joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kybartų geležinkelio stotis

Kybartų geležinkelio stotis (arba Virbalio geležinkelio stotis) – geležinkelio stotis, esanti Kybartuose, Kudirkos Naumiesčio g. 4, LT-70414, Vilkaviškio rajono savivaldybė. Valdo AB „Lietuvos geležinkeliai“. Geležinkelio transporto mazgas.

Istorija 

1851–1861 m. buvo nutiesta Sankt Peterburgo-Varšuvos geležinkelio atšaka iš Lentvario į Virbalį. Virbalio aukščiausios klasės geležinkelio stotis buvo pastatyta už kelių kilometrų, prie pat valstybės sienos su Vokietija – dabartiniuose Kybartuose. Rusijos imperija Kybartuose (tuo metu Virbalyje) buvo įrengusi unikalų geležinkelio stoties kompleksą su imperatoriaus ir jo svitos apartamentais. Prancūzijos inžinieriai suprojektavo sudėtingą stoties kompleksą: lokomotyvų, riedmenų, kelio priežiūra ir techninis aptarnavimas, kuro, vandens tiekimas, apsauga, muitinės patikrinimai – visa tai buvo atlikta pagal pačius aukščiausius to meto reikalavimus. Stoties pastatus jungė požeminiai tuneliai, kurie buvo atrasti ir atkasti 2002 m., kai vienos įmonės darbininkai remontavo buvusį muitinės sandėlio pastatą.

Rusijos imperijos laikais Kybartų geležinkelio stotis buvo didžiausia po Sankt Peterburgo geležinkelio stotis. Iš vienos stoties pusės buvo rusiškosios vėžės geležinkelio bėgiai, iš kitos – europinės vėžės bėgiai. Kybartų geležinkelio stotyje keleiviai perlipdavo iš europinio standarto traukinio į rusiško standarto traukinį, o čia įrengus ratų keitimo įrenginius, laukdavo (apie dvi valandas), kol pakeis vagonų ratus. Kybartų geležinkelio stoties depe nuolatos stovėjo Rusijos imperatoriaus asmeninis europinio standarto traukinys, o jam išvykus į Europą, čia likdavo rusiško standarto jo asmeninis traukinys.

Šaltiniai 

Kybartai
Lietuvos geležinkelio stotys
Vilkaviškio rajono savivaldybė
The Kinks

The Kinks – Anglijos roko grupė, kuri susikūrė 1964 m. Nors The Kinks buvo didžiųjų amžininkų The Beatles, The Rolling Stones ir The Who šešėlyje, tai nesutrukdė ilgainiui jiems pasižymėti kaip vienai reikšmingiausių rokenrolo eros britų muzikos grupių. Grupės pagrindą sudarė broliai Ray ir Dave Davies.

The Kinks išgarsėjo 1964 m. su viena garsiausių dainų rokenrolo istorijoje „You Really Got Me“. Tačiau kūrybiškiausiu savo periodu 1967–1972 m. netgi nesulaukdavo tinkamo publikos dėmesio. Nepaisant to, The Kinks įrašė vienus geriausių to meto albumų kaip „Something Else by the Kinks“ (1967), „The Village Green Preservation Society“ (1968) ir dainas kaip „Sunny Afternoon“ (1966), „Waterloo Sunset“ (1967). The Kinks išsiskirstė 1996 m.

The Kinks buvo gryno britiško stiliaus roko grupė. Jie padarė didelę įtaką įvairioms Anglijos altarnatyviojo roko grupėms, tačiau didžiausias dėmesys grupei grįžo 1990 -ųjų viduryje, kai pirmaujančios britpopo grupės kaip Oasis ir Blur nurodė tiesioginę jų įtaką britpopui.

Nariai 
 Ray Davies – gitara, vokalas;
 Dave Davies – gitara;
 Pete Quaife – bosinė gitara (iki 1969 m.);
 Mick Avory – mušamieji (iki 1984 m.);
 John Dalton – bosinė gitara (1969–1976, 1978 m.);
 Andy Pyle – bosinė gitara (1976–1978 m.);
 John Gosling – klavišiniai (1970–1978 m.);
 Jim Rodford – bosinė gitara (1978–1996 m.);
 Ian Gibbons – klavišiniai (nuo 1979).
 Bob Henrit – mušamieji (1984–1996 m.).

Diskografija 
 1964 Kinks 
 1965 Kinda Kinks [UK] 
 1965 The Kink Kontroversy 
 1965 Kinkdom 
 1965 Kinks-Size 
 1965 You Really Got Me 
 1966 United Kinksdom 
 1966 Face to Face 
 1967 Something Else by the Kinks 
 1968 Live at Kelvin Hall 
 1968 The Village Green Preservation Society 
 1969 Arthur (Or the Decline and Fall of the British Empire) 
 1970 Lola vs. the Powerman & the Money-Go-Round, Pt. 1 
 1971 Muswell Hillbillies 
 1971 Percy 
 1972 Everybody’s in Show-Biz 
 1973 The Great Lost Kinks Album 
 1973 Preservation: Act 1 
 1974 Preservation: Act 2 
 1974 Preservation: Acts 1 & 2 
 1975 The Kinks Present a Soap Opera 
 1975 The Kinks Present Schoolboys in Disgrace 
 1977 Sleepwalker 
 1978 Misfits 
 1979 Low Budget 
 1980 One for the Road 
 1981 Give the People What They Want 
 1983 State of Confusion 
 1984 Word of Mouth 
 1986 Think Visual 
 1988 Road 
 1989 UK Jive 
 1993 Phobia 
 1994 A Portrait of the Kinks 
 1994 To the Bone

Nuorodos 
 Oficialus The Kinks tinklalapis

Anglijos roko atlikėjai
Kauno ketaus liejykla

AB Kauno ketaus liejykla – didžiausia metalo dirbinių iš ketaus liejykla Baltijos šalyse. Veikė Kalantos g. 49, Kaune, Petrašiūnuose.

Istorija 
Ketaus gamykla „Centrolitas“ įkurta siekiant patenkinti pilkojo ir stipriojo ketaus liejinių žemės ūkio, statybos ir miškininkystės mašinų, suvirinimo ir mokslo tyrimų technikos, maisto ir lengvosios pramonės, prekybos, automobilių technikos, vandentiekio, dujotiekių, šilumos ir telefono tinklų įmonėms paklausą.

Pradėta statyti 1959 m., pirmuosius ketaus liejinius pagamino 1962 m. Be ketaus liejinių, įmonė gamino kojinius siurblius automobilių padangoms pripūsti, skysto tepalo švirkštus, baldų apkabas, keptuves, duonines, šulinių dangčius ir rėmus, dekoratyvinius gaminius (žibintus, tvoras, laiptų turėklus). 1966 m. pirmoji Sovietų Sąjungoje pradėjo gaminti sintetinį ketų. 1984 m. įmonėje dirbo 1780 darbuotojų.  1991 m. tapo akcine bendrove. Nuo 1996 m. įmonę valdė EBSW koncernas. Nuo 2004 m. restruktūrizuota.  2005 m. dirbo apie 440 darbuotojų. Gamybiniai pajėgumai siekė apie 20 000 tonų liejinių per metus. Nuo 2007 m. įmonę valdo UAB „KKL investicijų valdymas“. 2009 m. liejykla nutraukė veiklą. 2010 m. iškelta bankroto byla. 

