joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Dūkštos

Dūkštos – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Maišiagalos, prie kelių  ir , dešiniajame Neries krante. Seniūnijos ir parapijos centras, Dūkštų seniūnaitija. Stovi 1856 m. pastatyta akmenų mūro Šv. Onos bažnyčia, kurioje 1867–1915 m. buvo cerkvė, 1918 m. atstatyta. Greta buvęs pijorų vienuolynas. Veikia Dūkštų pagrindinė mokykla ir pradinė mokykla, biblioteka (nuo 1951 m.), girininkija, medicinos punktas, paštas (LT-14019).

Etimologija 

Kaimo pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Dūkštos upelio vardo.

Legendose Dūkštų vardas kildinamas nuo žodžių „dūksoti“ ar „dūkti“, kas reiškia garavimą, vadėjimąsi, šėlsmą. Gali būti, kad tai rodo ir vietą, kur kas nors regima, – tolumoje dvaras ant kalno dūkso.

Geografija 

Į pietus nuo kaimo teka Neris, šiauriniu pakraščiu prateka dešinysis jos intakas Dūkšta. Kraštovaizdžio draustinis. Neries dešiniajame krante driekiasi Dūkštų-Šilėnų miškai. Dūkštose yra Neries regioninio parko direkcija. Dūkštų gamtiniame rezervate – vertingas Dūkštų ąžuolynas (302 ha, iš jų 36 ha priklauso gamtiniam rezervatui). Dūkštų miške auga „Ąžuolų karalienė“, gamtos paminklas (anksčiau stovėjo ir „Ąžuolų karalius“), Velniakampio pušis, pažintinis takas (kurio pradžioje stovi skulptūra Mindaugui), stūkso akmuo su runomis, kurių perskaityti nepavyksta, o jų reikšmę žmonės traktuoja įvairiai. Dažniausiai pasakojama apie po tais akmenimis pakastus lobius. Buvo bandymų čia kasinėti, tačiau nieko nerasta.

Istorija 

Dūkštos rašytiniuose šaltiniuose minimos XV a. Pirmoji pradinė mokykla kaime veikė XVIII a.–XIX a., dabartinė įkurta 1992 m. Dūkštų pagrindinė mokykla įkurta 1946 m.

Dūkštų ąžuolyne buvo įsikūręs 1863 m. sukilėlių štabas, o Karmazinų slėnyje – sukilėlių ligoninė.

Sovietinės okupacijos metais Dūkštos buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1951 m. įkurta biblioteka, kultūros namai.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Apie Dūkštas ir jų apylinkes
 Buvęs pijorų vienuolynas
Lauko Soda

Lauko Soda (arba Lauksoda) – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Telšių, į rytus nuo kelio Telšiai–Žarėnai. Seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka. Lauko Soda įsikūrusi prie Lauko Sodos pelkės, joje yra Ūžrio ežeras.

Istorija 

Į vakarus nuo miestelio yra I tūkstantmečio Lauko Sodos piliakalnis. 1787 m. Žemaičių vyskupijos kapitulos kanauninkai pastatydino medinę Lauko Sodos bažnyčią, kaimas iki 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijos kapitulai. 1889 m. pastatyta Lauko Sodos Šv. Joakimo bažnyčia. 1936 m. kaimas gavo parapijos teises. Po Antrojo pasaulinio karo Lauko Sodos apylinkėse veikė Šatrijos rinktinės Žaibų rajono Lietuvos partizanai. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 8 Lauko Sodos gyventojus. 1950–1963 m. Lauko Soda buvo apylinkės centras, 1953–1993 m. buvo tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.

1945–1994 m. veikė Lauksodos septynmetė, aštuonmetė mokykla, nuo 1994 m. Ryškėnų mokyklos skyrius.

|}

Gyventojai

Šaltiniai 

 

Lietuvos miesteliai
Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Nerimdaičiai

Nerimdaičiai – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Telšių. Seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Nerimdaičių Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia (pastatyta 1860 m.), veikia Nevarėnų mokyklos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka, paštas (LT-88094).

Istorija 

1575 m. minimas karališkas Nerimdaičių kaimas. 1860 m. pastatyta Nerimdaičių bažnyčia, 1923 m. įkurta parapija.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos 
 

Lietuvos miesteliai
Telšių rajono savivaldybės gyvenvietės
Krikliniai

Krikliniai – miestelis Pasvalio rajono savivaldybėje, 17 km į pietus nuo Pasvalio. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-39009).

Nuo Kriklinių 1 km į šiaurę yra Pyvesos hidrografinis draustinis, 3 km į šiaurės vakarus gamtos paminklas – Ramoninės ąžuolas.

Etimologija 

Aplinkiniuose raistuose kadaise veisėsi daug ančių, tarmiškai vadinamų kryklėmis. Tikriausiai nuo to ir kilo miestelio vardas.

Istorija 

0,5 km į rytus nuo Kriklinių yra Moliūnų piliakalnis. Krikliniai minimi 1583 m. (18 kiemų, 8 valakai). 1781 m. pastatyta (1897 m. perstatyta) medinė Kriklinių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia ir įkurta Pumpėnų parapijos filija. Bažnyčios šventoriuje yra medinė varpinė.

XIX a. pirmoje pusėje veikė parapinė mokykla, joje 1863 m. mokėsi 35 mokiniai. Nuo 1880 m. draudžiamąją lietuvišką spaudą platino knygnešiai broliai J. ir P. Melinskai, 1894–1895 m. veikė Darželio knygnešių draugija. 1926 m. įkurta Kriklinių parapija. 1930 m. įsteigta pieninė, 1932 m. – lentpjūvė ir malūnas. 1931 m. Krikliniai tapo miesteliu. 1946 m. vasario 7 d. Lietuvos partizanai Krikliniuose sunaikino rinkimų į TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatus punktą. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. iš Kriklinių ištrėmė 13 gyventojų. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, 1950–1976 m. – apylinkės centras. 1946 m. įkurta biblioteka, kultūros namai, medicinos punktas. Nuo 1949 m. veikė septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Kriklinių pagrindinė mokykla.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Algis Mickūnas, lietuvių filosofas.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Miestelio tinklalapis 
 Kriklinių biblioteka
Kupreliškis

Kupreliškis – miestelis Biržų rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Vabalninko. Seniūnaitijos centras. Stovi Kupreliškio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1898 m.), veikia Kupreliškio pradinė mokykla, paštas (LT-41018). 1,5 km į pietryčius nuo Kupreliškio yra Mirgų ežeras.

Etimologija 

Vietovardis kilęs iš asmenvardžio Kuprẽlis.

Istorija 

Miestelis minimas nuo XVII a. pabaigos. 1787 m. pastatyta pirmoji dvaro koplyčia, 1861 m. – Kupreliškio bažnyčia. 1858 m. gavo miestelio teises, leisti savaitiniai turgūs. 1898 m. pastatyta Kupreliškio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia.

1898 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba, 1919–1949 m. pradžios mokykla, progimnazija, 1949–1952 m. septynmetė, 1952–1964 m. vidurinė, 1964–1993 m. aštuonmetė, 1993–2002 m. pagrindinė, nuo 2002 m. vėl pradžios mokykla, Papilio mokyklos skyrius.

1905 m. įvyko anticarinė demonstracija. 1941 m. ir 1948 m. sovietų valdžia ištrėmė 18 miestelio gyventojų. Po Antrojo pasaulinio karo Kupreliškio apylinkėse veikė Algimanto apygardos kunigaikščio Margirio rinktinės partizanai. 1941 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu kurį laiką kolūkio centrinė gyvenvietė, pastatyti kultūros namai, medicinos punktas.

Gyventojai

Žymūs žmonės 
Kaime gimė:
 Petras Skodžius (1927–2009), rašytojas, žurnalistas, vertėjas, visuomenės veikėjas, Biržų garbės pilietis.
 Eugenijus Drobelis (g. 1954 m.), ornitologas, biomedicinos mokslų daktaras.

