joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Semieno valsčius

Semieno valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Semienas. Ribojasi su Čemiernikų, Ostruveko, Milanuvo, Parčevo, Nedžviados ir Vohino valsčiais.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 110,93 km², iš kurių:
 ariama žemė: 73 %
 miškai: 12 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 15 %
Valsčius sudaro 11,64 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 
Amelinas, Augustuvka, Dzialinas, Glini Stokas, Grudek Šlacheckai, Jezioras, Juliopolis, Lubka, Milkuvas, Milkuv Kolonija, Nadzeja, Pomikuvas, Severinuvka, Semienas, Semien Kolonija, Tulnikai, Viežchovinai, Vladislavuvas, Vola Tulnicka, Vulka Semienska, Žminė.

Šaltiniai 

Parčevo apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Milanuvo valsčius

Milanuvo valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Milanuvas. Ribojasi su Jablono, Palenkės Komaruvkos, Parčevo, Semieno, Višnicės ir Vohino valsčiais.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 116,64 km², iš kurių:
 ariama žemė: 75 %
 miškai: 18 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 12,24 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 
Cichostuvas, Cichostuv Kolonija, Čeberakai, Kopina, Kostrai, Milanuvas, Okalevas, Radčė, Rudnas, Rudzenecas, Zelenecas.

Šaltiniai 

Parčevo apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Jablono valsčius

Jablono valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Jablonas. Ribojasi su Dembova Klodos, Milanuvo, Parčevo, Podedvužės ir Višnicės valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 110,98 km², iš kurių:
 ariama žemė: 78 %
 miškai: 13 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 9 %
Valsčius sudaro 11,65 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Davidai, Genšas, Holendernia, Jablonas, Kalinka, Kolanas, Kolano Kolonija, Kudrai, Lubnas, Pašenkai, Puchova Gura, Vantopolis.

Šaltiniai 

 
Parčevo apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Parčevo valsčius

Parčevo valsčius () – kaimo-miesto valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Parčevas. Ribojasi su Dembova Klodos, Jablono, Milanuvo, Nedžviados, Liublino Ostruvo, Semieno ir Ušcimuvo valsčiais.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 146,23 km², iš kurių:
 ariama žemė: 63 %
 miškai: 25 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 12 %
Valsčius sudaro 15,35 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 
Babianka, Brudnas, Buraduvas, Jasionka, Kočergai, Komarnė, Krulevski Dvuras, Laskai, Michaluvka, Pohulanka, Pževloka, Sedlikai, Sovinas, Šitkai, Tišmienica, Viežbuvka, Vola Pževlocka, Zaniuvka.

Šaltiniai 

Parčevo apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Dembova Klodos valsčius

Dembova Klodos valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Dembova Kloda. Ribojasi su Parčevo, Jablono, Podedvužės, Sosnovicos, Stari Bruso, Virikų ir Ušcimuvo valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 188,29 km², iš kurių:
 ariama žemė: 60 %
 miškai: 30 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 10 %
Valsčius sudaro 19,77 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Bednažuvka, Bialka, Chmieluvas, Dembova Kloda, Hanuvas, Kodenecas, Korona, Kživoviežba Kolonija, Leitniai, Lubičinas, Makoška, Marianuvka, Netiahai, Pacholė, Plebania Vola, Stempkuvas, Uhninas, Vihalevas, Zadembiai, Žmiarkai.

Šaltiniai 

 
Parčevo apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Podedvužės valsčius

Podedvužės valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Podedvužė. Ribojasi su Dembovo Klodos, Jablono, Sosnuvkos, Virikų ir Višnicės valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 107,2 km², iš kurių:
 ariama žemė: 72 %
 miškai: 15 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 13 %
Valsčius sudaro 11,25 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Antopolis, Bojarai, Grabuvka, Holovnas, Kaniukai, Mostai, Necelinas, Nove Mostai, Opolė, Piechai, Podedvužė, Rusilai, Zališčė.

Šaltiniai 

 
Parčevo apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Sosnovicos valsčius

Sosnovicos valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Parčevo apskrityje. Centras – Sosnovica. Ribojasi su Dembovo Klodos, Ludvino, Stari Bruso, Uršulino ir Ušcimuvo valsčiais.

Paviršiaus struktūra 
Pagal 2002 m. duomenis valsčiaus plotas yra 172,35 km², iš kurių:
 ariama žemė: 40 %
 miškai: 41 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 19 %
Valsčius sudaro 18,09 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 
Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 m. surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 
Bohutinas, Gurkai, Izabelinas, Komaruvka, Kropivkai, Leinas, Libišuvas, Lipniakas, Mošciska, Novi Ožechuvas, Olchuvka, Pasieka, Piešovola, Sosnovica, Sosnovica Dvuras, Stari Ožechuvas, Turnas, Zenkai ir Zbuinas.

Šaltiniai 

Parčevo apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Uršulino valsčius

Uršulino valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Uršulinas. Ribojasi su Cicuvo, Ludvino, Stari Bruso, Hansko, Sosnovicos ir Viežbicos valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 171,62 km², iš kurių:
 ariama žemė: 56 %
 miškai: 23 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 21 %
Valsčius sudaro 13,66 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Andžejuvas, Babskas, Bieleckiai, Borisikas, Demboviecas, Diščitnas, Grabniakas, Grobelkai, Jamnikai, Kalinuvka, Kolo Mlina, Kozubata, Lomnica, Michaluvas, Nove Zalučė, Olšovas, Pod Bubnovemas, Pžimiarkai, Senkuvas, Stare Zalučė, Suminas, Uršulinas, Vereščinas, Vionzoviecas, Vielkopolė, Vincencinas, Vola Vereščinska, Vulka Viticka, Vujekas, Vitičnas, Zabrodziai, Zarudka, Zastaviai ir Zavaduvka.

Šaltiniai 

Vlodavos apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Stari Bruso valsčius

Stari Bruso valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Stari Brusas. Ribojasi su Dembova Klodos, Uršulino, Hansko, Sosnovicos ir Virikų valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 133,4 km², iš kurių:
 ariama žemė: 50 %
 miškai: 40 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 10 %
Valsčius sudaro 10,62 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Dembina, Dominičinas, Heleninas, Hola, Kamienas, Kolačė, Kulakuvas, Laski Bruskiai, Luboviežas, Marianka, Mietulka, Novinai, Novi Brusas, Pienkai, Skorodnica, Stari Brusas, Šmokotuvka, Vielki Lanas, Voloskovola, Zamolodičė.

Šaltiniai 

Stari Bruso valsčius
Vlodavos apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Virikų valsčius

Virikų valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Virikai. Ribojasi su Dembova Klodos, Hanos, Hansko, Sosnuvkos, Podedvužės, Stari Bruso ir Vlodavos valsčiais bei Vlodavos miestu.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 219,52 km², iš kurių:
 ariama žemė: 39 %
 miškai: 54 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 17,47 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Adampolis, Horostita, Horostita Kolonija, Ignacuvas, Kaplonosai, Kaplonosi Kolonija, Kživoviežba, Lipuvka, Lubienas, Sedliska, Suchava, Virikai, Viriki Adampolis, Viriki Vola, Zahaikai ir Zahaiki Kolonija.