Vadovai: Evaldas Majauskas (nuo 1973 m.), Antanas Milčius, Rymantas Kulbokas (nuo 1996 m.), Robertas Butkus (nuo 2008 m.).

Eksportas 
Kauno ketaus liejykla eksportavo savo produkciją į Švediją, Suomiją, Vokietiją, Šveicariją, Italiją. Eksportas viršijo 90 % visos pagamintos produkcijos.

Šaltiniai

Nuorodos 
 AB „Kauno ketaus liejykla“ svetainė

Buvusios Lietuvos įmonės
Kauno įmonės
Walter Ulbricht

Valteris Ulbrichtas (, g. 1893 m. birželio 30 d. Leipcige – 1973 m. rugpjūčio 1 d. Templine) – Vokietijos Demokratinės Respublikos vadovas, Vokietijos Vieningosios socialistų partijos pirmasis sekretorius. „Berlyno sienos“ statybos iniciatorius.

Biografija 
Komunistiniame judėjime dalyvavo nuo 1908 m. Vykstant Pirmajam pasauliniam karui, 1915 m. buvo mobilizuotas į Vokietijos imperijos kariuomenę. Dalyvavo kautynėse Rytų ir Balkanų frontuose. Už dezertyravimą ir agitaciją prieš karą kalintas. Lapkričio revoliucijos dalyvis. 1923 m. išrinktas į Vokietijos Komunistų partijos Centro komitetą, nuo 1935 m. – VKP CK Politinio biuro narys. 1926‒1928 m. buvo Saksonijos landtago narys, 1928‒1933 m. – Vokietijos Reichstago deputatas nuo VKP.

A.Hitleriui atėjus į valdžią emigravo. 1938‒1943 m. buvo VKP atstovas Kominterne. Antrojo pasaulinio karo metais dirbo propagandinį darbą Raudonosios armijos frontuose ir tarp vokiečių karo belaisvių.

Po karo grįžo į tėvynę. 1946‒1949 m. buvo Vokietijos Vieningosios socialistų partijos pirmininko pavaduotojas, 1950–1971 – šios partijos vadovas.

Įkūrus VDR, 1949‒1955 m. buvo Ministro pirmininko pavaduotojas, 1955‒1960 m. – pirmasis pavaduotojas. 1960‒1971 m. buvo VDR Valstybės tarybos ir Nacionalinės gynybos tarybos pirmininkas.

Veiklos vertinimas 

V. Ulbrichtas laikėsi stalinistinių šalies valdymo pozicijų. 1952 m. liepos mėn. paskelbė „tolygaus socializmo kūrimo“ kursą ir pradėjo pagal tarybinį pavyzdį pertvarkyti VDR ūkį – uždrausta privati prekyba, smulkūs ūkiai, nacionalizuojamos gamyklos ir vystoma sunkioji pramonė. Dėl šių veiksmų pradėjo trūkti maisto ir plataus vartojimo prekių ir prasidėjo vadinamoji „1953 m. Berlyno krizė“.

Jo iniciatyva 1961 m. rugpjūčio 13 d. buvo pastatyta „Berlyno siena“. Likus tik dviem mėnesiams iki šio įvykio V. Ulbrichtas neigė, jog ruošiamasi ją statyti.

Nuorodos 
 „Niekas nežada statyti sienos“ V. Ulbrichto spaudos konferencija

Šaltiniai 

|-

|-

VDR politikai
Valdomas turtas

Valdomas turtas () – finansų sąvoka, skirta nurodyti finansų įstaigų valdomų lėšų sumą. Tai yra finansinėms institucijoms, tokioms kaip investiciniams (), apribotos rizikos () ir privataus kapitalo fondams (), investicijų bei turto valdymo bendrovėms patikėtų valdyti klientų turto rinkos vertė. Dažniausiai valdomas turtas yra naudojamas, kaip sėkmės matas. Jo kitimą nulemia kapitalo prieaugis (vertės mažėjimas) ir grynų pajamų () įplaukų (išplaukų) mastas.

Investiciniai fondai
Investicijų valdymas
Privačioji bankininkystė
Marius Papšys

Marius Papšys (g. 1989 m. gegužės 13 d.) – Lietuvos futbolininkas, rungtyniaujantis saugo pozicijoje. Lietuvos nacionalinės rinktinės žaidėjas.

Karjerą pradėjo „FK Vilnius“ klube, 2009 m. išvyko į Rusiją, Permės „Amkar“ klubą, kur žaidė dublerių komandoje. 2010 m. grįžo į Lietuvą, atstovavo FK Klaipėdą. 2011 m. persikėlė į Čekiją. 2013 m. pradžioje pasirašė dvejų metų sutartį su Klaipėdos „Atlanto“ klubu..

M.Papšys 2010 m. su U-21 rinktine laimėjo Baltijos taurę. Lietuvos nacionalinėje rinktinėje debiutavo 2011 m., draugiškose varžybose prieš Norvegiją.

, kovodamas už FK Neptūną prieš Panevėžio B komandą, pelnė „pokerį“ (keturis įvarčius). FK Neptūnas laimėjo rungtynes 5:0.

Trenerio karjera 
2022 m. įgijo UEFA B trenerio licenciją.

Šaltiniai 
 National Football Teams

Papšys, Marius
Seminaras

Seminaras ( 'daigynas', čia: 'mokykla') – pratybų, kursų rūšis, viena iš papildomo mokymo formų aukštosiose ir kitose mokyklose bei įstaigose.  Seminarai taip pat pravedami ir už mokyklų sienų įvairių sričių specialistams: sporto treneriams, pedagogams, įvairių sričių menininkams, verslininkams ir pan.

Seminarai, kaip ir plenerai, simpoziumai ir pan., – neatsiejama įvairių mokymo kursų, kvalifikacijos kėlimo renginių, konferencijų, parodų dalis. Skiriami viešieji ir specializuoti seminarai (pvz., teisės, darbų saugos, buhalterinės apskaitos, sporto trenerių). Jie gali trukti nuo 1 – 2 valandų ir ilgiau, pravedami biuruose, auditorijose, konferencijų salėse, privačiose erdvėse, derinant darbą sesijose su pažintine ir kultūrine programa (pvz., ekskursija, paruošta renginio organizatorių). Taip pat seminarai vedami tiesiogiai internetu, per vaizdo konferencijų programas.

Praplečia arba apibendrina mokomojo dalyko žinias. Dažniausiai būna 3 tipų seminarai: skirti išeitam kursui įtvirtinti ir praplėsti, svarbioms kurso temoms nagrinėti ir tiriamojo pobūdžio, nesusiję su paskaitų tematika. Seminarai aukštosiose mokyklose rengiami, kai norima išsamiau išanalizuoti mokomąją medžiagą.

Šaltiniai 

Renginiai
Švietimas
Talk Talk

Talk Talk – Anglijos muzikos grupė, kuri susikūrė 1981 m. Iš pradžių grupė pradėjo kaip jaunatviško New Wave stiliaus atstovai, panašiai kaip Duran Duran, tačiau greitu laiku išvystė nuosavą muzikinį stilių ir pasiekė tarptautinio populiarumo dainomis „Such a Shame“ (1984), „It’s My Life“ (1984), „Life’s What You Make It“(1986), „Living in Another World“(1986).

