joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Heima

Heima yra 2007 m. sukurtas muzikinis - dokumentinis filmas apie islandų postrock grupės "Sigur Ros" grįžimą į Islandiją surengti paskutinių, nemokamų koncertų be jokios reklamos. Režisierius Dean DeBlois.

2007 filmai
Dokumentiniai filmai
Islandijos kultūra
Karačiajų Čerkesija

Karačiajų Čerkesija (), Karačiajų Čerkesijos Respublika (, , ) – federacinė respublika pietų Rusijoje, Kaukaze. Ribojasi su Stavropolio kraštu šiaurėje, su Kabarda-Balkarija rytuose, su Gruzija pietuose ir su Krasnodaro kraštu vakaruose. Sostinė – Čerkeskas.

Istorija 
Karačiajaus-Čerkesijos autonominė sritis sudaryta 1922 m. 1926 m. padalinta į Karačiajaus autonominę sritį ir Čerkesijos autonominę apygardą (nuo 1928 m. autonominę sritį). 1957 m. vėl sujungta Karačiajaus-Čerkesijos AS Stravropolio krašto sudėtyje. 1990 m. tapo autonomine respublika.

Geografija 
Karačiajų Čerkesija plyti Kaukazo kalnų šiaurinėje pašlaitėje. Aukščiausia vieta – Elbruso kalnas (5642 m).

Klimatas vidutinių platumų, kontinentinis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -5 °C lygumoje iki -10 °C kalnuose, liepą atitinkamai 21 ir 8 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 550–2500 mm. Didžiausios upės – Kubanė, Kuma, Didysis Zelenčiukas, Urupas, Laba.

Lygumose būdingos stepės, priekalnėse besimainančios su ąžuolų, bukų, skroblų miškais, aukščiau – su spygliuočių miškais. Aukštikalnėse – subalpinės ir alpinės pievos, ledynai.

Gyventojai 
Karačiajų Čerkesijoje yra 4 miestai:
 Čerkeskas – 116,3 tūkst. gyv. (2007 m.)
 Ust Džeguta – 31,1
 Karačiajevskas – 20,3
 Teberda – 7,4

Tautinė sudėtis (2010 m.):
 karačiajai – 41 %
 rusai – 31,6 %
 čerkesai – 11,9 %
 abazinai – 7,8 %
 nogajai – 3,3 %
 osetinai, ukrainiečiai, armėnai, totoriai, čečėnai ir kt.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Rusijos respublikos
Šiaurės Kaukazas
Janionys (Širvintos)

Janionys – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, Čiobiškio seniūnijoje. Čia teka upelis, vadinamas Kaimenka. Anksčiau veikė pradinė mokykla.

Gyventojai

Šaltiniai 

Širvintų rajono savivaldybės gyvenvietės
Ukrainos Liaudies Respublika

Ukrainos Liaudies Respublika (, pagal tuometinę rašybą Українська Народня Республіка, УНР) – 1917 m. lapkričio 7 (20) d., po Rusijos Laikinosios Vyriausybės nuvertimo Ukrainos Centrinės Rados III universalu paskelbta federaciniais ryšiais su Rusijos Respublika susijusi valstybė.

1918 m. sausio 9 (22) d. Centrinės Rados IV universalu paskelbta Ukrainos Liaudies Respublikos nepriklausomybė, kurią pripažino Centrinės valstybės, o pagal Bresto taikos sąlygas ir Rusijos TSFR. Antantės valstybės Ukrainos nepriklausomybės nepripažino.

1918 m. balandžio mėn. Ukrainos Liaudies Respublika buvo likviduota po hetmano P. P. Skoropadskio perversmo, kurį palaikė Austrijos-Vengrijos ir Vokietijos okupacinės pajėgos. 1918 m. gruodžio mėn. Direktorijos kariuomenei nuvertus hetmaną Skoropadskį ir jo Ukrainos valstybę Ukrainos Liaudies Respublika buvo atkurta, tačiau tik dalyje teritorijos, į kurią ji pretendavo.

Šiaurės rytinė Ukrainos Liaudies Respublikos siena ėjo linija Bataiskas (dab. Rusijos Rostovo srities miestas) – Donas – Sieverskis Donecas – Degtevas – Osipovka – Novobelaja (dab. kaimas Lugansko srities Novopskovsko rajone) – Valuikos (miestas dab. Rusijos Belgorodo srityje) – Gruševka – Belgorodas – Sudža – Rylskas (pastarieji du dab. Rusijos Kursko srityje).

Nepriklausomybės kovos 

1920 m. Ukrainos žemės atiteko:
 Volynė, Galicija −  Lenkijai
 Užkarpatė −  Čekoslovakijai
 Likusi Ukrainos sritis –  Ukrainos TSR

Šaltiniai 

Ukrainos istorinės valstybės
Heraklėjas

Heraklėjas (: Hērakleios, , apie 575 m. Kapadokija – 641 m. vasario 11 d. Konstantinopolis) – 610–641 m. Bizantijos imperatorius.

Biografija 

Heraklėjų dinastijos pradininkas. Armėnų kilmės. Gimė Afrikos provincijos valdytojo šeimoje.

Šeima 
Pirmoji žmona Fabija Eudokija, su ja gimė vaikai Eudiksija Epifanija ir Heraklijus Konstantinas.

Antroji žmona Martina, su ja gimė 10 vaikų, tačiau kai kurių jų vardai yra ginčytini: Fabijus, Teodosijus, Konstantinas, Konstantinas Heraklijus, Dovydas Tiberijus, Martinosas, Augustina, Anastasija, Febronija.

Konstantinopolio miestiečių paprašytas apginti juos nuo negabaus imperatoriaus Foko valdžios su kariuomene užėmė Konstantinopolį ir buvo karūnuotas imperatoriumi.

Valdymas 

Įgyvendino administracinę ir karinę reformas, kurios sustiprino Bizantiją. Valstybę suskirstė į karinius-administracinius vienetus – temus. Ilgai kariavo su avarais ir slavais. 622–627 m. sumušė persus, bet 636 m. pralaimėjo arabams. Bizantija prarado Mesopotamiją, Siriją, Palestiną, dalį Egipto.

Šaltiniai

Literatūra 
 Andreas N. Stratos: Byzantium in the Seventh Century. Bd. 1, Amsterdam 1968.
 Wolfram Brandes: Herakleios und das Ende der Antike im Osten. Triumphe und Niederlagen. In: Mischa Meier (Hrsg.), Sie schufen Europa. München 2007, S. 248–258.
 John Haldon: Byzantium in the Seventh Century. The Transformation of a Culture. 2. Aufl. Cambridge 1997 (wichtiges Überblickswerk).
 James Howard-Johnston: Heraclius’ Persian Campaigns and the Revival of the East Roman Empire 622–630. In: War in History 6 (1999), S. 1–44.
 Treadgold, Warren. A History of Byzantine State and Society. Stanford: University of Stanford Press, 1997, p. 287 ISBN 0-8047-2630-2
 R. H. Charles. The Chronicle of John, Bishop of Nikiu: Translated from Zotenberg’s Ethiopic Text, 1916. Reprinted 2007. Evolution Publishing, ISBN 978-1-889758-87-9.
 Walter E. Kaegi. Heraclius Emperor of Byzantium, Cambridge University Press, 2003.
 C. Mango & R. Scott. The Chronicle of Theophanes Confessor, Oxford University Press, 1997.
 C. Mango. Nikephoros Patriarch of Constantinople. Short History, Dumbarton Oacks Texts 10, 1990.

Nuorodos 
 Viduramžių genealogija
 Romos imperatorių enciklopedija

Heraklėjai
Bizantijos imperatoriai
Romos imperijos konsulai
FC Espanya de Barcelona

Barselonos „Espanya“ – buvęs Ispanijos futbolo klubas iš Barselonos. XX a. 2-ajame dešimtmetyje buvo vienas stipriausių klubų Katalonijoje. Vėliau prisijungė prie Europa Barcelona komandos.