Šaltiniai 

Virikų valsčius
Vlodavos apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Hansko valsčius

Hansko valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Hanskas. Ribojasi su Savino, Uršulino, Viežbicos, Vola Uhruskos, Virikų, Stari Bruso ir Vlodavos valsčiais.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 179,43 km², iš kurių:
 ariama žemė: 52 %
 miškai: 37 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 11 %
Valsčius sudaro 14,28 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Bukovski Lasas, Dubečnas, Hanskas, Hansk Kolonija, Hansk Drugai, Konstantinuvka, Kulčinas, Kulčin Kolonija, Macošin Malai, Osova, Rudka Loviecka, Stari Maidanas, Ščešnikai, Vojcechuvas, Ujazduvas, Ždžarka.

Šaltiniai 

Vlodavos apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Vola Uhruskos valsčius

Vola Uhruskos valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Vola Uhruska. Ribojasi su Savino, Hansko, Ruda Hutos ir Vlodavos valsčiais bei Ukraina.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 150,86 km², iš kurių:
 ariama žemė: 49 %
 miškai: 38 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 13 %
Valsčius sudaro 12,01 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Bitinas, Huta, Juzefuvas, Kosinas, Lanas, Macošin Dužai, Maidan Stulenskai, Maloziemcė, Mšanka, Mšana, Mšana Kolonija, Nadbužanka, Piaskai, Piaski Uhruskiai, Potokai, Pžimiarkai, Sedliščė, Soltisai, Stanislavuvas, Stare Stulnas, Stulnas, Uhruskas, Vola Uhruska, Zagura, Zastaviai ir Zberežė.

Šaltiniai 

Vlodavos apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Vlodavos valsčius

Vlodavos valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Vlodava. Ribojasi su Hanos, Hansko, Vola Uhruskos, Virikų valsčiais ir Vlodavos miestu bei Ukraina ir Baltarusija.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 243,75 km², iš kurių:
 ariama žemė: 37 %
 miškai: 47 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 16 %
Valsčius sudaro 19,4 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Koroluvka, Koroluvka Kolonija, Koroluvka Osada, Krasuvka, Luta, Okuninka, Orchuvekas, Poludas, Ružanka, Sobiburas, Stavkai, Sušnas, Šuminka, Volčinai, Žlobek Dužai, Žlobek Malai ir Žukuvas.

Šaltiniai 

Vlodavos valsčius
Vlodavos apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Hanos valsčius

Hanos valsčius () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Hana. Ribojasi su Slavatičės, Sosnuvkos, Tučnos ir Vlodavos valsčiais bei Baltarusija.

Paviršiaus struktūra 

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 139,02 km², iš kurių:
 ariama žemė: 77 %
 miškai: 17 %
 vandens telkiniai ir pastatai: 6 %
Valsčius sudaro 11,07 % apskrities teritorijos.

Gyventojai 

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

Administracinis suskirstymas 

Dancė, Dolhobrodai, Hana, Holešuvas, Holešuv PGR, Januvka, Konstantinas, Kuzavka, Lackas, Novi Holešuvas, Pavlukai, Zašviatičė.

Šaltiniai 

Hanos valsčius
Vlodavos apskritis
Liublino vaivadijos valsčiai
Česlovas Gabalis

Česlovas Gabalis (g. 1964 m. lapkričio 21 d. Estijoje) – Lietuvos dainininkas, populiariosios bei roko muzikos atstovas, roko grupės „Pelenai“ lyderis.

Biografija 
Gimė Estijoje, kur buvo komandiruotas jo inžinierius tėvas. Plungėje baigė mokyklą. Mokėsi pas Juozą Milašių. Stojo į Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniąją mokyklą.

Po karinės tarnybos dainavo viešbučio „Lietuva“ restorane Vilniuje. Kaip profesionalas dainuoja nuo 1996 m., roko grupės „Pelenai“ vokalistas. Išgarsėjo Romeo vaidmeniu miuzikle „Meilė ir mirtis Veronoje“. Atliko pagrindinius vaidmenis prestižiniuose muzikos veikaluose “Peras Giuntas”, “Jėzus Kristus superžvaigždė”, “Paryžiaus katedra”, „Žmogus iš Lamanšo“.

Drauge su R. Čivilyte ir Daina Bilevičiūte atidarė dainavimo mokyklėlę.

Vedęs. Žmona Edita. Dukra Goda. Pirmoji žmona Rosita Čivilytė, kurios dukrą Agnę Gabalis įsidukrino, suteikė savo pavardę.

Kartu su Romanu Asmolkovu („Pelenai“), Tadu Žukausku („Bix“) ir Roku Beliukevičium („Freaks On Floor“) 2009 m. subūrė roko grupę "Minor Modesty" ir 2013 m. išleido albumą "Deadline For a Frozen Snail".

Šaltiniai 

Lietuvos roko atlikėjai
Lietuvos dainininkai
Elena Spirgevičiūtė

Elena Spirgevičiūtė (1924 m. gruodžio 22 d. Kaune – 1944 m. sausio 4 d. ten pat) – kankinė pasaulietė, tikėjimo liudytoja, skautė.

Biografija 
1943 m. gegužės 1 d. įstojo į Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultetą. 

1944 m. sausio 3 d. vakarą į Spirgevičių namus (Kaunas, Tvirtovės al. 91) įsibrovė keturi rusiškai kalbantys vyrai, pasivadinę policininkais. Elenai nepaklusus nusidėti su jais lytiškai, įsibrovėliai merginą nušovė. Tarp nusikaltėlių buvo Alfonsas Čeponis, kuriam vėliau suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas.

E.Spirgevičiūtė buvo palaidota Senosiose kapinėse, vėliau perlaidota Eigulių kapinėse.

2000 m. sausio 15 d. iškilmingomis šv. Mišiomis Kauno arkikatedroje bazilikoje arkivyskupas metropolitas Sigitas Tamkevičius oficialiai pradėjo Dievo tarnaitės Elenos Spirgevičiūtės beatifikacijos bylos procesą.

Atminimas 

1998 m. pastatyta Angelo skulptūra kankinės žūties vietoje Kaune, ties dab. Taikos pr. – Studentų g. sankryža (skulp. A. Kmieliauskas, arch. A. Mikėnas).

Nuorodos 
https://www.kaunoarkivyskupija.lt/elena-spirgeviciute/
Elena Spirgevičiūtė, kankinė (1924-1944)

Šaltiniai 

Lietuvos kankiniai
Juozas Tunaitis

Juozas Tunaitis (1928 m. spalio 25 d. Davainiškyje, Rokiškio raj. – 2012 m. birželio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos vyskupas.

Biografija 
Gimęs 1928 m. spalio 25 d. Rokiškio rajone, Salų parapijos Davainiškio kaime, valstiečių Juozo Tunaičio ir Marijos Jurgelionytės šeimoje. Buvo pirmasis vaikas, turėjo keturis brolius ir seserį. Mokėsi Salų pradžios mokykloje, vėliau Rokiškio gimnazijoje, kurią baigė  1949 m. aukso medaliu. 1949 - 1950 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos-matematikos fakultete matematiką ir astronomiją.

1950 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją, kurią baigęs 1954 m. rugsėjo 12 d. buvo įšventintas kunigu.

Dirbo šiose parapijose: 1954 10 01 – 1960 07 31 administratoriumi Palūšėje, 1960 08 02 – 1961 04 31 klebonu Dūkšte, nuo 1961 05 02 administratoriumi Dubičiuose, nuo 1968 03 22 vikaru-adjutoriumi Vilniaus Šv. Mikalojaus parapijoje, o nuo 1978 06 06 – šios parapijos klebonu.

Nuo 1980 m. birželio 25 d. ėjo Vilniaus arkivyskupijos kurijos notaro, tribunolo teisėjo, o vėliau oficiolo pareigas.