Nors atstovavo populiariajai romantinei electropop muzikai, Talk Talk visuomet priešinosi savo kūrybos komercializavimui. Pavyzdžiui, „It’s My Life“ videoklipą grupė sukūrė iš gyvūnų ir gamtos vaizdų, kuriame vokalisto Mark Hollis lūpos pridengtos, sakančios „Fuck EMI“ (liet. velniop EMI). Nors įrašų kompanija buvo skyrusi lėšų tradiciniam videoklipui, su šokančiomis merginomis ir pan. Talk Talk pasižymėjo ir įspūdingu gyvu savo dainų atlikimu, kaip, pvz., įraše „London 1986“.

1988 m. albumu „Spirit of Eden“ grupė kardinaliai pakeitė stilių į eksperimentinį, post -roką. Nors vėlesni grupės darbai susilaukė didelio kritikų ir avangardinio roko muzikos mėgėjų dėmesio, tačiau prarado buvusį populiarumą. 1991 m. grupė baigė veiklą.

1990 m. EMI išleistas Talk Talk dainų rinkinys „Natural History“ (JK – 3 vieta) buvo parduotas pasaulyje daugiau nei 1 mln. kopijų tiražu. 2003 m. No Doubt įrašė „It’s My Life“ koverį, tapusį tarptautiniu hitu.

Nariai 

 Mark Hollis – vokalas;
 Lee Harris – mušamieji;
 Simon Brenner – klavišiniai;
 Paul Webb – bosinė gitara.

Diskografija

Studijiniai albumai 

 1982 The Party’s Over
 1984 It’s My Life
 1986 The Colour of Spring
 1988 Spirit of Eden
 1991 Laughing Stock

Kiti leidiniai 

 1986 London 1986 (koncertinis)
 1986 Live at Montreux 1986 (DVD, vaizdo įrašas)
 1990 Natural History: The Very Best of Talk Talk (dainų rinkinys)
 1998 Asides and Besides (remiksai, reti įrašai)
 2001 The Collection (dainų rinkinys)
 2001 The It’s My Life: The Collection (dainų rinkinys)

Nuorodos 
 Allmusic apie Talk Talk: biografija, reviu

Anglijos atlikėjai
Pop atlikėjai
Pandžabas (Pakistanas)

Pandžabas () – provincija Pakistano rytuose. Iš rytų ribojasi su Indija (Pandžabu, Radžastanu bei Džamu ir Kašmyru), taip pat su beveik visomis Pakistano teritorijomis ir provincijomis. Pandžabas yra gausiausiai apgyvendinta Pakistano teritorija (60 % šalies gyventojų). Administracinis centras – Lahoras.

Geografija 

Didžioji dalis provincijos yra tankiai apgyvendintoje Indo-Gango lygumoje, išvagotoje Indo, Dželamo, Činabo, Ravio, Satledžo upių bei daugybės kanalų. Šiauriniu pakraščiu driekiasi Himalajai, vakariniu – Suleimano kalnai. Vakarinėje pusėje yra dykumų.

Istorija 

Pandžabo provincija apima vakarinę Pandžabo istorinio regiono dalį. Padalinant Indiją ir Pakistaną musulmoniškoji Panžabo dalis atiteko Pakistanui.

Gyventojai 

Didžioji dauguma Pandžabo gyventojų yra pandžabiai (šie skirstosi į daugybę genčių ir kastų). Taip pat yra siraikių, sindų, kašmyrų, puštūnų, beludžių, muhadžirų. Nors 75 % Pandžabo provincijos gyventojų gimtoji kalba yra pandžabių, oficialų statusą turi tik urdu kalba. 97,21 % provincijos gyventojų yra musulmonai (daugiausia sunitai, yra šiitų mažuma), 2,31 % – krikščionys, likusieji – ahmadijai, hinduistai, sikhai, parsai (zoroastriečiai) bei bahajai. Paplitusios sufizmo religinės tradicijos.

Miestuose gyvena 31 % gyventojų. Didžiausi miestai: Lahoras, Faisalabadas, Ravalpindis, Multanas, Gudžranvala, Sargoda, Bahavalpūras, Sialkotas, Šeichupūra, Džangas.

Administracinis suskirstymas 
 
Pandžabas padalintas į 36 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):

Pakistano administraciniai vienetai
Pandžabas
Chaiber Pachtunchva

Chaiber Pachtunchva () – provincija Pakistano šiaurėje. Šiaurės vakaruose ribojasi su Afganistanu, iš kitų pusių – su Gilgitu-Baltistanu, Laisvuoju Kašmyru, Pandžabu ir kt. Pakistano teritorijomis. Administracinis centras – Pešavaras.

Seniau provincija vadinta Šiaurės vakarų pasienio provincija (), o šnekamojoje kalboje vadinama įvairiai: Sarhadu, Afganija, Pachtunistanu (Puštūnistanu), Abasinu, Chaiberu ir kt.

Geografija 

Provincija yra ties Irano kalnyno ir Hindukušo kalnų sandūra, seismiškai nestabilioje teritorijoje. Provincijos teritorijoje yra žymioji Chaibero perėja – pagrindinė jungtis tarp Pietų ir Vidurinės Azijos. Šiaurinė Chaiber Pachtunchvos dalis kalnuota, su vaizdingais, miškais apaugusiais slėniais ir vandeningomis kalnų upėmis. Pietuose būdingi sausi, uolingi kraštovaizdžiai. Svarbiausios upės – Kabulas, Svatas, Čitralis, Kunaras.

Istorija 

Chaiber Pachtunchva yra istorinio Puštūnistano regiono, apgyvendinto puštūnų, dalis.

Gyventojai 

Didžioji dauguma Chaiber Pachtunchvos gyventojų yra puštūnai (susiskirstę į daug genčių), taip pat yra virš milijono pabėgėlių iš Afganistano (taip pat dauguma puštūnai, bet yra tadžikų, chazarų ir kt.), dar gyvena beludžiai, čitraliai, įvairios dardų tautos (kalašai, šinai, chovarai ir kt.). Plačiausiai naudojama puštūnų kalba. Beveik visi Chaiber Pachtunchvos gyventojai yra musulmonai (sunitai bei šiitų mažuma). Kalašai praktikuoja šamanizmą.

Miestuose gyvena 17 % gyventojų. Didžiausi miestai: Pešavaras, Mardanas, Mingora, Kohatas, Abotabadas, Svabis, Dera Ismail Chanas.

Administracinis suskirstymas 
 
Chaiber Pachtunchva padalinta į 25 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):

Pakistano administraciniai vienetai
Parafininė kulka

Parafininė kulka, taip pat vaškinė kulka () – kulka iš parafino, kuria užtaisomas beparakis šovinys. Šovinys iššaunamas sprogus kapsulei.

Parafininės kulkos naudojamos šaudant į taikinius iš arti revolveriais ir vienšūviais pistoletais. Kartais šoviniai su parafininėmis kulkomis naudojami ir šaudant savitaisiais pistoletais, bet tada pistoletą vis tenka užtaisyti ranka.

Pigumas 
Parafinines kulkas sparčiai ir lengvai gali pasigaminti pats naudotojas, tačiau daug kompanijų parafinines kulkas gamina ir pardavinėja. Šaudant parafininėmis kulkomis šias sulaikyti pakanka paprastos faneros lakšto, prie kurio parafinas prikimba. Vėliau jį galima nugramdyti ir iš jo vėl atlieti naujų parafininių kulkų. 