Gretimame Žvaguičių kaime gimė rašytojas Algimantas Zurba (1942–2018), lankęs ir baigęs (1959 m.) Kupreliškio vidurinę mokyklą.

Šaltiniai
Čedasai

Čedasai – miestelis Rokiškio rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 21 km į šiaurės vakarus nuo Rokiškio. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Čedasų Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1913 m.), veikia Čedasų Liudo Dovydėno pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas.

Etimologija 

Čedasai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia telkšančio Čedaso ežero.

Geografija 

Miestelis įsikūręs prie Nemunėlio dešiniojo intako Vyžuonos, 7 km nuo Lietuvos valstybės sienos su Latvija. Prie miestelio yra ir Čedasų kaimas. Šiaurės rytuose telkšo Čedaso ežeras, kuriame įsteigtas ornitologinis draustinis. Yra išžvalgytas dolomito telkinys.

Istorija 

1499 m. minimas Čedasų dvaras, buvęs iki XIX a. pabaigos. 1509 m. minimas miestelis, 1529 m. – Čedasų valsčius. Iki 1516 m. pastatyta katalikų bažnyčia, kuri apie 1620 m. atiteko evangelikams reformatams, XVII a. antroje pusėje sunyko. 1625 m. miestelį trumpam užėmę švedai apjuosė pylimu ir vandens grioviu. 1659 m. prie Čedasų vyko Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos kariuomenių kautynės. Po XVII a. antrosios pusės karų Čedasai sunyko. 1705 m. buvo 11 kiemų, karčema, malūnas, 1741 m. – 6, 1790 m. – 14 kiemų. 1778 m. atstatyta katalikų bažnyčia. Čedasai buvo privati valda, 1790 m. priklausė Gorskiams.

XIX a. 2-ojoje pusėje veikė parapinė mokykla. 1916 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1958 m. septynmetė, 1958–1977 m. vidurinė, 1977–1994 m. aštuonmetė, devynmetė, nuo 1994 m. pagrindinė, nuo 2001 m. Čedasų Liudo Dovydėno pagrindinė mokykla.

Carmečiu buvo valsčiaus centras. 1905 m. valsčiaus gyventojai nušalino carinę ir išrinko naują valsčiaus valdybą. 1928 m. atidaryta pašto agentūra, 1929–1931 m. veikė pieninė. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1949 m. įsteigta biblioteka. Nuo 1960 m. veikė malūnas. 1972 m. prijungtas Pavyžuonių kaimas.

|}

Gyventojai

Šaltiniai

Nuorodos
Suvainiškis

Suvainiškis – miestelis Rokiškio rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurę nuo Pandėlio, prie pat sienos su Latvija. Seniūnaitijos centras. Miestelio planas radialinis, centre yra keturkampė aikštė. Stovi Suvainiškio Šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia (pastatyta 1863 m.), buvusi Suvainiškio pagrindinė mokykla, veikia biblioteka, medicinos punktas, kultūros centras. Išlikęs tarpukario laikų muitinės pastatas.

Miestelio šiaurėje teka Nereta (dešinysis Nemunėlio intakas), vakaruose ir pietvakariuose įkurtas Suvainiškio telmologinis draustinis (jame yra Suvainiškio pelkė). Aplink dunkso Suvainiškio miškai. Į miestelį veda kelias , toliau einantis Nereton.

Istorija 

Suvainiškis šaltiniuose minimas nuo XVII a. 2 pusės, 1732 m. gavo turgaus privilegiją. 1782 m. pastatyta pirmoji Suvainiškio bažnyčia, iki 1832 m. čia buvo reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolynas. 1859 m. buvo 14 kiemų. XIX a. 2 pusėje miestelis pradėjo plėstis pro jį Lietuvos pirkliams važinėjant į Kuršą. Per I pasaulinį karą 1916 m. nutiestas Suvainiškio–Skapiškio siaurasis geležinkelis (uždarytas 1960 m.).

XX a. tarpukariu vadinosi Suveiniškis arba Suvainiškiai. Tuomet veikė pieninė, kooperatyvas, kelios parduotuvės, verpykla; buvo šaulių skyrius. Per Suvainiškį iš Lietuvos į Latviją buvo eksportuojami arkliai. Nuo 1944 m. lapkričio apylinkėse veikė J. Jancėno vadovaujama (nuo 1946 m. liepos A. Blėkos) Lietuvos partizanų kuopa.

1948 m. įkurta biblioteka. LTSR metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė devynmetė mokykla (įkurta kaip pradinė 1912 m.), felčerių ir akušerių punktas, vaistinė, ryšių skyrius, kultūros namai, biblioteka.

|}

Gyventojai

Šaltiniai
Kolainiai

Apie Viduramžių pilį prie Nemuno žr. Kolainių pilis.

Kolainiai – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Užvenčio, prie kelio , Ventos aukštupyje, gražioje kalvotoje vietovėje. Seniūnaitijos centras. Stovi Kolainių Švč. Mergelės Marijos, Karmelio kalno karalienės bažnyčia (atstatyta, pašventinta 1997 m.), Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė (įrengta 1940 m.), veikia Kolainių pagrindinė mokykla, medicinos punktas, biblioteka.

Istorija 

1257 m. Mindaugo užrašuose minima Kolainių (Kulene) žemė, tapatintina su Kolainių pilimi apie Jurbarką. 1512 m. minimas Kolainių dvaras. XVI a. viduryje pradėjo veikti Kolainių evangelikų reformatų bažnyčia (iki 1785 m.), 1740 m. – katalikų bažnyčia, uždaryta po 1864 m. 1750 m. J. Adamkavičius su žmona, nesulaukę palikuonių, visą dvaro žemę su aplinkiniais kaimais užrašė karmelitams, įsteigė vienuolyną ir pastatydino jam pastatus. Jonas Adamkevičius mirė 1763 m., tuomet dvarą perėmė vienuolyno viršininkas Benediktas Paulavičius. Jo žinioje buvo dvaras, 14 kaimų, iš viso apie 300 valakų žemės.

Valdomas vienuolyno Kolainių miestelis išaugo. Uždarius jėzuitų ordiną, 1797 m. Kolainių karmelitai perėmė jėzuitų Kražių gimnaziją. 1817 m. Kolainiuose įkūrė ir iki 1835 m. išlaikė 6 klasių apskrities mokyklą, 1828–1831 m. gimnazija, į kurią iš Kražių perkėlė apie 100 mokinių. Joje gimnazistai mokėsi vokiečių, prancūzų kalbų, fechtavimo, muzikos. 1831 m. ją baigė Laurynas Ivinskis, mokėsi Serafinas Laurynas Kušeliauskas. Mokykla klestėjo, bet po 1831 m. sukilimo, kai daug mokinių prisijungė prie sukilėlių, 1835 m. caro valdžia ją uždarė.

1831 m. Kolainiuose veikė J. Sirevičiaus sukilėlių būrys, prie Kolainių įvyko susirėmimų su Rusijos imperijos kariuomenės daliniais. Po 1863 m. sukilimo rusų valdžia uždarė ir patį vienuolyną. Į jį atkelti kolonistai stačiatikiai iš Sibiro – Blagoveščensko miesto. Kurį laiką ir bažnytkaimį bandyta vadinti Blagoveščenskoje (). Stačiatikiai 1867 m. katalikų bažnyčią perstatė į cerkvę, naudojosi buvusio vienuolyno pastatais.

XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje veikė paštas, teismas, kelios parduotuvės. 1905 m. gyventojai išvaikė carinę valsčiaus valdybą ir išrinko naują. 1922 m. cerkvė pertvarkyta į katalikų bažnyčią, 1942 m. pastatyta nauja medinė Kolainių Dievo Motinos ikonos „Smolenskaja“ cerkvė.

Prieš Antrąjį pasaulinį karą buvo nedidelis saldainių fabrikas. Po karo Kolainių apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Lietuvos partizanai. 1953–1992 m. tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1948 m., 1949 m. ir 1951 m. TSRS valdžia ištrėmė 8 kaimo gyventojus. 

