joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Leonas Ciunis

Leonas Ciunis (g. 1932 m. kovo 20 d. Ukmergėje) – Lietuvos teatro aktorius, režisierius.

Biografija 
Tėvas Petras Ciunis. 1950–1953 m. studijavo geologiją Vilniaus universitete, lankė Vilniaus dramos teatro vaidybos studiją. Ją baigęs 1953 m. įstojo į Lietuvos konservatoriją.

1956–1975 m. vaidino Kapsuko (dab. Marijampolė), Klaipėdos, Jaunimo teatruose. 1975–1982 m. Vilniaus universiteto Kiemo teatro, 1988–2001 m. Senamiesčio teatrų aktorius ir režisierius. 1984–1986 m. dėstė Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetuose. Sukūrė daugiau, kaip 60 vaidmenų teatre, vaidino TV ir kine.

Svarbiausi vaidmenys teatre 
 Gimnazijos direktorius – Kazys Binkis. Atžalynas, 1956 m.
 Gytis – Vincas Mykolaitis-Putinas. Valdovas, 1964 m.
 Kulyginas – Antonas Čechovas. Trys seserys, 1971 m.
 Svarūnas, Rabinas – Vincas Kudirka. Viršininkai, 1990 m.

Filmografija 
 1970 – Šūviai griuvėsiuose, rež. Vitalijus Četverikovas, Belarusfilm
 1972 – Tadas Blinda, rež. Balys Bratkauskas
 1972 – Vienuolis. Herkus Mantas, rež. Marijonas Giedrys
 1977 – Vaikinas iš Darbo gatvės, rež. Algirdas Dausa
 1980–1988 – Valstybinė siena, rež. Borisas Stepanovas, Viačeslavas Nikiforovas, Genadijus Ivanovas
 1987 – Savaitgalis pragare, rež. Vytautas Žalakevičius
 1990 – Miškais ateina ruduo, rež. Raimondas Vabalas
 2002 – Prokurorai, rež. Raimundas Banionis, Alvydas Šlepikas
 2005 – Dievų miškas, rež. Algimantas Puipa
 2005 – Dungeons & Dragons: Wrath of the Dragon God, rež. Gerry Lively
 2006 – Highlander: The Source (Kalnietis. Šaltinis), rež. Brett Leonard
 2007 – Feuersprung (Ugnies šuolis), rež. Rainer Matsutani
 2008 – Defiance (Iššūkis), rež. Edward Zwick.

Režisuoti spektakliai 
 Vydūnas. Prabočių šešėliai, 1973 m., Šventoji ugnis, 1993 m.,
 Vincas Krėvė. Šarūnas, 1977 m.
 Maironis. Kęstučio mirtis, 1988 m.

Bibliografija 
 Mečys Chadaravičius, 1964 m.

Šaltiniai 

Lietuvos aktoriai
Lietuvos režisieriai
Antanas Civinskas

Antanas Civinskas (1867 m. sausio 7 d. Šunskai, Marijampolės apskr. – 1913 m. balandžio 24 d. Marijampolė) – Lietuvos kunigas, publicistas, sociologas.

Biografija 
Nuo 1893 m. mokėsi Seinų kunigų seminarijoje, 1898–1900 m. studijavo teologiją Romoje, ten 1900 m. įšventintas kunigu. 1900–1902 m. studijavo Fribūro universitete.

1902 m. redagavo Tilžėje ėjusį žurnalą „Tėvynės sargas“. Nuo 1904 m. Seinų kunigų seminarijos profesorius.  Nuo 1905 m. bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žinios“, „Draugija“, „Viltis“, „Vainikėlis“. 1905–1906 m. dirbo žurnale „Šaltinis“, 1910–1912 m. „Šaltinio“ redaktorius. Bendradarbiavo lietuvių katalikų spaudoje („Draugija“ ir kt), slapyvardis E. Mažutis, Antanas Kapsas, Jaunimo Prietelius, Apyjaunis, Kunigas, Antanas.

Bibliografija 
 Lietuvi, mylėk savo kalbą, 1905 m.
 Iš mūsų gyvenimo, 1906 m.
 Socialistai, 1908 m.

Šaltiniai 

Lietuvos kunigai
Lietuvos redaktoriai
Zakiatas

Zakiatas (arab. زكاة kt.  زكوة  zakaat, zakāh - 'augti', 'tyrumas, grynumas') – dažnai lyginamas su dešimtine ir išmalda, tačiau daugiausia tai yra pašalpa vargšams ir skurdžiai gyvenantiems musulmoniškose šalyse, nors ir kiti gali gauti teisėtą dalį. Valstybės pareiga yra ne tik surinkti zakatą, bet ir jį teisingai paskirstyti.

Zakatas yra viena iš penkių pagrindinių musulmonų pareigų (5 arkanų). Jį įvedė Mahometas, o institutu įtvirtino pirmasis kalifas Abu Bakras. Svarbu skirti sąvokas: zakatas yra privalomas kasmetinis mokestis; sadaka (sadaqat) - savanoriška pašalpa, kurią suteikti musulmonai yra skatinami. Taip pat zakatas nėra renkamas ne iš musulmonų.

Dydis 
Musulmonų pareiga yra mokėti 1/40-tąją (2,5 %) nuo turimos turto sumos, kurią jie turėjo pilnus mėnulio metus, 2,5 % nuo daiktų, naudojamų prekybai, 5 % ar 10 % nuo tam tikro derliaus, priklausomai nuo irigacijos. Zakatas nėra skaičiuojamas nuo asmens namo ar asmeninio transporto.

Zakatas nėra privalomas, jei derliaus kiekis nepasiekia apie 653-jų kilogramų ribos , ar aukso turima mažiau nei 85 gramai ir sidabro mažiau nei 595 gramai. Pastarosios sumos yra vadinamos Nisabu (Nisaab), t. y. minimalus turto kiekis, nuo kurio mokamas zakatas.

Šaltiniai 

Islamas
Socialinė parama
Peritoninė dializė

Peritoninė dializė (PD) – tai viena pakaitinio inkstų funkcijos gydymo rūšių (kitos: hemodializė, inksto transplantacija).

Peritoninės dializės principas 

Dializė - tai procesas, kai vieno tirpalo sudėtis keičiama jį veikiant kitu tirpalu per pusiau pralaidžią membraną. Pro membranos poras tegali praeiti mažos molekulinės masės medžiagos (pvz., vanduo, šlapalas, elektrolitai), o didesnes molekules (pvz., baltymus) ji, tarsi sietas, sulaiko. Ištirpusios medžiagos per membraną juda dviem būdais: difuzija ir ultrafiltracija. Vykstant ultrafiltracijai, per membraną dėl osmosinio ar hidrostatinio slėgio skirtumų skverbiasi vanduo, o kartu ir jame ištirpusios medžiagos.

Peritoninės dializės atveju, pusiau pralaidžios membranos funkciją atlieka pilvaplėvės () kapiliarų endotelis - tai pagrindinis barjeras, atskiriantis kraują nuo skysčio, esančio pilvaplėvės ertmėje. Per specialų PD kateterį, pilvaplėvės ertmė pripildoma PD tirpalo. Medžiagos, kurių koncentracija didesnė kraujyje (pvz., K+, šlapalas), difunduoja į PD tirpalą ir tokiu būdu yra šalinamos. Medžiagos, kurių koncentracija didesnė PD tirpale (pvz., laktatas), difunduoja į kraują. Ultrafiltraciją iš kraujo į pilvaplėvės ertmę galima padidinti, naudojant didesnės gliukozės koncentracijos PD tirpalą (komerciškai prieinami 1,36 %, 2,27 %, 3,86 % gliukozės PD tirpalai), arba specialų PD tirpalą su ikodekstrinu. PD tirpalas lėtai (apie 1-2 ml/min) pilvaplėvės limfagyslėmis rezorbuojasi. Po kiek laiko PD tirpalas drenuojamas; su juo iš organizmo pašalinamos nepageidaujamos medžiagos bei skysčių perteklius.

PD rūšys 

 Nenutrūkstama ambulatorinė peritoninė dializė (NAPD, ) - pacientas dienos metu rankiniu būdu keičia PD skystį. Naktį pilvaplėvės ertmėje taip pat yra PD skysčio.