1980 m. vasario 1 d. paskirtas Šventojo Tėvo rūmų kapelionu (monsinjoru).

1989 m. birželio 14 d. tapo Vilniaus arkivyskupijos kurijos kancleriu.

Pal. Popiežius Jonas Paulius II 1991 m. gegužės 8 d. nominavo tituliniu Sasuros vyskupu ir paskyrė Vilniaus arkivyskupo augziliaru. Vyskupu konsekruotas 1991 m. gegužės 19 d. 

1992 m. kovo 4 d. Vilniaus arkivyskupas metropolitas Audrys Juozas Bačkis paskyrė vysk. Juozą Tunaitį Vilniaus arkivyskupo generalvikaru. Šias pareigas ėjo iki 2010 m. kovo 4 d.

Nuo 2010 m. kovo 4 dienos buvo vyskupas emeritas, bet ir toliau ėjo tribunolo oficiolo pareigas.

Vyskupas Juozas Tunaitis mirė ligoninėje 2012 m. birželio 1 d.

Atsižvelgiant į paties pageidavimą, jis buvo palaidotas kapinėse prie Vilniaus Šv. Kryžiaus Atradimo (Kalvarijų) bažnyčios.

Nuorodos 
Juozo Tunaičio biografija 

Lietuvos vyskupai
Momotombas

Momotombas () – snaudžiantis ugnikalnis vakarų Nikaragvoje, Leono departamente, Šolotlano ežero pakrantėje. Aukštis siekia 1297 m. Ugnikalnis gan jaunas, susidaręs prieš maždaug 4500 metų.

Kūgis itin simetriškas, todėl ugnikalnis nuo seno mėgiamas turistų ir laikomas šalies simboliu. Nuo kalno viršūnės atsiveria vaizdinga panorama. Aplink jį plyti aktyvus geoterminis laukas, veikia geoterminė elektrinė (2 turbinos po 35 MW).

1610 m. dėl Momotombo išsiveržimo buvo nuniokotas Leono miestas (Senasis Leonas) ir perkeltas į kitą vietą. Stiprus išsiveržimas vyko 1764 m. Išsiveržimo 1886 m. metu ugnikalnis paskleidė labai daug pelenų, kurie visiškai užtemdė dangų Leone, Korinte, Činandegoje. 1905 m. tekėjo lavos srautas. Nuo XX a. pr. ugnikalnis tapo snaudžiančiu.

Nuorodos 
 Momotombas. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution

Nikaragvos ugnikalniai
Lazduona

Lazduona – upė Vidurio Lietuvoje, Kauno rajono teritorijoje; Dubysos kairysis intakas.

Prasideda ties Liučiūnais, teka į pietvakarius, 1,7 km piečiau Čekiškės. Įteka į Dubysą 0,7 km į rytus nuo Seredžiaus, 2,3 km iki Dubysos žiočių.

Intakai:
 kairysis: Stošupys, Didžravis, Juodupis, Krūvanda, Upis, Karpupis;
 dešinieji: Lašiša, Giaušė, Botupis, Geldupis, Trydupis.

Slėnis 10–30 m gylio. 4,5 km nuo ištakos vaga reguliuota. Plotis 3–5 m, gylis 0,5-1 m. Srovės greitis 0,5 m/s. Netoli Lazduonių pastatytas Purviškių tvenkinys, kuris yra 28,1 ha ploto. Žemupio slėnis nuo užtvankos iki žiočių įeina į Dubysos valstybinį ichtiologinį draustinį.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio lazda („lazdynas“).

Nuotraukų galerija

Šaltiniai 

Kauno rajono upės
Boleslovas Babrauskas

Boleslovas Babrauskas (1926 m. balandžio 20 d. Tautiškių kaime, Tauragnų valsčiuje, Utenos apskrityje – 2002 m. liepos 16 d. Pasvalyje) – misionierius, Lietuvos kunigas, jėzuitas.

Biografija 
Kun. B. Babrauskas gimė 1926 m. balandžio 20 d. Utenos apskrityje, Tauragnų valsčiuje, Tautiškių kaime, neturtingų ūkininkų šeimoje. Baigė Sėlos pradinę mokyklą, vokiečių okupacijos metais tarnavo pas ūkininkus Utenos valsčiuje. Po karo, dirbdamas Utenos plentų valdyboje mašinistu, mokėsi Utenos vakarinėje vidurinėje mokykloje. 1946–1953 m. dirbo Vilniaus kariniame aviacijos fabrike, mokėsi vakarinėje vidurinėje mokykloje ir ją baigė. Vienerius metus Vilniaus universitete studijavo fiziką-matematiką. 1955 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją; 1960 m. balandžio 13 d d. buvo įšventintas į kunigus.

Iki 1965 m. darbavosi vikaru Rokiškyje, 1965–1966 m. klebonavo Čedasuose, 1967–1968 m. vikaravo Biržuose, 1968–1974 m. buvo Smilgių ir Suostų, 1974–1980 m. Krinčino klebonu. 1969 m. sausio 20 d. įstojo į tuo metu pogrindyje veikusią Jėzaus draugiją, 1992 m. balandžio 22 d. davė galutinius įžadus.

Kazachstano Pavolgio vokiečiams prašant katalikų kunigo, ten 1980 m. išvyksta tėvas Boleslovas. Vidurinėje Azijoje jam teko aptarnauti 21 parapiją. Čia dirbdamas ėmėsi dauginti ir platinti knygas, parengė vietiniams gyventojams katekizmą, parengė ir išvertė maldaknygių. 1985 m. priverstas šį kraštą palikti per 24 valandas. Grįžęs į Lietuvą turėjo vargo, kad iš religinių reikalų įgaliotinio gautų registracijos pažymėjimą. 1985 m. buvo paskirtas Vadoklių klebonu, juo dirbo iki 1991 m.
Vėliau klebonavo Biržuose, Pabiržėje, Pakruojyje, Žagarėje. Pablogėjus sveikatai nuo 2001 m. birželio perkeltas į Pasvalį rezidentu. Čia gyveno ir darbavosi iki mirties.
Palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse.

Lietuvos kunigai
Lietuvos jėzuitai
Gyvatynė (Kurkliai)

Gyvatynė – buvęs viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Kurklių miestelio. Ribojasi su Užunvėžių, Miškiniškių kaimais. Įsikūręs į šiaurės vakarus nuo magistralinio kelio .

Istorija 

1923 m. viensėdyje buvo 1 sodyba, turėjusi 13 gyventojų. 

1949 m. buvo įjungtas į kolūkį „Nemuno banga“, vėliau priklausė „Raudonosios žvaigždės“, „Ąžuolo“, „Nevėžio“ kolūkiams, kol 1992 m. ūkis iširo.

Priklausė Užunvėžių parapijai. Kapinių nebuvo.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Balys Sližys (1885–1957), tarpukario Lietuvos politikas

Šaltiniai 

Panaikintos Anykščių rajono savivaldybės gyvenvietės
Zinaida Sviderskienė

Zinaida Genovaitė Žilevičiūtė-Sviderskienė (g. 1945 m. rugsėjo 14 d. Babrunge, Plungės valsčius, Telšių apskritis) – astrofizikė, pirmoji Lietuvos moteris, apsigynusi daktaro laipsnį astrofizikos srityje.

Biografija 
1968 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatė (Žvaigždžių klasifikacija sistemoje UPXYZVS). 