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Kaime gimė:
 Irena Šiaulienė, istorikė, mokslų daktarė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Kolainių žemėlapiai
Karklėnai

Karklėnai – miestelis Kelmės rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Kražių, prie kelio Varniai–Kražiai, į šiaurę nuo Karklėnų ežero. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi medinė Karklėnų Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia (pastatyta 1871 m.), buvusi Karklėnų pagrindinė mokykla (dabar Kražių gimnazijos skyrius), paštas (LT-86033), išlikęs Karklėnų dvaras.

Etimologija 

Miestelio vardas – vandenvardinis vietovardis, priesagos -ėnai vedinys iš upės vardo Karklė.

Geografija 

Karklėnai įsikūrę pelkėtoje vietovėje abipus Kražantės intako Lyšupio, 2 km į šiaurės vakarus nuo Karklėnų ežero. Į šiaurės vakarus nuo Karklėnų yra gamtos paminklas Spunsčio ąžuolas.

Istorija 

Į šiaurės vakarus nuo Karklėnų yra I tūkstantmečio pradžios Paspąsčio piliakalnis, į šiaurės rytus – Piltinės piliakalnis.

XVI a. Karklėnai minimi kaip valsčiaus centras (manoma, juo buvo jau XIII a. – XIV a.). 1499 m. Karklėnų dvaras atiteko Šemetoms, vėliau dvarą valdė Žukai. 1767 m. pastatyta pirmoji medinė Karklėnų bažnyčia. XIX a. antroje pusėje Karklėnai tapo miesteliu. 1905 m. įsteigta mokykla.

Po Antrojo pasaulinio karo Karklėnų apylinkėse veikė Jūros srities Kęstučio apygardos Birutės rinktinės partizanai. 1947 m., 1948 m. ir 1951 m. TSRS okupacinė valdžia ištrėmė 10 Karklėnų gyventojų. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, atidarytas paštas, medicinos punktas. 

|}

Architektūra 

Planas spindulinis. Žymiausias statinys – liaudiškų formų medinė vienanavė Karklėnų Šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia, statyta 1871 m.) ir dviejų tarpsnių varpinė. Bažnyčios viduje – žalvarinis varpas (1779 m., meistras I. A. Hetzelis), du ornamentuoti kryžiai (XVIII a. pabaiga – XIX a. pradžia), medinės skulptūrinės grupės „Švč. Mergelė Marija su Kūdikiu, Šv. Juozapas ir Šv. Simonas“ ir „Trys karaliai“ (abi XIX a.), medinė skulptūra „Prisikėlęs Kristus“ (XX a.), taip pat barokinė taurė (XVII a.).

Gyventojai 

1738 m. kaime gyveno dvi, 1775 m. – 11 šeimų. 1923 m. bažnytkaimyje ir dvare buvo 48 sodybos ir 236 gyventojai.

Žymūs žmonės 
Kaime gimė:
 Alvydas Sėdžius, Skuodo rajono politinis ir visuomenės veikėjas.
 Laimutis Sėdžius, aktorius, Panevėžio miesto politinis ir visuomenės veikėjas.

Šaltiniai
Geležiai

Geležiai – miestelis Panevėžio rajono savivaldybėje, 17 km į vakarus nuo Kupiškio. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Geležių Šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1936 m., joje yra kilnojamas altorėlis su Rafaelio paveikslo „Siksto Madona“ kopija – dailės paminklas), veikia Geležių pagrindinė mokykla, biblioteka (įkurta 1946 m.), paštas (LT-38073, įsteigtas 1924 m.), bendruomenės namai (įkurti 1948 m. kaip kultūros namai), medicinos punktas (įkurtas 1957 m. kaip ambulatorija).

Geografija 

Piečiau Geležių teka dešinysis Pyvesos intakas Muselė. Dar labiau į pietus teka kairysis Lėvens intakas Žambas. Į vakarus nuo Geležių yra Žaliosios girios botaninis zoologinis draustinis. Šiauriau auga Prūselių šilelis.

Istorija 

XVIII a. minimas Naujadvario dvaras. 1779 m. bajorai Puzinai Geležiuose pastatydino medinę kapų koplyčią. 1874 m. pristatyta varpinė. 1909 m. įsteigta pradžios mokykla. Iki Antrojo pasaulinio karo Geležiuose buvo žydų bendruomenė, kuri turėjo kelias parduotuves.

Geležių šauliai po 1941 m. birželio 14 d. trėmimų Žaliojoje girioje įkūrė partizanų būrį (34 vyrai ir 1 moteris). Po Antrojo pasaulinio karo Geležių apylinkėse veikė Žaliosios rinktinės Juodojo Pono Lietuvos partizanų būrys.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Geležiuose gimė:
 Kęstutis Baleišis, alpinistas, inžinierius energetikas.
 Ričardas Grainys, Panevėžio miesto politinis ir visuomenės veikėjas.
 Jonas Stasiūnas, dainininkas.
 Danielius Vaitelis, vienas Lietuvos partizanų vadų.

Šaltiniai
Duokiškis

Duokiškis – miestelis Rokiškio rajono savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Kamajų. Plentai jungia su Kamajais, Svėdasais, Utena. Seniūnaitijos centras. Stovi Duokiškio Šv. Onos bažnyčia (pastatyta 1906 m.), į pietus nuo miestelio tvyro Uosinto ežeras, į vakarus – Bedugnio ežeras. Veikia biblioteka, paštas (LT-42025), anksčiau veikė Duokiškio mokykla (Kamajų mokyklos skyrius).

Etimologija 

Liaudyje pasakojama, kad baudžiavos laikais čia gyvenęs žiaurus ponas. Kartą pamatęs baudžiauninką, nešantį jo laukuose nušautą kiškį, ponas liepęs baudžiauninką nuplakti. Bausmės metu ponas vis kartojęs: „Duok kiškį!“.

Istorija 

1596 m. minimas Duokiškio dvaras, 1618 m. Duokiškio laukas. 1650 m. kaimas užrašytas Kamajų bažnyčiai, nuo 1842 m. valdinis. 1796 m. minima koplyčia, pastatyta prieš 1775 m. XIX a. pabaigoje Duokiškis garsėjo galvijų prekymečiais. 1913 m. išskirstytas vienkiemiais, įsikūrė kooperatinė pieninė.

1907 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1949 m. septynmetė, nuo 1957 m. vidurinė, nuo 1970 m. aštuonmetė, devynmetė, 1994–2001 m. pagrindinė mokykla. 1925 m. įsteigta pašto agentūra, pieninė, 1933 m. – Duokiškio motorinis malūnas, lentpjūvė.

1944 m. lapkričio 22 d. Lietuvos partizanų būrys, apie 40 žmonių nesėkmingai puolė čia įkurdintą sovietinę karinę įgulą. 1951–1953 m. Duokiškio apylinkėse veikė Gedimino rinktinės partizanų būriai. 1949–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1958–2001 m. veikė medicinos punktas, 1975–1989 m. vaikų darželis. 1951 m. įsteigta biblioteka, nuo 1970 m. veikia kultūros namai.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Algimantas Valentinas Indriūnas (1925–2022), inžinierius, žurnalistas, politinis ir visuomenės veikėjas.

Galerija

Šaltiniai
Salos

Salos – miestelis Rokiškio rajono savivaldybėje, 8 km į vakarus nuo Kamajų. Seniūnaitijos centras. Stovi Salų Šv. Kryžiaus bažnyčia (pastatyta 1888 m.), Salų dvaras (žinomas nuo XVI a., priklausęs Nesvyžiaus šakos Radviloms) ir parkas (vienas seniausių Lietuvoje), žymiosios 4 Salų tuopos. Veikia biblioteka, paštas (LT-42028), kultūros namai.

Miestelis yra unikalioje vietoje – 73 ha ploto saloje Dviragio ežere, ir su aplinka susisiekia dviem tiltais (praeina kelias ). Priešais, ežero pakrantėse įsikūręs Salų kaimas.

Etimologija 

Miestelis gavo savo pavadinimą pagal tai, kad visas yra išsidėstęs saloje. Kodėl vietovardis įgijo daugiskaitinę formą, nėra aišku. Ežero vandeniui nuslūgus, sala beveik tampa pusiasaliu.

