Vaduvų dvaras

Vaduvų dvaras – XV–XX pr. laikotarpio buvęs dvaras, Kupiškio rajone.

Istorija 
Vaduvos dvaras rašytiniuose šaltiniuos yra fiksuojamas jau 1457 metais kaip tėvoninis dvaras. 

Taip pat šalia yra minimas Kapcovičių dvaras, Radkovščiznos žemės su dvarais aplinkui. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės rūmų maršalka Jurgis Vadauskas-Petržkevičius vedė labai ilgas derybas ir galų gale pavyko pasirašyti taikos sutartį tarp Lenkijos karaliaus Žygimanto ir Prūsų.

Vaduvos dvaras buvo valdomas dalimis 1632 metais pasidalinus tarp brolių Samuelio Vadausko-Petržkevičiaus ir Kristupo Vadausko-Petržkevičiaus.

1700 metais Vaduvos dvaras buvo padalintas į 4 dalis. Drauge valdomi ir Pamūšio, Dzievoniškių, Užbalių dvarai, Kiepurų ir Maldeikių kaimai.

1730 metais vienam iš Vaduvos savininkų Antanui Vadauskui-Petržkevičiui, LDK sargybininkui, priklausė Kampelų arba Kraštų dvaras.

1738 metais Kazimierui Vadauskui-Petržkevičiui, priklausė Dzievoniškių, Danieliškių ir 2 iš 4 Vaduvos dvaro dalių.

Petras Vadauskas-Petržkevičius nevedė, neturėjo palikuonių, todėl savo dalį Vaduvos ir Dzievoniškio dvarų 1743 metais padovanojo Vincentui Vadauskui-Petržkevičiui.

Apie 1760 metus Vaduvos dvarą nupirko Andriaus Vadausko-Petržkevičiaus vaikaitis Stanislovas.

1800 metais Antanui Trajanui Vadauskui-Petržkevičiui priklausė 3/4 Vaduvos dvaro. Taip pat priklausė Bakanų ir Paobelių palivarkai.

Apie 1850 metus Vaduvos dvaro šeimininkai dėl kažkokių nežinomų aplinkybių pasikeitė. Dvaro valdymą perėmė bajorai Kozielos-Poklevskiai. Apie 1857 m. buvo pastatyti prabangūs 3 a. mūriniai rūmai, kuriuos supo didelis parkas su tvenkiniais. Dvarui priklausė apie 300 ha dirbamos žemės ir apie 100 ha miško. 1913 m. antrajame dvaro pastate buvo įkurta pradinė mokykla, po karo mokykla buvo perkelta į Kandrėnėlių kaimą pas turtingą ūkininką Malelę.

Pirmojo pasaulinio karo metais (1915 m.) rusų kariuomenė pasitraukdama rūmus sudegino. Iš viso karo metais sunaikinta 18 dvaro (kitais duomenimis – 26) pastatų. Karui baigiantis, Kozielos-Poklevskiai grįžo į dvarą ir apsigyveno senajame ponų name, kuris 1918 m. taip pat sudegė. Tada šeimininkai persikėlė gyventi į dvaro klėtis. 

1926 m. mirė dvaro savininkas Mykolas Kaziela (palaidotas Ukmergės apskrityje buvusiame Kazielų dvare), jo žmonos motina palaidota 1930 m. ant Vaduvų piliakalnio esančiose kapinėse. Po Mykolo mirties dvarą valdė jo žmona Alma Paklevska, kuri Vaduvų dvare negyveno. Reiklaus tvarkė jos sūnus Karolis Kaziela-Paklevskis. Jo laisvas gyvenimo būdas smukdė dvarą - teko pardavinėti žemes.  1928 m. įvykdyta dvaro parceliacija. Karoliui Vincentui Kozielai-Poklevskiui (1869–1931) palikta neliečiama žemės ūkio norma 80 ha.

1940 m. sovietų valdžia dvarą nacionalizavo. 1941 m. paskutinis dvaro savininkas Karolis Kaziela (g. 1907–?) ir jo motina Alma Kazielienė-Paklevska sovietų valdžios buvo ištremti į Altajaus kraštą, vėliau į Jakutiją ir ten mirė. Karolio Kazielos žmona lenkė Irena su dviem vaikais grįžo į Lenkiją. 

Iki šių dienų išliko tik Vaduvų dvaro sodybos tvarto, kepurinio vėjo malūno bei kitų pastatų liekanos. Vaduvų dvarą savo raštuose mini Lazdynų Pelėda. 

1992 m. dvaro fragmentai įrašyti į Kultūros vertybių registrą.

Šaltiniai 
 Paweł Poklewski-Koziełł h. Kozieł (sejm-wielki.pl)

Nuorodos 
 Vaduvų dvaro sodyba Kultūros vertybių registre 
 Vaduvų piliakalnis ir jo palydovai
 Poklevskių-Kozelų šeimos koplyčia-mauzoliejus 

Kupiškio rajono dvarai