1968–1992 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institute (iki 1977 m. Fizikos ir matematikos institutas); 1977 m. vyresnioji mokslo darbuotoja. 1992–1997 m. Vilniaus planetariumo direktorė.

Parašė, sudarė ir redagavo per 10 astronomijos populiarinamųjų leidinių, daugelio astronomijos populiarinamųjų straipsnių autorė. 1989–1990 m. tęstinio leidinio „Lietuvos dangus“ sudarytoja. Nuo 1994 m. laikraštyje „Lietuvos aidas“ rengė savaitinį astronomijos puslapį „Po žvaigždėtu skliautu“. „Vilniaus astronomijos biuletenio“ redaktorių kolegijos narė. Publikavo pasakojimus astronomijos tematika vaikams skirtame žurnale „Genys“. 

Po aktyvios mokslinės veiklos gyvena Vilniuje, tapo. Tarptautinės menininkų asociacijos astronomijoje (International Association of Astronomical Artists) narė.

Mokslinė veikla 
Mokslinių darbų sritys – žvaigždžių fotometrija ir žvaigždžių sistemų integrinė fotometrija, astronomijos mokslo populiarinimas. Sukalibravo Vilniaus astrofotometrinę sistemą pagal spektrines klases ir absoliučiuosius ryškius. Sukūrė metodą tolimų galaktikų tipui nustatyti ir raudonajam poslinkiui matuoti.  Astronomės garbei pavadintas asteroidas Nr. 154932.

Bibliografija 
 Naujausi astrofizikos pasiekimai: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1977. – 19 p.
 Astronomijos abėcėlė / dail. Valentinas Ajauskas. – Vilnius: Mokslas, 1980. – 214 p.: iliustr.
 Žvaigždynai / dail. Valentinas Ajauskas. – Vilnius: Mokslas, 1983. – 214 p.: iliustr.
 Lietuvos astronomija: straipsnių rinkinys / dail. Izaokas Zibucas. – Vilnius: Mokslas, 1984. – 255 p.: iliustr.
 Kosmosas, orai, sveikata: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1988. – 20 p.
 Kitų žvaigždžių planetos. – Kaunas: Šviesa, 1999. – 66 p.: iliustr. – ISBN 5-430-02884-3
 Planetos, žvaigždės, galaktikos. – Kaunas: Šviesa, 2002. –131 p.: iliustr. – ISBN 5-430-03022-8

Šaltiniai 

Lietuvos astronomai
Andriejus Bobola

Šv. Andriejus Bobola (; 1591 m. spalio 3 d. Sandomeže, Lenkija – 1657 m. gegužės 16 d. Polesės Janovo apylinkėse) – šventasis, kunigas, kankinys.

Biografija 

Gimęs 1591 m. Sandomieže (Sandomierz, Lenkija), Andriejus Bobola 1611 m. įstojo į Jėzaus Draugiją. 1622 m. įšventintas kunigu jis buvo vienos Vilniaus marijinės kongregacijos pamokslininkas ir vadovas. Nuo 1636 m. jis tapo keliaujančiu misionieriumi ir siekė sutaikyti stačiatikius su Šventuoju Sostu.

Iš tiesų XVII amžiaus rytinėje Lietuvos–Lenkijos dalyje padėtis buvo sunki. Šiose žemėse kryžiavosi Romos ir Maskvos įtakos. Kai kurie iš krikščionių stačiatikių siekė vienybės su Roma, kiti – ne. Lotyniškoji kultūra traukė Rusijos diduomenę. Stačiatikiai jautėsi pavojuje, susidėjo su kazokais, kurie vykdė tam tikrą kryžiaus žygį prieš katalikus.

1611 metais Vilniuje jis įstojo į Jėzaus draugiją, Vilniaus universitete studijavo filosofiją ir teologiją, dirbo įvairiuose Lietuvos jėzuitų provincijos namuose. Vilniuje šv. Andriejus Bobola praleido beveik trečdalį savo gyvenimo. Net dvylika metų jis dirbo Šv. Kazimiero bažnyčioje: buvo pamokslininkas, nuodėmklausys, bažnyčios rektorius, vadovavo miestiečių Marijos sodalicijai. Būtent šioje bažnyčioje 1622 metais jis buvo įšventintas kunigu, o 1630-aisiais davė iškilmingus vienuolio įžadus.
 
Šv. Andriejus Bobola – vienas jėzuitų kankinių, atidavusių gyvybę už tikėjimą. Per 1655 metų Lenkijos ir Lietuvos karą su Maskva Lietuvoje siautėję kazokai rodė ypatingą neapykantą tam, kas katalikiška. Apaštalavimu pagarsėjęs tėvas Bobola buvo jų užkluptas. Atsisakęs atsižadėti katalikų tikėjimo, buvo varomas į Polesės Janovą ir žiauriai kankinamas. Nepaprastai žiaurius kankinimus užbaigė mirtini kardo kirčiai. Tai įvyko 1657-ųjų gegužės 16-ąją.

Kanonizacija 
1853 m. spalio 30 d. Romoje, Šv. Petro bazilikoje, popiežius Pijus IX paskelbė Andriejų Bobolą palaimintuoju. Kanonizacijos iškilmės įvyko 1938 m. Romoje, Andriejus Bobola paskelbtas šventuoju. Jo palaikai iš Italijos pervežti į Varšuvą. Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčioje prie altoriaus yra šv. Andriejaus Bobolos paveikslas, o kriptoje saugomos relikvijos.

Literatūra 
 LKMA metraštis (1996, t.10), p. 189–242 : iliustr., bibliogr.

Nuorodos 
 Šv. Andriejus Bobola SJ, kunigas, kankinys (1591 – 1657).
 Andrew Bobola – Saint of the Roman Catholic Church .
 St. Andrew Bobola Polish RC Church in London.

Katalikų šventieji
Lenkijos dvasininkai
Lietuvos jėzuitai
Sergejus Šoigu

Sergejus Šoigu (, g. 1955 m. gegužės 21 d. Tuvoje) – Rusijos politikas, valstybės veikėjas, Rusijos gynybos ministras (nuo 2012 m. lapkričio mėn.). Armijos generolas (2003 m.). Rusijos Federacijos Didvyris (1999 m.). Partijos Vieningoji Rusija tarybos narys, Rusijos Federacijos saugumo tarybos narys (nuo 1996 m.).

Biografija 
1977 m. Krasnojarsko politechnikos institute įgijęs inžinieriaus-statybininko specialybę, dirbo statybos įmonėse. 1985–1988 m. vadovavo statybos trestui Abakane, vėliau buvo TSKP funkcionierius.

1990–1991 m. buvo RSFSR architektūros ir statybos reikalų komiteto pirmininko pavaduotojas. 1991 m. pradėjo kurti Rusijos nepaprastųjų situacijų ir gelbėjimo sistemą: buvo Rusijos gelbėtojų korpuso vadovas, vėliau – Valstybinio nepaprastųjų situacijų, civilinės gynybos ir stichinių nelaimių pasekmių likvidavimo komiteto pirmininkas, 1994–2012 m. – Rusijos Federacijos nepaprastųjų situacijų ministras (2000 m. sausio-gegužės mėn. kartu buvo ir vicepremjeras).

2012 m. gegužės 11 d. išrinktas Maskvos srities gubernatoriumi. 2012 m. lapkričio mėn. paskirtas Rusijos Federacijos gynybos ministru.

S.Šoigu vienintelis ministras, dirbęs visose Rusijos vyriausybėse.