Istorija 

Istoriniuose šaltiniuose vietovė minima nuo 1450 m. Čia gyveno didikų giminės Kęsgailos, Radvilos, Salose XVI a. 2-ojoje pusėje rezidavo kardinolas J. Radvila. 1585 m. Salos vadinamos miesteliu. 17 a. XVIII–XIX a. valdė Morikoniai (jie pastatė dabartinius dvaro rūmus), kuriems įklimpus į skolas 1855 Salos atiteko Tyzenhauzams, 1880 miestelį paveldėjo Marija Tyzenhauzaitė-Pšezdzieckienė.

Iki 1775 Salų dvare pastatyta katalikų koplyčia, 1781 – pirmoji Salų bažnyčia.

XIX a. pirmoje pusėje dvare veikė Salų muzikos mokyka. 1911 m. įsteigtas Salų žemės ūkio būrelis, 1913 m. – pieninė. Prieš I pasaulinį karą įkurta Blaivybės draugija. 1920–1950 m. Salose veikė žemesnioji žemės ūkio mokykla. 1923 m. įsteigta pirmoji Lietuvoje valdinė mergaičių namų ūkio mokykla. 

Per 1941 birželio 14 d. trėmimą iš Salų apylinkės ištremta 19 žmonių, laikotarpyje nuo 1944 iki 1953 – daugiau kaip 15 šeimų. 1941 m. liepos 1 d. nacių Vokietijos valdžios įsaku nužudyti Salų komunistai, komjaunuoliai ir žydai. 1945 m. Gučiūnų kaime prie Salų įvyko Lietuvos partizanų ir sovietų kariuomenės bei stribų mūšis.

1951 m. įkurta biblioteka. LTSR laikmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Žemės ūkio mokykla pertvarkyta į žemės ūkio technikumą (1950–1969 m.), vėliau – į tarybinio ūkio technikumą (1969–1979 m.).

Nuo 2004 m. Salų dvare rengiamos Vilniaus universiteto vasaros stovyklos, konferencijos, kultūros renginiai.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Kazys Giedrys (1891–1926), revoliucionierius, vienas iš keturių komunarų.
 Rimantas Morkvėnas (1949–2022), mokslininkas, diplomatas.

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Miesteliai.lt
Trofimas Lysenko

Trofimas Denisovičius Lysenko (ukr. Трохи́м Дени́сович Лисе́нко, 1898 m. rugsėjo 29 d. – 1976 m. lapkričio 20 d.) – sovietų biologas, XX a. ketvirtajame dešimtmetyje vadovavęs kampanijai prieš genetikos atradimų taikymą žemės ūkyje. Ši kampanija, vėliau pavadinta „lysenkizmu“, Tarybų Sąjungoje tęsėsi iki 7-ojo dešimtmečio vidurio.

Biografija 

Trofimas Lysenko, Deniso ir Oksanos Lysenko sūnus, kilęs iš Ukrainos valstiečių šeimos, mokėsi Kijevo Žemės ūkio institute.

1927 m., būdamas 29 metų, kai dirbo eksperimentinėje stotyje Azerbaidžane buvo pagirtas tarybiniame laikraštyje „Pravda“ kaip atradęs naują būdą tręšti laukus be trąšų ar mineralų naudojimo ir įrodęs, kad Azerbaidžane galima gauti žiemos žirnių derlių, „paverčiant žiemą tuščius Užkaukazės laukus žaliais, kad galvijai nevargtų dėl prasto šėrimo, o turkų valstietis per žiemą gyventų nesirūpindamas rytoju“. Tiesa, žieminių žirnių derliai kitais metais neišaugo.

Tokį pasisekimą sovietinėje spaudoje Lysenko turėjo iki 1964 m. – buvo skelbiami stulbinantys (ir neįmanomi) pasiekimai, kuriuos keisdavo pranešimai apie naujas sėkmes, kai paaiškėdavo, kad senosios nepasitvirtino. Svarbiausia spaudai buvo tai, kad T. Lysenka buvo tipiškas „basakojis mokslininkas“ – tikras mitinio sovietų valstiečių genijaus įsikūnijimas.

T. Lysenkos „mokslas“ su tikru mokslu turėjo mažai bendro. Jei jis ir turėjo aiškiai suformuotas teorijas, dažniausiai jos buvo lamarkizmo ir neteisingai interpretuoto darvinizmo mišinys; didžioji dalis T. Lysenkos darbų buvo „praktiniai nurodymai“ žemės ūkiui, pvz., atvėsinti grūdų sėklą prieš sėjant.

Lysenko, Trofimas
Upyna (Šilalė)

Upyna – miestelis Šilalės rajono savivaldybėje, 20 km į rytus nuo Šilalės ir 6 km į pietus nuo automagistralės , prie Šunijos ir Upynalės upelių santakos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Upynos Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (pastatyta 1835–1836 m., padidinta 1913 m.; varpinė ir šventoriaus tvora su vartais), veikia Upynos vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-75014), liaudies amatų muziejus (Šilalės Vlado Statkevičiaus muziejaus padalinys). Už 2 km į šiaurę, Gudirvėse stūkso gamtos paminklas – Gudirvių akmuo, kur manoma buvo senoji Upynos gyvenvietė.

Geografija 

Į pietus nuo Upynos yra Svystkalnio regykla, ji yra ant kalvos viršūnės 163,5 m aukštyje, virš apylinkių ši kalva iškilusi apie 50 metrų. Nuo šios regyklos geru oru azimutu 205° matyti už 20 kilometrų esantis Tauragės TV bokštas, o su žiūronais galima pamatyti net Tilžės kaminus, esančius už 50 kilometrų, azimutu 225°. Prie miestelio yra Upynos kaimas.

Istorija 

Pirmą kartą miestelio vardas minimas 1554 m. surašytame akte dėl Karšuvos valsčiaus bajorų žemės nuosavybės, nors spėjama, kad dar XIII a. Upyna buvusi viena iš Karšuvos žemės seniūnijų. Ten minimas „Upynos upelio laukas“ (). Plačiau kaimas aprašytas 1562 m. Karšuvos valsčiaus inventoriuje. Tuo metu Upyna užėmė žymiai didesnį plotą nei šiais laikais. Kaimui priklausė 48 valakai dirbamos žemės, dar 10 valakų ganyklų ir kitų naudmenų.

1663 m. karalius Vladislovas Vaza suteikė Upynai privilegiją, leidusią kartą per savaitę (trečiadieniais) rengti turgus ir du kartus per metus – prekymečius. Todėl nuo XVII a. pirmosios pusės Upyna vadinama miesteliu. 1711 m. po gaisrų, badmečių, karo ir maro, mokesčių rinkėjai Upyną įtraukė į „tuščių“ miestelių sąrašą. Miestelis atsikūrė po 1722 ir 1775 m. atnaujintų turgų privilegijų.

Pirmieji katalikų maldos namai pastatyti 1688 m. Upynos kapinės apjuostos akmenų tvora 1929 m.

2009 m. patvirtintas Upynos herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Abraomas Deborinas (tikroji pavardė Jofė; 1881–1963), rusų filosofas, akademikas.
 1893 m. Upynos bažnyčioje pakrikštytas būsimasis lakūnas Stasys Girėnas.
 Upynoje gimė etnografė, kraštotyrininkė, bibliotekininkė Marijona Čilvinaitė (1900–1995).

Šaltiniai

Nuorodos 
 Upynos amatų muziejus
Žaiginys

Apie žemės ūkio inventorių žr. Žaiginys (žemės ūkis)

Žaiginys – miestelis Raseinių rajono savivaldybės šiaurės rytuose. Seniūnaitijos centras. Miestelio išdėstymas radialinio plano. Stovi medinė Žaiginio Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1917 m.,), veikia Žaiginio Pranciškaus Šivickio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-60055), nuo 2003 m. veikia kaimo bendruomenė „Bitupis“. Miesteliu prateka Sandrava, pietryčiuose plyti Žaiginio miškas. Keliai į Betygalą, Šiluvą, Burbiškius, Papušynį.