Istorija

FC Espanya de Barcelona 
Espanya de Barcelona futbolo klubas buvo įkurtas 1905 m. rugsėjį. Nuo 1907–1908 m. sezono klubas žaidė Katalonijos čempionate. 

1910–1920 m. klubas turėjo šlovės laikotarpį, kai tris kartus tapo Katalonijos čempionu.. 

1914 m. buvo laimėta „Copa de los Pirineos“ ir klubas pateko į Karaliaus taurės finalą. Tačiau paskutinėje Ispanijos taurės kovoje Bilbao „Athletic“ nugalėjo rezultatu 2:1.

1917 m. „Espanya“ laimėjo trečią „Campionat de Catalunya“ turnyrą. Pateko į 1917 m. „Copa del Rey“ turnyrą, kuriame prireikė keturių rungtynių, kad Sociedad Madrid (CF Madrid) juos įveiktų. Madrido ekipa pateko į pusfinalį ir finale įveikė varžovus tapo turnyro nugalėtojais.

Galiausiai, 1921 m. „Espanya“ klubas iškrito į „Campionat de Catalunya B“. 

Kitame sezone klubas tapo „Campionat de Catalunya B“ čempionu, tačiau į aukštesnę pakopą nepateko, nes pralaimėjo pereinamąsias rungtynes ​​prieš RCD Español.

Gràcia FC 
1923 m. klubo pavadinimas buvo pakeistas iš FC Espanya de Barcelona į Gràcia FC. Šiuo pavadinimu klubas nuo 1924 iki 1928 m. vėl žaidė „Campionat de Catalunya“. 

1932 m. Gràcia FC susijungė su CE Europa ir įkurtas naujas futbolo klubas pavadintas Catalunya FC. Dėl finansinių problemų šis klubas po metų iškrito į trečiąjį divizioną, o jo pasiekti rezultatai buvo anuliuoti.

Pasiekimai 

 Katalonijos čempionas (1913, 1914, 1917 m.)

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.
 Namuose žaidė balta raudona apranga.

Išnašos

Nuorodos 
 foot.dk archyvas  (apie klubą)
 RSSSF: čempionai
 RSSSF: lentelės
 Foot.dk archyvas
 The-sports.org

Espana
CE Europa

Barselonos „Europa“ – Ispanijos futbolo klubas, įkurtas Barselonoje Grasijos mikrorajone susijungus Madrid de Barcelona ir Provençal komandoms. Vienas iš Ispanijos lygos steigėjų. Namų rungtynes žaidžia „Nou Sardenya“ stadione, kuriame telpa 7 000 žiūrovų. Jis atidarytas 1940 m. gruodžio 1 d.

Istorija 
1907 m. įkurtas futbolo klubas, kuris vadinosi CE Europa.

1930 m. „Europa“ viešėjo Lietuvoje, kur 4:2 nugalėjo LFLS Kaunas ekipą ir 4:3 Kauno rinktinę.

1931 m. buvo prijungtas Gracia Barcelona klubas, o naujadaras pasivadino Catalunya FC.

1932 m. grįžta prie senojo klubo pavadinimo.

Nuo 1944–1945 m. rungtyniavo ketvirtos pakopos pirmenybėse. Trečioje pakopoje – nuo 1951–1952 m. sezono.

1963–1964 m. pateko į Antrą divizioną, bet nuo 1968–1969 m. vėl žaidė trečioje pakopoje.

Nuo 1974–1975 m. sezono rungtyniaudavo ketvirtoje pakopoje. Būta net iškritimų į penktą pakopą.

Sezonai 

|}

Pasiekimai

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.
 Namuose žaidžia balta žalia apranga. 

 Aprangų gamintojai
 UMBRO firma

Emblema ir jos pokyčiai

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive
 RSSSF: čempionai
 RSSSF: lentelės
 Foot.dk archyvas
 The-sports.org

Europa
Racing Club de Ferrol

Racing Club de Ferrol – Ispanijos futbolo klubas, įkurtas Ferolyje sujungus Jaime I ir Giralda komandas.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1917 m. Rungtyniavo antros, trečios pakopos pirmenybėse. 34 sezonus praleido Segunda División.

1939 m. pasiekė Ispanijos futbolo taurės finalą. finale susitiko su Sevilla FC ir varžovai nugalėjo rezultatu 6-2.

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.
 Namuose žaidžia balta žalia apranga.

Stadionas 
Estadio da Malata talpina 12 043 žiūrovus ir buvo pastatytas 1993 m. Aikštelės matmenys – 105 x 68 metrai.

Campo de Futbol O Inferniño buvo naudojamas iki 1954 m., kai persikėlė į Estadio Manuel Rivera. Pastarasis naudotas iki 1993 m.

Pasiekimai 

 Galisijos čempionas (1929, 1938, 1939 m.)

Žinomesni žaidėjai

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 Globalsportsarchive

Racing Ferrol
Granada CF

Granada Club de Fútbol, S.A.D., žinoma kaip Granada, Ispanijos futbolo klubas iš Granados, Andalūzijos rajono. Šis straipsnis apie pagrindinę futbolo komandą. Klubas turi ir jaunimo ekipas, bei moterų futbolo ekipą, kuri vadinasi Granada CF Femeninno. Granados klubo namų stadionas yra „Estadio Nuevo Los Cármenes“.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1931 m. kai buvo įkurtas Recreativo de Granada. Nuo 1940 m. vadinamas Granada CF.

Granada buvo trečiasis klubas iš Andalūzijos, po Real Betis ir Sevilla FC, pradėjęs žaisti La Liga 1941-42 metais. 

Aukščiausiojoje lygoje Granada dalyvavo 25 sezonus. Klubas užėmė šeštą vietą du kartus (1971–72 ir 1973–74 m. sezonuose).

2019-2020 m. La Liga pirmenybėse užėmė 7-tą vietą. Ši vieta lėmė, kad klubas pirmą kartą klubo istorijoje žaidė Europos turnyruose. Klubas dalyvavo UEFA Europos lyga 2020–2021 m.. Turnyre pasiekė ketvirtfinalį, kuriame du kartus 0:2 ir 0:2 nusileido tituluotam anglų Manchester United FC.

Apranga 
 Sportinės aprangos pokyčiai.

Istorinės

Pastarojo meto aprangos

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Sudėtis 
Atnaujinta: 2022 m. Rugpjūčio 12 d.

Jaunimo ekipa

Personalas
 Vyr. treneris Aitor Karanka
 Asistentas:
 Fizinio rengimo treneris Víctor Lafuente
 Vartininkų treneris  Juan Carlos Fernández
 Analystas Álvaro García Peinado
 Analystas Jesús Roche
Granada CF

Prekės ženklas ir sponsorius

Išnašos

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 SOCCERWAY
 SOFASCORE
 FLASHSCORE
 Transfermarkt
 Globalsportsarchive

Granada
Izaokas II Angelas

Izaokas II Angelas (, apie 1135 m. – 1204 m. vasario mėn. Konstantinopolis) – 1185–1195 ir 1203–1204 m. Bizantijos imperatorius

Biografija 

Kilęs iš Angelų dinastijos. Tėvas Bizantijos karo vadas Andronikas Dukas (1122–1185 m.)

Šeima 
Kas buvo Izaoko žmona, nežinoma, bet jos vardas − Irina buvo nurodytas Špaijero soboro nekrologe, kur buvo palaidota ir jų duktė Irina. Vaikai:
 Irina Angelina − 1193 metais ištekėjo už Rožero V Siciliečio, bet praėjus 2-viem mėnesiam po vestuvių jis mirė. Nuo 1197 metų  − Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Pilypo Švabo žmona; 
 Aleksejus IV Angelas − Isaako bendravaldis 1203−1204 metais. 
 Ana

Antroji žmona − Margarita Vengrė. Vaikai:  
 Joanas Angelas (1193−1259). Bėgo į motinos tėvynę, kaip Vengrijos karaliaus Belos IV vasalas valdė Sremą ir Bačą (1227−42);
 Manuilas Angelas (g. po 1195 − m. 1212).