 Automatinė peritoninė dializė (APD) - naudojamas specialus PD aparatas, kuris naktį, pacientui miegant, cikliškai drenuoja ir užpildo pilvaplėvės ertmę PD tirpalu.
 Naktinė intermituojanti peritoninė dializė (NIPD) - PD atliekama naktį, dieną pilvaplėvės ertmė tuščia.
 Nenutrūkstama ciklinė peritoninė dializė (NCPD, ) - PD atliekama naktį, dienos metu pilvaplėvės ertmėje paliekama PD tirpalo.

Komplikacijos 

 Mechaninės peritoninės dializės komplikacijos: išvaržos, skysčio nutekėjimas iš pilvaplėvės ertmės į pilvo sienelę () arba aplink kateterį (), genitalijų edema, hidrotoraksas.

 Su peritonine dialize susijusios infekcijos: peritonitas, kateterio išėjimo vietos infekcija.

 Metabolinės PD komplikacijos: hiperglikemija, dislipidemija, nutukimas.

Nuorodos
 Lietuvos asociacija „Gyvastis“  - inkstų ligomis sergančiųjų sąjunga 
 European Kidney Patients' Federation - CEAPIR - Europos nefrologinių pacientų federacija 

Gydymo metodai

de:Dialyse#Peritonealdialyse
Uršulė Čapienė

Uršulė Čapienė (g. 1925 m. vasario 16 d. Juodžiūnai, Žemaitkiemio valsčius) – Lietuvos agronomė, biomedicinos mokslų daktarė.

Biografija 
1952 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1966 m. žemės ūkio mokslų kandidatė.

1954–1992 m. dirbo Žemdirbystės instituto Vokės filiale. Mokslinio darbo kryptis – bulvių selekcija. Su kitais sukūrė 7 bulvių veisles: „Mėta“, „Vokė“, „Vilnia“, „Nida“, „Aistės“, „Mirta“, „Venta“.

Bibliografija 
 Lubinų ir seradėlės auginimas, su kitais, 1966 m.

Įvertinimas 
 1995 m. Lietuvos mokslo premija (su kitais).

Šaltiniai 

Lietuvos mokslo premijos laureatai
Lietuvos agronomai
Lietuvos selekcininkai
Kajetonas Julius Čeginskas

Kajetonas Julius Čeginskas (1927 m. liepos 1 d. Alytuje – 2011 m. vasario 6 d. Upsaloje, Švedija) – Lietuvos antinacinio pasipriešinimo dalyvis, išeivijos veikėjas, sociologijos daktaras.

Biografija 
1939–1944 m. mokėsi Alytaus gimnazijoje ir Alytaus mokytojų seminarijoje. 1943–1944 m. dalyvavo Lietuvių fronto antinacinėje veikloje.

1944 m. pasitraukė iš Lietuvos. 1946–1956 m. studijavo filosofiją, teologiją ir sociologiją Hamburgo, Eichšteto, Romos, Strasbūro ir Upsalos universitetuose. 1949 m. įgijo filosofijos, 1952 m. – teologijos bakalauro, 1959 m. – filosofijos licenciato  laipsnius. 1956 m. sociologijos daktaras, disertacija apie lietuvių tautinį atgimimą.

Nuo 1953 m. Europos lietuvių fronto bičiulių veikėjas, ilgametis pirmininkas. Nuo 1954 m. vienas Europos lietuvių studijų savaičių rengėjų ir pranešėjų. 1957–1958 m. dirbo „Amerikos balso“ Vokietijos tarnyboje, 1960–1975 m. – Upsalos universiteto bibliotekoje. 1964–1965 m. (pusę metų) JAV Vyriausiojo Lietuvos Išlaisvinimo komiteto valdybos ir Lietuvos laisvės komiteto narys.

1975–1992 m. dirbo Laisvės, vėliau – Laisvosios Europos radijuje Miunchene, nuo 1978 m. lietuvių skyriaus vadovas. 1981 m. Lietuvių kultūros instituto (Vokietija) vienas steigėjų, valdybos vicepirmininkas.

Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, išeivijos periodinėje ir mokslinėje spaudoje. 

Nuo 1992 m., išėjęs į pensiją, vėl gyveno Upsaloje, kurį laiką dėstė Kauno kunigų seminarijoje, dalyvavo pirmosiose „Į laisvę“ fondo studijų savaitėse, 1994–1996 m. bendradarbiavo laikraštyje „Kauno laikas“. Su žmona Ebba (išeive iš Estijos) susilaukė dviejų sūnų ir trijų dukrų.

Už nuopelnus Lietuvai apdovanotas Vyčio kryžiaus ordino Komandoro didžiuoju kryžiumi bei Tautinių mažumų ir išeivijos departamento prie LRV Garbės aukso ženklu „Už nuopelnus“.

Šaltiniai 

Lietuvos sociologai
Lietuvos žurnalistai
Lietuvos enciklopedininkai
Vokietijos lietuviai
Švedijos lietuviai
Alfonsas Čekauskas

Alfonsas Čekauskas (1937 m. kovo 11 d. Šalnose, Taujėnų valsčius – 2019 m. rugsėjo 29 d. Vilniuje) – Lietuvos pedagogas, visuomenės veikėjas.

Biografija 
1966 m. baigė lituanistiką Vilniaus universitete. 1964–1974 m. mokytojavo, 1971–1974 m. Vilniaus 13-osios vidurinės mokyklos direktorius, 1975–1985 m. dirbo profsąjungų kultūros darbą.

Nuo 1985 m. buvo Lietuvos blaivybės draugijos pirmininko pirmasis pavaduotojas, 1992–1994 m. pirmininkas. Nuo 1994 m. Baltų ainių draugijos pirmininkas, laikraščio „Baltų ainiai“ vyr. redaktorius. 2002 m. vienas Nacionalinės žalingųjų įpročių prevencijos tarybos įkūrėjų, prezidentas. Pasaulinio blaivybės ir humanizmo judėjimo (IOGT), Europos nerūkančiųjų teisių gynimo asociacijos (EUN), Šiaurės valstybių blaivybės judėjimų tinklo veikėjas. Propagavo blaivybę.

2002 m. įkūrė kraštiečių draugiją „Kur Tas Šaltinėlis“, išrinktas jos prezidentu. 

Palaidotas Vilniaus Jeruzalės kapinėse.

Bibliografija 
 XXI amžius ir tautos išlikimo pavojai, 2001 m.
 Mūsų kraštas, 2010 m. 
 Raktas į gyvenimą, 2015 m.

Dainininkas solistas ir tenoras nuo 1962 m. Išleisti 2 kompaktiniai diskai „Dainuoja Alfonsas Čekauskas“, „Kur Tas Šaltinėlis“.

Šaltiniai 

Lietuvos pedagogai
Lietuvos redaktoriai
Vladas Čekauskas

Vladas Čekauskas (1897 m. balandžio 22 d. Paršelių kaime, Paežerių valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje – 1943 m. spalio 27 d. Štuthofe, Vokietijoje) – Lietuvos kariuomenės karininkas, antinacinio pasipriešinimo dalyvis.

Biografija 
1917 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją. Nuo 1919 m. kovo mėn. pradėjo tarnybą Lietuvos kariuomenėje. 1930 m. kapitonas. Sovietiniams okupantams likviduojant Lietuvos kariuomenę 1940 m. rugsėjo paskirtas Raudonosios armijos šaulių pulko chemijos tarnybos viršininku. Kilus TSRS–Vokietijos karui 1941 m. birželio mėn. iš Raudonosios armijos pasitraukė. 1941 m. vasarą dirbo Lietuvos Laikinosios Vyriausybės Policijos departamento ūkio skyriaus viršininku. Už antinacinę veiklą 1943 m. balandžio mėn. gestapo suimtas ir išvežtas į Štuthofo koncentracijos stovyklą, Susirgęs flegmona pateko į „ligoninę“. Ten sanitarais dirbantys lenkai, sužinoję, kad jis Lietuvos karininkas, jį užmušė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Adm. kapitonas VLADAS ČEKAUSKAS – savanorio byla Nr. 10071. 

