedros docentas, 1993–2003 m. Patologinės fiziologijos katedros vedėjas, nuo 1994 m. profesorius. 1992 m. medicinos mokslų daktaras.  Nuo 1997 m. Lietuvos patofiziologų mokslinės draugijos valdybos pirmininkas.

Mokslinė veikla 
Mokslinio darbo kryptis – imunopatologija, alergijos patogenezės mechanizmai, naujų imunomoduliatorių tyrimai. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.

Bibliografija 
 Fiziologija: vadovėlis (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1978. – 534 p.: iliustr.
 Формирование аллергической реактивности (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1983. – 146 p.: iliustr.
 Patologinė fiziologija: vadovėlis (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1991. – 447 p.: iliustr. – ISBN 5-420-00330-9
 Vietinis imunitetas / A. Kondrotas, Juozas Pieškus. – Kaunas: Naujasis lankas, 1998. – 112 p.: iliustr. – ISBN 9986-896-12-6
 Burnos patologinė fiziologija: vadovėlis / A. Kondrotas, K. Jankauskienė, V. Meškelevičius, V. Jurkštienė, G. Šimonienė, V. Gailys, G. Juodžbalys. – Kaunas: Naujasis lankas, 2001. – 134 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-054-2
 Patologinės fiziologijos praktikos darbai: mokomoji knyga / Anatolijus Juozas Kondrotas, Genovaitė Šimonienė, Konstancija Jankauskienė, Vilma Jurkštienė. – Kaunas: Kauno medicinos universiteto leidykla, 2004. – 2 d.
 Patologinės fiziologijos laboratoriniai darbai: mokomoji knyga / Konstancija Jankauskienė, Vilma Jurkštienė, Anatolijus Juozas Kondrotas, Genovaitė Šimonienė. – Kaunas: KMU leidykla, 2006. – 63 p.: iliustr. – ISBN 9955-15-078-5
 Homeostazės reguliacijos ir jos sutrikimų biochemija: bendrasis vadovėlis (su kitais). – Kaunas: KMU leidykla, 2009. – 775 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-15-165-4

Įvertinimas 
 1984 m. LSSR valstybinė premija (su kitais)

Šaltiniai 

LTSR valstybinės premijos laureatai
Lietuvos imunologai
Lietuvos dėstytojai
Saulius Tomas Kondrotas

Saulius Tomas Kondrotas (g. 1953 m. sausio 30 d. Kaune) – Lietuvos rašytojas, vertėjas.

Biografija 
1976 m. baigė psichologiją ir filosofiją Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. Dirbo Vyriausiojoje enciklopedijų redakcijoje, Lietuvos dailės instituto dėstytoju. 1986 m. emigravo į Vakarus. Nuo 1989 m. Laisvosios Europos radijo bendradarbis Miunchene, 2001–2004 m. – lietuvių skyriaus direktorius Prahoje. Nuo 2004 m. gyvena JAV.

Kūryba 
Išleido novelių rinkinių. Romanas „Žalčio žvilgsnis“ pagrįstas baltų pasaulėjautos ir religiniais motyvais, jame vaizduojama logiškai nepaaiškinama žmogaus gyvenime jėga – aistra ir meilė, su kuria susiduria romano pagrindiniai herojai. Romane „Ir apsiniauks žvelgiantys pro langą“ naudojant Biblijos motyvus parodomos žmogaus troškimų ir gyvenimo, kuris yra tik sapnas, paralelės, kuriama magiškų, alternatyvių pasaulių vizija. Kūrybai būdingi modernistiniai ir postmodernistiniai pasaulio vaizdavimo principai. Kasdienybės pasauliui pavaizduoti pasitelkiama mito logika, archetipai, simboliai. Pabrėžiama vaizduojamo asmens psichikos, kompleksų patirtis, siekiama atskleisti giliausius elgesio, pasirinkimo, jausmų proveržių motyvus.

Romanas „Žalčio žvilgsnis“ išverstas į vokiečių, vengrų, latvių, danų, olandų, švedų, graikų, italų, ispanų, portugalų, rusų, katalonų, gruzinų, slovėnų, lenkų ir prancūzų kalbas, novelės – į latvių, estų, suomių, rusų, lenkų, anglų, prancūzų, italų, švedų, serbų kalbas.

Parašė scenarijus kino filmams Turtuolis, vargšas… (1982 m., pagal I. Šou, rež. Arūnas Žebriūnas), Žalčio žvilgsnis (1990 m., pagal savo to paties pavadinimo romaną, rež. Gytis Lukšas).

Bibliografija 
 Pasaulis be ribų, novelės, 1977 m.
 Įvairių laikų istorijos, novelės, 1982 m.
 Žalčio žvilgsnis, romanas, 1981 m. 1996 m., 1990 m. pastatytas kino filmas, rež. Gytis Lukšas
 Ir apsiniauks žvelgiantys pro langą, 2 t. 1985 m., 2003 m.
 Kentauro herbo giminė, novelės, 1989 m.
 Meilė pagal Juozapą, novelės, 2004 m.
 Altre voci, novelės, 2006 m. - Books & Company - ISBN 8879970895
 Kolekcionierius, 2020 m. (leidykla „Tyto alba“)

Vertimai 
 Liu Cixin „Trijų kūnų problema“ (leidykla „Kitos knygos“, 2020)
 Andy Weir „ Projektas „Sveika, Marija“ “ (leidykla „Kitos knygos“, 2022)