Valdymas 

Imperatoriumi paskelbtas sukilusios Konstantinopolio minios, kuri nužudė jo pusbrolį imperatorių Androniką I Komniną. Valdant Izaokui II Angelui jo karvedys Aleksijus Branas išvijo į Graikiją įsiveržusius normanus, išskyrus Kefalonijos ir Zakinto salas. Bet nepavyko iš sukilusio Izaoko Komnino atimti Kiprą ir nugalėti sukilusius bulgarus bei valachus. 1187 m. Bizantija pripažino antrąją Bulgarijos valstybę.

Po derybų 1190 m. Izaokas II Angelas buvo priverstas leisti Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Frydricho I Barbarosos vadovaujamiems kryžininkams keliauti per Bizantijos teritoriją.

Netikėtai 1195 m. nuo sosto jį nuvertė, įkalino ir apakino jo brolis, nuo 1195 m. balandžio mėn. imperatorius Aleksijus III Angelas. Padedamas sūnaus Aleksijaus, kuris būdamas Vokietijoje 1203 m. nukreipė IV kryžiaus žygio dalyvius į Konstantinopolį. Izaokas II Angelas tapo 1203 m. liepos mėn. valdžią paėmusio sūnaus imperatoriaus Aleksijaus IV Angelo bendravaldžiu. Kryžininkais nepatenkinti Konstantinopolio miestiečiai 1204 m. sausio mėn. sukilo ir abu imperatorius nuvertė.

Šaltiniai

Literatūra 
 Norwich, John Julius: Breve historia de Bizancio. Cátedra, 2000. ISBN 84-376-1819-3
 Angold, Michael, The Byzantine Empire: A Political History, 1025–1204, 2nd edition (London and New York, 1997)
 Brand, C. M., Byzantium Confronts the West, 1180–1204 (Cambridge, MA, 1968)
 Harris, Jonathan, Byzantium and the Crusades (London, 2003)
 Hiestand, Rudolf, 'Die Erste Ehe Isaaks II Angelus und Seine Kinder', Jahrbuch der Osterreichischen Byzantinistik, 47 (1997).
 The Oxford Dictionary of Byzantium, 3 vols (Oxford,, 1991).
 K. Varzos, Ē genealogia tōn Komnēnōn (Thessalonica, 1984) vol. 2 pp. 807–840.
 This article incorporates text from the Encyclopædia Britannica Eleventh Edition, a publication now in the public domain.

Nuorodos 

Angelų dinastija
Bizantijos imperatoriai
Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika

Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika (VULR; ) – 1918–1919 m. egzistavusi nepriklausoma valstybė, susikūrusi Austrijos-Vengrijos sudėtyje buvusioje Galicijoje, daugiausia ukrainiečių gyvenamose žemėse. Paskelbta 1918 m. spalio 19 d. respublika nustojo egzistuoti 1923 m. kovo 14 d. Vakarų Ukrainos Liaudies Respublikos vadovu buvo Jevhenas Petruškevičius (Євген Омелянович Петрушевич).

Istorija 

Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje Austrija-Vengrija subyrėjo, jos teritorijoje ėmė kurtis naujos valstybės. Po sukilimo Lvove 1918 m. lapkričio 1 d. valdžią Galicijoje perėmė ukrainiečių vyriausybė. Tas pats lapkričio 19 d. nutiko Užkarpatėje. Bukovinoje savo suverenitetą ukrainiečių vyriausybė paskelbė 1918 m. lapkričio 6 d., tačiau nesugebėjo įtvirtinti valdžios šioje teritorijoje, kurioje daugumą sudarė moldavai. Moldavų Nacionalinė Taryba 1918 m. lapkričio 28 d. paskelbė prisjungianti prie Rumunijos.  

1918 m. prasidėjo VULR karas su Lenkija, kuri siekė užimti Galiciją. Nepaisant karo VULR pavyko įsitvirtinti rytinėje Galicijos dalyje.

1918 m. gruodžio 1 d. Vakarų Ukrainos Liaudies Respublikos Valstybės Sekretoriatas sudarė su  Ukrainos Ukrainos Liaudies Respublika preliminarų susitarimą dėl ukrainiečių valstybių susivienijimo. 1919 m. VULR susivienijo su ULR. Sutartį VULR Taryba patvirtino 1919 m. sausio 3 d., o Ukrainos Liaudies Respublikos Direktorija - 1919 m. sausio 22 d., kai sutartis dėl susivienijimo buvo oficialiai paskelbta. Nuo to laiko Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika tapo Ukrainos Liaudies Respublikos Vakarų provincija. Sąjunga iki galo nebuvo įgyvendinta - Vakarų Ukrainos valstybinės įstaigos veikė nepriklausomai.

Vykstant Sovietų-Lenkijos karui 1919-1921 m. ir Vengrijos-Rumunijos karui 1919 m., lenkų ir rumunų valdžia, remiama prancūzų misijų, vadovaujamų Faury ir Berthelot, baiminosi, kad Sovietų Rusija ir bolševikinė Vengrija gali sujungti savo pajėgas per Pokutją ir Užkarpatę. Generolo Jakobo Zadiko ir Nikolajės Petalos 8-oji Rumunijos divizija ir generolo Kraličeko 4-oji Lenkijos divizija užėmė Pokutją, nors deklaravo, kad jų "intervencija nėra nukreipta prieš ukrainiečius ir jų atstovus, o jų turtas, saugumas ir institucijos bei jų veikimas bu gerbiamas". Nepaisant to po Raudonosios Armijos ir rumunų atsitraukimo lenkai likvidavo trumpai gyvavusią Vakarų Ukrainos Liaudies Respubliką.

1919 m. liepos mėn. Lenkija užėmė Lvovo ir Voluinės žemes atiteko lenkams. Užkarpatė atiteko Čekoslovakijai, Bukovina – Rumunijai. J.Petruševičiaus vyriausybė pasitraukė į Vieną, o Ukrainos Liaudies Respublika sudarė sutartį su Lenkija, kuria pripažino Vakarų Ukrainą Lenkijos dalimi.

Gyventojai 

Teritorijoje, į kurią pretendavo Vakarų Ukrainos Liaudies Respublika su sostine Lvove - Rytų Galicijoje, Užkarpatėje ir Bukovinoje, gyveno 5,4 mln. gyventojų. Tarp jų buvo apie 60% ukrainiečių, 25% lenkų, 12% daugiausia jidiš kalbančiųjų žydų, taip pat vokiečiai, vengrai, čigonai.

Nuorodos 

Galicija
Ukrainos istorinės valstybės
CD Castellón

Kasteljono CD – Ispanijos futbolo klubas, įkurtas Kasteljone susijungus Castilia ir Cervantes komandoms.

Istorija 
Klubo ištakos siekia 1922 m. Sėkmingiausias sezonas buvo 1973 m., kai ekipa pasiekė karaliaus taurės pusfinalį.

2020/21 m. Segunda División buvo užimta 21 vieta iš 22 dalyvių ir ekipa iškrito į naujai sukurtą trečios pakopos lygą Primera División RFEF.

Pasiekimai

Sezonai 

|}

Nuorodos 
 Oficiali klubo svetainė
 facebook paskyra
 Globalsportsarchive

Castellon
Ičkeulis

Ičkeulis (arab.: بحيرة اشكل) – ežeras Tuniso šiaurėje, prie Viduržemio jūros pakrantės užimantis 126 km² plotą. Ežeras ir aplink jį esanti pelkėta vietovė priklauso Ičkeulio nacionaliniam parkui. Ičkeulio ežeras yra svarbi praskrendančių paukščių migracijos kelio vieta. Čia prieglobstį randa antys, žąsys, gandrai ir flamingai. 1980 m. Ičkeulio nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Nuo 1996 iki 2006 m. Ičkeulio nacionalinis parkas buvo įtrauktas į „Pavojuje esančio pasaulio paveldo sąrašą“.