Lietuvos karininkai
Lietuvos rezistentai
Voldemarininkai
Ambatas

San Chuan de Ambatas (arba tiesiog Ambatas) – miestas centriniame Ekvadore. Miestas įsikūręs prie Ambato upės, netoli aktyvaus Tungurahvos ugnikalnio, 2577 m aukštyje virš jūros lygio. Tungurahvos provincijos centras. Svarbus žemdirbystės ir prekybos maisto produktais centras. Maisto, tekstilės pramonė. Vyksta kasmtinė vaisių ir gėlių fiesta.

Istorija 
Ambatas įkurtas 1698 m. Miestas nekartą nukentėjo nuo žemės drebėjimų. 1949 m. rugpjūčio 5 d. Ambatas buvo sulygintas su žeme, žuvo ~6000 žmonių.

Šaltiniai 

Ekvadoro miestai
MIT Daedalus

MIT Daedalus – Masačusetso technologijos instituto Aeronautikos ir astronautikos departamento sukurtas orlaivis, varomas žmogaus minamais pedalais. Pavadintas pagal mitologinį personažą Dedalą.

Buvo pagaminti trys modeliai:
 Light Eagle – 42 kg svėręs prototipas
 Daedalus 87 – svėrė 31 kg, 1988 m. sudužo
 Daedalus 88 – svėrė 31 kg, nuskrido iš Kretos į Santorini salas, sudužo beveik pasiekęs pakrantę.

Atstatytas Daedalus 87 šiuo metu saugomas Mokslo muziejuje Bostone, o Daedalus 88 liekanos – Smithsonian instituto muziejuje.

Nuorodos ir šaltiniai 

 NASA puslapis apie Daedalus (ang.) 
 Daedalus brėžiniai (pdf formatas)

Eksperimentiniai orlaiviai
Turkijos futbolo supertaurė

Turkijos futbolo supertaurė – trofėjus, dėl kurio varžosi Turkijos futbolo čempionai ir taurės laimėtojai. Iki 1998 metų vadinosi Prezidento taure.

Rungtynės 

|-
|  || Galatasaray Istanbul || Besiktas Istanbul || 2:0
|-
|  || Besiktas Istanbul || Altay Izmir || 1:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || colspan=2 | Be kovos (laimėjo čempionatą ir taurę)
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Goztepe Izmir || 2:0
|-
|  || Goztepe Izmir || Fenerbahce Istanbul || 3:1
|-
|  || SK Eskisehir || Galatasaray Istanbul || 3:2
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Ankaragucu Ankara || 3:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || Galatasaray Istanbul || 2:1
|-
|  || Besiktas Istanbul || Fenerbahce Istanbul || 3:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || Besiktas Istanbul || 2:0
|-
|  || SK Trabzon || Galatasaray Istanbul || 2:1
|-
|  || SK Trabzon || Besiktas Istanbul || 1:1 (baud. 3:1)
|-
|  || SK Trabzon || Fenerbahce Istanbul || 1:0
|-
|  || SK Trabzon || Fenerbahce Istanbul || 2:1
|-
|  || SK Trabzon || Altay Izmir || 3:0
|-
|  || Ankaragucu Ankara || SK Trabzon || 1:0
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Besiktas Istanbul || 2:0
|-
|  || SK Trabzon || Fenerbahce Istanbul || 2:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || SK Trabzon || 1:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || Galatasaray Istanbul || 1:1 (baud. 4:2)
|-
|  || Besiktas Istanbul || SK Bursa || 2:1
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Genclerbirligi Ankara || 3:2
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Sakarya Adapazari || 2:0
|-
|  || Besiktas Istanbul || Fenerbahce Istanbul || 1:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || Besiktas Istanbul || 3:2
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Besiktas Istanbul || 1:0
|-
|  || Besiktas Istanbul || SK Trabzon || 2:1
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Besiktas Istanbul || 2:0
|-
|  || Besiktas Istanbul || Galatasaray Istanbul || 3:1
|-
|  || SK Trabzon || Besiktas Istanbul || 2:0
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Fenerbahce Istanbul || 3:0
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Kocaeli Izmit || 2:1
|-
|  || Besiktas Istanbul || Galatasaray Istanbul || 2:1
|-
|  || colspan=3 | Nevyko
|-
|  || Besiktas Istanbul || Galatasaray Istanbul || 2:1
|-
| 2001–2005 m. || colspan=3 | Nevyko
|-
|  || Besiktas Istanbul || Galatasaray Istanbul || 1:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || Besiktas Istanbul || 2:1
|-
|  || Galatasaray Istanbul || SK Kayseri || 2:1
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || Besiktas Istanbul || 2:0
|-
|  || SK Trabzon || SK Bursa || 3:0
|-
| 2011 m. || colspan=3 | Nevyko
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Fenerbahce Istanbul || 3:2
|-
|  || Galatasaray Istanbul || Fenerbahce Istanbul || 1:0
|-
|  || Fenerbahce Istanbul || Galatasaray Istanbul || 0:0 (baud. 3:2)
|-
|  || Galatasaray Istanbul || SK Bursa || 1:0
|}

Nuorodos 
 RSSSF duomenų bazė
 Soccerway

Taip pat skaitykite 
 
 

Turkijos futbolo varžybos
UEFA šalių supertaurės
Vefa SK

Stambulo „Vefa“ – Turkijos futbolo klubas, įkurtas Stambulo priemiestyje Vefoje.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1908 m.

Pasiekimai

Nuorodos 
 http://www.vefaspor.com 

Vefa
Zonguldakspor

Zonguldako SK – Turkijos futbolo klubas iš Zonguldako.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1945 m.

Pasiekimai

Nuorodos 
 http://www.zonguldakspor.org

Zonguldak
Adana Demirspor

Adanos „Demir“ – Turkijos futbolo klubas iš Adanos.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1940 m.

Sezonai 

|}

Pasiekimai

Lietuviai 
  Emilijus Zubas, vartininkas nuo 2020 m.

Nuorodos 
 Globalsporstarchive

Adana Demir
Buada

Buada – apygarda Nauru saloje, vienintelė neturinti priėjimo prie jūros. Plotas – 2,6 km², 980 gyventojų. Buadoje yra Buados lagūna.

Nauru apygardos
Zita Čepaitė

Zita Čepaitė (g. 1957 m. spalio 9 d. Kasbarynuose, Tauragės rajonas) – Lietuvos filologė, žurnalistė, rašytoja.

Biografija 
Mokėsi Lomių mokykloje, baigė Tauragės 1-ąją vidurinę mokyklą. 1984 m. Vilniaus universiteto Filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1985–1990 m. Vilniaus aukštesniosios kultūros mokyklos lietuvių literatūros dėstytoja. 1989–1990 m. savaitraščio „Atgimimas“ priedo jaunimui „Aušrinė“ redaktorė. 1991–1993 m. savaitraščio „Atgimimas“, 1993–1994 m. Čikagoje (JAV) leidžiamo mėnraščio „Akiračiai“ bendradarbė.  1994–2002 m. dirbo Lietuvos televizijoje, nuo 1996 m. kultūros laidų „Ženklai“, „Kultūros spąstai“, „Menų faktūra“ redaktorė ir vedėja. 

2004 m. Darbo partijos sąraše nesėkmingai kandidatavo LR Seimo rinkimuose.  Iki 2006 m. kultūros ministro Vladimiro Prudnikovo patarėja.  Nuo 2006 m. gyvena Londone. 2007–2011 m. Jungtinės Karalystės lietuviams leidžiamo savaitraščio „Infozona“ redaktorė. Rašo straipsnius bei apžvalgas leidiniams Lietuvoje – dienraščiui „Lietuvos rytas“, žurnalui „Kultūros barai“. Nuo 2011 m. turi savo skiltį internetiniame puslapyje Anglija.lt. Nuo 2012 m. Jungtinės Karalystės lietuvių bendruomenės pirmininkė. Propaguoja feminizmo idėjas.

Kūryba 
Parašė novelių, apysaką, romanų. 1997 m. parašė scenarijų televizijos filmui „Pasaulio pabaiga repo stiliumi“, 1999 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Nepriklausomybės dešimtmetis: kultūra ir visuomenė", 2000 m. – scenarijų dokumentiniam filmui „Lit-express“ apie traukinį, kuriuo per Europą keliavo per 100 rašytojų.