Etimologija 

Vietovardis kildinamas iš žodžio žaiginys („sukartos kartys lauke pašarui ar javams džiovinti“).

Istorija 

1575 m. minimas Žaiginio dvaras, būta degtinės bravoro ir karčiamos. 1664 ar 1684 m. pastatyta pirmoji Šv. Antano Paduviečio Žaiginio bažnyčia. 1716 m. suteikta prekybos privilegija. Dvaro savininkas, Beržėnų tijūnas, Žemaitijos pakamaris Jokūbas Nagurskis 1762 m. į Žaiginį pakvietė pranciškonus, 1764–1832 m. veikė pranciškonų konventualų vienuolynas. Šis vienuolynas buvo paskutinis Žemaitijoje įsteigtas vienuolynas Abiejų Tautų Respublikos laikotarpiu. Žinoma, kad vienuolyno pastatas buvo medinis. Po 1831 m. sukilimo caro valdžia vienuolyną uždarė, 1836 m. Žaiginio bažnyčia tapo Šiluvos parapijos filija. 1907–1915 m. veikė privati mokykla (vėliau sudegė).

LTSR metais miestelis buvo Žaiginio tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Janina Matulienė, bibliotekininkė, Kėdainių visuomenininkė.

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 Kaimo bendruomenė „Bitupis“
 Pranciškonų konventualų „sala“ Žemaitijoje: Žaiginio vienuolyno įkūrimas XVIII a. antroje pusėje
Stakiai

Stakiai – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurę nuo Raudonės, į šiaurės rytus nuo Jurbarko, prie kelio Veliuona–Šimkaičiai. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Stakių Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (nuo 1821 m.), veikia Stakių pagrindinė mokykla, biblioteka, medicinos punktas, Veliuonos kultūros centro Stakių skyrius, paštas (LT-74036).

Etimologija 

Stakiai – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio Stakys daugiskaitos. Iki 1914 m. vadinosi Pamituviu pagal Mituvos upę.

Geografija 

Šalia kaimo teka Mituva. Stakių tvenkinys ant Snietalos upelio prie Stakių miestelio įrengtas 1984 m. Prie miestelio yra ir Stakių kaimas.

Istorija 

Apie 1750 m. pastatyta koplyčia. XX a. pradžioje buvo Stakių dvaras. Sovietmečiu Stakiai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2021 m. patvirtintas Stakių herbas.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 
 Stakiuose gimė kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras Vincentas Drotvinas (1929–2015).

Galerija

Šaltiniai

Nuorodos 
 Stakių miestelio svetainė
 Žemėlapiai
Firefox

„Mozilla Firefox“ ( = „ugninė lapė“) – atvirojo kodo interneto naršyklė. „Firefox“ naršyklę kuria pasaulinė atvirųjų programų organizacija „Mozilla“ – tūkstančiai savanorių. Pagrindinis projekto tikslas yra pasirinkimo laisvės ir naujų technologijų vystymosi palaikymas interneto terpėje. Dirba įvairiose operacinėse sistemose, palaiko XHTML, JavaScript, CSS. Turi įvairių priedų, temų, įdiegiamų į naršyklę. Yra oficialus programos vertimas į lietuvių kalbą.

Dave Hyatt, Joe Hewitt, Blake Ross pradėjo „Firefox“ projektą kaip eksperimentinę „Mozilla“ projekto atšaką. Jie manė, kad komerciniai reikalavimai „Netscape“ paramai gauti ir perdėtas funkcionalumas „Mozilla“ naršyklę pastatė į pavojų. Anksčiau naršyti internetą buvo galima naudojantis „Mozilla Suite“ programinės įrangos paketu, skirtame programuotojams. Nuo 2003 m. „Mozilla“ pradėjo teikti „Firefox“ interneto naršyklei ir „Thunderbird“ elektroninio pašto programų vystymui pirmenybę.

Pirmoji versija 1.0 pasirodė 2004 m. lapkričio 9 d. „Mozilla“ duomenimis, 2014 m. gruodžio mėn. „Firefox“ naršykle naudojosi pusė milijardo vartotojų iš viso pasaulio. 2021 m. vasario mėn. „StatCounter“ pateikiamais duomenimis, „Firefox“ sudaro apie 3,76 % kompiuterių ir išmaniųjų įrenginių rinkos visame pasaulyje, atsilieka nuo „Google“ bendrovės „Chrome“ (63,59 %), „Apple“ bendrovės „Safari“ (19,14 %) naršyklių tarptautinėse rinkose.

Atmainos 

Leidžia įprastą „Quantum“, „Beta“, programuotojams skirtą „Developer Edition“ (anksčiau „Aurora“), „Nightly“ naršyklės atmainas. „Nightly“ atnaujinama kasdien ir yra pati nestabiliausia iš visų naršyklės atmainų.

Savybės 
 Galimybė keisti išvaizdą.
 Praplėtimai leidžia lengvai vienu paspaudimu įdiegti papildomas funkcijas („uBlock Origin“ ir kt.).
 Blokuoja virusus, šnipinėjančias programas ir erzinančias iššokančias reklamas
 Privatus naršymas, leidžiantis išsisukti nuo nukreipiamosios reklamos, automatinis slapukų pašalinimas.
 Prisijungus sinchronizuoja naršymą kompiuteryje bei išmaniuose įrenginiuose.
 Naršymas kortelėmis – galima atidaryti kelis Interneto puslapius viename naršyklės lange, bet skirtingose kortelėse.
 Integruota paieška – galimybė ieškoti tiesiai iš Firefox naršyklės, neatidarant paieškos sistemos puslapio.
 Automatinis atnaujinimas.
 Aktyvūs skirtukai (RSS naujienos).
 Rašybos tikrinimas.
 Adresynas.
 Atsisiuntimų valdymas
 Priemonės saityno kūrėjams.

Išnašos

Nuorodos 
 Mozilla Firefox svetainė 
 Beta, Nightly, Developer Edition

Laisvoji programinė įranga
Mozilla
Naršyklės
Džibutis (miestas)

Džibutis (, , , ) – miestas šiaurės rytų Afrikoje, Džibučio valstybės sostinė ir didžiausias miestas. 623 tūkst. gyventojų (2013 m.). Miestas išsidėstęs Adeno įlankos pakrantėje (prie Tadžuros užutėkio), jame yra geležinkelio iš Adis Abebos terminalas. Svarbus tranzitinis uostas kroviniams, keliaujantiems Raudonąja jūra link Sueco kanalo ir Indijos vandenyno. Pagrindinis eksportas: kava, druska, kailiai, odos. Yra Džibučio–Ambuli tarptautinis oro uostas. Pagrindinė pramonė – druskos gavyba iš jūros vandens. Yra kupranugarių turgus.

Istorija 
Prancūzai miestą įkūrė 1888 metais, jis tapo Prancūzijos Somalio administraciniu centru 1892 m. 1967–1975 metais dėl arabų ir Izraelio karo miesto svarba sumažėjo, kadangi buvo uždarytas Sueco kanalas. 1977 m. geležinkelis Etiopijos pilietinio karo metu buvo sugadintas dėl bombardavimų.

Šaltiniai 

Džibučio miestai
Sostinės
Reikjavikas

Reikjavikas () – miestas Islandijos pietvakariuose, Islandijos valstybės sostinė, didžiausias šalies miestas ir šiauriausia pasaulio sostinė. Visas sostinės regionas yra sudarytas iš aštuonių savivaldžių vienetų, įskaitant patį Reikjaviką. Tai pagrindinis šalies uostas, išsidėstęs prie Faksaflojo įlankos. Yra tarptautinis oro uostas.

Reikjavike ir jo apylinkės sutelkta apie 2/3 visos Islandijos pramonės. Išvystyta žuvies apdorojimo, laivybos, maisto, lengvoji pramonė. Yra universitetas, meteorologijos, vulkanologijos institutai. Miesto šildymą užtikrina geoterminiai vandenys. Yra nacionalinis muziejus, valstybinė dailės galerija, katedra (XVIII–XIX a.).