Nuorodos 
 Naujas rusų gelbėtojas - str. lrytas.lt

Šaltiniai 

|-

|-

|-

Rusijos nepaprastųjų situacijų ministrai
Rusijos gynybos ministrai
Rusijos inžinieriai
Rusijos vicepremjerai
Maskvos srities gubernatoriai
Rusijos armijos generolai
Rusijos Federacijos saugumo tarybos nariai
Terespolio-Bresto geležinkelio pasienio punktas

Terespolio-Bresto geležinkelio pasienio punktas () - Baltarusijos-Lenkijos valstybinės sienos geležinkelio transporto pasienio punktas, šalia Terespolio miesto, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje iš Lenkijos pusės ir šalia Bresto miesto, Bresto srityje iš Baltarusijos pusės. Netoli šio pasienio punkto yra Terespolio-Bresto kelių pasienio punktas. Iki Terespolio geležinkelio stoties yra 2,5 km.

Terespolis
Lenkijos ir Baltarusijos pasienio punktai
Kostomlotų Šv. Nikitos parapija

Kostomlotų Šv. Nikitos parapija () – parapija, įkurta 1627 metais Kostomlotų kaime. 1631 m. pastatyta Kostomlotų Šv. Nikitos cerkvė. Nuo parapijos įkūrimo iki 1875 m. priklausė unitams, 1875-1915 m. stačiatikiams. 1927 m. parapija tapo pavaldi neounitams.

Nuorodos 

 Parapijos tinklalapis (lenk.);
 Aprašymas apie parapiją (lenk.).

Sedlcų vyskupijos parapijos
Kodenio valsčius
Janovo geležinkelio stotis

Janovas () – geležinkelio stotis stovinti Pietvakarių geležinkelio atkarpoje Čerginovas-Ovručius, netoli Pripetės, Ukrainoje.

Istorija 
Stotis pradėjo veikti 1925 m. Nuo Janovo kaimo ir stoties pradėjo kurtis Pripetės miestas.

Iki Černobylio AE avarijos, stotis priklausė Pietvakarių geležinkeliui. Stotyje buvo aptarnaujami keleiviai, kraunami kroviniai, jungėsi Černobylio AE, sandėlių, naftos bazės ir kitų Pripetės įmonių geležinkeliai.

Janovo geležinkelio stotis patenka į valstybinės įmonės „Černobylservis“ transporto kompleksą.

Stotyje yra vienas pagrindinis, trys atvykimo-išvykimo keliai ir keletas pagalbinių kelių vagonų sąstatams. Yra įranga krovos darbams šalia Černobylio AE ir panaudoto branduolinio kuro saugyklos kelių.

Vakarinėje stoties pusėje yra išlikus vandens talpa garvežių užpildymui.

Rekonstruojant geležinkelio atkarpą Černigovas-Janovas, Černobylio AE personalo ir kitų organizacijų susisiekimo užtikrinimui, 1986–1987 m. Janovo stotis nuo Janovo iki Slavutyčiaus buvo elektrifikuota. Dabar kontaktinis tinklas nenaudojamas ir išmontuotas pačioje stotyje ir atkarpoje Janovas-Semichodai.

Dabar, vienas iš kelių, nutiestas per stotį, rekonstruotas ir naudojamas objekto „Uždanga-2“, naujo Černobylio AE sarkofago statybai.

Kompiuteriniuose žaidimuose 
Janovo geležinkelio stotis – vienas iš vietovės „Jupiterio apylinkės“ elementų kompiuteriniame žaidime S.T.A.L.K.E.R.: Call of Pripyat

Taip pat skaitykite 
 Janovas

Literatūra 
 Юго-Западная железная дорога. Вчера. Сегодня. Завтра. 244 стр., Киев, „Транспорт України“ 1995 г. ISBN 5-7707-7927-6
 Статья из Магистрали „Фонящий путь“ за ноябрь 2007 года

Šaltiniai 

Kijevo sritis
Geležinkelio stotys
Toblerone

Toblerone (Tobler ir , viena iš nugos rūšių) – šokoladas, priklausantis įmonei Kraft Foods, kurie įsigijo jį 1990 metais iš Jacobs Suchard. Šis šokoladas geriau žinomas dėl neįprastos piramidžių formos gabalėlių.

Istorija 
1908 m. Šveicarijoje Berne Teodoras Tobleris (1876–1941) sukūrė Toblerone. Jis su savo pussesere Emile Baumann išrado unikalų pienišką šokoladą su nuga, migdolais ir medumi, bei sukūrė puikią piramidišką šokolado gabalėlių formą.

Piramidės forma, manoma kilo iš kalno Materhorno, esančio Šveicarijos Alpėse. Šis kalnas įkvėpė Teodorą Toblerį sukurti šokoladą panašios formos į kalno. Tačiau Teodoro sūnūs sako, kad jų tėvas buvo labai susižavėjęs Folies Bergère šokėjų finaliniu judesiu – piramide.

Teodoras Tobleris užpatentavo savo šokoladą 1909 metais Berne. Nuo tada Toblerone tapo garsiu prekės ženklu.
1970 metais bendrovė susijungė su Sucahrdu, Milkos savininku.

Rūšys 
Toblerone gali būti baltojo, juodojo arba pieniškojo šokolado, su riešutais, nuga ar uogomis. Pats populiariausias yra pieniško šokolado Toblerone su riešutais ir nuga.

Šaltiniai

Nuorodos 

 Toblerone
 
šokoladas
Kodenio Šv. Onos parapija

Kodenio Šv. Onos parapija () – parapija, įsikūrusi Kodenio kaime. Parapija įkurta apie 1518 metus. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijai, Terespolio dekanatui. Parapijai priklauso Kodenio Šv. Onos bazilika ir Kodenio Šv. Dvasios bažnyčia.

Nuorodos 

 Parapijos tinklalapis (lenk.);
 Aprašymas apie parapiją I (lenk.);
 Aprašymas apie parapiją II (lenk.).

Sedlcų vyskupijos parapijos
Kodenis
Jonas Staselis

Jonas Staselis (g. 1972 m. birželio 11 d. Vilniuje) – fotografas, Lietuvos spaudos fotografų klubo prezidentas.

Biografija 
 1979–1990 m. Vilniaus S. Nėries vidurinė mokykla.
 1990–1993 m. Vilniaus universitetas, Komunikacijų fakultetas, Žurnalistika.
 1991–1992 m. Žurnalo „Moksleivis” fotokorespondentas.
 1992–2005 m. Dienraščio “Lietuvos rytas” fotokorespondentas, 1999–2003 vyr. fotokorespondentas.
 1995–1996 m. Dienraščio „Lietuvos rytas“ ir „Laikinoji sostinė“ (Kaunas) fotokorespondentas.
 2005–2009 m. UAB „Žurnalų leidybos grupė“ fotoredaktorius.
 2009–2016 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos pirmininkas.
 2009–2016 m. VšĮ Lietuvos fotomenininkų sąjungos fotografijos fondo direktorius.
2001 m. – dabar Viešosios įstaigos „Lietuvos spaudos fotografų klubas“ prezidentas.