Upėse statomos užtvankos pakenkė ežero ir aplink jį esančių pelkių ekologinei sistemai. Užtvankos stipriai sumažino patenkančio į ežerą gėlo vandens kiekį, todėl gėlavandenius pelkių augalus − nendres, viksvas pradėjo keisti sūresnį vandenį mėgstantys augalai. Šie pasikeitimai labai sumažino migruojančių paukščių srautus.

UNESCO duomenimis Tuniso vyriausybė ėmėsi priemonių, kad sumažintų ežero druskėjimo procesus. Bet IUCN (International Union for the Conservation of Nature and Natural Resources) mano, kad ežero druskingumas jau yra per aukštas, kad būtų galima šį procesą sustabdyti, todėl nepavyks ežero atstatyti į pirmykštę būseną.

Nuorodos 
 NASA Ičkeulio ežero nuotraukos 
 Ičkeulio nacionalinio parko kelionių gidas
 ACST nuotraukos iš Ičkeulio nacionalinio parko

Tuniso geografija
Afrikos ežerai
Sent Lusijos transportas

Sent Lusijos transporto sistema:

 Geležinkeliai: 0 km
 Keliai:
 viso: 1,210 km
 su danga: 984 km
 Uostai: Kastris, Vju Fortas 
 Oro uostai: 2 (1999)
 Oro uostai su dengta danga:
 viso: 2
 nuo 2,438 m. iki 3,047 m.: 1
 nuo 1,524 m. iki 2,437 m.: 1 (1999)

Sent Lusija
Amerikos transportas
Anglies lankas

Anglies lankas () – apšvietimo įtaisas, kuriame šviečia tarp ore esančių anglies strypelių esantis Voltos lankas. Uždegimo metu strypeliai suglaudžiami ir lankui atsirasti pakanka nedidelės įtampos. Po to strypeliai šiek tiek atitraukiami, tačiau tekanti srovė palaiko lanką per atsiradusį tarpą. Šią srovę sukuria jonizuoti anglies atomai. Strypelių galai įkaista, skleisdami šviesą.

Lempos idėja pirmąkart pademonstruota anglų išradėjo Humphry Davy apie 1800 m. Tai buvo pirmasis praktiškas elektros šviesos šaltinis.  

Ilgiau šviečiant anglies stypelių galai nudega, todėl reikalingi įvairūs įtaisai jiems slinkti, palaikant pastovų tarpą. Visgi lempa nėra ilgaamžė (daugiausia keli šimtai valandų, paprastų konstrukcijų – tik keliasdešimt sekundžių). Užtat ji kelis šimtus kartų galingesnė už paprastą kaitrinę lemputę (10 kW ir daugiau). Lempos efektyvumą padidina į anglį dedami metalo (magnio, stroncio, bario ar kalcio) fluoridai. Lankas gali būti maitinamas tiek kintama, tiek ir nuolatine elektros srove. Reikalingas rezistorius ar kitoks srovę per lanką ribojantis įtaisas (balastas). Lankui uždegti pakanka maždaug 40 voltų (įprastinė darbo įtampa buvo apie 110 V). Plazmos temperatūra siekia 10 000 °C, tačiau daugumą šviesos teikia ne ji, o patys įkaitę elektrodai.

Jei lempa maitinama nuolatine srove, anodas kaista labiau nei katodas. Jame susiformuoja nedidelis krateris, tuo tarpu katodas pamažu įgauna kūgio formą.

Nors jau nuo 1850 m. buvo bandoma gaminti tokias lempas plačiam pardavimui, jas vėliau gana greitai nukonkuravo ekonomiškesni ir ilgaamžiškesni šviesos šaltiniai. Ilgiausiai anglies lankas išsilaikė ten, kur reikalinga labai stipri šviesa (kino filmų projektoriai, galingi prožektoriai ir pan). Tačiau net ir iš šios srities anglies lanką pamažu išstumia ksenono lanko lempa. Anglies lankas vis dar naudingas jei reikalinga didelio intensyvumo ultravioletinė šviesa.

Šaltiniai 

Lemputės
Abveras

Abveras buvo nacistinės Vokietijos armijos žvalgyba, veikusi nuo 1921 m. iki 1945 m.  karo sąlygomis fronto aplinkoje bei priešo užnugaryje. Nuo 1935 m. Abverui vadovavo Wilhelm Canaris.

Struktūra 

 1 skyrius (Centrinis arba Z skyrius): valdymas, finansai ir kadrai
 2 skyrius buvo skirtas užsieniui
 3 skyrius: sabotažas, kontržvalgyba, dezinformacija, ryšiai.

Abveras Lietuvoje 

Pagrindiniai Abvero atstovai Lietuvoje skirtingais laikotarpiais buvo Lietuvos  jėzuitų vadovas ir  Kauno jėzuitų gimnazijos direktorius Johanas Kipas, dr.Julius Christiansenas ir Viktoras Vilkutaitis.  Kalbininkas Jurgis Gerulis tarnavo Abvere, verbavo ir rengė baltarusus ir ukraniečius, vadovavo žvalgybos mokykloms  Latvijoje ir  Baltarusijoje.

Nuorodos 

 Ričardas Čekutis, Dalius Žygelis. Laisvės kryžkelės (XIII). Abvero desantininkai laisvės kovose
 German Espionage and Sabotage Against the United States in World War II

Šaltiniai

Literatūra 
 Michael Howard, Strategic Deception. British Intelligence in the Second World War.  5 tomas, London 1990.
 Paul Leverkuehn: Der geheime Nachrichtendienst der Wehrmacht im Kriege. Frankfurt am Main/ Bonn 1964.

Vokietijos specialiosios tarnybos
Karinės žvalgybos tarnybos
Antrasis pasaulinis karas
1921 metai
Tautos prisikėlimo partija

Tautos prisikėlimo partija – 2008–2011 m. egzistavusi Lietuvos pramogų verslo atstovo Arūno Valinsko vadovaujama politinė partija, įkurta 2008 m. balandį. Į ją buvo įtraukti Lietuvos meno, pramogų veikėjai. Politikos apžvalgininkams kritikuojant, jog tokiu būdu iš politikos daromas cirkas, Prisikėlimo partijos vedlys gynėsi esą „norime, kad jis [cirkas] kaip galima greičiau pasibaigtų“.

Partija 2008 m. Lietuvos Seimo rinkimų pirmame etape buvo antra populiariausia partija, surinkdama 15,09 % balsų ir 13 mandatų. Antrame etape iškovojo 3 mandatus. Pasak A. Valinsko, partija gali bendradarbiauti su visais, bet ne su populistinėmis laikomomis Tvarkos ir teisingumo bei Darbo partijomis.

2009 m. nuo partijos atskilo frakcija, 2010 m. įkūrusi Krikščionių partiją. 2009 m. rinkimuose į Europos parlamentą partija tesurinko 1,04 % balsų ir negavo nė vieno mandato.

2011 m. rugsėjo 22 d. partija prisijungė prie LiCS.

Politiniai tikslai 
 Eliminuoti iš politikos tiek Tvarkos ir teisingumo, tiek Darbo partiją, kurios, pasak A. Valinsko, „kelia pakankamai didelę grėsmę ne tik vidaus saugumui, bet ir išorės“.

Nuorodos 
 

Lietuvos partijos
Bajorgiris

Bajorgiris – miškas Kupiškio rajone, Skapiškio seniūnijoje, Skapgirio masyvo dalis. Prieina prie Bajorų. Anksčiau miškas buvo Mirabelio dvaro valda, tarpukariu priklausė Skapiškio girininkijai.

Plotas – 309 ha. Jaurinio dirvožemio miške auga eglės, beržai, drebulės.

Kupiškio rajono miškai
Bartašiškis

Bartašiškis – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Salamiesčio. Iš rytų prieina Zasinyčių miškas.