Bibliografija 
 Atšvaitas: novelės (Pirmoji knyga). – Vilnius: Vaga, 1986. – 157 p.
 Sekmą skausmą: apysaka. – Vilnius: Vaga, 1990. – 290 p. – ISBN 5-415-00514-5
 Paulinos kelionė: romanas. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996. – 229 p. – ISBN 9986-39-011-7
 Moters istorija: romanas. – Vilnius: Tyto alba, 2003. – 336 p. – ISBN 9986-16-284-X
 Neapšviestas kelio ruožas: dokumentinė proza. – Vilnius: Tyto alba, 2005. – 296 p. – ISBN 9986-16-442-7
 Britanijos lietuviai: vakar ir šiandien. – Londonas: Jungtinės Karalystės lietuvių sąjunga, 2007. – 20 p.: iliustr.
 Mano rožė. Tavo rožė: apsakymai. – Vilnius: Tyto alba, 2007. – 167 p. – ISBN 978-9986-16-539-2
 Emigrantės dienoraštis: esė. – Vilnius: Alma littera, 2011. – 301 p. – ISBN 978-609-01-0142-1
 Londono vėjas: romanas. – Vilnius: Alma littera, 2013. – 299 p. – ISBN 978-609-01-1247-2

Šaltiniai 

Lietuvos redaktoriai
Lietuvos rašytojai
Lietuvos novelistai
Lietuvos televizijos žurnalistai
Jungtinės Karalystės lietuvių bendruomenės veikėjai
Riobamba

Riobamba (arba San Pedro de Riobamba) – miestas centriniame Ekvadore, Čambo upės slėnyje, ~200 km į pietus nuo Kito, 2700 m aukštyje virš jūros lygio. Čimboraso provincijos centras. Žemdirbystės regiono centras. Maisto, tekstilės, keramikos, statybinių medžiagų pramonė. Yra Čimboraso nacionalinis universitetas.

Istorija 

1534 m. miestą Ciudad de Liribamba pavadinimu įkūrė ispanų konkistadoras Diegas de Almagras. Tai pirmasis ispanų įkurtas miestas dabartinio Ekvadoro teritorijoje. Riobamba buvo vienas iš labiausiai klestinčių Ispanijos imperijos miestų Amerikoje, tačiau 1645 ir 1797 m. jį sugriovė žemės drebėjimas. 1830 m. Riobamboje suburta Nacionalinė asamblėja, priimta pirmoji Ekvadoro konstitucija, o Juan José Flores paskirtas pirmuoju prezidentu.

Ekvadoro miestai
Gražutė Čepaitė-Ragauskienė

Gražutė Čepaitė-Ragauskienė (g. 1940 m. rugsėjo 9 d. Nuotekuose, Ukmergės apskr.) – Lietuvos dailininkė keramikė.

Biografija 
1968 m. baigė Lietuvos dailės institutą. Nuo 1968 m. dirba Keramikos meno centre (iki 1996 m. „Dailės“ kombinatas) Vilniuje.

Kūryba 
Sukūrė dekoratyvinių indų (vazų komplektai „Kovas“, „Rūkas“, abu 1978 m.), kompozicijų („Geometrinių formų kompozicija“ 1976 m., „Kriauklės“ 1979 m., „Paukščiai“ 2000 m.). Kūriniai dažniausiai gamtinių formų, puošti deformuotais žiestais elementais. Derina lipdymą ir žiedimą, įvairiai apdoroja paviršių, skirtinga faktūra, angobai, glazūra, ypač dažnas aksomą imituojantis paviršius.

Nuo 1970 m. dalyvauja dailės parodose Lietuvoje ir užsienyje. Lietuvos dailininkų sąjungos narė nuo 1978 m.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Gražutė Čepaitė-Ragauskienė.

Lietuvos keramikai
Lietuvos dailininkai
Alfonsas Čepas

Alfonsas Čepas (1928 m. rugsėjo 18 d. Limonyse, Širvintų valsčius – 1999 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas penalistas, kriminologas, prokuroras.

Biografija 
1953 m. Vilniaus universiteto (VU) Teisės fakultete baigė teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. 1953–1957 m. LSSR prokuratūros skyriaus prokuroras. 1957–1960 m. dirbo LKP CK. 1961–1973 m. Teismo ekspertizės instituto direktorius, pirmasis instituto sektoriaus vadovas.  Nuo 1967 m. VU Teisės fakulteto dėstytojas, nuo 1977 m. docentas; dėstė baudžiamąją teisę. 1969 m. teisės mokslų kandidatas. 1973–1975 m. LSSR prokuroro vyresnysis padėjėjas. Nuo 1995 m. LR Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto patarėjas. 

Alfonsas Čepas buvo vedęs. Sūnus – Algimantas Čepas (g. 1974 m.), kriminologas, teisėtyrininkas penalistas.

Bibliografija 
 Grobimas ir spekuliacija – praeities atgyvena. – Vilnius, 1965. – 44 p.
 Mokslas padeda išaiškinti nusikaltimus: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1967. – 15 p.
 Apie teisės žinių propagandos patirtį respublikoje. – Vilnius, 1968. – 11 p.
 Kibernetikos panaudojimas kovai su nusikalstamumu: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1969. – 23 p.
 Ankstyvoji nepilnamečių nusikalstamumo prevencija / Alfonsas Čepas, Vladas Pavilonis. – Vilnius: Mintis, 1973. – 284 p.
 Girtavimas ir nusikalstamumas: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1973. – 17 p.
 Teisės žinių propagandos organizavimas vykdant TSKP XXV suvažiavimo nutarimus: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1977. – 13 p.
 Nepilnamečių nusikalstamumas ir jo priežastys: mokymo priemonė. – Vilnius, 1982. – 106 p.
 Nepilnamečių nusikalstamumo prevencijos bruožai: mokomoji priemonė. – Vilnius, 1986. – 66 p.
 Sunkinanti aplinkybė (Pokalbiai apie teisę). – Vilnius, 1986. – 110 p.
 Baudžiamoji teisė: bendroji dalis / Armanas Abramavičius, Alfonsas Čepas, Anna Drakšienė ir kt. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Eugrimas, 1998. – 479 p. – ISBN 9986-752-42-6

Įvertinimas 
 1967 m. LTSR nusipelnęs teisininkas

Šaltiniai

Literatūra 
 Alfonsą Čepą prisimenant… – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2010. – 113 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-33-581-8

Lietuvos TSR prokurorai
Lietuvos penalistai
Lietuvos kriminologai
San Pedro Sula

San Pedro Sula () – miestas šiaurės vakarų Hondūre, Sulos slėnyje, 40 km į pietus nuo Puerto Korteso uosto prie Karibų jūros. Korteso departamento administracinis centras. 898,0 tūkst. gyventojų (1999 m.), su priemiesčiais – daugiau nei 1,18 mln. Tai antras pagal dydį šalies miestas po sostinės Tegusigalpos. Maisto, statybinių medžiagų, tekstilės pramonė. Prekybinis centras. Miestą aptarnauja Ramon Villeda Morales tarptautinis oro uostas. Yra 7 universitetai.

Istorija 

Miestas Villa de San Pedro de Puerto Caballos pavadinimu įkurtas 1536 m. ispanų konkistadoro Pedro de Alvarado. XVIII a. įgijo dabartinį pavadinimą. Kolonijiniais laikais buvo aukso gavybos regiono centras. XVIII a. pab. – XIX a. San Pedro Sula suklestėjo kaip bananų auginimo centras.

Hondūro miestai
Madre de Diosas (upė)

Madre de Diosas ( 'Dievo Motinos upė', ) – upė Peru ir Bolivijoje; kairysis, ilgiausias Beni upės (Amazonės baseinas) intakas. Prasideda Andų kalnuose, teka į rytus, šiaurės rytus Peru, Madre de Dioso departamentu, vėliau Bolivijos šiauriniais regionais. Įteka į Beni ties Riberaltos miestu.