Šaudymas parafininėmis kulkomis yra pigus, nes šovinių tūtelės ir parafinas paprastai naudojami pakartotinai, reikia nusipirkti tik kapsulių šovinių užtaisymui. Kapsulės paprastai yra pigios (pvz., 100 kapsulių kainuoja iki 2 JAV dolerių). Beparakių šovinių užtaisymas spartus, jam reikia labai nedaug įrankių - kapsulėms išstumti ir įdėti. Turint įrankius ir paruoštas kulkas 50 šovinių pakartotinai užtaisoma mažiau kaip per 10 min. 

Viena iš parafino mišinio kulkoms sudėčių:
 8 dalys parafino,
 2 dalys bičių vaško,
 1 dalis tepalo (pvz., Lubriplate No. 115).

Panašiai šaudymui iš arti yra naudojamos ir treniruočių guminės bei plastikinės kulkos, kuriomis irgi užtaisomi beparakiai šoviniai. Tokias kulkas galima naudoti pakartotinai, jeigu naudojama tinkama kulkų gaudyklė. Šios guminės ir plastikinės kulkos rikošetuoja.

Sauga 
Parafininės kulkos nėra mirtinos, jos nepramuša sienų, todėl jomis galima saugiai šaudyti patalpose ir situacijose, kai koviniai šoviniai yra pavojingi. Parafininės kulkos nėra visiškai nežeidžiančios, kadangi jų greitis viršija dažasvydžio kulkų greitį. Jos sužeidžia pataikiusios į akis, kitas jautrias veido dalis, todėl būtina naudoti apsauginius akinius ar veido kaukę. 

Dėl saugumo parafinines kulkas dažnai naudoja greitatraukos ( 'greitasis išsitraukimas') ir triukų šauliai, kadangi išsitraukiant revolverį ar pistoletą ir netyčia iššovus į koją rimtai nesusižeisi. Pasaulio greitraukos asociacija () daugelyje savo varžybų naudoja parafinines kulkas. Asociacijos taisyklės reikalauja, kad parafininės kulkos būtų serijinės gamybos, tad tokias kulkas gamina kai kurios kompanijos.

Artimos temos
Guminė kulka
Plastikinė kulka
 Šratasvydis
 Dažasvydis

Nuorodos

World Fast Draw Association home page
 Cheep shooting with wax bullets

Kulkos
Pistoletai
Didžioji tuja

Didžioji tuja, (Thuja plicata) – kiparisinių (Cupressaceae) šeimos medžių rūšis. Tai vienas masyviausių medžių.

Paplitimas 
Auga Šiaurės Amerikos žemyno vakarų pakrantėje, dabartinių JAV (Vašingtono, Oregono, šiaurės Kalifornijos), šiaurės Aidaho, vakarų Montanos valstijose) ir Kanados (Britanijos Kolumbija) teritorijose. 

Introdukuotos vidutinių platumų klimato zonoje, įskaitant ir vakarų Europą, Australiją (į šiaurę iki pat Sidnio), Naujojoje Zelandijoje, rytinėje JAV pakrantėje (jos šiaurėje iki centrinės Niujorko valstijos dalies ir Havajų salų kalnuotose vietose. Natūralizuota JK, taip pat introdukuota Lietuvoje.

Požymiai 
Savo natūralaus paplitimo areale dažniausiai pasitaiko iki 30-53 m, didžiausias šių medžių aukštis iki 65–75 m. Kamienai iki 3–4 m skersmens, didžiausio skersmens iki 6,04 m. Didžiausio tūrio šios rūšies medis - 500 m³.

Amžius 
Dažnai pasitaiko gyvenančių iki 800-1000 metų, yra žinomas 1460 metų turintis medis.

Nuorodos 

 theplantlist.org / Thuja plicata Donn ex D.Don
 plants.usda.gov / Thuja plicata, Thuja plicata, PDF
 na.fs.fed.us / Thuja plicata 
 conifers.org / Thuja plicata
 efloras.org / Thuja plicata
 greentimbers.ca / Western Redcedar 
 linnet.geog.ubc.ca / Thuja plicata

Kiparisiniai
Medžiai ir krūmai
Čekijos futbolo varžybos 2011–2012 m.

Čekijos futbolo varžybos 2011–2012 m.
  prasidėjo 2011 m. rudenį, baigėsi 2012 m. pavasarį;
 s turnyras prasidėjo 2011 m. rudenį, finalas įvyko 2012 m. pavasarį.

2011–2012 m. Gambrinus Liga 
 Gambrinus Liga – aukščiausioji futbolo lyga.
 Dalyvavo 16 komandų.

Turnyrinė lentelė 
  Slovan Liberec tapo šalies čempionais.

Pastabos:
 Sigma Olomouc skirta 9 taškų nuobauda dėl 2009 m. korupcinio skandalo.  UEFA nušalino klubą nuo dalyvavimo Europos turnyruose, nors klubas ir iškovojo šalies taurę.

2011–2012 m. Čekijos futbolo taurė 
 Čekijos futbolo taurė – pagrindinis taurės turnyras Čekijoje.
 Vyksta kasmet nuo 1939 metų.

Finalo ir pusfinalio rungtynės

Šaltiniai

Nuorodos 
 RSSSF duomenų bazė:
 Čekijos čempionų sąrašai
 Čekijos futbolo taurės turnyrai
 2011/2012 m. sezonas
 Foot.dk archyvas (arch.)
 SOCCERWAY

Čekijos futbolo varžybos
Europos futbolo varžybos 2011–2012 m.
Lankašyras

Lankašyras () – nemetropolitinė grafystė Šiaurės Vakarų Anglijoje. Jo vardas kildinamas iš Lankasterio miesto ir kartais vadinamas Lankasterio grafyste. Lankašyro taryba yra Prestone. Lankašyre gyvena 1449700 žmonių.

Lankašyro istorija manoma prasidėjo XII amžiuje. Paskutiniojo teismo knygoje (1086 m.) rašoma, kad dalis šios grafystės priklausė Jorkšyrui, o zona tarp Mersio ir Riblio upių Češyrui. Jis ribojosi su Kamberlandu, Vestmorlandu, Jorkšyru ir Češyru.

Lankašyras iškilo per Pramonės perversmą kaip svarbus prekybos ir pramonės regionas. 1830 maždaug 85% visos medvilnės buvo pagaminama Lankašyre. Akringtonas, Blakbernas, Boltonas, Ročdeilis, Čorlis, Darvenas ir Bernlis tapo svarbiais medvilnės miestais. Blakpulas tapo svarbiu turizmo centru Lankašyro miestų gyventojams.

Šiandien grafystė ribojasi su Kambrija, Didžiuoju Mančesteriu, Mersisaidu ir Šiaurės ir Vakarų Jorkšyru.

Anglijos grafystės
Kveta

Kveta (, brah. Koŧá) – miestas vakarų Pakistano vakaruose, į vakarus nuo Multano; Beludžistano provincijos centras. Miestas įsikūręs Brahujų kalnuose, beveik 1700 m aukštyje, atskiri kalnai iškilę paties miesto teritorijoje. Tai vienintelis Pakistano didmiestis, įsikūręs kalnuose; seismiškai itin nestabilioje srityje. Kvetoje gyvena daugiausia puštūnai, yra beludžių, pandžabų, brahujų, išeivių iš Afganistano. Keliai ir geležinkeliai miestą jungia su Karačiu, Pešavaru, Lahoru, Zahedanu, yra oro uostas.