Dabar kaimo žemės sujungtos į Buožių kaimą.

Istorija 

Kaimas pirmą kartą paminėtas 1645 m. Biržų kunigaikštystės žemėlapyje kaip Bartoszuny. 1717 m., greičiausiai dėl maro, kaime neliko gyventojų. Žemės apaugo mišku, kuris vėliau buvo iškirstas. Teritorijoje ilgai būta Salamiesčio dvarui priklausiusių kaimų ir Spesmėjos palivarko pievos ir ganyklos. 1926 m., naikinant dvarą, dauguma pievų išdalinta aplinkinių kaimų ūkininkams, o dalis atiduota buvusiems dvaro darbininkais. Taip buvo vėl suformuotas kaimas. Iki 1950 m. priklausė Biržų apskrities Vabalninko valsčiui, o iki 1959 m. – Vabalninko rajonui.

Karo metais daug kaimo jaunimo pasitraukė į partizanų gretas.

Pokariu priklausė kolūkiui „Vienybė“, vėliau – Bakšėnų kolūkiui.

Dėl melioracijos išsikėlus žmonėms, kaimas visai sumenko.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Beštupis

Baštupis (arba Beštupis) – viensėdis Kupiškio rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Skapiškio, Skapgirio miške.

Istorija 

Iki XIX a. apylinkėse buvo Skapiškio domininkonų vienuolyno valdos, o valdžiai konfiskavus vienuolyno žemes, atiteko Skapiškio valstybiniam dvarui. 1861–1919 m. priklausė Zarasų apskrities Skapiškio valsčiui, 1919–1950 m. Rokiškio apskrities Skapiškio valsčiaus Liaučių seniūnijai. 1922 m. išskirstytas į vienkiemius.

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Bedaliai (Kupiškis)

Bedaliai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurės vakarus nuo Antašavos, 15 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio, 6 km į pietus nuo Vabalninko. Per žemes eina plentas , pietiniu pakraščiu teka Tatula, iš vakarų prieina Kiaulėdžių miškas.

Kaimas sunyko vykstant melioracijai.

Istorija 
Kaimas susiformavo XVII a., vadintas Vidiškiais, priklausė Upytės pavieto, Vabalninko seniūnijos Mažuknėnų vaitijai ir Vabalninko parapijai, o pirmą kartą paminėtas 1683 m. XIX a. pradžioje atiteko Vabalninko valstybiniam dvarui, o kai šį padalino – Stumbriškio valstybiniam dvarui. 1861–1915 m. priklausė Panevėžio apskrities Stumbriškio valsčiaus Daršiškių seniūnijai, 1919–1954 m. – Biržų apksrities Vabalninko valsčiui, nuo 1950 m. – Kupiškio rajonui.

Po karo priklausė „Žalgirio“ kolūkiui, nuo 1950 m. – Antašavos.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Kodoris

Kodoris (abch. Кәыдры, Kwydry; , Kodori) – antra pagal dydį Abchazijos upė. Dalis upės eina siena tarp Gruzijos ir de facto nepriklausomos Abchazijos.

Ištakos – Kaukazo kalnagūbrio pietinėje dalyje iš trijų upelių (Saken, Klič ir Adzagara) ties Nacharo perėja. Ties Suchumio miestu staigiai pasuka į pietvakarius ir trijų atšakų delta įteka į Juodąją jūrą 20 km į pietryčius nuo Suchumio miesto. Kalnuotoje vietovėje upė srauni.

Gruzijos upės
Abchazijos geografija
Urugvajaus lietuvių bendruomenė

Urugvajuje gyvena apie 10 tūkst. lietuvių kilmės asmenų. Tai viena gausiausių lietuvių bendruomenių Lotynų Amerikoje, nusileidžianti tik Brazilijos ir Argentinos tautiečių organizacijoms.

Istorija 
Nėra tiksliai žinoma, kada pirmieji lietuviai atvyko į Urugvajų, tačiau pagrindinė emigracija prasidėjo 1928 m. Vien iki 1935 m. atvyko apie 10 tūkstančių emigrantų, turinčių lietuviškus pasus. Daugelis atvykusiųjų buvo jauni, todėl reikėjo rūpintis savo vaikų švietimu, susitikti ir bendrauti su tautiečiais, nes prastas ispanų kalbos mokėjimas stabdė lietuvių integraciją į vietinę visuomenę.

Jau 1932 m. įsteigta Jono Basanavičiaus vardo lietuviška mokykla, iš dalies išlaikoma Lietuvos valdžios; joje dirbo ne vienas mokytojas, specialiai atvykęs iš Lietuvos. Steigėsi daugybė lietuviškų organizacijų, jos savo susirinkimams naudojo mokyklos patalpas. Veikė Montevidėjo Fatimos Nekalčiausios Mergelės Marijos Širdies bažnyčia.

Antrasis Pietų Amerikos Lietuvių kongresas 1963 m. vasario 21–26 d. surengtas Urugvajuje. Jame dalyvavo apie 230 svečių iš Argentinos ir Brazilijos. Lietuvių meninės saviveiklos kolektyvai Urugvajuje savo veiklą pradėjo 1952 m., suorganizavus „Vyčių” tautinių šokių kolektyvą.

1931 m. pradėtas leisti dvisavaitinis laikraštis „Naujoji banga”. Ilgiausiai iš visų Urugvajaus lietuvių leidinių išsilaikė komunistų leidžiamas dvisavaitinis laikraštis „Darbas”, leistas nuo 1935 iki 1975 m.

2007 m. Montevidėjuje liko tik viena organizacija – Urugvajaus Lietuvių kultūros draugija, kitaip dar vadinama „club lituano“. Draugijoje veikia vaikų šokių grupė „Rintukai” ir jaunimo šokių grupė „Ąžuolynas”, sekmadieninė mokyklėlė „Gabija“, kurioje mokėsi 26 vaikai, lietuvių kalbos kursus.

Reikšmingi asmenys 
 Zoma Baitler, dailininkas
 Victorio Cieslinskas, krepšininkas (1952 m. vasaros olimpinių žaidynių bronzinio medalio laimėtojas)
 Vladas Doukšas, futbolininkas
 José Gurvich, dailininkas
 Leonel Pilipauskas, futbolininkas
 Alfredo Stanevičius, kultūros ir visuomenės veikėjas

Taip pat skaitykite 
 Cerro

Šaltiniai 

Urugvajaus lietuvių bendruomenė
Čoruhas

Čoruhas () Čorochas () – upė Turkijos (412 km) ir Gruzijos (26 km) teritorijose. Įteka į Juodąją jūrą prie Batumio. Upė naudojama drėkinimui, hidroenergijos gamybai. Upės baseine daug endeminių augalų ir retų gyvūnų rūšių.

Didžiausi miestai – Artvinas, Baiburtas.
Didžiausi intakai – Adžarisckalis, Mačachela.

Turkijos upės
Gruzijos upės
Modemas

Modemas (angliškų terminų modulator-demodulator () trumpinys) – įrenginys, kuris moduliuoja analoginį nešlio signalą, siekiant užkoduodi skaitmeninę informaciją. Jis taip pat atlieka ir atvirkščią funkciją: demoduliuoja nešlio signalą, kad iškoduotų perduotą informaciją. Paprastai kalbant, tai įrenginys, keičiantis analoginius signalus į skaitmeninius ir atvirkščiai.

Pavyzdžiui, vienas iš dažniausiai sutinkamų pritaikymo sričių: naudojimasis internetu per analoginio telefono linijas. Modemas verčia skaitmeninius kompiuterio signalus į analoginius telefono signalus ir atvirkščiai. Taip pat naudojami kabeliniai modemai, jungiantys kompiuterį prie tinklo per kabelinės televizijos kabelį.