Istorija 
Miestas įsikūrė apie 874 m. toje vietoje, kur išsilaipino pirmieji norvegai. 1786 m. buvo suteiktos miesto teisės. Nuo 1944 m. – Islandijos sostinė.

Galerija

Demografija 

Reikjavikas yra pats didžiausias ir daugiausiai gyventojų turintis miestas visoje Islandijoje. Dabartiniame Reikjevike gyvena žmonių mažiausiai iš 100 valstybių. Didžiausios tautinės mažumos yra lenkai, lietuviai ir danai. 2009 metų duomenimis užsieniečiai sudarė 8 % visos populiacijos.

Reikjaviko populiacija 2011 metais buvo 119 848, kartu sudėjus su Sostinės regionu būtų maždaug 202 341.

Miestai partneriai 
  Helsinkis, Suomija
  Kingstonas prie Halo, Didžioji Britanija
  Kopenhaga, Danija
  Nukas, Grenlandija
  Oslas, Norvegija
  Sankt Peterburgas, Rusija
  Sietlas, JAV
  Stokholmas, Švedija
  Torshaunas, Farerų salos
  Vilnius, Lietuva
  Vinipegas, Kanada

Sportas

Futbolas 

 Fram Reykjavík
 Fjölnir Reykjavík
 Fylkir Reykjavík
 ÍR Reykjavík
 KR Reykjavík
 Þróttur Reykjavík
 Valur Reykjavík
 Víkingur Reykjavík
</div>

Išnašos 

Sostinės
Islandijos miestai
Henri Poincaré

Anri Puankarė (, 1854 m. balandžio 29 d. – 1912 m. liepos 17 d.) – prancūzų matematikas, fizikas, filosofas. Laikomas paskutiniu matematiku – universalu, suvokusiu visas matematikos šakas. Henri Poincaré:
 suformulavo Puankarė prielaidą;
 atrado trijų kūnų problemą, kuria padėjo pagrindus Chaoso teorijai;
 anksčiau už Einšteiną, suformulavo preliminarią reliatyvumo teoriją. Dėl to konfliktavo su Einšteinu, nors vėliau Einšteinas pripažino jo nuopelnus.

Dirbo Paryžiaus Sorbonos Universitete.

Anri Puankarė pusbrolis Raimonas Puankarė buvo Prancūzijos prezidentas.

Darbai

Santrauka 
Specifinės sritys, kur Puankare dirbo:
 algebrinė topologija
 algebrinė geometrija
 hiperbolinė geometrija
 skaičių teorija
 trijų kūnų problema
 elektromagnetizmas
 specialioji reliatyvumo teorija

Puankarė, Anri
Puankarė, Anri
Puankarė, Anri
Henanas

Henanas arba Henanis () – provincija Kinijos centrinėje dalyje. Pavadinimas reiškia „Į pietus nuo Geltonosios upės“. Henanas ribojasi su Hebei šiaurėje, Šandongu šiaurės rytuose, Anhui pietryčiuose, Hubei pietuose, Šaansi vakaruose ir Šansi šiaurės vakaruose. Henanas dar vadinamas Džongjuanu (Zhongyuan) arba Džongdžou (Zhongzhou), kas reiškia 'vidurio lygumos'.

Henano populiacija – 94,3 mln. (antra didžiausia tarp Kinijos provincijų). Beveik 99 % gyventojų yra haniai, 1 % – priskiriami hui tautybei.

Administracinis suskirstymas 
Henane yra 17 prefektūrų lygmens administracinių vienetų – prefektūrų lygmens miestų, – taip pat vienas tiesiogiai administruojamas sričių lygmens miestas.

Prefektūrų lygmens miestai:
 Džengdžou (郑州市 Zhèngzhōu Shì)
 Sanmensia (三门峡市 Sānménxiá Shì)
 Luojangas (洛阳市 Luòyáng Shì)
 Dziaodzuo (焦作市 Jiāozuò Shì)
 Sinsiangas (新乡市 Xīnxiāng Shì)
 Hebi (鹤壁市 Hèbì Shì)
 Anjangas (安阳市 Ānyáng Shì)
 Pujangas (濮阳市 Púyáng Shì)
 Kaifengas (开封市 Kāifēng Shì)
 Šangčiu (商丘市 Shāngqiū Shì)
 Siučangas (许昌市 Xǔchāng Shì)
 Luohe (漯河市 Luòhé Shì)
 Pingdingšanas (平顶山市 Píngdǐngshān Shì)
 Nanjangas (南阳市 Nányáng Shì)
 Sinjangas (信阳市 Xìnyáng Shì)
 Džoukou (周口市 Zhōukǒu Shì)
 Džumadianas (驻马店市 Zhùmǎdiàn Shì)

Apskričių lygmens miestas:

 Dzijuanas (济源市 Jǐyuán Shì)

Šie administraciniai vienetai dalijami į 159 apskričių lygmens vienetus (50 rajonų, 21 apskričių lygmens miestų, 88 apskritis; Dzijuanas čia įskaičiuojamas į miestų skaičių). Šie savo ruožtu dalijami į 2440 miestų lygmens vienetus (866 miestus, 1234 savivaldybes, 12 etninių savivaldybių, 328 porajonius).

Geografija 
Henano rytuose yra lygumos, vakaruose ir pačiuose pietuose – kalnai. Rytinė ir centrinė Henano dalys priklauso Šiaurės Kinijos lygumai. Šiaurės vakaruose į Henano ribas įeina dalis Taihangšano kalnų, vakaruose – Činlingo kalnai. Pietuose Henaną nuo Hubei provincijos skiria Dabiešano kalnai.

Per šiaurinę Henano dalį teka Geltonoji upė. Pietų Henane yra Huaihe (upės Huai) ištakos.

Henanui būdingas kontinentinis klimatas. Daugiausia lietaus iškrenta vasarą. Vidutinė temperatūra apie 0 °C sausio mėnesį ir 27–28 °C liepą.

Didžiausi miestai: Džengdžou, Kaifengas, Luojangas, Anjangas, Luohe, Siučangas.

Kultūra 
Henano provincija laikoma kinų civilizacijos lopšiu. Iš septynių didžiausių senovės Kinijos miestų trys yra Henane: Anjangas, Kaifengas ir Luojangas.

Henane yra budistų vienuolynas, garsėjantis ypatinga kovos menų technika, – ant Songo kalno esantis Šaolinas.

Henane kalbama kinų mandarinų kalba. Vietiniai dialektai priskiriami „Džongjuano mandarinų“ grupei. Šiaurės vakaruose kalbama Dzin (Jin) dialektais.

Nuorodos 
 Provincinė Henano vyriausybė
 河南旅游网 Henano turizmo informacijos centras 

Kinijos provincijos
San Salvadoras

San Salvadoras (, „Šventasis Gelbėtojas“) – Centrinės Amerikos valstybės Salvadoro sostinė. 525 990 gyventojų (2005 sausis).

Geografija 
San Salvadoras išsidėstęs to paties pavadinimo ugnikalnio papėdėje, prie Panamerikos autostrados. Miestas ne kartą nukentėjo nuo žemės drebėjimų. Didžiausias žemės drebėjimas 1854 m. beveik visiškai sugriovė miestą. Po jo sostinė laikinai perkelta į už keleto kilometrų esantį Nuevo San Salvadorą. Žymios žalos atnešė ir paskutinis 2001 m. vykęs žemės drebėjimas, kurio metu ypatingai nukentėjo Las Colinas priemiestis.

Istorija 

San Salvadoras – miestas su sena istorija, kadangi jį ikikolumbiniais laikais (XI a.) įkūrė pipiliai, kurie pavadino Kuskatlanu ir padarė savo valstybės sostine.

Miestą 1528 m. iš naujo įkūrė ispanai, užkariavę pipilius ir pavadinę jį dabartiniu vardu. 1824 m. jis tapo tais pačiais metais įkurtos Jungtinių Centrinės Amerikos provincijų sostine. 1839 m. iširus Jungtinių Centrinės Amerikos provincijų valstybei, susikūrė nepriklausoma Salvadoro valstybė, kurios sostine 1841 m. tapo San Salvadoras.