Vystoma chemijos (sieros), cemento, tekstilės, metalo apdirbimo, maisto pramonė. Amatai (kilimų audimas, veidrodžių gamyba ir kt.). Apylinkėse verčiamasi klajokline gyvulininkyste ir drėkinamąja žemdirbyste (vaismedžių auginimas), kasamos akmens anglys. Atitiestas dujotiekis iš Sui gamtinių dujų telkinio. Kvetoje veikia 1970 m. įkurtas Beludžistano universitetas, geofizikos institutas, archeologijos ir geologijos muziejai. Yra karinė bazė.

Istorija 

Kveta nuo seno buvo gyvenama puštūnų genties kasi. Rašytiniuose šaltiniuose Kveta minima nuo XI a., kai buvo užkariauta Mahmudo Gaznevi. XVI a. miestą valdė Mogolai. Vakariečiai miestą aplankė 1828 m., jį aprašė kaip pastatytą iš 3000 molinių namų apsuptų moline siena. Valdant britams Kveta tapo svarbiu strateginiu postu, čia įrengta nauja infrastruktūra. 1935 m. gegužės 31 d. stiprus žemės drebėjimas visiškai suniokojo miestą, žuvo ~40 tūkst. žmonių. Vėliau miestas atstatytas, prisijungė prie Pakistano ir tapo Beludžistano provincijos sostine.

Galerija

Šaltiniai 

Pakistano miestai
Bielsko apskritis

Apie 1795–1919 m. Rusijos imperijoje egzistavusią apskritį žr. Bielsko apskritis;
 Apie 1940–1945 m. Baltarusijos TSR egzistavusi rajoną žr. Bielsko rajonas.
Bielsko apskritis () – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras Bielsko miestas. Apskritis ribojasi su Balstogės, Hainuvkos, Semiatičės ir Mazovijos Vysokio apskritimis. Apskrityje yra 8 valsčiai.

Apskrities valsčiai 
Apskrityje yra 8 valsčiai:

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Apskrities pietryčiuose esančio Bočkų valsčiaus pietrytinėje dalyje esantys keli kaimai ir toliau priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei iki 1795 metų. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 2010 m. sausio 27 d. pradėtas naudoti Bielsko apskrities herbas.

Gyventojai 

Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:

Šaltiniai

Nuorodos 
 Bielsko apskrities tinklalapis (lenk.) .
Semiatičės apskritis

Semiatičės apskritis () – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras Semiatičės miestas. Apskritis ribojasi su Palenkės Bialos, Bielsko, Hainuvkos, Losicės, Sedlcų, Palenkės Sokoluvo, Mazovijos Vysokio apskritimis ir Gudija. Apskrityje yra 9 valsčiai.

Apskrities valsčiai 
Apskrityje yra 9 valsčiai:

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos Palenkės vaivadijai. Apskrities rytuose esančių Mileičicės, Nužeco Stacjos ir Mielniko valsčių rytinės dalys ir toliau priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei iki 1795 metų. Nuo 1569 m. iki 1795 m. buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui. 1807–1842 m. priklausė Rusijos imperijos, Balstogės sričiai, 1842–1914 m. Gardino gubernijai. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 2005 m. spalio 28 d. pradėtas naudoti Semiatičės apskrities herbas.

Gyventojai 

Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:

Nuorodos 
 Semiatičės apskrities tinklalapis (lenk.).

Šaltiniai 

Semiatičės apskritis
Palenkės vaivadijos apskritys
Beludžistanas (Pakistanas)

Beludžistanas () – provincija Pakistano pietvakariuose. Šiaurės rytuose ribojasi su Chaiber Pachtunchva ir Federalinėmis genčių žemėmis, rytuose su Pandžabu ir Sindu, vakaruose su Afganistanu ir Iranu; iš pietų skalauja Arabijos jūra. Tai didžiausia Pakistano provincija. Administracinis centras – Kveta.

Geografija 

Provincija yra ties Irano kalnyno pietrytiniame pakraštyje. Šiaurės rytuose iškilę Suleimano kalnai, toliau į pietus pereina į Toba Kakaro kalnagūbrį, kuriame yra svarbi Bolano perėja. Beludžistano pietūs patenka į erodavusio smiltainio kraštovaizdžiais pasižymintį Makrano regioną. Didžiąją dalį teritorijos užima dykumos (Charanas). Kalnuose yra ežerų, pvz., Hanos ežeras Kvetoje.

Klimatas tropinis, karštas, sausringas. Aukštikalnėse būdingos šaltos, sniegingos žiemos ir itin karštos vasaros. Lygumose žiemos daug šiltesnės (nebūna neigiamų temperatūrų), o vasaros taip pat karštos. Aukščiausia užfiksuota temperatūra – 53 °C (Sibyje).

Istorija 

Beludžistano provincija yra rytinė Beludžistano istorinio regiono dalis.

Gyventojai 

Dauguma Beludžistano gyventojų yra beludžiai. Taip pat yra brahujų, puštūnų, pandžabų, Afganistano pabėgėlių (puštūnų, tadžikų, hazarų). Apie 40 % provincijos gyventojų kalba beludžių kalba, dar vartojamos brahujų, sindų, puštūnų, urdu kalbos. Beveik visi gyventojai musulmonai (daugiausia sunitai).

Miestuose gyvena beveik 24 % gyventojų. Didžiausi miestai: Kveta, Chuzdaras, Čamanas, Turbatas, Sibis.

Administracinis suskirstymas 
 
Beludžistanas padalintas į 30 rajonų (skliaustuose – administracinis centras):

UNPO nariai
Pakistano administraciniai vienetai
Hainuvkos apskritis

Apie 1940–1945 m. Baltarusijos TSR egzistavusi rajoną žr. Hainuvkos rajonas.
Hainuvkos apskritis () – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras – Hainuvkos miestas. Apskritis ribojasi su Balstogės, Bielsko, Semiatičės apskritimis ir Gudija. Apskrityje yra 9 valsčiai.

Apskrities valsčiai 
Apskrityje yra 9 valsčiai:

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII–XIV a. šias žemes užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XII–XIV a. iki 1513 m. priklausė LDK Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki Liublino unijos – Palenkės vaivadijai. Po unijos rytinė apskrities dalis ir toliau priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Bresto vaivadijai iki 1795 metų, o vakarinė ir pietvakarinė dalis 1569–1795 m. buvo ATR Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose. Rytinė apskrities dalis 1795–1796 m. priklausė Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796–1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. priklausė Gardino gubernijai. Vakarinė apskrities dalis 1795 m. iki 1807 m. priklausė Prūsijos karalystės Naujosios Rytų Prūsijos Balstogės departamentui ir nuo 1807 m. prijungta prie Rusijos imperijos Balstogės srities. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos Baltarusijos TSR Bresto sričiai. 1941–1944 m. priklausė Trečiojo reicho Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. XXI a. pradžioje pradėtas naudoti dabartinis herbas.

Gyventojai 

Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:

Tarptautinis bendradarbiavimas 

  – Kraslavos rajonas.

Nuorodos 
 Hainuvkos apskrities tinklalapis (lenk.).