Modemų tipai 

Yra išskiriami tokie modemų tipai:
 Dial up modemai
 ISDN modemai
 DSL modemai
 Kabeliniai modemai
 Radijo modemai

Šaltiniai 

Techninė įranga
Lavaljechos departamentas

Lavaljechos departamentas () – departamentas pietryčių Urugvajuje. Administracinis centras – Minas.

Geografija 
Departamente būdingos iš kristalinių uolienų sudarytos peepleninės lygumos, su metamorfinių ir vulkaninių uolienų dariniais – vadinamais Minaso aukštumomis. Upės priklauso Santa Lusijos ir Seboljati baseinams. Vidutinė metinė oro temperatūra apie 17 °C, kritulių kiekis – 1000 mm.

Ekonomika 
Verčiamasi daugiausia gyvulininkyste. Smėlio, žvyro, dolomito, marmuro, klinčių gavyba. Auginami kukurūzai, vynuogės, saulėgrąžos, linai, miežiai, linai, vaisiai.

Didžiausi miestai 
 Minas – 37,9 tūkst. (2004 m.)
 Chose Pedro Varela – 5,3
 Solis de Mataochas – ­2,7

Šaltiniai 

Urugvajaus departamentai
Koherentiškumas

Koherentiškumas – interferuojančių bangų savybė. Taip pat tai yra parametras, nurodantis interferencijos kokybę (žr. koherentiškumo laipsnis). Pvz., du šviesos spinduliai bus koherentiški, jei jie bus vienodo dažnio, fazės (ar fazių skirtumo) ir poliarizacijos. Skiriamas erdvinis ir laikinis koherentiškumas.

Koherentišką šviesą skleidžia lazeris.

Fizika
Ūkis

Ūkis – atskiras veiklos vienetas, kuriantis, ieškantis, naudojantis (eksploatuojantis) bei skirstantis išteklius subjekto poreikiams tenkinti (pvz., namų ūkis), tokios veiklos visuma. Tam tikros šalies arba teritorijos ūkinės veiklos visuma, pvz., Lietuvos ūkis.

Ūkį tiria specialus socialinis mokslas – ekonomika. Tam tikrus ūkinės veiklos aspektus taip pat tiria įvairios mokslų disciplinos kaip ekonominė geografija, ūkinė teisėtyra, ekonominė statistika ir kt.

Ūkis gali būti skirstomas į atskiras šakas:
 Pirminis sektorius – žemės ūkis
 Antrinis sektorius – pramonė
 Tretinis arba popramoninis sektorius – paslaugos
 Infrastruktūra – prekyba, transportas, logistika, turizmas, viešbučiai, komunikacija, finansai ir kitas.
Cegelnė (Kupiškis)

Cegelnė – viensėdis Kupiškio rajone, 2 km į pietvakarius nuo Skapiškio, prie Laukelių miško.

Istorija 

Priklausė Mirabelio dvaro valdoms, čia XIX a. buvo dvaro plytinė. 1861–1919 m. priklausė Ukmergės apskrities Virbališkių valsčiui, iki 1950 m. – Rokiškio apskrities Skapiškio valsčiui.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Bikonys

Bikonys – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Antašavos, 9 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio.

Istorija 

Spėjama, jog kaimas atsirado XVI a. Valakų reformos metu, priklausė Kupiškio rajonui, o pirmą kartą paminėtas 1581 m.. Visi gyventojai išmirė per didįjį 1710 m. marą, tačiau jau 1726 m. minimi 3 dūmai. 1784 m. kaimas minimas kaip kunigaikštienės Čartoriskienės valda. Nuo 1861 m. priklausė Kupiškio valsčiui, 1919–1944 m. – to paties valsčiaus Šaltenių seniūnijai. 1922 m. išskirstytas į vienkiemius.

1883–1905 m. kaime daraktoriavo Jonas Krulis.

1921 m. sausį Petro Barzdenio namuose buvo atidaryta pradinė mokykla. 1927 m. buvo įsteigtas šios mokyklos kompleksas Didžprūdžiuose, kur jau 1929 m. tapo atskira mokykla. Vėliau pati Bikonių mokykla veikė kaip Didžprūdžių mokyklos kompleksas, tačiau 1947 m. spalio 1 d. atskirtas, bet jau 1947 m. gruodžio 31 d. buvo perkelta į Didžprūdėlius.

1949 m. spalio 7 d. įkurtas J. Janonio kolūkis, į kurį įėjo ir Čiuladai su Varniškiais. 1950 m. sujungtas su „Didžprūdžių“ ir pavadintas „Nerimi“. Nuo 1975 m. kaimas priklausė kolūkiui „Ateitis“, kuris gyvavo iki 1991 m.

Kaimas ėmė nykti vykstant melioracijai.

Gyventojai

Žymūs žmonės 

Iš Bikonių kilęs kompozitorius Benjaminas Alekna.

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Bukėnai

Bukėnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 6,5 km į pietryčius nuo Kupiškio, abipus plento Kupiškis–Utena. Per kaimą eina senasis kelias iš Kupiškio į Šimonis. Iš pietvakarių prieina Šepetos pelkė, o iš šiaurės – Juodyno miškas.

Etimologija 

Manoma, kad kaimo pavadinimas kilo iš pavardės Bukėnas.

Istorija 

Anksčiau kaimas vadintas Jodkonimis arba Jotkonimis, iki XVII a. priklausė karališkajai Pienionių seniūnijai. Karaliaus privilegija Jodkonys su Nevelionimis-Puponimis 1612 m. atskirti nuo seniūnijos Pelyšų vaitijos ir perduoti valdyti Jurgiui Suliatickiui su žmona kunigaikštyte Zofija Južankai Giedraityte kaip atlygis už nuopelnus. Nuo tada abi apylinkės vadinamos Bukonimis.

1934 m. išskirstytas į vienkiemius.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Berniūniškiai

Berniūniškiai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1,5 km į vakarus nuo Salamiesčio, 13 km į šiaurės vakarus nuo Kupiškio. Šiauriniu pakraščiu eina plentas Kupiškis–Biržai.

Istorija 

Vietovėje rasta dar XII–XIV a. senkapių. Nuo XVI a. priklausė Salamiesčio dvarui, iki XVII a. antros pusės apgyvendinta nebuvo. Manoma, kad kaimas atsirado XVIII a. pradžioje, o 1775 m. paminėti du dūmai. 1782 m. minimas kaip Marikonienei įkeistos Tiškevičių valdos, priklausė Vabalninko parapijai. 1861–1919 m. priklausė Panevėžio apskrities Čypėnų valsčiaus Stuburų seniūnijai, 1919–1950 m. – Biržų apskrities Vabalninko valsčiui, iki 1959 m. – Vabalninko rajonui, nuo 1959 m. – Kupiškio rajonui.

Spaudos draudimo laikais veikė slapta lietuviška mokykla.

Pokariu priklausė iki 1992 m. veikusiam Salamiesčio kolūkiui.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Beržytė (Kupiškis)

Beržytė – viensėdis Kupiškio rajone, 8 km į rytus nuo Subačiaus, 13 km į pietvakarius nuo Kupiškio.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Bukonys (Kupiškis)

Bukonys – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Palėvenės, 5 km į pietus nuo Kupiškio, prie geležinkelio linijos Šiauliai–Daugpilis.

Istorija

Palivarkas 

Palivarkas priklausė Palėvenės domininkonų vienuolynui, minimas XVIII a. pabaigoje kaip Bukonių dvaras. 1842 m. didžioji dalis atimta ir paskirta iždo žinion, o 1848 m. priskirtas Bukonių valstybiniam dvarui. Dalis žemių palikta valdyti vienuolynui. Spėjama, kad dėl priklausymo Bukonių valstybiniam dvarui ir kilo toks palivarko pavadinimas. 1858 m. vėl leista vienuolynui naudotis šiuo palivarku. 1856 m. vienuolyną uždarius, dalis žemės parduota rusams, likusi – valstiečiams. Po 1869 m. palivarkas ir kitos vienuolyno žemės išnuomotos Rusijos valstiečiui Fomai Červonikovui, o 1870 m. išsimokėtinai parduotas Kauno ir Panevėžio apskričių žandarų valdybų viršininkui majorui Nikolajui Samoilovui.