Didžiausi intakai: Manu, Kolorado Arana, Pariamanu, Tambopata. Upės baseine įkurta keletas nacionalinių parkų: Manu, Tambopata-Kandamo, Bahuacha-Sonenės.

Prie Madre de Dioso upės įsikūręs Puerto Maldonado miestas (Peru).

Šaltiniai 

Peru upės
Bolivijos upės
Nauriečių kalba

Nauriečių kalba (dorerin Naoero) – mikroneziečių kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama Nauru. Tai viena iš valstybinių Nauru kalbų (kartu su anglų kalba).

Tarmės 
Dabartinėje nauriečių kalboje tarmės neskiriamos.

Abėcėlė 
 Balsės: a, ã, e, i, o, õ, u, ũ.
 Pusbalsės: j.
 Priebalsės: b, c, d, f, g, h, j, k, l, m, n, ñ, p, q, r, s, t, w, y, z.

Leksika

Skoliniai 
Nauriečių kalba turi daug skolinių iš anglų ir vokiečių kalbų.

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Mikroneziečių kalbos
Nauru
FK Aleksotas Kaunas

Kauno „Aleksotas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Aleksoto (Kaunas).

Pasiekimai
 Kauno pirmenybių čempionas (2010 m.)

Salės futbolas
2020 m. klubas žaidė KAFF organizuotame Kauno 'Let's Go Futsal' I lygos čempionate. Po pirmojo etapo užėmė pirmąją vietą. Antrasis etapas buvo sutrukdytas koronaviruso pandemijos protrūkiu.

Paplūdimio futbolas
Debiutavo 2020 m. Stiklitos Lietuvos paplūdimio futbolo čempionate. Pirmąjame etape grupėje užėmė 4 vietą. Atkrintamąjame etape laimėjo rungtynes dėl 7-8 vietos. Stiklitos Lietuvos paplūdimio futbolo taurės varžybose iškovojo taurę, po pratęsimo nugalėję Vilniaus „Igol“.

2021 m. Stiklitos Lietuvos paplūdimio futbolo čempionate, pirmąjame etape grupėje užėmė 1 vietą, atkrintamąjame etape iškovojo 3 vietą. Stiklitos Lietuvos paplūdimio futbolo taurės varžybose iškrito ketvirtfinalyje.

Sezonai 

|}
|}

Sudėtis (2009)

Sudėtis (2010)

Sudėtis (2011)

Nuorodos 

Aleksotas
Aleksotas
Kauno futbolas
FK Fotofabrikas Kaunas

Kauno „Fotofabrikas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Istorija

Asociacija futbolo klubas „Fotofabrikas“ įkurtas 2007 m. pradžioje. Kol buvo neįsteigta asociacija, „Fotofabrikas“ taip pat dalyvaudavo įvairiuose futbolo turnyruose, kuriuos organizuodavo Kauno apskrities futbolo federacija.

Sezonai 

|}

Šaltiniai

Nuorodos 

Fotofabrikas
Kauno futbolas
FK Celsis Kaunas

Kauno „Celsis“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Istorija

Klubas pasivadino šildymo ir santechnikos UAB „Celsis“ vardu.

Sezonai 

|}
|}

Sudėtis (2011)

Nuorodos 

Celsis
Kauno futbolas
FK 91 United Kaunas

Kauno „91 United“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Istorija 

Komanda rungtyniavo III lygoje, kurią 3 kartus laimėjo (2006, 2007 ir 2009 m.). Be to, klubas 3 kartus iš eilės žaidė KAFF žiemos pirmenybių finale (2009–2011 m.), 2 kartus tapo Lietuvos apskričių stipriausia komanda, 1 kartą laimėjo KAFF žiemos pirmenybes, 1 kartą laimėjo Trijų karalių futbolo turnyrą.

Sezonai 

|}
|}

Dubleriai

Šaltiniai

Nuorodos 

91 United
Kauno futbolas
FK Feniksas Kaunas

Kauno „Feniksas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Istorija

Klubas įkurtas 2006 metais iš socialinių paskatų, siekiant integruoti į visuomenę benamius ir turinčius priklausomybių žmones. Šios asociacijos tikslas – sporto pagalba suvienyti ir padėti integruotis į visuomenę žmones, turinčius problemų dėl alkoholio ar narkotikų vartojimo. Idėja suburti tokią komandą kilo dviem kauniečiams – Stasiui Pranevičiui ir Giedriui Lubui. Bendraujant užsienyje su žmonėmis, turinčiais priklausomybę nuo alkoholio, buvo sužinota, kad daugelyje šalių seniai yra susikūrusios tokios komandos ir net dalyvauja įvairiuose tarptautiniuose turnyruose, kasmetiniuose Pasaulio ir Europos benamių futbolo čempionatuose.

Per trumpą laiką buvo suburta aštuonių žmonių komanda (beveik visi turnyrai vyksta pagal salės ar gatvės futbolo taisykles) ir laukė pirmoji išvyka į atvirąjį Rusijos benamių čempionatą. Čia komanda iš Lietuvos tapo turnyro nugalėtoja ir iškovojo teisę žaist Pasaulio benamių čempionate Keiptaune. Benamių futbolo čempionatuose gali dalyvauti žmonės, turintys priklausomybę nuo alkoholio ar narkotikų, benamiai ir pabėgėliai

Pasiekimai 

Nuo 2006 m. Pasaulio ir Europos benamių futbolo čempionatų dalyvis:
 2006 Cape Town, Pietų Afrika 25-oji vieta,
 2007 Kopenhaga, Danija - 17 vieta, 2008 Melburnas, Australija-19 vieta,
 2009 Milanas, Italija - 13 vieta, 2010 Rio de Žaneiras, Brazilija- 18 vieta.
 2006,2007 Europos benamių salės futbolo čempionai. Gdanskas, Lenkija
 2007 Pasaulio benamių futbolo čempionate iškovota Cape Town taurė. Kopenhaga, Danija
 2009 Social Inclusion Games Odense, Danija ir 2010 Enschedėje nugalėtojai bendroje medalių įskaitoje.
 2010 Kauno apskrities senjorų futbolo pirmenybių nugalėtojai.
 2011 Pasaulio benamių futbolo čempionate Paryžiuje 16-ta vieta.
 2012 Pasaulio benamių futbolo čempionate Meksike 8-ta vieta.
 2013 Pasaulio benamių futbolo čempionate Poznanėje 14-ta vieta.
 2014 Pasaulio benamių futbolo čempionate Santjage (Čilė) 14-ta vieta.
 2016 Pasaulio gatvės futbolo čempionato Džakartoje (Indonezija) nugalėtoja kartu su Indonezija (finalas dėl liūties neįvyko).
 2018 Lietuvos Mėgėjų Futbolo  7X7 Lygos Čempionai.
2018 HWC Mexico 2018 užimta 8-ta vieta. (dalyvavo 48- nių šalių komandos )
2019 HWC Cardiff 2019 užimta 10 -ta vieta (dalyvavo 48- nių šalių komandos )

Sezonai 

|}

Šaltiniai

Nuorodos 

http://www.lfml.lt/

https://www.facebook.com/fkfeniksas/?ref=bookmarks
Feniksas
Kauno futbolas
Lietuvos futbolo mėgėjų lyga
FT-Golas Kaunas

Kauno „Golas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Istorija

Sezonai 

|}

Sudėtis (2011)

Nuorodos 

Golas
Kauno futbolas
FK Techninė instaliacija Kaunas

Kauno „Techninė instaliacija“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Istorija

Komanda įkurta prie Lietuvos ir Nyderlandaų bendros įmonės UAB „Techninė instaliacija“. 

2008 m. debiutavo III lygoje.

Sezonai 

|}

Sudėtis

Nuorodos 

Technine instaliacija
Kauno futbolas
FK VST Kaunas

Kauno VST – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno, atstovaujantis „VST“ bendrovę.

Sezonai 

|}

Nuorodos 

Vst
Kauno futbolas
FK Lotosas Kaunas

Kauno „Lotosas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Sezonai 

|}

Nuorodos 

Lotosas
Kauno futbolas
FK Šilainiai Kaunas

Kauno „Šilainiai“ – Lietuvos futbolo klubas, atstovaujantis Šilainius (Kauno mikrorajonas).