Galerija 

Salvadoro miestai
Sostinės
Eritropoezė

Eritropoezė – eritrocitų gamyba kraujyje. Prasideda pirmomis savaitėmis po apvaisinimo. Pirmąjį mėnesį jie gaminami trynio maišelio sienelėje, nuo antrojo – kepenyse, nuo penktojo mėnesio eritrocitų gamyba kepenyse sulėtėja ir itin suaktyvėja blužnyje. Nuo šešto mėnesio kaulų čiulpai tampa svarbiausi kraujo forminių elementų gamyboje, kuri čia vyksta visą gyvenimą. Kadangi eritrocitai nuolat susidėvi, suyra (žr. eritrodierezė), jie gaminami visą laiką. Svarbus eritropoezei reguliatorius yra eritropoetinas.

Bręstant eritrocitams jie po truputį pripildomi hemoglobinu, kuris iš diferencijuojančių ląstelių išstumia branduolius ir kitus organoidus.

Eritropoezės etapai (nuo kamieninės kaulų čiulpų iki raudonosios kraujo ląstelės):
 Polipotencinės kamieninės kraujodaros ląstelės – tai visų kraujo forminių elementų pirmtakai, tai savaime besidalijančių ląstelių populiacija.
 B limfocitų ir mieloidinės kamieninės ląstelės
 Mieloidinės kamieninės ląstelės
 Eritrocitų ir megakariocitų pirmtakai
 Eritrocitų kolonijas sudarantis vienetas – tai eritrocitų pirmtakas, unipotencinė eritropoetinui (EPO) jautri ląstelė.
 Proeritroblastai – 20-25 mikrometrų skersmens ląstelės, kuriose aiškai matomas branduolys. Jos gali mitotiškai dalintis.
 Bazofiliniai eritroblastai – 16-18 mikrometrų skersmens apskritos ląstelės, kuriose vis dar matomas branduolys. Jos gali mitotiškai dalintis, jautrios EPO
 Polichromatofiliniai eritroblastai (proeritrocitai) – 12-15 mikrometrų skersmens ląstelės, kurių citoplazma keičia spalvą dėl besikaupiančio hemoglobino, jautrios EPO.
 Normoblastai – 10-15 mikrometrų skersmens ląstelės, kuriose branduolys lokalizuojamas prie pat membranos ir pašalinamas iš ląstelės. Šios ląstelės dalintis jau nebegali, nėra jautrios EPO.
 Retikulocitai – 9-10 mikrometrų skersmens jauni eritrocitai, kurių citoplazmoje dar yra šiek tiek ribosomų ir mitochondrijų. Šios ląstelės jau aptinkamos kraujyje.
 Eritrocitai – 7,5 mikrometrų skersmens hemoglobino prikimšta ląstelė, kurioje nėra branduolio, mitochondrijų, endoplazminio tinklo, goldžio aparato, ribosomų.

Nuorodos 
Pav. Hematopoezė 

Kraujas
Pievėnai

Pievėnai – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 13 km į pietus nuo Tirkšlių. Pievėnų pakraščiu teka Pievys (Ventos intakas). Yra Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia ir varpinė (abi pastatytos 1788 m.), B. Pundziaus gimtoji sodyba (muziejus nuo 1971 m.). Pievėnuose yra išlikęs vienintelis Europoje paprotys – teatralizuotas velykžydžių budėjimas Pievėnų bažnyčioje.

Istorija 

Pievėnai minimi 1426 m. 1528 m. karinės prievolės sąraše nurodyti keli Pievėnų bajorai. 1776–1788 m. bajoras Feliksas Važinskis pastatydino bažnyčią ir jai skyrė 1 valaką žemės. Prie bažnyčios veikė pradžios mokykla, kurioje 1853 m. mokėsi 14 vaikų.

1921 m. gavo parapijos teises, 1940 m. buvo 1686 katalikai. 1941 m. čia ėmė kurtis partizanų būrys. 1944 m. liepos 30 d. Pievėnų klebonijoje vykusio pasitarimo metu buvo įkurta Tėvynės apsaugos rinktinė, kuri kovėsi prieš sovietinę okupacinę kariuomenę. Sovietmečiu įkurtas J. Garelio kolūkis.

|}

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Pievėnuose gimė skulptorius Bronius Pundzius (1907–1959), čia baigė trimetę pradžios mokyklą.

Čia gimė ir komunistų veikėjas Juozas Garelis (1900–1940).

Šaltiniai

Nuorodos 
 
 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Renavas

Renavas – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 7 km į šiaurę nuo Sedos, kairiajame Varduvos krante, šalia kelio . Dvaro seniūnaitijos centras (Renavo seniūnaitijos centras yra Vadagiuose). Kaime stovi Renavo Šv. Izidoriaus bažnyčia (pastatyta 1933 m.) su varpine, išlikę dvaro rūmai (kultūros paminklas nuo 2008 m.), parkas, kurio svarbiausi gamtos paminklai – storiausia Lietuvoje Renavo eglė ir Daugiavaikė liepa. Renavo pagrindinė mokykla ir paštas įsikūrę gretimame Vadagių kaime. Yra biblioteka, vandens jėgainė.

Etimologija 

Anksčiau vietovė buvo minima kaip Gaurė, Gaureliai. 1780 m. dvaro savininkas bajoras Renė () priskyrė vietovei savo pavardę ir nuo to laiko atsirado Renavas (dvarininkinis vietovardis).

Istorija 

XVI a. minimas Renavo dvaras, buvęs medinis su šiaudiniu stogu. 1763 m. dvaro inventoriuje minima laikina bažnyčia. Apie 1880 m. pastatyti klasicizmo stiliaus dvaro rūmai. Dvare buvo gaminamas šilkas. 1933 m. pastatyta dabartinė Renavo bažnyčia.

|}

Gyventojai

Galerija

Literatūra 
 Renavas (sudarytojai Adomas Butrimas, Asta Miltenytė, Povilas Šverebas) // Žemaičių pareitis 9. – V.: Vilniaus dailės akademija, 2001. – 472 p. – ISBN 9986-571-71-5

Šaltiniai

Nuorodos 
 Renavo Šv. Izidoriaus bažnyčia
 Renavo dvaras
 Renavo dvaras
 
 
 Renavo istorija 
 Žemėlapiai 
 Renavo dvaras
 Renavo parkas 

Mažeikių rajono savivaldybės gyvenvietės
Tegusigalpa

Tegusigalpa (Tegucigalpa) – Hondūro sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėsčiusi to paties pavadinimo slėnyje, apie 990 m virš jūros lygio, 905 tūkst. gyventojų (2001). Yra tarptautinis oro uostas. Hondūro sostinės apygarda susideda iš dviejų miestų – Tegusigalpos ir Komajaguelos (Comayagüela). Komajaguela prie Tegusigalpos prijungta apie 1930 metus. Miestai yra priešingose Grande Choluteca upės pusėse. Kartu šie miestai sudaro Centrinę apygardą (toks yra oficialus Hondūro sostinės pavadinimas).

Svarbiausios miesto pramonės šakos yra tekstilė, cukraus gamyba ir tabako pramonė, taip pat išvystyta maisto, siuvimo, avalynės, odos apdirbimo, medienos, keramikos, baldų pramonė. Yra Hondūro akademija, geografijos ir istorijos akademija, universitetas, nacionalinis muziejus, XVIII a. architektūros paminklai.

Istorija 

Tegusigalpa įkurta XVI a. kaip sidabro ir aukso kasybos centras. Nepriklausomo Hondūro sostinė kelis kartus keitėsi iš Tegusigalpos į Komajagvą ir atgal, kol 1880 m. galutinai netapo Tegusigalpa. 1847 m. čia įkurtas Hondūro universitetas. Nacionaliniame muziejuje laikoma įstabi ikikolumbinių objektų kolekcija. XX a. ketvirtajame dešimtmetyje kitoje Čolutekos upės pusėje iškilo Komajaguelos miestas.