Per palivarko žemes 1873 m. nutiesta geležinkelio atšaka Radviliškis–Kalkūnai. Panašiu metu žemė buvo perparduota Marijai Hompf. 1918 m. mirdama Marija visą turtą paliko įdukros sūnui Mikolajui Senkauskui. 1920 m. gegužę sudegė palivarko rūmai, todėl po kurio laiko Senkauskai išsikėlė. Po žemės reformos turtą išsikovojo senasis M. Senkauskas. Vėliau dalis buvo nusavinta, o likusi 1933 m. liepą atiteko Baliui ir Marijonai Kašponiams. Jie atgaivino ūkį ir dalį žemės 1936 m. pardavė Jurgiui Bukėnui.

1940 m. palivarko žemė buvo suvalstybinta ir išdalinta bežemiams ir mažažemiams. Pokario metais priklausė kolūkiui „Laukų spartuolis“, o vėliau – Byčių.

Sodyboje dar išlikę senų palivarko pastatų liekanų.

Kaimas 

Palivarko žemėse kaimas pradėjo formuotis XIX a. viduryje. Vėliau buvusias palivarko žemes išpirko užsieniečiai ir valstiečiai Bukėnai. Bukonys priklausė Kupiškio valsčiui.

Jurgio Bukėno sodyboje buvo rengiami ir leidžiami slapti laikraščiai „Gojelis“, „Jaunimėlis“, „Liuosas-Laisvės kelias“, 1909–1918 m. buvo pažangaus jaunimo veiklos centras.

1918 m. pradinė mokykla. Dėl mažo mokinių skaičiaus 1923 m. uždaryta ir perkelta į Žaidelius, o 1928 m. atkurta Jurgio Bukėno namuose. 1930 m. pavadinta Puponių mokykla, veikė iki 1938 m.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Bražiškiai I

Bražiškiai I – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Senojo Subačiaus, šalia kelio Subačius–Raguva. Šiauriniu pakraščiu teka Bražiukas.

Istorija 

Kaimas minimas XVIII a., priklausė Peliskiams. 1937 m. išskirstytas į vienkiemius.

1915 m. slenkant Pirmo pasaulinio karo frontui šalia kaimo vyko stiprūs susirėmimai, čia palaidota virš 100 vokiečių karių.

Po Antro pasaulinio karo priklausė kolūkiui „Pirmūnas“, vėliau – „Šviesa“.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Butrimai

Butrimai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 4 km į vakarus nuo Subačiaus. Per kaimą nutiestas geležinkelis Šiauliai–Daugpilis, kelias Senasis Subačius–Bygailiai, pietiniu pakraščiu teka Vašuoka, iš vakarų pusės – Gitėnų miškas.

Etimologija 

Kaimo pavadinimas kilęs iš asmenvardžio Butrimas.

Istorija 

XVIII a. priklausė Subačiaus seniūnijai, buvo Pliaterių valda. Vėliau priklausė Subačiaus valstybiniam dvarui. Iki 1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Subačiaus valsčiaus Nikiforo seniūnijai, 1919–1946 m. – Panevėžio apskrities Subačiaus valsčiui.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Butkūnai (Šimonys)

Butkūnai – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Šimonių, 10 km į pietryčius nuo Kupiškio, prie plento Kupiškis–Utena. Iš šiaurės rytų prieina Girelės miškas, iš kaimo laukų išteka Pelyša.

Istorija 

Kaimo apylinkės minimos nuo XVII a., jose būta keliolikos atskirų palivarkų ir sodybų. 1672 m. minimos bajorų Butkevičių valdos, vėliau bajorų gausėjo. 1861–1915 m. priklausė Ukmergės apskrities Puponių valsčiaus Voskresensko seniūnijai. XIX a. pab. – XX a. pradžioje senasis bajorkaimis ėmė sparčiai nykti. 1919–1946 m. priklausė Panevėžio apskrities Kupiškio valsčiaus Gaigalių seniūnijai. Į vienkiemius išskirstytas 1932 m.

Nuo 1948 m. veikė pradinė mokykla. 1949 m. spalio 31 d. įkurtas kolūkis ir netrukus sujungtas su V. Kudirkos. Vėliau pavadintas „Mūsų rytojumi“.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Krymo totorių kalba

Krymo totorių kalba priklauso tiurkų kalbų grupei, vartojama Krymo totorių. Kalbą sudaro trys dialektai:
 šiaurinis (stepių)
 vidurinis
 pietinis (labiausiai paveiktas turkų kalbos).
Dialektai atitinka Krymo pusiasalio apgyvendinimo bangas.

Nuorodos 

 
 Crimean Tatar Language
 Crimean Tatar word list
 Krymo totorių kalbos daiktavardžiai

Tiurkų kalbos
Perlojos respublika

Perlojos respublika oficialiai įkurta 1918 m. lapkričio 13 d., panaikinta 1919 m. gegužės 2 d., faktiškai gyvavo iki 1922–1923 metų. Vadovas Jonas Česnulevičius (1897–1952). Respublikai priklausė Perloja ir 10 gretimų kaimų (Dvarčiai, Trakiškiai, Žiūrai, Mančiagirė ir kiti).

Herbe buvo vaizduojamas stumbras.

Istorija 

1918 m. pasibaigė Pirmasis pasaulinis karas. Perloja tuo metu atsidūrė Lenkijos ir Rusijos interesų sankirtoje. 1918 m. lapkričio 13 d. susirinkę Perlojos gyventojai išrinko Perlojos parapijos komitetą, kuris pirmiausia turėjo užtikrinti gyventojų apsaugą ir tvarką. Komiteto vadovu išrinktas Jonas Česnulevičius. Respublikoje veikė savigynos būrys, milicija, teismas, kalėjimas, dirbo keli eiguliai. Dokumentai buvo tvirtinami vienu antspaudu, vartota tik lietuvių kalba. Iš pradžių naudotas bažnytinis antspaudas, vėliau sukurtas naujas, kuriame, pagal Joną Matusą, buvo įrašytas kunigaikščio Perlio vardas. Vėliau komitetui pradėjo vadovauti kunigas A. Petkelis, be to tapęs ir karinių, ir partizaninių veiksmų vadu.

Savigynos būryje buvo 80 ginkluotų vyrų, jiems vadovavo Juozas Lukoševičius. Kariuomenei teko kovoti tiek prieš lenkus, tiek prieš rusus, taip pat ir vėliau, jau tapus Lietuvos dalimi. Pasak J. Matuso, Perlojos savigynos būrys apsišaudė ir su 1919 m. atvykusia centrine Lietuvos delegacija. 1919 m. sausio 6 d. savigynos būrys apšaudė iš Rusijos grįžtantį lenkų kariuomenės dalinį, sudarytą iš šimto karių, kelis jų sužeidė bei nukovė.

1919 m. rudenį Perloją užėmė bolševikai, išbuvę iki kitų metų pradžios, kuomet juos išstūmė iki Varėnos prasiveržusi Lietuvos kariuomenė. Lenkų puolimo metu Lietuvos kariuomenei teko atsitraukti iki Daugų. 1925 m. vasario 3 d. Tautų Sajungos taryba panaikino 20 km neutraliąją zoną tarp Lietuvos ir Lenkijos kontroliuojamų teritorijų, į kurią pateko ir Perlojos respublika. Tokiu būdu Perlojos parapijos teritorija buvo padalinta perpus tarp šių šalių.

Šaltiniai 

Lietuvos istorija (1918-1940 m.)
Perloja
Čypiškiai

Čypiškiai (arba Čipiškiai, Čipiškis) – kaimas Kupiškio rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Skapiškis. Iš šiaurės ir šiaurės rytų prieina Virbališkių miškas, pietiniu pakraščiu teka Mituva.