Šaltiniai 

 
Palenkės vaivadijos apskritys
Willi Stoph

Vilis Štofas (, g. 1914 m. liepos 9 d. Berlyne – 1999 m. balandžio 13 d. Berlyne) – VDR politikas, tarptautinio komunistinio judėjimo veikėjas, buvęs VDR Valstybės tarybos pirmininkas ir dukart – VDR Ministrų tarybos pirmininkas. VDR armijos generolas.

Biografija 
Nuo 1928 m. buvo Vokietijos komunistinio jaunimo sąjungos, o nuo 1931 m. – Vokietijos komunistų partijos narys. 1935–1937 ir 1940–1945 m. tarnavo vermachte, 1942 m. fronte buvo sužeistas ir apdovanotas Geležiniu kryžiumi.

Po karo dirbo Centrinėje pramonės valdyboje (Tarybinės karinės administracijos Vokietijoje vykdomasis organas).

1950–1953 m. buvo Vokietijos Vieningosios socialistų partijos CK sekretorius, nuo 1950 m. – VDR Liaudies Rūmų deputatas, Ekonomikos komisijos pirmininkas. 1952–1955 m. buvo VDR Vidaus reikalų ministras, 1956–1960 m. – Nacionalinės gynybos ministras. 1959 m. jam suteiktas armijos generolo karinis laipsnis.

1954–1964 m. V.Štofas buvo VDR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas, 1964–1973 m. ir 1976–1989 m. – VDR Ministrų tarybos pirmininkas. 1973–1976 m. buvo VDR Valstybės tarybos pirmininkas.

Papildoma informacija 
 Vadovaudamas VDR vyriausybei pradėjo suartėjimo su VFR procesą, 1970 m. kovo 19 d. Erfurte susitiko su kancleriu Viliu Brandtu (vadinamasis Willi-West ir Willi-Ost susitikimas).
 1986 m. V.Štofas nusiuntė M.Gorbačiovui padėties VDR analizę siūlydamas atleisti iš šalies vadovo posto E.Honekerį.
 1989 m. lapkričio 7 d., po masinių demonstracijų, V. Štofo vadovaujama vyriausybė atsistaydino. Gruodžio mėn. jis buvo apkaltintas korupcija bei piktnaudžiavimu tarnyba ir suimtas. Netrukus iš kalėjimo paleistas dėl sveikatos būklės.

Nuorodos 
 Biografija (vokiečių kalba)

Šaltiniai 

|-

|-

|-

VDR politikai
Wilhelm Pieck

Vilhelmas Pikas (, g. 1876 m. sausio 3 d. Gubine, Vokietija – 1960 m. rugsėjo 7 d. Berlyne) – socialdemokratinio ir komunistinio judėjimo veikėjas, pirmasis ir vienintelis VDR prezidentas.

Biografija 

Į Vokietijos socialdemokratų partiją įstojo 1895 m. , buvo kairiojo partijos sparno atstovas. Vėliau įstojo į marksistinę Spartako sąjungą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui buvo pašauktas į armiją, už antikarinę agitaciją suimtas, tačiau dar prieš teismą pabėgo ir emigravo į Nyderlandus.

Po karo grįžo namo, 1918 m. buvo vienas Vokietijos komunistų partijos (VKP) steigėjų. 1921 m. V.Pikas išrinktas į Komunistinio internacionalo Vykdomąjį komitetą, tapo Prūsijos landtago deputatu. 1928 m. išrinktas į Vokietijos Reichstagą.

Atėję į valdžią nacistai 1933 m. liepos 14 d. paskelbė 33-jų žmonių sąrašą, kuriems atimama Vokietijos pilietybė. Tarp jų buvo ir V. Pikas. 1934 m. jis emigravo į Paryžių, vėliau persikėlė į Maskvą. Vokietijos-TSRS karo metu dirbo agitacinį darbą tarp vokeičių karo belaisvių.

1946 m. susijungė Vokietijos Komunistų ir Socialdemokratų partijos, V. Pikas bei Otas Grotevolis tapo Vokietijos Vieningosios socialistų partijos (VVSP) pirmininkais.

Sukūrus Vokietijos Demokratinę Respubliką 1949 m. spalio 11 d. V.Pikas išrinktas pirmuoju VDR prezidentu. Šis postas buvo nominalus, iš tikro šalį valdė VVSP CK Generalinis sekretorius Valteris Ulbrichtas. Po V. Piko mirties VDR prezidento postas panaikintas, šias pareigas atliko VDR Valstybės tarybos pirmininkas.

Papildoma informacija 
 1961–1990 m. VDR Gubeno miestas buvo vadinamas Wilhelm-Pieck-Stadt Guben.

|-

|-

Nuorodos 
 Biografija (vokiečių kalba)
 V.Piko atvaizdas ant 20 VDR markių monetos

Šaltiniai 

VDR politikai
Niurnbergo suvažiavimas

Niurnbergo suvažiavimas () buvo kasmetinis Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos suvažiavimas, rengtas nuo 1923 iki 1938 metų. Ypač po Hitlerio iškilimo į valdžią 1933 metais, tokie suvažiavimai buvo skirti nacistinės propagandos tikslais. 

Pirmieji NSDAP suvažiavimai vyko Miunchene 1923 metais ir Veimare 1926 metais. Nuo 1927 metų naciai suvažiavimus rengė tik Niurnberge. 

Pagrindinė Nacių partijos suvažiavimo kryptis buvo toliau stiprinti Adolfo Hitlerio asmenybės kultą, vaizduojant jį kaip Apvaizdos pasirinktą Vokietijos gelbėtoją. Į suvažiavimą susirinkusios žmonių masės klausėsi fiurerio kalbų, prisiekinėjo jam ištikimybe.

Trečiasis reichas
Gašerbrumas II

Gašerbrumas II, dar žinomas kaip K4 – viršukalnė Karakorume, Gašerbrumo masyve, stūkso ties Pakistano (Gilgitas-Baltistanas) ir Kinijos (Sindziangas) sienų sandūra. Aukštis – 8035 m (13-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 5-as Pakistane).

Į kalną pirmą kartą įkopta 1957 m. liepos 7 d. (Austrijos ekspedicija – Fritz Moravec, Josef Larch ir Hans Willenpart).

Pakistano kalnai
Kinijos kalnai
Karakorumas
Kandžut Saras

Kandžut Saras () – viršukalnė Karakorume, Hisparo masyve, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Aukštis – 7760 m (26-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 11-as Pakistane). Turi dvi viršūnes – Kandžut Sarą I (7760 m) ir Kandžut Sarą II (6831 m).

Į kalną pirmą kartą įkopta 1959 m. (Italijos ekspedicija – vad. Camillo Pellissier).

Šaltiniai 

Pakistano kalnai
Karakorumas
Čogolisa

Čogolisa, dar vadinama „Nuotakos kalnu“ – viršukalnė Karakorume, Mašerbrumo masyve, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Stūkso greta Baltoro ledyno. Aukštis – 7665 m (36-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 14-as Pakistane).

Turi keletą viršūnių, iš kurių aukščiausia pietvakarinė.

Į kalną bandyta užkopti jau 1909 m., kuomet italų didiko, Abruco princo Luidžio Amadėjaus ekspedicija pasiekė 7498 m aukštį iš bazės Čogolisos „balne“ (6335 m). Nors dėl blogų oro sąlygų viršūnė nebuvo pasiekta, bet buvo pamuštas tuometinis įkopimo aukščio rekordas. 1958 m. į Čogolisos II viršūnę (7654 m) įkopė japonų ekspedicija, vadovaujama T. Kavabaros. Į aukščiausią viršūnę buvo įkopta tik 1975 m. (austrų ekspedicija, vadovaujama Eduard Koblmuller).