Sezonai 

|}

Nuorodos 

Šilainiai
Kauno futbolas
SK Alteria Kaunas

Kauno „Alteria“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Istorija

Komanda įsikūrė prie kompiuterinės įrangos IĮ „Alteria“.

Sezonai 

|}

Nuorodos 

Alteria
Kauno futbolas
SK Justicija Kaunas

Kauno „Justicija“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno, Vilijampolės mikrorajono.

Sezonai 

|}

Nuorodos 

Justicija
Kauno futbolas
FK Kauno energija

Kauno „Energija“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno, atstovaujantis AB „Kauno energija“.

Sezonai 

|}

Nuorodos 

Kauno energija
Kauno futbolas
FK Astra Kaunas

Kauno „Astra“ – Lietuvos futbolo klubas iš Kauno.

Sezonai 

|}

Sudėtis (2011)

Nuorodos 

Astra
Kauno futbolas
Buados lagūna

Buados lagūna – gėlo vandens ežeras Nauru, esantis 5 m virš jūros lygio. Ežeras tyvuliuoja salos pietryčiuose, Buados apygardoje. Plotas 3 ha, ilgis 280 m, plotis 140 m. Baseino plotas – 0,12 km². Nors turizmas Nauru neišvystytas, Buados lagūna yra viena lankomiausių Nauru vietų.

Išnašos 

Okeanijos ežerai
Nauru geografija
VFK Spartakas

Vilniaus „Spartakas“ – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.

Istorija

Komandą 2006 m. įkūrė Vilniaus rusakalbiai. Iki 2008 m. ji žaidė III lygoje, 2009 m. žaidė SFL.

 2006 - Dorvila-Spartakas Vilnius
 2009 - Spartakas Vilnius
 2014 - VFK Spartakas Vilnius

Sezonai

LFF varžybos 

|}

SFL varžybos 

|}

7x7 varžybos 

|}

8x8 varžybos 

|}

Futsalo varžybos 

|}

Senjorų 35+ varžybos 

|}

Sudėtis

Nuorodos 

Spartakas Vilnius
Vilniaus futbolas
Lietuvos Respublikos švietimo, mokslo ir sporto ministerija

Lietuvos Respublikos švietimo, mokslo ir sporto ministerija – Lietuvos Respublikos Vyriausybės institucija, atsakinga už valstybės politiką švietimo, mokslinių tyrimų, eksperimentinės plėtros, sporto srityse.

Vadovauja Ministro Pirmininko teikimu Lietuvos Respublikos Prezidento skiriamas švietimo, mokslo ir sporto ministras.

Tikslai 
Švietimo, mokslo ir sporto ministerijos veiklos tikslai yra šie:

 formuoti valstybės politiką švietimo (formaliojo ir neformaliojo švietimo, švietimo pagalbos, kvalifikacijų sistemos ir kompetencijų pripažinimo, vaiko minimalios ir vidutinės priežiūros) srityje, organizuoti, koordinuoti ir kontroliuoti jos įgyvendinimą;
 formuoti valstybės politiką mokslinių tyrimų srityje ir eksperimentinės plėtros srityje mokslo ir studijų institucijose, organizuoti, koordinuoti ir kontroliuoti jų įgyvendinimą;
 formuoti valstybės politiką sporto srityje, organizuoti, koordinuoti ir kontroliuoti jos įgyvendinimą.

Istorija 
1990 m. įkurta Kultūros ir švietimo ministerija, o pirmuoju ministru paskirtas Darius Kuolys. 1994 m. birželio 8 d., įvykus įsigaliojus Vyriausybės įstatymui, pastaroji ministerija padalinta: atskirta Kultūros ministerija, o prijungus Valstybinę mokslo, studijų ir technologijų tarnybą prie Švietimo ministerijos, įkurta Švietimo ir mokslo ministerija, kurios ministru paskirtas prof. Vladislavas Domarkas.

2019 m. sausio 1 d. Lietuvos švietimo ir mokslo ministerija pervadinta į Lietuvos Respublikos švietimo, mokslo ir sporto ministeriją, likviduojant Kūno kultūros ir sporto departamentą.

Dabartinė vadovybė 
Nuo 2020 m. gruodžio 11 d., švietimo, mokslo ir sporto ministerijai vadovauja Jurgita Šiugždienienė.

Viceministrai – Gintautas Jakštas, Ramūnas Skaudžius, Linas Obcarskas, Agnė Kudarauskienė, kancleris – Julius Lukošius.

Ministrai

Išnašos
Londono Hitrou tarptautinis oro uostas

Londono Heathrow oro uostas () – pagrindinis Jungtinės Karalystės tarptautinis oro uostas. Įsikūręs 24 km į vakarus nuo Londono centro. Pagal aptarnautų keleivių skaičių per mėnesį šis oro uostas pasaulyje yra 6 vietoje – 2014 m. jis aptarnavo 5 387 073 keleivius. Tuo tarpu per 2013 m. oro uostas aptarnavo 72 367 05 keleivius (3,3 procento daugiau nei 2012 m.). Oro uostas turi 5 terminalus. Jis yra British Airways, Virgin Atlantic Airways pagrindinė bazė.

Iš Heathrow gausiausi keleivių srautai keliauja į Niujorką, Dubliną, Amsterdamą, Paryžių, Čikagą, Dubajų, Honkongą, Frankfurtą, Los Andželą, Madridą.

Šaltiniai 

Jungtinės Karalystės oro uostai
Londono statiniai
Karklynė (Molėtai)

Karklynė – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje.

Istorija 

1838 m. Giedraičių bažnyčios Status animarum knygoje minimas Karklynės vienkiemis.

Gyventojai

Žymūs žmonės

1921–1935 m. Karklynėje gyveno dailininkas, visuomenės veikėjas Antanas Jaroševičius.

Šaltiniai 

Molėtų rajono savivaldybės gyvenvietės
Lietuvos heraldikos komisija

Lietuvos heraldikos komisija – Lietuvos heraldikos institucija, esanti Lietuvos respublikos prezidento kanceliarijos dalis. Komisiją sudaro Lietuvos prezidentas, kuriam ji ir yra atskaitinga.

Komisija yra įsikūrusi Lietuvos prezidento kanceliarijoje (Vilnius, Simono Daukanto a. 3).

Komisijos sudėtis 
Komisiją sudaro devyni nariai. Komisijos pirmininkas ir pavaduotojas skiriami 6 metams, nariai – 5 metams. Kadencijų skaičius neribojamas. Komisijos nariai turi turėti aukštąjį universitetinį išsilavinimą ir ne mažesnį kaip trejų metų heraldikos ar jai artimos srities mokslinio ar praktinio darbo patirtį.

Komisijos funkcijos 
 Formuoti darnią Lietuvos respublikos heraldikos sistemą:
 Ji koordinuoja Lietuvos valstybės ir savivaldybių institucijų bei įstaigų, teismų, mokslo ir studijų institucijų, valstybės pareigūnų, kurie įstatymų nustatyta tvarka gali turėti herbinį ženklą, istorinių ir naujų herbų, herbinių vėliavų, herbinių antspaudų ir kitų herbinių ženklų kūrimą.
 Ji sprendžia bendruosius heraldikos norminimo klausimus, atsižvelgdama į Lietuvos heraldikos tradicijas, tarptautinę patirtį ir heraldikos mokslo tendencijas – nustato taisykles, reglamentuojančias herbų, herbinių vėliavų, herbinių ženklų ir herbinių antspaudų kūrimą.
 Ugdyti pagarbą heraldikos simbolikai, propaguoti heraldikos žinias.