Kita veikla 
 1998 m. Neformalaus spaudos fotgrafų klubo „Canon fotoklubas“ steigėjas.
 2000–2001 m. Neformalaus spaudos fotgrafų klubo „Canon fotoklubas“ prezidentas.
 2001 m. Projekto “Šventoji – diena ir naktis. 2001 birželio 23” vadovas.
 2001 m. Viešosios įstaigos „Lietuvos spaudos fotografų klubas“ steigėjas ir dalininkas.
 2001 m. – dabar Viešosios įstaigos „Lietuvos spaudos fotografų klubas“ prezidentas.
 2001 m. – dabar projekto „Lietuvos spaudos fotografija“ vadovas.
 2002–2006 m. Projekto ir albumo „Šilutė. Potvynis ir jo žmonės“ kordinatorius ir fotoredaktorius.
 2003 m. VšĮ Lietuvos spaudos fotografų klubo rengto seminaro „Fotografijos tendencijos ir technikos naujovės“ kordinatorius.
 2003 ir 2005 m. Tarptautinio fotografijų konkurso „Fujifilm Euro Press Photo Awards“ žiuri narys.
 2004 m. Akcijos „Pirma diena Europoje“ vadovas.
 2006–2007 m. Seminarų „Šiandieninės fotožurnalistikos tendencijos“ vadovas.
 2007 m. – dabar World Press Photo fondo rengiamo seminaro „Joop Swart Masterclass“ jauniems fotografams nominavimo komiteto narys.
 2007 m. – dabar Lietuvos žurnalistų sąjungos (LŽS) Tarybos narys.
 2007 m. – dabar Fotožurnalistikos festivalio „Vilniaus fotografijos ratas“ ir konferencijos „Vilniaus fotografijos ratas“ vadovas.
 2007–2009 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos (LŽS) Pirmininko pavaduotojas.
 2008 m. – dabar Žurnalo „Fotografijos ratas“ redaktorius.
 2008 m. Lietuvos dailė '08. Fotografija. Parodos „Aistra miestui“ kuratorius.
 2008 m. Azijos-Europs Fondo (ASEF) Pekine surengto “4th Asia-Europe Editors’ Roundtable” dalyvis.
 2009–2016 m. Lietuvos fotomenininkų sąjungos pirmininkas.
2009–2015 m. Tarptautinių fotomenininkų seminarų Nidoje vadovas.
 2010 m. – dabar Asociacijos LATGA tarybos narys.
 2010 m. – dabar Europos menininkų tarybos (ECA – European Council of Artists) Vykdomojo komiteto narys.
 2010–2011 m. Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo Tarybos pirmininkas.
 2011–2012 m. Spaudos, radijo ir televizijos rėmimo fondo Tarybos narys.
 2011–2015 m. Lietuvos kultūros ir meno tarybos narys.
2014–2015 m. Lietuvos kultūros ir meno tarybos pirmininkas.
2018 m. – dabar Fotografijos plenero „Uždaros teritorijos“ vadovas.

Lietuvos fotografai
Kodenio Šv. Onos bazilika

Kodenio Šv. Onos bazilika () – katalikų bazilika esanti Kodenio kaime. Bazilikoje įsikūrusi Kodenio Šv. Onos parapija. Bažnyčia ilgus metus tarnavo kaip Kodenio linijos Sapiegų giminės mauzoliejus.

Istorija

Bažnyčia buvo pastatyta 1629-1635 m. vėlyvojo renesanso architektūros stiliumi, vietoje 1599 m. pastatytos medinės bažnyčios. Manoma, kad bažnyčia buvo pastatyta Kodenio Madonos paveikslui saugoti, kurią pasak legendos XVI a. miesto valdytojas Mikalojus Sapiega parsivežė į miestą pavogęs iš popiežiaus Urbono VIII, už tai buvo ekskomunikuotas, tačiau ilgainiui didikui buvo atleista ir paveikslas liko bažnyčioje. Miestas tapo svarbiu religinių piligrimacijų centru.

Bažnyčios architektais yra laikomi Dž. Kandžierlė (J. Cangerle) ir P. Negronis, kurie priklausė gausiai Tičino ir Graubiundeno menininkų grupei, XVI-XVII a. gyvenusiai Liubline ir kūrusioje visoje ATR teritorijoje. Bažnyčioje labai aiškiai matosi šiame mieste kūrusių architektų bruožas - specifinė lubų skliautų dekoracija. Bažnyčia XVIII a. pradžioje buvo perstatyta. Ypač ženkliai pakeistas fasadas, kuriame nebuvo palikta autentiškų XVII a. detalių ir pats fasadas sukurtas baroko architektūros stiliumi. 1709 m. Kodenio dvaro savininkas Lietuvos referendorius Jonas Frydrichas Sapiega įrengė bažnyčioje Kodenio portretų galerija, kurią sudarė 72 portretai, kuriuose buvo vaizduojami abiejų Sapiegų giminės linijų, Kodenio ir Ružanų, vyriškosios lyties atstovai, pradedant Lietuvos didžiaisiais kunigaikščiais Vyteniu ir Gediminu, iš kurių Sapiegos save kildino, baigiant keturiolikmečiu Jonu Sapiega, kurį bevaikis Jonas Frydrichas Sapiega pasirinko Kodenio paveldėtoju.

1680 m. mieste kilo gaisras, kurio metu sudegė ir bažnyčia, tačiau jau 1686 m. buvo atstatyta. XVIII a. pastatyta bažnyčios varpinė. 1875 m. balandžio 6 d. carinė valdžia bažnyčią pavertė į cerkvę, kuri tokia išbuvo iki 1917 metų. Bažnyčią pavertus cerkve Sapiegų portretų galerija buvo išmontuota ir ekspozicija pakabinta naujojoje Kodenio Sapiegų rezidencijoje – Krasičino pilyje, iš kurios 1939 m. pervežta į Krokuvą, o nuo 1952 m. saugoma Vavelio karališkojoje pilyje. Taip pat iš bažnyčios buvo išgabentas ir Kodenio Madonos paveikslas, kuris buvo paslėptas Jasna Goros vienuolyne. 1927 m. paveikslas buvo grąžintas į bažnyčią. Vykstant II pasaulinio karo mūšiams 1941 m. bažnyčioje kilo gaisras. 1956 m. rugpjūčio 8 d. bazilika buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1973 m. bažnyčiai suteiktas bazilikos statusas.

Nuorodos 

 Parapijos tinklalapis (lenk.);
 Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).

Šaltiniai

Kodenis
Sedlcų vyskupijos bažnyčios
Lenkijos bazilikos
Greitkelis S61 (Lenkija)

S61 – svarbus planuojamas greitkelis šiaurės rytinėje Lenkijoje, Via Baltica dalis. Jungs Varšuvą (per S8 greitkelį), Lomžą, Elką, Suvalkus, su Lietuva. Nutiesus kelią, jis taps svarbiausia arterija Baltijos šalims, nes padės greičiau susisiekti su didžiaisiais Europos centrais. Planuojamas greitkelio ilgis – 235,5 km

Iš pradžių buvo planuota, kad susisiekimui tarp Lenkijos ir Baltijos šalių užteks S8 maršruto, o S61 maršrutas nebuvo planuojamas. S8 maršrutas turėjo tęstis per Balstogę, Augustavą ir Suvalkus link Lenkijos ir Lietuvos valstybės sienos, tačiau iškilus aplinkosaugos problemoms dėl Augustavo aplinkkelio, nuspręsta S8 trasą sutrumpinti iki Balstogės, o Via Baltica kelią nukreipti per naują S61 trasą nuo Mazovijos Ostruvo.

2013 m. gruodžio 19 d. atidarytas 6,5 km. ilgio Staviskų aplinkkelis. 2014 m. lapkričio 7 d. atidarytas 12,7 km. ilgio Augustavo aplinkkelis. 2015 m. lapkričio 17 d. atidarytas Ščučino aplinkkelis.