Pakistano kalnai
Karakorumas
Sindhų kalba

Sindhų kalba (سنڌي, सिन्धी = Sindhī) – indoeuropiečių kalbų šeimos, indoarijų atšakos kalba. Vartojama daugiausia sindhų tautybės žmonių, gyvenančių pietryčių Pakistane (Sindhe, Beludžistane), Indijoje (vakarų Gudžarate) bei diasporoje visame pasaulyje (Omane, Filipinuose, Indonezijoje, JAV ir kt.). Sindhų kalba yra viena iš dviejų valstybinių Pakistano kalbų (greta urdu), taip pat turi oficialios kalbos statusą Indijoje.

Sindhų kalba susidarė iš Apabhramšos prakrito, ikiislaminiu laikotarpiu buvo užrašoma trim raštais – Ardhanagari, Saindhu ir Malwari. Sindhams priėmus islamą, kalba pradėta užrašinėti arabų raštu (tačiau oficialiai įtvirtintas tik XIX a.), perėmė daug skolinių iš persų ir arabų kalbų. XIV–XVIII a. tai buvo populiari literatūrinė kalba, naudota poetų, sufijų.

Sindhų kalba pasižymi balsių gausa (16), taip pat turi 46 priebalsius. Turi daug sprogstamųjų, nazalinių garsų.

Sindhų kalba turi šias tarmes: Siraiki, Vičoli, Lari, Lasi, Thari, Kači. Vičoli tarme pagrįsta literatūrinė kalba.

Indoarijų kalbos
Indijos kalbos
3 burės

3 burės – verslo centras, esantis Šnipiškėse, naujajame Vilniaus miesto centre.

Projekto autorius – Leonidas Merkinas. Kompleksą sudaro trys pastatai, atitinkamai 24, 23 ir 17 aukštų dangoraižiai, praminti „burėmis“. Bendras komplekso plotas apie 60 000 m². Verslo centre nuomojamos A klasės biurų patalpos.

Istorija 

2002 m. buvo parengtas pirminis dangoraižio variantas – 29 aukštų vientisas bokštas. 2005 m. kilus diskusijoms, pastato aukštis buvo sumažintas ir nuspręsta pastatyti du atskirus bokštus. Pastatas baigtas statyti 2008 m., jį sudarė du bokštai. Didįjį bokštą sudarė 24 aukštai, jis vadintas „Didžiąja bure“, mažąjį bokštą sudarė 17, šis vadintas „Mažąja bure“. Kompleksas pavadintas „Vilniaus verslo uostu“, jo bendras plotas apie 60 000 m². „Vilniaus verslo uoste“ kūrėsi A klasės biurai.
2014 m. kompleksą įsigijo Švedijos kompanija „East Capital“. Pirminė sandorio vertė 22 mln. EUR (76 mln. Lt). Kompleksas pervadintas į „3 bures“, 2014 m. imta ruoštis trečiojo bokšto statyboms.

2016 m. pradėta statyti trečioji burė. Pastatas užbaigtas statyti 2018 m. Trečiojoje burėje veikia greitoji valgykla „iLunch“, UAB „Visma Lietuva“, bei AB „Swedbank“ įmonių padaliniai.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Oficiali svetainė

Lietuvos verslo centrai
Lietuvos dangoraižiai
Vilniaus pastatai
Balstogės apskritis

Apie 1807–1939 m. egzistavusią apskritį žr. Balstogės apskritis (1807-1939).
 Apie 1940–1945 m. Baltarusijos TSR egzistavusi rajoną žr. Balstogės rajonas.
Balstogės apskritis () – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras Balstogės miestas. Apskritis ribojasi su Bielsko, Hainuvkos, Lomžos, Monkų, Sokulkos, Mazovijos Vysokio, Zambruvo apskritimis ir Gudija. Apskrityje yra 15 valsčių.

Apskrities valsčiai 
Apskrityje yra 15 valsčių:

Istorija 

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. visas šias žemes, išskyrus dabartinio Zavadų valsčiaus žemes, užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. vakarinė apskrities dalis priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos vakarinė apskrities dalis priklausė Palenkės vaivadijai, o rytinė Trakų vaivadijai ir Naugarduko vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. vakarinė apskrities dalis buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose, o rytinė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijos ir Naugarduko vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. vakarinė dalis priklausė Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui, 1807–1842 m. Rusijos imperijos, Balstogės sričiai. Rytinė dalis 1795–1796 m. Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796–1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. Gardino gubernijai. 1842 m. prie Gardino gubernijos prijungta ir Balstogės sritis. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. Nuo 1954 m. iki 1975 m. dalis apskrities valsčių priklausė Lapių apskričiai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 2001 m. rugsėjo 20 d. pradėtas naudoti Balstogės apskrities herbas.

Gyventojai 

Pagal 1921 m. lenkų atlikto surašymo duomenis apskrityje gyveno 186,754 žmonės, iš kurių: 129,691 (69,4%) lenkai, 47,048 (25,2%) žydai, 6,016 (3,2%) gudai, 2,043 (1,1%) vokiečiai, 1,784 (1,0%) rusai, 56 lietuviai, 49 rusėnai, 22 latviai, 16 čekai, 5 estai, 5 prancūzai, 4 anglai, 3 serbai, 2 amerikiečiai, 2 rumunai, 1 jugoslavas, 1 slovakas, 1 šveicaras, 1 italas ir 4 nenurodė tautybės.

Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:

Pagal 1921 m. atlikto surašymo duomenis apskrityje buvo 113 491 (60,8%) katalikų, 51 087 (27,4%) judaistų, 18 295 (9,8%) stačiatikių, 3 347 (1,8%) protestantų, 415 graikų katalikų, 33 baptistų, 20 musulmonų, 5 adventistai, 4 pagonys, 3 armėnų tikėjimo ir 54 nenurodė tikėjimo.

Nuorodos 

 Balstogės apskrities turizmo tinklalapis (lenk.);
 Balstogės apskrities tinklalapis (lenk.).

Šaltiniai
Priebalsis

Priebalsis – kalbos garsas, kurį tariant iškvepiamo oro srovė burnoje sutinka kliūčių. Priebalsiai daugelyje pasaulio kalbų sudaro žodžio esmę, o balsiai suteikia jiems harmoniją.

Skirstymas

Priebalsiai skirstomi pagal tarimo būdą 
 pučiamieji – [ɸ], [f], [v], [θ], [ð], [s], [z], [ʃ], [ʒ], [ʂ], [ç], [ʝ], [x], [ɣ], [χ], [ħ], [h]
 sprogstamieji – [p], [b], [t], [d], [ʈ], [c], [ɟ], [k], [g], [q], [ɢ], [ʔ]
 nosiniai – [m], [ɱ], [n], [ɳ], [ɲ], [ŋ], [ɴ] 
 vibraciniai – [r], [ʀ]
 aproksimantai, pusbalsiai – [ʋ], [ɹ], [j], [ɰ], [l], [ʎ], [ʟ]

Priebalsiai skirstomi pagal fonaciją 
 skardieji – [b], [d], [g], [z], [ʒ], [h] ir kt.
 duslieji – [p], [t], [k], [f], [s], [ʃ], [x], [θ], [ç] ir kt.
 pusbalsiai

Dauguma pasaulio kalbų turi tik egresinius priebalsius (t. y. tariamus plaučių ir diafragmos pagalba), tačiau yra kalbų, kurios naudoja ejektyvinius ([fʼ], [pʼ], [cʼ], [qʼ], [kʼ], [ʈʼ]), implozinius ([ɓ], [ɗ], [ʄ], [ɠ], [ʛ]) bei spragsinčiuosius ([ʘ], [ǀ], [ǃ], [ǂ], [ǁ]) priebalsius.