Istorija 

Kaimo apylinkės minimos nuo XVIII a., XIX a. priklausė Civinskių valdomam Mituvos dvarui, vadintas palivarku arba užsieniu. Pirmasis valdė Upytės miesto regentas Justinas Civinskis, o po jo mirties 1824 m. atiteko sūnui Jeronimui Mykolui. Jis dalyvavo 1831 m. sukilime, o pralaimėjus pasitraukė į Prancūziją. Valdžia palivarką konfiskavo ir vėliau įkūrė Čypiškių valstybinį dvarą. Į vienkiemius pradėtas skirstyti 1937 m.

Čypiškiai sunyko vykstant melioracijai.

Gyventojai

Šaltiniai 

Kupiškio rajono savivaldybės gyvenvietės
Róisín Murphy

Róisín Marie Murphy (Rošyn Meri Merfi; g. 1973 m. liepos 5 d.) – airių elektronikos muzikos atlikėja, dainų tekstų autorė, prodiuserė.

Išgarsėjo būdama dueto Moloko dalimi. Jos partneris buvo ir jos tuo metu vaikinas Markas Brandonas. Kai pora išsiskyrė, 2005 metais Róisín išleido debiutinį albumą Ruby Blue. Antrasis solinis albumas Overpowered buvo išleistas 2007 metais. Albumas sulaukė plataus kritikų ir atlikėjos muzikos gerbėjų pripažinimo.

Biografija 

Róisín Murphy užaugo Arklou miestelyje Airijoje. Nuo pat mažų dienų pasižymėjo nekomformistiniu požiūriu į pasaulį. Devynerių metų sutaupytus pinigus išleido plaukų nukirpimui ežiuku. Kai jai buvo dvylika metų, su šeima išsikraustė į Mančesterį Anglijoje. Čia ji susižavėjo septintojo dešimtmečio mada. Ilgai slėpė savo sugebėjimus ir nedainavo.

Po trejų metų gyvenimo Mančesteryje Róisín tėvai išsiskyrė ir grįžo atgal į Airiją. Murphy pareikalavo, kad ją paliktų Anglijoje, nes nemanė, jog motina pajėgi ja pasirūpinti. Metus gyveno su geriausia drauge, kol gavo paskolą ir galėjo nuomuotis butą šalia. Mokykloje iš jos buvo tyčiojamasi, tačiau čia ji susidraugavo su „keistais vaikinais, kurie vilkėjo juodai“. Vėliau išsikraustė į Šefildą, kur pradėjo lankytis naktiniuose klubuose ir buvo įkvėpta Vivienne Westwood kūrybos.

Karjera

Moloko (1994–2003) 

1994 metais susipažino su Marku Brandonu. Abu padarė keletą įrašų, Markui patiko teatrališkas Róisín interpretavimas. Jie pradėjo susitikinėti ir pasirašė sutartį su Echo Records bei išleido debiutinį albumą Do You Like My Tight Sweater?, fraze, nuo kurios jie pradėjo savo pažintį. Albumas buvo trip hopo, funk ir electronic dance mišinys. Kitas albumas I Am Not a Doctor apėmė panašų muzikinį spektrą, o dainos Sing It Back Boriso Dlugoscho remiksas sulaukė tarptautinės sėkmės ir pateko į 110 rinkinių albumų.

2001 metų spalį išleistas trečiasis Moloko albumas Things to Make and Do, kuriame panaudota daugiau gyvos instrumentinės muzikos. Albumas pasiekė trečią vietą Jungtinės Karalystės čartų lentelėje, o „The Time Is Now“ tapo sėkmingiausia dueto daina Britanijoje, pasiekusi trečiąją vietą. 2003 metais išleistas paskutinis Moloko albumas „Statues“. Po to duetas iširo.

Solo karjera (2004-dabar) 

Pirmajį solo albumą, pavadintą Ruby Blue, Róisín Murphy išleido 2005 metų birželį su Echo Records. Daina „Ruby Blue" buvo įtraukta į amerikiečių serialo Grėj Anatomija (rodomo per LNK, angl. Grey’s Anatomy) garso takelį.

2006 metais Róisín Murphy pasirašė sutartį su EMI ir naujas singlas „Overpowered“ išleistas 2007 metų liepos 2 dieną. Antrasis singlas „Let Me Know“ pasiekė klausytojų ausis rugsėjį, o spalį išleistas ir albumas Overpowered.

Tą patį rudenį Róisín Murphy buvo nominuota MTV Europe Music Award for Best Interact.

Diskografija 

 2005: Ruby Blue
 2007: Overpowered
 2015: Hairless Toys
 2016: Take Her Up to Monto
 2020: Róisín Machine

Nuorodos 

 Official Róisín Murphy website
 

Murphy
Murphy
Acetoneminis vėmimas

Acetoneminis vėmimas – liga, kuri reiškiasi periodiškai pasikartojančiais nesulaikomo vėmimo priepuoliais.

Dažniausiai serga 2-5 m. vaikai, kurie turi įgimtų medžiagų apykaitos sutrikimų. Kai vaikas, linkęs sirgti šia liga, maitinamas riebiu, mažai angliavandenių (vaisių, daržovių) turinčiu maistu, jo organizme susikaupia per daug ketoninių medžiagų, kurios toksiškai veikia centrinę nervų sistemą. Rečiau ją sukelia badavimas, infekcinė liga, stiprios emocijos. Ji gali prasidėti ir per prievartą maitinamam vaikui.

Iš pradžių pablogėja savijauta, skauda galvą, iš burnos sklinda acetono kvapas, vėliau pradedama nesulaikomai vemti. Vaikas vemia 2-3 paras arba ilgiau, tiek valgydamas, tiek badaudamas. Apima apatija, skauda pilvą, visą laiką troškina, kartais pakyla temperatūra. Sutrinka organizmo vandens ir elektrolitų apykaita. Šios ligos priepuoliai gali kartotis iki 9-10 m. amžiaus.

Prasidėjus šiai ligai, ligoniui reikia duoti gerti nedideliais gurkšniais šaltos saldžios arbatos, mineralinio vandens arba geriamosios sodos tirpalo (pusė arbatinio šaukštelio į stiklinę vandens). Su arbata jis gali suvalgyti baltos duonos riekelę ar džiūvėsėlį. Vėmimui aprimus, girdyti vėsiomis vaisių (obuolių, slyvų, apelsinų) sultimis: po 2-3 arbatinius šaukštelius kas 10 min. Jei vaikas nenustoja vemti, reikia kviesti gydytoją. Ligonis dažniausiai guldomas į ligoninę. Linkusiam į šią ligą vaikui patartina neduoti riebaus maisto (grietinėlės, sviesto, riebios mėsos, pyragaičių, torto, stipraus sultinio). Jį reikia maitinti varške, neriebia žuvimi, daržovėmis, vaisiais, avižų koše, mišrainėmis su augaliniu aliejumi. Sviestu ir grietine patiekalai tik paskaninami. Reikia stebėti, kokie maisto produktai sukelia vaikui vėmimą, ir jų vengti. Vėmimą gali nustatyti patys tėvai; specialus popierėlis ar tabletėlė, pamirkyti vaiko šlapime, pakeičia spalvą. Popierėlių ar tablečių acetonui šlapime nustatyti galima gauti vaikų poliklinikoje.

Medžiagų apykaitos sutrikimai
Don McLean

Donald McLean (g. 1945 m. spalio 2 d.) – populiarus JAV dainininkas, baladžių atlikėjas, dainų autorius.

Labiausiai išpopuliarėjo 1971 m. albumo baladėmis "American Pie" – inspiruota Ritchie Valens žūties, ir "Vincent", kuri skirta Vincentui Van Gogui.

Nuorodos 
 Oficialus Don McLean ir American Pie tinklalapis
 Allmusic
 
 American Pie iš YouTube
 Vincent (Starry Starry Night) – Don McLean iš YouTube

McLean Don
McLean