Planuojama atkarpa 

Lenkijos greitkeliai
Kodenio Šv. Dvasios bažnyčia

Kodenio Šv. Dvasios bažnyčia () – gotikinė katalikų bažnyčia, esanti Kodenio kaime, Lenkijoje. Bažnyčia priklauso Kodenio Šv. Onos parapijai.

Istorija 

Šventovė pastatyta 1530–1540 m., statybas finansavo Kodenio miesto valdytojas Povilas Ivanovičius Sapiega. Iki XIX a. šventovė tarnavo kaip Sapiegų rūmų koplyčia. Šventovės architektūroje akivaizdus Sapiegų kultūrinis ir religinis virsmas – stačiatikių maldos namai jau turi lotyniškos stilistikos elementų. 1805 m. dėl pastato avarinės būklės šventovėje nutrauktos pamaldos. Tarpukariu šventovė buvo restauruota ir priklausė neounitų Kodenio Šv. Archangelo Mykolo parapijai. 1945 m. šventovė atiteko katalikams, XX a. 6 dešimtmetyje buvo restauruota. 1956 m. balandžio 14 d. bažnyčia buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.

Nuorodos 
 Aprašymas apie bažnyčią (lenk.);
 Parapijos tinklalapis (lenk.);
 Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).

Šaltiniai 

Kodenis
Sedlcų vyskupijos bažnyčios
San Kristobalio ugnikalnis

San Kristobalio ugnikalnis () – aktyvus ugnikalnis šiaurės vakarų Nikaragvoje, Činandegos departamente, į rytus nuo Činandegos miesto. Tai aukščiausias ugnikalnis šalyje (1745 m). San Kristobalis yra jauniausias vulkaninis kūgis 5 ugnikalnių komplekse. Šis kompleksas taip pat vadinamas San Kristobalio vardu. Jį dar sudaro Čonko, Mojotepės, Kasitaso ir La Pelonos ugnikalniai.

San Kristobalio ugnikalnis yra beveik simetriškas, kūgio formos stratovulkanas. Jo kraterio matmenys 500 x 600 m. Ugnikalnis itin aktyvus, nuolat vyksta dujų, pelenų, dulkių išsiveržimai. Nuo 2012 m. gruodžio tęsiasi išsiveržimai ir požeminiai smūgiai.

Nuorodos 
 San Kristobalio ugnikalnis. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution

Nikaragvos ugnikalniai
Korintas (Nikaragva)

Korintas () – miestas šiaurės vakarų Nikaragvoje, Činandegos departamente, Ramiojo vandenyno pakrantėje, į pietvakarius nuo Činandegos. Įsikūręs pusiasalyje, iš rytų apsuptame pelkėtos estuarijos. Yra svarbus jūrų uostas (eksportuojama kava, cukrus, vaisiai, įvežama nafta ir jos produktai). Vandenyno pakrantėse driekiasi poilsiautojų pamėgti paplūdimiai.

Istorija 
Korinto uostamiestis įkurtas 1858 m. bendru Centrinės Amerikos valstybių nutarimu.

Miestų partnerystė 
  Brėmenas, Vokietija
  Kelnas, Vokietija
  Liverpulis, Jungtinė Karalystė
  Portlandas, JAV

Šaltiniai 

Nikaragvos miestai
Rizodermis

Rizodermis – augalų šaknis dengiantis audinys. Rizodermį sudaro plonasienės ląstelės, kartais ant jo susiformuoja kutikulė, kuri vėliau sukamštėja, o tai apsaugo daugiamečių augalų šaknis. Rizodermis turi išaugas - šakniaplaukius, kurie padidina šaknies siurbiamąjį plotą. Šakniaplaukį sudaro viena ištysusi rizodermio ląstelė. Epifitinių augalų rizodermis vadinamas - velamenu. Šis darinys padeda šaknims apsisaugoti atėjus nepalankiam laikotarpui, jas apsaugo, o vegetaciniu laikotarpiu vykdo medžiagų įsisavinimo funkciją.
Esteli

Esteli (), pilnas pavadinimas Vilja de San Antonijo de Pavija de Esteli (Villa de San Antonio de Pavia de Estelí) – miestas šiaurės vakarų Nikaragvoje, kalnuotoje vietovėje, 150 km į šiaurę nuo Managvos. Departamento centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas, atsišakoja kelias link Leono. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (tabakas, galvijai, kava, kukurūzai ir kt.). Svarbus šalyje tabako pramonės centras (cigarų gamyba). Yra neoklasikinė katedra. Apylinkės pasižymi vaizdingais kraštovaizdžiais.

Istorija 

Gyvenvietė įkurta 1685 m. Villa de San Antonio de los Esterillos pavadinimu. Vėliau perkelta į dabartinę vietą, prie Esteli upės. 1891 m. gavo miesto statusą ir tapo departamento centru. Po Kubos revoliucijos tapo svarbiu tabako pramonės centru. 1978–1979 m. Esteli vyko nuožmūs Nikaragvos pilietinio karo mūšiai.

Nikaragvos miestai
Prieplaukos krantinė

Prieplaukos krantinė (; ) – stacionarus uosto statinys, sienele sutvirtintas išgrįstas krantas, prie kurio švartuojasi laivai. Tokia krantinė taip pat ir apsaugo krantą nuo paplovimo. Prie šių krantinių įrengiamos laivavietės, kuriose laivai ne tik stovi, bet ir jose kraunami kroviniai ar laipinami keleiviai.

Krantinės statomos iš betono, geležies, akmens, seniau – iš medienos. Paprastai turi švartavimosi įrengimus (knechtus, švartavimo polius ir kt.), pandusus, trapus ir pan.
Prie krantinių gali būti įrengti pirsai su papildomomis laivavietėmis. Prieplaukose, prie prieplaukų krantinių dažnai būna sandėliai, uosto kranai ir kita įranga, reikalinga laivams aptarnauti.

Specializuotos krantinės (su specialia įranga) paprastai turi ir specialius pavadinimus:
 krovimo krantinė,
 gaisrinė krantinė,
 karantino krantinė,
 degalinė krantinė
ir pan.

Uostai
Hidrotechninė inžinerija

bg:Кей
Tahou ežeras

Tahou ežeras () – didelis gėlo vandens ežeras tarp Kalifornijos ir Nevados valstijų Jungtinėse Amerikos Valstijose. Ežeras yra 1897 m aukštyje virš jūros lygio. Gylis giliausioje vietoje 501 m.

Ežeras susiformavo prieš maždaug 2 mln. metų. Taho garsus savo vandens skaidrumu ir gražiu aplinkiniu kraštovaizdžiu, yra populiari turizmo vieta. Iš visų pusių jį supa kalnai.

Šaltiniai 

JAV ežerai
Telika

Telika () – stratovulkanas vakarų Nikaragvoje. Vulkanas turi 6 kūgius, kurių aukščiausias siekia 1061 m aukštį. Telikos dvigubas krateris yra 700 m pločio ir 120 m gylio.

Ugnikalnis yra aktyvus, paskutinį kartą išsiveržęs 2011 m. Nesunkiai pasiekiamas nuo Leono miesto Telikos ugnikalnis dažnai lankomas turistų.