Alveoloinių ir pučiamųjų priebalsių samplaikos vadinamos afrikatomis ([ts], [t͡ʃ], [ʈʂ], [t͡ɕ], [dz], [d͡ʒ], [d͡ʑ], [ɖʐ], [tɬ] ir kt.).

Lietuvių kalboje yra:
 Skardieji priebalsiai (b, d, dz, dž, g, h, z, ž)
 Duslieji priebalsiai (c, č, ch, f, k, p, s, š, t) 
 Pusbalsiai (j, l, m, n, r, v)

Pasaulio kalbos 
Didžiausia priebalsių gausa pasižymi jau išnykusi ubychų kalba (80-81), kcho kalba turi 77 priebalsius. Beveik visos Australijos kalbos neturi pučiamųjų priebalsių, kinų kalboje nėra skardžiųjų garsų [b], [d] ir [ɡ]. Vis dėlto beveik visos pasaulio kalbos turi pučiamuosius garsus (dažniausiai [s]), lūpinį aproksimantą ([l]), bent vieną nazalinį priebalsį ([n]).
Kamardės piliakalnis

Kamardės piliakalnis () – piliakalnis Žiemgaloje, Bauskės savivaldybės teritorijoje, Gailyšų pagastas, Latvija, Mūšos kairiajame krante, 08 km į vakarus nuo Kamardės viensėdžio.  Pasiekiamas iš kelio Tetirvinai – Bauskė 2 km nuo Lietuvos–Latvijos sienos pasukus į rytus, už 1,5 km pagal sieną keliuku į šiaurė ir 0,6 km pagal Mūšą, tarp keliuko ir Mūšos.

Pilis 
Piliakalnis įrengtas Mūšos kairiajame krante. X a. – XIII a. jame stovėjo medinė žiemgalių pilis.

Nuotraukos

Šaltiniai 

Latvijos piliakalniai
Bauskės savivaldybė
Žuvininkų apskritis

Žuvininkų apskritis arba Sembos apskritis (, 1818–1939 m. Kreis Fischhausen, 1939–1945 m. Landkreis Samland) – 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos administracinis teritorinis vienetas Semboje. Sudaryta po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą smulkinant Rytų Prūsijos apskritis. Centras – Karaliaučius, nuo 1933 m. Žuvininkai.

Geografija 
Apskritis apėmė visą Sembos pusiasalį iki Kuršių marių, rytuose ribojosi su Karaliaučiaus apskritimi. Po 1818 m. apskrityje buvo 15 valsčių:  1900 m. apskrities plotas buvo 1 064,61 km², 1910 m. – 1 064,99 km²; 1900 m. apskrityje buvo 281, 1910 m. – 266 gyvenvietės, 1900 m. buvo 53 063, 1910 m. – 52 464 gyventojai. 1945 m. buvo 191 savivaldybė, du miestai – Žuvininkai (dab. Primorskas) ir Piliava (dab. Baltijskas). 1939 m. apskrityje gyveno 109 256 evangelikai, 3 259 katalikai, 54 judėjai, 818 kiti.

|-
| 1818 || || || 15 valsčių: Girmavos valsčius, Medenavos valsčius, Rinavos valsčius, Pabėčių valsčius, Vargių valsčius, Rudavos valsčius, Laptavos valsčius, Kvėdenavos valsčius, Skokių valsčius, Valdavos valsčius, Kaimės valsčius, Tepliuvos valsčius, Labguvos valsčius, Laukiškos valsčius, Vėluvos valsčius. ||
|-
| 1825 || || || ||
|-
| 1837 || ||  || ||
|-
| 1861 || || || ||
|-
| 1890 || || 51 867 || ||
|-
| 1900 || 1 064,61 || 53 063 || ||
|-
| 1910 || 1 064,99 || 52 464 || ||
|-
| 1925 || 1 064,99 || 61 448 || ||
|-
| 1933 || 1 064,99 || 65 002 || ||
|-
| 1939 || 1 923 || 114 794 || 191 savivaldybė, du miestai ||
|}

Šaltiniai

Nuorodos 
 Žuvininkų apskritis. Kreisgemeinschaft Fischhausen e. V.
 http://www.geschichte-on-demand.de/fischhausen.html  Žuvininkų apskritis. Rinkimų istorija]

Žuvininkų apskritis
Vilnius Morkūnas

Vilnius Morkūnas (g. 1965 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, archeologas.

Biografija 
1990 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, istorikas; 2005 m. Mykolo Riomerio universitete baigė teisę. 

Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro archeologas, tyrimų vadovas, žvalgė pilkapynus, piliakalnius ir senkapius Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje.

Šaltiniai 

Lietuvos archeologai
Susivienijimas lietuvių Amerikoje

Susivienijimas lietuvių Amerikoje (SLA, ) – JAV lietuvių visuomeninė kultūros organizacija, priklausanti Amerikos lietuvių tarybai. Adresas: 307 West 30th Street, Manhattan, New York.

Istorija 

Susivienijimas įsteigtas 1886 m. Jono Šliūpo ir jo bendražygių iniciatyva kaip alternatyva Lietuvių katalikų susivienijimui Amerikoje. Susivienijimas nebuvo vienalytis, jame susibūrė tautiškos, liberališkos, socialistinės ir net komunistinės srovės. Komunistai kelis kartus mėgino paimti į savo rankas Susivienijimo vadovybę, tačiau nepavyko. SLA seimai rengiami kas treji metai.

1955 m. SLA turėjo 11 948 narius, priklausančius 303 kuopoms, veikiančioms 22 JAV valstijose ir Kanadoje. 1998 m. susivienijime buvo 3039, 2007 m. – 2446 nariai. Pagrindinis SLA turtas 2007 m. pabaigoje siekė beveik 2,5 milijono dolerių. 

Susivienijimas leidžia laikraštį „Tėvynė“.

Pirmininkai 
 1907–1908 m. Vincas Jokubynas,
 1910–1912 m. Motiejus Damijonaitis,
 1926–1929 m. Stasys Gegužis,
 1934–1942 m. Fortūnatas Bagočius,
 2005–2009 m. Kęstutis Miklas,
 nuo 2010 m. Povilas Dargis

Literatūra 
 Susivienijimo lietuvių Amerikoje auksinio jubiliejaus albumas, red. S. E. Vitaitis. New York: Susivienijimas lietuvių Amerikoje, 1936.
 Vytautas Širvydas, Antanas Diržys, Algirdas Martynas Budreckis. Susivienijimo lietuvių Amerikoje 90-ties metų istorija ir jos santrauka anglų kalba: 1886–1976, New York: Susivienijimas lietuvių Amerikoje, 1976.

Šaltiniai

Nuorodos 
 Suskaitmeninti „Tėvynė“ laikraščio numeriai (1896-1994)

Lietuvos savaitraščiai
JAV lietuvių spauda

Amerikos lietuvių organizacijos