Komisija:
 derina ir tvirtina herbų ir herbinių ženklų projektus
 prižiūri herbų, herbinių vėliavų, herbinių ženklų ir herbinių antspaudų naudojimą.
 valstybės ir savivaldybių institucijų ir įstaigų, mokslo ir studijų institucijų prašymu teikia išvadas dėl pagamintų herbų, herbinių vėliavų, herbinių ženklų ir herbinių antspaudų tapatumo jų etalonams ir projektams.
 kaupia patvirtintus herbų ir herbinių ženklų etalonus, projektus, surinktą rašytinę ir ikonografinę medžiagą, tyrimus ir užtikrina jų apsaugą.
 renka ir tiria Lietuvoje ir užsienio valstybėse esančią Lietuvos heraldikos medžiagą;
 konsultuoja istorinių herbų atkūrimo ir naujų herbų, taip pat herbinių vėliavų, herbinių ženklų, herbinių antspaudų kūrimo, naudojimo ir propagavimo klausimais, teikia metodinę paramą herbų, herbinių vėliavų, herbinių ženklų ir herbinių antspaudų kūrėjams ir tyrėjams.

Pirmininkai 
 Edmundas Rimša – 1987–2015 m.
 Agnė Railaitė-Bardė – nuo 2015 m.

Nuorodos 
 Lietuvos Respublikos Valstybės herbo, kitų herbų ir herbinių ženklų įstatymas
 „Lietuvos heraldikos komisija atlieka milžinišką darbą, kurio reikšmė bus įvertinta ateityje“,-- sakė Prezidentas Valdas Adamkus

Heraldika
Lietuvos institucijos
Komisijos
Zunchara

Zunchara () – miestas šiaurės Mongolijoje, Mandalo sumo (rajono), esančio Selengos provincijoje, centras. Gyventojų – ~15 000 (2004 m.).

Mieste nuo 1943 m. veika alkoholinių gėrimų gamykla, gaminanti 15 tonų degtinės per parą. .

Nuorodos 

Mongolijos miestai
Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija

Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija – Vyriausybės institucija, atsakinga už valstybės politikos įgyvendinimą ir koordinavimą viešojo saugumo, migracijos, regionų plėtros, savivaldos, viešojo administravimo, valstybės tarnybos, tarptautinio bendradarbiavimo srityse. 

Vadovauja vidaus reikalų ministras, Premjero teikimu skiriamas Prezidento.

Tikslai 
VRM tikslai yra formuoti valstybės politiką bei organizuoti, koordinuoti ir kontroliuoti jų įgyvendinimą tokiose srityse:
 Viešojo saugumo (viešosios tvarkos, vidaus tarnybos, priešgaisrinės bei civilinės saugos ir gelbėjimo darbų, valstybės sienos apsaugos, ginklų, šaudmenų, sprogmenų ir specialiųjų priemonių apyvartos, saugomo asmens statusą turinčių asmenų apsaugos);
 Viešojo administravimo, viešųjų įstaigų ir elektroninės atpažinties;
 Vietos savivaldos;
 Regionų plėtros;
 Valstybės tarnybos;
 Migracijos;
 Bendruomeninių organizacijų plėtros;

Istorija 
1918 m. sudarius pirmąją Lietuvos Vyriausybę, įsteigta ir Vidaus reikalų ministerija. 1919 m. pradžioje Vyriausybę perkėlus į laikinąją sostinę Kauną, kartu perkelta ir Vidaus reikalų ministerija. Kaune ministerija veikė iki 1940 m. SSRS okupacijos. SSRS okupacijos metais Lietuvoje 1940 m. rugpjūčio 26  d. įkurtas Vidaus reikalų liaudies komisariatas, nuo 1946 kovo 14 d. – Vidaus reikalų ministerija, kuri buvo pavaldi sąjunginei SSRS vidaus reikalų ministerijai ir Lietuvos TSR Ministrų Tarybai.

1990 m. kovo 17 d. suformuota nepriklausomos Lietuvos Respublikos Vyriausybė ir atkurta Vidaus reikalų ministerija. 1990 m. gegužės 29 d. prie ministerijos įsteigtas Priešgaisrinės apsaugos departamentas. 1991 m. įsteigtas Tarptautinės kriminalinės policijos organizacijos (Interpolo) Lietuvos nacionalinis biuras. 1994 m. liepos 18 d. Krašto apsaugos ministerijos Valstybės sienos apsaugos tarnyba buvo reorganizuota į Pasienio policijos departamentą prie Vidaus reikalų ministerijos, 2001 m. jis pertvarkytas į Valstybės sienos apsaugos tarnybą. 1996 m. gruodžio 10 d. prie ministerijos įsteigtas Užsieniečių registracijos centras, 1997 m. – Mokesčių policijos departamentas (2002 m. balandžio 1 d. pertvarkytas į Finansinių nusikaltimų tyrimo tarnybą). 1997 m. vasario 18 d. kovai su organizuotu nusikalstamumu, korupcija ir nusikaltimais valstybės tarnybai įsteigta Specialiųjų tyrimų tarnyba. 1998 m. įkurtas Ugniagesių rengimo centras, 2000 m. – Gyventojų registro tarnyba. Metų pabaigoje ministerija perėmė dalį funkcijų iš panaikintos Valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministerijos.

Dabartinė vadovybė 
Nuo 2020 m. gruodžio 11 d., vidaus reikalų ministerijai vadovauja Agnė Bilotaitė.

Viceministrai – Arnoldas Abramavičius, Vitalij Dmitrijev, Sigita Ščajevienė, kanclerė – Jovita Petkuvienė.

Ministrai

Literatūra 
 Lietuvos vidaus reikalų istorija. – V.: Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija, 2008. – 405 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-854-14-2

Šaltiniai 

Lietuvos teisinės organizacijos
Lietuvos Respublikos socialinės apsaugos ir darbo ministerija

Lietuvos Respublikos socialinės apsaugos ir darbo ministerija – Lietuvos Respublikos Vyriausybės institucija, atsakinga už valstybės politikos įgyvendinimą ir koordinavimą socialinės apsaugos ir darbo srityse. 

Vadovauja Ministro Pirmininko teikimu Lietuvos Respublikos Prezidento skiriamas socialinės apsaugos ir darbo ministras.

Istorija 
1918 m. Vilniuje, susikūrus pirmajai Lietuvos Respublikos Vyriausybei, buvo įsteigta atskira viešųjų darbų ir maitinimo ministerija su socialinės apsaugos, maitinimo ir darbo departamentais. 1919 m. pr. Vyriausybės buveinę perkėlus į laikinąją sostinę Kauną, viešųjų darbų ir maitinimo ministerija buvo pertvarkyta į darbo ir socialinės apsaugos bei tiekimo ir maitinimo ministerijas. Darbo ir socialinės apsaugos ministerija, neilgai tegyvavusi, 1919 m. spalio 29 d. įstatymu buvo panaikinta, o jos darbas pavestas vidaus reikalų ministerijai, įsteigiant naują darbo ir socialinės apsaugos departamentą su trimis skyriais: darbo, socialinės apsaugos ir tremtinių grąžinimo.

Nuo 1924 m. pradžios Darbo ir socialinės apsaugos departamentas pertvarkytas į Vyriausiąją darbo ir socialinės apsaugos inspekciją, kuri 1937 m. vėl pavadinta Darbo ir socialinės apsaugos departamentu. Apie dvidešimt metų čia buvo koncentruojamas valstybinio socialinės apsaugos darbo vykdymas ir tvarkymas. Socialine apsauga vadinta valstybės globa tų gyventojų, kurie dėl savo socialinės būklės negali savęs iki galo, kaip reikiant aprūpinti ar sudaryti tinkamas sau gyvenimo sąlygas greta kitų, šiuo požiūriu pajėgių gyventojų sluoksnių. Tuomet socialinė apsauga skirstyta į šias pagrindines sritis: darbo apsaugą, socialinį draudimą ir socialinę globą.

Sovietinės okupacijos metais socialinės apsaugos sritims valdyti įsteigtas Socialinio aprūpinimo liaudies komisariatas, 1960 m. įkurta Socialinio aprūpinimo ministerija, 1988 m. ji pavadinta Darbo ir socialinio aprūpinimo ministerija.

Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę socialinės apsaugos politikai įgyvendinti 1990 m. įsteigta Socialinės apsaugos ministerija, 1994 m. ji pavadinta Socialinės apsaugos ir darbo ministerija.

Dabartinė vadovybė 
Nuo 2020 m. gruodžio 11 d. socialinės apsaugos ir darbo ministerijai vadovauja Monika Navickienė.

Viceministrai – Vilma Augienė, Vytautas Šilinskas, Justina Jakštienė, Martynas Šiurkus.