Nuorodos 
 Telika

Nikaragvos ugnikalniai
Kilmininkas

Kilmininkas () – linksnis, įvardijantis subjekto modifikatorių (nurodo subjekto kilmę, priklausomybę, sandarą). Kilmininkas atsako į klausimą ko? kieno?. Šis linksnis sutinkamas daugelyje pasaulio kalbų, tačiau jo vartojimas įvairuoja. Pavyzdžiui, baltų-slavų kalbose kilmininko ir abliatyvo savybės yra susiliejusios, todėl kilmininkas naudojamas vietoje išnykusio abliatyvo (pvz., „einu iš miško“ – šiuo atveju „miško“ nėra subjekto kilmę nustatantis žodis, o abliatyvas). Lietuvių kalboje taip pat vartojamas dalies kilmininkas, kuriuo nusakoma pasisavinama kokios nors aibės dalis (pvz., „įsipilsiu vandens“). Kitose kalbose dažniausiai tokiu atveju vartojamas galininkas. Baltų-slavų kalbose kilmininkas vartojamas su neiginiu: У Ирины нет карандаша/Irina neturi pieštuko.

Žemiau pateiktas kilmininko vartojimas kelete kalbų:-
 Lietuvių: Namo stogas kiauras.
 Rusų: Вот карандаш Антона. („Tai Antono pieštukas“)
 Japonų:
 Vardininkas: 猫 neko ('katė'); 手 te ('letena')
 Kilmininkas: 猫の手 neko-no te ('katės letena')
 Lotynų: Alpha Virginis. („Mergelės Alfa“ – „mergelė“ vard. virgo)
 Sanskritas: Narasya gṛhaṃ śuklam. („Vyro namas baltas“ – „vyras“ vard. naraḥ)
 Akadų: Aššat šarrim. („Karaliaus žmona“ – „karalius“ vard. šarrum)

Anglų kalboje kilmininko prasme vartojamas posesyvas: My car is old, Mary’s is new. („Mano mašina sena, Merės – nauja“).

Išnašos 

Linksniai
Mombačas

Mombačas () – ugnikalnis Nikaragvoje, Granados departamente, Nikaragvos ežero pakrantėje, į pietus nuo Granados. Aukštis – 1344 m. Tai andezitinis–bazaltinis stratovulkanas. Yra du pasagos formos krateriai. Veikia fumarolės ir karštosios versmės. Ugnikalnio papėdėje, Nikaragvos ežere yra keletas smulkių Granados salelių, kurios laikomos šio ugnikalnio išmestų uolienų liekanomis.

Vienintelis istoriškai užfiksuotas Mombačo aktyvumo atvejis užregistruotas 1570 m., kuomet vulkaninių uolienų nuošliauža sugriovė kaimą pietiniame šlaite.

Mombačas yra populiarus turistinis objektas. Nuo jo atsiveria vaizdinga panorama į Nikaragvos ežerą.

Nuorodos 
 Mombačas. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution

Nikaragvos ugnikalniai
Sapatera

Sapatera () – sala ir ją užimantis skydinis ugnikalnis Nikaragvoje, Nikaragvos ežero šiaurės vakaruose. Priklauso Granados departamentui. Aukštis – 629 m. Salos centrinėje dalyje yra 2 km pločio El Ljano kaldera, perkirsta kelių, į šiaurės rytus nusidriekusių, lūžių. 305 m Sero El Ljano kūgis yra lavos kupolas, esantis kalderos centre. Kiti kupolai randami pietiniame ir šiaurės rytiniame šlaituose.

Sapateros salos matmenys yra 7 x 10 km, šiaurės vakaruose yra lagūna. Sala apaugusi miškais, paskelbta nacionaliniu parku. Yra Sapateros archeologinė vietovė, laikoma čorotegų religinio centro liekanomis.

Nuorodos 
 Sapatera. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution

Nikaragvos ugnikalniai
Nikaragvos salos
Slavatičė

Slavatičė (, ) – kaimas Lenkijos rytuose, Slavatičės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 44 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 88 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaimas įsikūręs kairiajame Vakarinio Bugo upės krante, Kodenio lygumoje. Šalia kaimo yra Slavatičės-Domačevo pasienio punktas.

Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1499 metais. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVI a. įkurta Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos parapija. 1577 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1761 m. įkurta Slavatičės Rožinio Dievo Motinos parapija. Po 1863 m. sukilimo gyvenvietei atimtos miesto teisės. 

1910-1912 m. pastatyta Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė. 1913-1919 m. pastatyta Slavatičės Rožinio Dievo Motinos bažnyčia. Iki II pasaulinio karo kaime gyveno apie 1000 žydų ir veikė Slavatičės žydų kapinės. II pasaulinio karo pradžioje gyvenvietė buvo sumbombarduota ir susprogdintas šalia buvęs tiltas per Bugo upę.

Slavatičė
Buvę Liublino vaivadijos miestai
Slavatičės-Domačevo pasienio punktas

Slavatičės-Domačevo pasienio punktas () - Baltarusijos-Lenkijos valstybinės sienos kelių transporto pasienio punktas, šalia Slavatičės kaimo, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje iš Lenkijos pusės ir šalia Domačevo kaimo, Bresto rajone, Bresto srityje iš Baltarusijos pusės. Pasienio punktas atidarytas 1994 metais. Pasienio punktas dirba visą parą, ištisus metus.

Slavatičė
Lenkijos ir Baltarusijos pasienio punktai
Sero Negras

Sero Negras ( – 'juodasis kalnas') – ugnikalnis Nikaragvoje, Leono departamente, Maribijoso Kordiljeroje, 10 km nuo Lareinagos. Tai jauniausias ugnikalnis Centrinėje Amerikoje, susidaręs 1850 m. Jo aukštis virš jūros lygio – 720 m.

Pirmasis išsiveržimas įvyko 1850 m. balandžio 13 d., dirbame lauke. Nuo to laiko ugnikalnis išsiveržia dažnai, išmesdamas didelius kiekius vulkaninių pelenų, tefros, lavos. Virš aplinkinių lygumų iškilo 250 m aukščio juodas bazaltinis kūgis, aplink kurį susidarė lavos laukai. Dėl didelio aktyvumo ugnikalnio forma dažnai kinta.

Nors Sero Negras yra iškilęs negyvenamoje vietoje, dėl jo vulkaninio aktyvumo dažnai nukenčia pasėliai.

Nuorodos 
 Sero Negras. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution

Nikaragvos ugnikalniai
Las Pilasas

Las Pilasas () arba El Hojas (El Hoyo) – ugnikalnis Nikaragvoje, Leono departamente, į rytus nuo Leono. Aukštis iki 1088 m (El Hojo kūgis). Tai kompleksinis ugnikalnis, kurį sudaro vulkaninių ertmių spiečiai. Viso masyvo, nusidriekusio iš šiaurės į pietus, ilgis yra 30 km. Asosaskos kalno krateryje telkšo lagūna (818 m aukštyje). Dar dvi mažos lagūnos yra pietuose, į vakarus nuo Managvos ežero.

Manoma, kad Las Pilasas galėjo išsiveržti XVI a. Vienintelis istorinis išsiveržimas užfiksuotas 1954 m.

Nuorodos 
 Las Pilasas. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution

Nikaragvos ugnikalniai
Rota

Rota () – ugnikalnis šiaurės vakarų Nikaragvoje, Leono departamente, Marabijoso Kordiljeroje, tarp Telikos ir Sero Negro ugnikalnių. Aukštis – 832 m. Ugnikalnyje yra 1 km skersmens krateris, kurio riba žemiausia yra pietinėje pusėje. 2 km į šiaurę nuo Rotos šlaito yra du lavos kupolai – El Boskė.

Istorinių Rotos išsiveržimų nėra užfiksuota.

Nuorodos 
 Rota. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution

Nikaragvos ugnikalniai