Įžymybės 
 Manuel Bonilla teatras
 Parkas La Leona
 Villa Roy nacionalinis muziejus
 Parkas Naciones Unidas
 Nacionalinis nepriklausomas Hondūro universitetas
 Nacionalinis parkas La Tigra
 Zoologijos sodas

Sostinės
Hondūro miestai
I pasaulio krepšinio čempionatas

Pirmasis vyrų pasaulio krepšinio čempionatas vyko 1950 m. Buenos Airėse, Argentinoje. Čempionato organizatorius ir dalyvius FIBA atrinko 1948 m. vykusio Kongreso metu. Čempionate turėjo dalyvauti 10 komandų: priimanti valstybė, 1948 m. olimpinių žaidynių prizininkai, dvi stipriausios Europos kvalifikacinio turnyro dalyvės, dvi stipriausios Pietų Amerikos krepšinio čempionato komandos, Afrikos čempionai ir viena, organizatorių atrinkta, komanda. Čempionatą laimėjo šeimininkai – Argentinos krepšininkai svarbiausiose rungtynėse rezultatu 64:50 įveikę JAV rinktinę. Lietuvos rinktinė šiame čempionate dėl sovietų okupacijos nedalyvavo.

Patekusios komandos

Preliminarinės varžybos

Pirmasis etapas 

 Egiptas ir Peru pateko į antrąjį preliminarinį etapą.
 Ekvadoras ir Jugoslavija pateko į pirmąjį pakartotinį etapą.

Antrasis etapas 

 Argentina, Brazilija, Egiptas ir JAV pateko į finalinį etapą.
 Čilė ir Prancūzija pateko į pirmąjį pakartotinį etapą
 Peru ir Ispanija pateko į antrąjį pakartotinį etapą.

Pakartotiniai etapai

Pirmasis etapas 

 Čilė ir Prancūzija patekoį antrą etapą.
 Ekvadoras ir Jugoslavija pateko į kvalifikacijos etapą.

Antrasis etapas 

 Čilė ir Prancūzija pateko į finalą.
 Peru ir Ispanija pateko į kvalifikacijos etapą.

Varžybos dėl 7–10 vietų

Finalinis etapas

Galutinė rikiuotė

Simbolinis čempionato penketukas 
  Oscar Furlong (Argentina)
  John Stanich (JAV)
  Rufino Bernedo (Čilė)
  Álvaro Salvadores (Ispanija)
  Ricardo González (Argentina)

Rezultatyviausieji žaidėjai 

  Álvaro Salvadores (Ispanija) 13.8
  Fortunato Muñoz (Ekvadoras) 13.2
  Alfredo Arroyave (Ekvadoras) 11.4
  Óscar Furlong (Argentina) 11.2
  Rufino Bernedo (Čilė) 10.8
  Ricardo González (Argentina) 10.7
  Eduardo Kucharski González (Ispanija) 9.8
  Hussein Kamel Montasser (Egiptas) 8.8
  Eduardo Fiestas (Peru) 8.7
  Alberto Fernández (Peru) 8.2

Nuorodos 
 Čempionato rungtynių rezultatai

Pasaulio krepšinio čempionatai
1950 sporte
Argentinos krepšinis
Ozas

Ozas – ilga (iki 30-40 km), siaura (nuo kelių metrų iki 2-3 km) kalva, sudaryta daugiausia iš smėlio ir žvyro. Šis kalvagūbris susidaro iš nuogulų, kurios klostosi ledyno viduje, vandens tirpsmo tėkmių vagose.

Lietuva 
 Šeškinės ozas
Kulvos ozas
Targių ozas

Nuorodos 

 Žagarės ozas
Tikrieji sakalai

Tikrieji sakalai, anksčiau vadinti tiesiog sakalais (Falco) – sakalinių paukščių (Falconiformes) būrio plėšriųjų paukščių gentis.

Tikrųjų sakalų (Falco) genties rūšys 
Pasaulyje yra 39 rūšys, iš jų 9 aptinkamos Lietuvoje. Dalyje rūšių išskiriama nemažai porūšių.

 Falco alopex Heuglin, 1861 - Lapinis sakalas
 Falco amurensis Radde, 1863 - Amūrinis sakalas
 Falco araeus Oberholser, 1917
 Falco ardosiaceus Vieillot, 1823 - Pilkasis pelėsakalis
 Falco berigora Vigors & Horsfield, 1827 - Rudasis sakalas
 Falco biarmicus Temminck, 1825 - Viduržeminis sakalas
 Falco cenchroides Vigors & Horsfield, 1827 - Australinis pelėsakalis
 Falco cherrug J. E. Gray, 1834 - Taurusis sakalas; Ypatingai retai atklystantis į Lietuvą ir joje neperi.
 Falco chicquera Daudin, 1800 - Rudagalvis sakalas
 Falco columbarius Linnaeus, 1758 - Paprastasis startsakalis; Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 1(E) kategoriją. 
 Falco concolor Temminck, 1825 - Pilkšvasis sakalas
 Falco cuvierii A. Smith, 1830 - Afrikinis sakalas
 Falco deiroleucus Temminck, 1825 - Rusvakrūtis sakalas
 Falco dickinsoni P. L. Sclater, 1864 - Juodnugaris sakalas
 Falco eleonorae Gene, 1839 - Eleonoros sakalas; Ypatingai retai užskrendantis į Lietuvą ir joje neperi.
 Falco fasciinucha Reichenow & Neumann, 1895 - Keninis sakalas
 Falco femoralis Temminck, 1822 - Pietų amerikos sakalas
 Falco hypoleucos Gould, 1841 - Pilkasis sakalas
 Falco jugger J. E. Gray, 1834 - Sakalas lagaras
 Falco longipennis Swainson, 1838 - Australinis sketsakalis
 Falco mexicanus Schlegel, 1850 - Prerinis sakalas
 Falco moluccensis Bonaparte, 1850 - Molukinis pelėsakalis
 Falco naumanni Fleischer, 1818 - Stepinis pelėsakalis; Ypatingai retai užskrendantis į Lietuvą ir joje neperi.
 Falco newtoni Gurney, 1863 - Madagaskarinis pelėsakalis
 Falco novaeseelandiae Gmelin, 1788 - Naujosios zelandijos sakalas
 Falco pelegrinoides Temminck, 1829
 Falco peregrinus Tunstall, 1771 - Sakalas keleivis; Įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 1(E) kategoriją. 
 Falco punctatus Temminck, 1821 - Mauricinis pelėsakalis
 Falco rufigularis Daudin, 1800 - Vakarinis sakalas
 Falco rupicoloides A. Smith, 1829 - Didysis pelėsakalis
 Falco rupicolus Daudin, 1800
 Falco rusticolus Linnaeus, 1758 - Medžioklinis sakalas; Nereguliariai užskrendantis į Lietuvą. Joje žiemoja retai arba atsitiktinai, neperi.
 Falco severus Horsfield, 1821 - Rytinis sketsakalis
 Falco sparverius Linnaeus, 1758 - Amerikinis pelėsakalis
 Falco subbuteo Linnaeus, 1758 - Eurazinis sketsakalis; Įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 3(R) kategoriją. Reguliariai pastebimas per migracijas. Lietuvoje peri.
 Falco subniger G. R. Gray, 1843 - Juodasis sakalas 
 Falco tinnunculus Linnaeus, 1758 - Paprastasis pelėsakalis; Įrašytas į Lietuvos raudonosios knygos 2(V) kategoriją. 
 Falco vespertinus Linnaeus, 1766 - Raudonkojis sakalas; Lietuvoje reguliariai pastebimas migracijų metu, bet šalyje neperi.
 Falco zoniventris W. Peters, 1854 - Dryžasis pelėsakalis

Taip pat skaityti 
 Pasaulio smulkiausių plėšriųjų paukščių rūšių sąrašas
 Lietuvos plėšriųjų paukščių sąrašas

Šaltiniai 

Sakaliniai paukščiai