Įvertinimas 
 2002 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius
 2020 m. Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija

Šaltiniai 

Lietuvos rašytojai
Lietuvos žurnalistai
JAV lietuviai
Lietuvos novelistai
Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatai
Vytautas Kontrimavičius

Vytautas Kontrimavičius (1930 m. sausio 22 d. Kaune – 2016 m. rugsėjo 20 d.) – Lietuvos parazitologas helmintologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Biografija 
1947 m. baigė Ukmergės 1-ąją gimnaziją, įstojo į Lietuvos veterinarijos akademiją. 1948–1952 m. tęsė studijas Leningrado veterinarijos institute. 1956–1967 m. Maskvoje dirbo SSRS mokslų akademijos Helmintologijos laboratorijoje. 1968 m. biologijos mokslų daktaras.  1968–1971 m. SSRS mokslų akademijos Sibiro skyriaus Šiaurės rytų kompleksinio mokslinio tyrimo instituto skyriaus vedėjas. 1970 m. SSRS mokslų akademijos narys korespondentas. 1972–1982 m. SSRS mokslų akademijos Tolimųjų Rytų mokslinio centro Šiaurės biologinių problemų instituto Magadane direktorius. 1984–1990 m. SSRS mokslų akademijos žurnalo „Parazitologija“ vyr. redaktorius.

1980 m. LSSR mokslų akademijos tikrasis narys. Nuo 1982 m. Vilniaus universiteto Ekologijos instituto (iki 1989 m. Zoologijos ir parazitologijos institutas) mokslinis bendradarbis, 1984–1989 m. direktorius, 1984–2003 m. P. Šivickio helmintologijos laboratorijos vadovas, 1984–2003 m. instituto tarybos pirmininkas. 1984–1988 m. LSSR mokslų akademijos Chemijos ir biologijos, 1989–1995 m. Biologijos, medicinos ir žemės ūkio mokslų skyriaus akademikas sekretorius, 1996–2005 m. Biologijos, medicinos ir geomokslų skyriaus pirmininkas. 1982–1988 m. Pasaulio parazitologų federacijos valdybos narys, 1984–1990 m. SSRS nacionalinio biologijos komiteto Parazitologijos sekcijos pirmininkas, Baltijos parazitologų draugijos steigimo iniciatorius, 1992–2002 m. prezidentas.

Mokslinė veikla 
Mokslinių tyrimų sritis – naminių ir laukinių gyvūnų, daugiausia kiauninių ir kiškinių, helmintų sistematika ir ekologija. Dalyvavo aklimatizuojant avijaučius Arktinėje juostoje.

Bibliografija 
 Kiauninių helmintų fauna ir jos formavimosi būdai: monografija, 1969 m., rusų k., 1985 m., anglų k.
 Vadovas Sovietų Sąjungos kiškinių helmintams pažinti, su kitais, 1970 m.
 Sausumos žinduolių helmintų rinkimo ir tyrimo metodai, su kitais, 1971 m., rusų k.
 Naminių ir laukinių gyvūnų metastrongiloidėjos, su kitais, 2 t. 1976 m., rusų k., 1985 m., anglų k.
 Naminių ir laukinių gyvūnų fifiaroididai, su kitais, 1979 m., rusų k.

Įvertinimas 
 2000 m. Lietuvos mokslo premija

Šaltiniai 

Helmintologai
Parazitologai
TSRS mokslų akademijos nariai
Lietuvos mokslų akademijos tikrieji nariai
Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos biologai
Lietuvos ekologai
Askaridės

Askaridės (Ascaris) – parazitinių apvaliųjų kirmėlių gentis. Jai priklauso žmoginė askaridė (Ascaris lumbricoides) ir kiaulinė askaridė (Ascaris suum). Žmoginė askaridė - dažniausia pasaulyje žmonių parazitinė kirmėlė. Sunkiausios infekcijos dažniausios tarp mokyklinio amžiaus vaikų.

Gyvenimo ciklas 
Askaridės gyvena plonosiose žarnose. Patelė per dieną gali padėti iki 200000 kiaušinėlių, tačiau, jei kirmėlių labai daug, kiaušinėlių gaminama mažiau. Kiaušinėliams patekus į aplinką, maždaug per dešimt dienų (priklausomai nuo sąlygų) juose išsivysto lervos. Tai dažniausiai vyksta dirvožemyje.

Užsikrečiama atsitiktinai prarijus subrendusius kiaušinėlius, jiems patekus į maistą ar ant rankų. Manoma, kad askaridėmis yra užsikrėtę 1,2 milijardo žmonių. Lervos išsirita skrandyje, prasiskverbia į kraujagysles ir krauju keliauja į plaučius. Čia lervos prasiskverbia į alveoles, atkosėjamos ir praryjamos. Didelis lervų kiekis gali sukelti parazitinę pneumoniją. Lervos vėl patenka į žarnyną ir vystosi į suaugėlius. Suaugusi patelė gali pasiekti 40 cm ilgį ir sverti 9 gramus. Patinai perpus lengvesni ir užauga iki 30 cm ilgio. Didelis parazitų kiekis gali užkimšti žarnas, be to, gali patekti į tulžies ir kasos latakus ir užkimšti juos.

Apvaliosios kirmėlės