Kanclerė – Ana Selčinskienė.

Ministrai

Išnašos 

 
Socialinė politika Lietuvoje
Triumfo arka (Paryžius)

Triumfo arka () – Prancūzijos sostinės Paryžiaus 8-ojoje apskrityje esantis monumentalus statinys, skirtas Napoleono Bonaparto Didžiosios armijos pergalėms įamžinti. Stovi Šarlio de Golio aikštėje (anksčiau vadinamoje Žvaigždės aikšte), Eliziejaus laukų vakariniame pakraštyje. Valstybės saugomas architektūros ir istorijos paminklas, vienas iš Paryžiaus simbolių.

Pagal architekto Žano Šalgreno () projektą iškilo 1806–1836 m. Prie Triumfo arkos organizuojamos bendranacionalinių švenčių iškilmės, po ja įrengtas Pirmojo pasaulinio karo Nežinomo kario kapas ir dega Amžinoji ugnis. Nuo 1923 m. kas vakarą vyksta Amžinosios ugnies uždegimo ritualas, 2020 m. liepos 6 d. ši ceremonija buvo skirta pagerbti Nepriklausomybės atkūrimo 30–metį mininčią Lietuvą. Atmindamas žuvusiuosius už Prancūzijos laisvę, ant Nežinomo kareivio kapo ambasadorius Nerijus Aleksiejūnas padėjo Lietuvos vėliavos spalvų vainiką.

Architektūra 
Vienos angos Triumfo arkos aukštis 49,5 m, plotis 45 m, skersmuo 22 m. Panaudotos klasikinės formos, gausiai dekoruota skulptūromis. Tai vėlyvojo ampyro kūrinys. Statinį 1806 m. suprojektavo Jean Chalgrin, pagal dydį jis yra antras tarp tebestovinčių triumfo arkų.

Ant Arkos sienų iškalti 128 mūšių, kuriuos laimėjo respublikinės ir imperinės Prancūzijos kariuomenės (taip pat ir Mažojoje Lietuvoje įvykęs Ylavos mūšis ()), vietos. Be to, sienų plokštėse įrašytos 660 garsiausių prancūzų karvedžių pavardės, tarp kurių per Vilniaus ir Kauno gubernijas keliavę Napoleono žygio į Maskvą dalyviai Žakas Aleksandras Makdonaldas ir Joachimas Miuratas. Paminėtas ir lenkų generolas Juzefas Poniatovskis, prie kurio vadovaujamo V–tojo korpuso, Napoleono kariuomenei traukiantis iš Rusijos, prisijungė Antano Gelgaudo Lietuvoje suformuotas XXI pėstininkų pulkas.

Napoleono Bonaparto šimto dienų valdymui priminti prie Arkos pastatyti 100 granitinių stulpelių, tarpusavyje sujungtų špižinėmis grandinėmis. Arkos viduje įrengtas statybos ir eksploatacijos istoriją pateikiantis muziejus.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Paryžiaus Triumfo arka internetinėje svetainėje (fr)
 Užrašai ant Triumfo arkos
 Informacija apie Arką (fr) 
 Trumpi duomenys apie Arką (de)

Paryžiaus architektūra
Prancūzijos statiniai
Triumfo arkos
Ampyro architektūra
Naikintojas

Naikintojas, naikintuvo pilotas - specialiai parengtas karo lakūnas, pilotuojantis naikintuvą. Naikintojai būna specialiai mokomi valdyti naikintuvus ir kautis oro mūšiuose, taip pat dažnai mokomi šturmuoti žemės taikinius. Laivyno ir lėktuvnešių aviacijos naikintojai mokomi kilti ir leistis lėktuvnešiuose, šturmuoti antvandeninius taikinius.

Naikintojai, numušę 5 ir daugiau lėktuvų paprastai vadinami asais.

Sveikatos reikalavimai 
Naikintojai turi būti puikios sveikatos:
 didelio ištvermingumo - nepriekaištinga širdis ir kraujotaka; gebėjimas atlaikyti didelius pagreičius, fizinės jėgos (ypač pilvo preso ir galūnių raumenų),
 puikios regos ir orientacijos erdvėje,
 gebėjimo atlaikyti nervinę įtampą, paskirstyti dėmesį.

Vienas svarbiausių oro mūšyje naikintoją veikiančių veiksnių yra perkrovos (pagreitis). Atliekant staigius posūkius (tiek vetikalius, tiek horizontalius) lėktuvas ir jo pilotas patiria išcentrinius pagreičius, kurie paprastai matuojami laisvojo kritimo pagreičiais g. 2 g perkrova yra lygi dvigubai Žemės traukai jūros lygyje, t. y., kūnas jaučiamas dukart sunkesnis. Šiuolaikiniai reaktyviniai naikintuvai gali atlikinėti labai staigius posūkius, kurių metu perkrovos gali viršyti žmogaus kūno gebėjimą jas atlaikyti.

Lėktuvui staigiai sukant aukštyn ar darant mirties kilpą patiriama teigiama perkrova, išcentrinis pagreitis sumuojasi su Žemės trauka. Suminė jėga verčia kraują tekėti į kojas ir kitas apatines kūno dalis. Dėl to į smegenis atiteka mažiau kraujo, ir jei tai trunka pakankamai ilgai, aptemsta piloto sąmonė ( ar G-LOC - 'perkrovos sukeltas sąmonės praradimas').
Nuo šio reiškinio apsaugo:
 pilotų priešperkroviniai kostiumai (), kurie perkrovos metu suspaudžia galūnes ir neleidžia į jas sutekėti kraujui. Su tokiu kostiumu pilotas atlaiko 1 g didesnę perkrovą.
 rankų, kojų ir pilvo raumenų įtempimas. Įtempti raumenys suspaudžia juose esančias arterijas ir sumažina perteklinį kraujo sutekėjimą į galūnes ir pilvo ertmę.

Karinės aviacijos specialybės
Durangas (valstija)

Durangas () – valstija Meksikos šiaurinėje dalyje. Sostinė – Durangas.

Ribojasi su Čihuahua šiaurėje, Koahuila šiaurės rytuose, Sakateku pietryčiuose, Najaritu pietuose ir Sinaloa – vakaruose.

Didžiausi miestai 
 Durangas – 463,8 tūkst. gyv.
 Gomes Palasijas – 239,8
 Lerdas – 71,3
 Santjago Papaskiaras – 47,4

Meksikos valstijos
Santjago de Keretaras

Santjago de Keretaras – miestas centrinėje Meksikoje, 1825 m aukštyje. Keretaro valstijos sostinė. Per miestą eina Mechiko-Leono kelias ir geležinkelis, yra oro uostas. Keretaras – svarbus ekonominis šalies centras. Automobilių, elektronikos (Daewoo, Samsung), maisto (Kellogg's), komunikacijų (Telcel), chemijos (Michelin) pramonė. Yra prestižinio Meksikos nacionalinio autonominio universiteto vienas iš universitetinių miestelių, Keretaro universitetas bei keletas privačių universitetų.

Architektūra 

Miesto senamiestyje išlikę kolonijinės architektūros pastatai: barokiniai vyriausybės rūmai, bažnyčios, aikštės, parkai. Keretaro įžymybė – 74 arkų akviadukas, pastatytas XVIII a. Keretaro teatras turi svarbią istorinę reikšmę – jame pirmą kartą viešai atliktas Meksikos himnas; sušaudytas imperatorius Maksimilijanas I bei paskelbta dabartinė Meksikos konstitucija.

1996 m. Keretaro senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Istorija 

Miestą 1532 m. įkūrė ispanų konkistadoras Hernán Pérez Bocanegra y Córdoba drauge su indėnų otomių vadu Koninu. Pasak legendos jie išvydę Šv. Jokūbo kryžių, todėl miestą pavadino Santjago de Keretaru („Keretaro Šv. Jokūbas“). 1726 m. pastatytas akviadukas tiekęs vandenį miestui iš apylinkių. Meksikos-JAV karo metu Keretaras tapo Meksikos Respublikos sostine.

Sportas 

Mieste 1986 m. vyko XIII pasaulio futbolo čempionatas.

Šaltiniai 

Meksikos miestai